ספינות סער

יישום התוכנית

לחיל הים לא היה אז ציוד לחימה יעיל. הושם דגש במימוש על הצטיידות מהירה. נבחר גוף כלי שיט מוכח והוזמנה סדרת ייצור ויתור על שלב אבטיפוס. גם הסדרה השנייה הוזמנה מחוץ לישראל. הכוונה למעבר לבנייה בישראל התממשה בסדרה השלישית. רכישה וזיווד החימוש והציוד המתקדם נעשו תוך כדי המשך פיתוחם.
כבר בתחילת יישום התוכנית התרחשה הצטיידות ציי ערב בספינות אוסה וקומאר נושאות טילי סטיקס ארוכי טווח. אלו נעשו למטרות המועדפות ונוצר פער טווחים לטובת האויב. לבסוף הוחלט להצטייד בכל זאת בטילי גבריאל על אף טווחם הקצר, ולמצוא מענה לטווח העדיף של טילי סטיקס בפיתוח אמצעי התגוננות ותורת לחימה מתוחכמת. תורת הלחימה והתפעול הנכון הוחדרו בתרגילים רבים ובתחקירים חושפניים עד שכל אחד בצוות ידע את הנדרש ממנו.
במסגרת סדרת ספינות הסער פותחו ונבנו ספינות טילים מדגמי סער 1, סער 2, סער 3, סער 4 וסער 4.5 וכן קורבטת טילים עם מנחת למסוק מדגם סער 5, שאינה נחשבת לחלק מן הסדרה מאחר שעקרונות הפעלתה ופיתוחה שונים.

התפתחות הלחימה הימית

הלחימה הימית בטכנולוגיה ששררה בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה חייבה הפעלת כלי שיט גדולים רבים המסוגלים לשאת מערכות נשק כבדות. כדי להגיע לעדיפות התקיים בין המדינות הימיות מרוץ חימוש שתבע אמצעים רבים. מצבה הגאו-פוליטי של ישראל - כמדינה במצור יבשתי שעורקי החיים שלה עוברים בימים ועיקר אוכלוסייתה מתגוררת על חוף הים התיכון - העמיד אותה בסכנה בזירה הימית. ברם, אמצעיה התקציביים המוגבלים חייבו ריכוז מאמץ לבנית כוח אווירי ויבשתי. אספקת הנשק המסיבית של ברית המועצות לציי מצרים וסוריה הקצינה את החולשה של ישראל בזירה הימית.
ההישג המיוחד בתוכנית ספינות הסער היה שבירת המוסכמות בתחום הימי כשהביא עדיפות טכנולוגית בתקציב מועט. מתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 פעלו אנשי חיל הים והתעשייה הביטחונית הישראלית בשיתוף פעולה, לקדם את הטכנולוגיה של הלחימה הימית ולהביא מענה לצורכי הביטחון של ישראל. חיל הים המצרי היווה את האיום העיקרי בים. בתחילת תהליך הפיתוח, נערך חיל הים הישראלי כנגד משחתות הסקורי של חיל הים המצרי. עם הגעת ספינות הטילים קומאר ואוסה מתוצרת ברית המועצות נעשו הן למטרה העיקרית. גם הצי הסורי הצטייד בהן ונוצר צורך לפעולה בשתי הזירות.
הדגש הושם על היערכות כנגד טילי הסטיקס שבהם צוידו ספינות אלה. טווח הטילים הללו (כ-50 ק"מ), ראש-נפץ גדול (500 ק"ג) וירי בשיטת "שגר ושכח", איפשר להם פגיעה מרחוק במרכזי אוכלוסייה בישראל. על חיל הים היה להתפתח ללא הרף ולבנות את כוחו כדי לעמוד באתגרים המוצבים בפני המדינה בזירה הימית.
תוכנית "ספינות הסער" הבסיסית השתרעה על תקופה של כ-25 שנה מ-1956 עד 1980. ניתן לראות את ראשיתה בתחקיר קרב חיפה מול איברהים אל-אוול במלחמת סיני. דרך הכנעת המשחתת המצרית ספגה ביקורת פנימית בחיל הים על השימוש בתחמושת רבה ופגיעות מעטות. הקרב חידד את ההכרה בחוסר התועלת בהפעלת מספר קטן של משחתות ישנות. גיבוש הצורך המבצעי והאפיון של כלי השיט נעשו בתהליך שנפרש על פני מספר שנים.
במלחמת ששת הימים היו מערכות הטילים בפיתוח וכלי השיט בשלבי ייצור אך בים עוד לא היה דבר. הטלת המצור הימי על ידי המצרים במצרי טיראן לפני המלחמה וכיבוש חצי האי סיני בידי צה"ל במהלכה הביאו את שר הביטחון משה דיין להחליט על הצורך בספינות סער גם בים סוף. הבנייה נעשתה במקביל לאירועי מלחמת ההתשה ואחריה. בזירה הימית במלחמת יום הכיפורים היה מרבית הכוח בכשירות מבצעית, וכולו (14 ספינות) הוצב בים התיכון. ההישגים בקרבות הטילים היו מרשימים. הושגה שמירת חופש השיט לישראל.
במהלך תוכנית ספינות הסער התחלפו מפקדי חיל הים, כשכל אחד במשמרתו הוסיף נדבך ועקרונות התהליך נשמרו. תהליך ספינות הסער קיבל חשיבות עליונה בפעילותו של חיל הים. הראייה הכוללת וארוכת הטווח של שרי הביטחון גברה על שיקולי המטה הכללי. שיתוף אינטרסים שהביא לתיאום בין חיל הים לתעשיות הביטחוניות תרם להצלחת הפיתוח וההצטיידות.
התהליך הובל על ידי מפקדים, והתבצע על ידי מהנדסים, יזמים וממציאים בחיל ובתעשייה הביטחונית. הוקמה שייטת ספינות הטילים, נעשה תהליך גיבוש תורת לחימה וקליטתה על ידי ימאים לוחמים. לכל אירוע שקרה במשך השנים הייתה השפעה על התהליך ובמהלך הפיתוח נעשו לא מעט טעויות. להעדפת המימוש המהיר היה מחיר בתקלות שהופיעו במהלך הקרבות והקטינו את ממדי ההצלחה. לאחר מלחמת יום הכיפורים, נעשו ספינות הסער מודל לחיקוי בציי מדינות בעולם. ספינות סער נוספות נבנו לשירות בזירת הים התיכון ובים סוף. בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20 הגיע מספר יחידות הלחימה לשיאו ומאז ירד עד לכמחצית.
בניית ספינות הסער היוותה את המאמץ העיקרי של חיל הים ואליו נרתמו ומשכו בעול כל המשרתים בו. תהליכי הפיתוח של אמצעי הלחימה ובניין הכוח נעשו בהדרגה ובהתמדה. שישה מפקדי החיל הובילו במשמרתם את הפיתוח והייצור ומסרו את המשמרת למחליפיהם שכבר השתתפו קודם בתוכנית. כל מפקד חיל התבסס על מעשי קודמו והמשיך במהלך משמרתו בבניית הכוח. הגדרת התפישה גובשה תוך כדי תהליך. מתוך האין ברירה צמחו התובנות הנכונות. נוצרה אחדות המטרה. אירועים שחלו במהלך הפיתוח השפיעו ולקחים יושמו. נעשו גם טעויות ואלה תוקנו בחלקן תוך כדי התהליך.

בעיית הביטחון בזירה הימית

בתקופה שלפני מלחמת יום הכיפורים הגבול הימי של מדינת ישראל היה מוקף אויבים, דבר שהתנגש עם צורכי הקיום המודרניים המחייבים קשר עם העולם. כ-97% מנפח המטענים לישראל וממנה עוברים בדרך הים. קשר כזה יכול להתקיים רק כאשר נתיבי הים פתוחים. המדינה שוכנת לחוף שני ימים, הים התיכון וים סוף. מרבית האוכלוסייה והתשתית האסטרטגית (נמלים, תחנות הכוח והתעשייה) פרוסות לאורך חופי הים התיכון, דרכו מתקיים הקשר הימי עם מדינות אירופה ואמריקה. בעבר, היו תקופות של חסימת נתיב השיט לאילת, שהסבו למדינה נזק כלכלי, אך חסימת האפשרות לשיט חופשי בים התיכון איננה נסבלת. מראשית קיומה ספגה ישראל פלישה קרקעית בכל הגזרות ותקיפות אוויר על כל המרחב. בחלק מהמלחמות הכריזו מדינות ערב גם על מצור ימי, אך הצליחו לכפות אותו חלקית רק בים סוף. הפעולות נגד השיט הישראלי עשויות להתבצע במרחק גדול מחופי הארץ מבלי להתחשב בכוח האווירי של ישראל.
זירת הים התיכון זימנה לישראל שני אויבים: סוריה מצפון ומצרים מדרום. עצם קיומם ויכולתם לתאם פעולה עוינת חייבו את חיל הים הישראלי ליכולת פעולה בשתי הגזרות. המרחקים מנמלי האויב לרצועת החוף הים תיכוני של ישראל מאפשרים לכלי השיט שלו לבצע פעולה במהלך הלילה ובכך להקטין את הסבירות להיפגע ממטוסי חיל האוויר הישראלי.
מפקדי צה"ל לא היו שותפים לחששות ממצור ימי ולא הכירו בצורך לקיים כוח ימי נגדו. הם הניחו שהמלחמה תהיה קצרה ותיגמר לפני שבעיית האספקה דרך הים תתעורר. בנוסף, קיוו כי מעצמות המערב לא יסכימו למצב של מצור ימי שעלול לפגוע גם באינטרסים שלהן. הפעילות המועטה של ציי האויב במלחמת העצמאות ובמבצע סיני הצדיקו לכאורה הערכה כזאת. דרישת קובעי המדיניות הביטחונית מחיל הים הסתכמה בהגנת החוף בעת מלחמה, אבטחה כללית וביצוע פעולות עלומות בין המלחמות. ביטחון השיט בימים לא הוגדר כמשימה באותה תקופה.
אנשי חיל הים הישראלי ראו כי אין מכשול בין ציי האויב לבין ישראל. הם סברו שפעולות האיבה בעת מלחמה עלולות להגיע גם לזירה הימית ולא ניתן להתעלם מכך. אף כי אבטחת השיט לא הוגדרה כמשימה, הם ידעו שכאשר תפרוץ מלחמה, הערבים ינסו להשלים את הכיתור היבשתי במצור ימי. על מצור ימי בים התיכון לא ניתן יהיה להבליג וחיל הים יידרש לפעול. בתחילת שנות ה-60 האיום העיקרי לביטחון בים היו משחתות ה"סקורי" הסובייטיות שנמסרו למצרים, בנוסף למשחתות הבריטיות שכבר היו ברשותם. כמות ואיכות המשחתות הישראליות הייתה נחותה מהן וחיל הים הישראלי חיפש נשק יעיל כנגדם.
מהנעשה בעולם נלמד שהמעצמות הימיות אכן מבצעות לחימה ימית באמצעות מטוסים. אולם לשם כך המטוסים צוידו בחימוש ובאמצעים מיוחדים והטייסים התמחו בלוחמה ימית. העדיפות של חיל האוויר הישראלי הופנתה לקרבות אוויר ולסיוע לכוחות הקרקע. התוצאה הייתה רמה נמוכה של לחימה בלילה מעל הים. לפיכך בחיל הים לא הסתמכו על כך שהלחימה תיעשה על ידי חיל האוויר וידעו שספינות החיל יידרשו להילחם. כאנשים מעשיים, הכירו בעובדה שהאיומים בזירה היבשתית והאווירית יקבלו תמיד את העדיפות התקציבית. לכן הפתרון שיענה על הדרישות המבצעיות חייב להתכנס למסגרת תקציבית סבירה. בידע המקצועי של ציי העולם בראשית שנות ה-60 לא היה פתרון לכוח ימי שיעמוד באתגר אשר בנייתו ניתנה להתכנס בתקציב מצומצם.
מלכתחילה היה ברור שהחשיבות לביטחון ישראל בים היא בקרבת חופי ישראל. ריכוז המאמץ דרוש לכלי שיט שישייטו בחלק המזרחי של הים התיכון בהסתמכות על נמלי הבית.

בחירת החימוש העיקרי

בתקופת פיקודו של אלוף שמואל טנקוס החל חיל הים להתחמש בנשק ייעודי. הדבר התבטא ברכישת שתי משחתות מדגם Z ושתי צוללות בבריטניה, המשך רכש טרפדות - שלוש טרפדות באיטליה שיועדו לזירת ים סוף. מלחמת סיני פרצה ארבעה חודשים לאחר הגעת המשחתות לארץ. בקרב שהתנהל ב-31 באוקטובר 1956 נגד ה"איברהים אל אוול", שבו שתי המשחתות הישראליות את המשחתת המצרית שהפגיזה את חיפה. זמן קצר אחר כך החל חיל הים המצרי לקלוט משחתות סובייטיות מדגם "סקורי". התברר כי יכולת המשחתות שהיו בידי ישראל מוגבלת והן נחותות יחסית למשחתות ה"סקורי".
הטרפדות, שמרביתן נרכשו בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20, התאימו לפעולה בגזרת החוף. לטורפדו, שהיה הנשק העיקרי של הטרפדת (ספינת טורפדו), היה טווח קצר. ל"סקורי" היו תותחים מבוקרי מכ"ם והסיכוי שטרפדת תוקפת תגיע לעמדת ירי מבלי להיפגע היה קלוש. מחוגי שייטת 13 ובתמיכתו של יוחאי בן-נון תוכנן פיתוח של טורפדו משוכלל שיירה מסירות מהיאות ויתביית אל המטרה. הפיתוח קיבל שם כריש אך הפיתוח לא הגיע לשלב מימוש.

החימוש הנבחר טיל ים-ים

באמצע שנות ה-50 של המאה ה-20 החלה רפא"ל לפתח טיל ים-ים. פיתוח הטיל הוסב לאוויר-ים ולטיל קרקע-קרקע "לוז", למרות התנגדות חיל הים. מאחר שהכנות חיל האוויר לשיגור ניסיוני השתבשו, חיל הים הציע לנסות את שיגורו ממשחתת. ב-18 במאי 1959 בוצע ניסוי שיגור מוצלח מהמשחתת אח"י אילת והטיל פגע לראשונה במטרה ימית. נראה שביב של תקווה.
אף על פי שניסיונות ירי נוספים הסתיימו בהחטאות חיל הים החליט להסב את ה"לוז" לטיל ים-ים ופיתוחו נמשך. הטיל היה מונהג אופטית בתנאי ראות יום. טווח הפעולה של הטיל עלה במקצת על טווח תותחי ה"סקורי" והראש הקרבי שלו יכול היה לגרום נזק רב למשחתות האויב. בתחילה יועד הטיל לחמש את משחתות ה-Z שהיו בידי חיל הים הישראלי במקום נשק הטורפדו. בשנת 1962 נעשו ניסויים בדגמים משופרים מעל סיפון אח"י יפו. בשנת 1963 נערך ניסוי נוסף מן היבשה על מטרה ימית בנוכחות הרמטכ"ל צבי צור ומנכ"ל רפא"ל מוניה מרדור.
עם כניסת התעשייה האווירית לפיתוח החל הטיל, ששמו שונה ב-1962 ל"גבריאל", לקבל את תצורתו המבצעית. הטיל הוסב לטיל מונחה מכ"ם. מוביל הפיתוח היה אורי אבן-טוב. פריצת הדרך נעשתה בשנת 1965 כאשר הצליחו לבצע אינטגרציה מערכתית של המכ"ם ושל מד הגובה (אלטימטר בתדר מכ"ם).
בחירת הטיל המתביית כנשק עיקרי שינתה את היחס הישר שהתקיים בין עוצמת האש לגודל כלי השיט. כלי שיט קטן יחסית יוכל לשאת חימוש שיכריע משחתת ממרחק הגדול מטווח תותחיה.

הצורך המבצעי - הרבה ספינות מהירות

רכש המשחתות מבריטניה לווה בהתארגנות ובלימוד הנהלים הבריטיים להפעלת כלי שיט קרביים. המשחתות נבנו ככלי רב תכליתי שנועד להוות משמר מגן לאוניות המערכה ולשיירות של אוניות סוחר מפני ספינות הטורפדו, צוללות ומטוסים תוקפים. לוחמת המשחתות לא הייתה בעדיפות עליונה והן נדרשו להקריב את עצמן כדי לאבטח את הכוח העיקרי.
בציי ישראל ומצרים הן היו כלי השיט הגדולים ביותר. הצי המצרי הצטייד בשבע משחתות, מהן חמש מדגם "סקורי" מייצור סובייטי, שהיו עדיפות על המשחתות הישראליות. חיל הים הישראלי החזיק בשלוש משחתות, והתחזוקה השוטפת הותירה רק שתיים כשִירוֹת בכל זמן נתון. משמעות הכמות המזערית שלא ניתן היה להעמיד כוח שיוכל להתמודד בקרב הימי מול חיל הים המצרי.
במלחמת סיני נדרש חיל הים הישראלי לפעילות מינימלית שהסתכמה בעיקר בסיורי ביטחון שוטף לאורך חופי הארץ, מאחר שבזירה פעלו הצי המלכותי הבריטי והצי הצרפתי נגד מצרים במבצע מוסקטר. תוצאות הקרב עם "איברהים אל-אוול" פורשו כהצלחה של חיל האוויר. אנשי המטה הכללי סברו שבעת מלחמה יוכלו לפעול בים עם מטוסי חיל האוויר ולכן אין צורך להשקיע בהגדלת מספר כלי השיט .
בעוד שטייסי המעצמות העוסקים בתקיפה בים הם קציני ים שהוסמכו לטיסה ומתאמנים בקביעות בזירה הימית, הניסיון של חיל האוויר הישראלי בפעילות מעל הים היה מועט. משימתו העיקרית של חיל האוויר היא להשיג עליונות אווירית ולאחריה סיוע לכוחות היבשה. הטיסה מעל הים בלילה ואפילו ביום מעונן מסוכנת. בחיל הים העריכו את יכולת חיל האוויר הישראלי אך היו משוכנעים שבעת מלחמה ידרשו להתעמת עם כלי שיט של האויב בים.
כאשר אלוף יוחאי בן-נון קיבל את הפיקוד על חיל הים הישראלי בשנת 1960, הוא היה מודע היטב לחולשות אלה. הביטוי השגור "זה מה שיש ועם זה ננצח" והדרישה מאנשי הים להקרבה, אפשרו ליצור מיתוס אך לא להביא להצלחה בקרב. בן נון הפעיל תהליך חשיבה קיבוצי בו ניצל את הניסיון, ההשכלה והתובנה של קציני החיל. תהליך סיעור המוחות שנקט לא היה חד פעמי לבן-נון. במהלך פיקודו על הקומנדו הימי - שייטת 13 - השתמש בתהליך חשיבה קיבוצית דומה לדיון בבעיות היחידה. כך גם העלה עליו את חמתו של הרמטכ"ל יגאל ידין שראה זאת כהמשך לשיטות הפלמ"ח.
סוגית הסד"כ הדרוש לחיל הים, הובאה לדיון בקיץ 1960 בפני קבוצה מורחבת של מפקדים ואנשי המטה של חיל הים, והמשתתפים נדרשו להביע את דעתם.
בן-נון היה פתוח לשמוע דעות שונות ועודד את המפקדים להתבטא. התהליך נמשך מספר ימים, אנשים שמעו, חשבו וחזרו עם תובנות נוספות. מלכתחילה היה ברור שלא יהיה תקציב לבניית צי מאוזן, בדומה לציי המדינות הימיות, לרבות חיל הים המצרי, ויש צורך לבחור תחום לחימה אחד ולהגיע בו לעדיפות.
הועלו מספר אפשרויות כגון: לחימה תת-מימית על ידי כוח צוללות, הישענות על יחידת קומנדו ימי בעלת מרכיבים שונים. כאשר הסתבר שלא ניתן לוותר על לוחמת השטח עבר הדיון לסוג וכמות כלי השיט הנדרשים ללחימה כזאת - רכש משחתות גדולות חדישות ומשוכללות יותר, רכש קורבטות איטלקיות חדישות, או טרפדות מודרניות.
אף על פי שהמשימה המוגדרת לחיל הים הייתה הגנת החוף לא הוצע להקים מערך תותחי חוף שימנע חדירות אליו. גם לא הוצע להקים פיקוד אזורי שיפעיל כלי טיס ייעודיים ללחימה בים כפי שנעשתה בהגנת מבואות בריטניה במלחמת העולם השנייה. ניתוח ההצעות נעשה תוך הבנה שהתקציב שיוקצה לחיל הים לא יגדל משמעותית, משום שהאיומים באוויר וביבשה יותר כבדים.
דרך הפעולה שנבחרה הייתה הצטיידות במספר רב של כלי שיט קטנים ומהירים המצוידים בנשק קטלני, כך שמפקדת חיל הים תוכל לרכז מאמץ מול חלק מצי האויב. על-מנת להשיג את מספר היחידות הדרוש ביכולת תקציבית סבירה היה ברור כי על כלי השיט הבודד להיות בעל ממדים קטנים ככל האפשר. האילוץ לגבי הגודל עבר מנשיאת הנשק לכושר פעולה בתנאי הים השונים. בשלב זה ישימות הטיל הימי טרם הוכחה. האלטרנטיבה לטיל היה טורפדו משוכלל שאולי יהיה ניתן לרכשו מציים זרים.
הפתרון שנמצא הופץ בין קציני הים בחייל. בן-נון הודיע כי ש"חיל הים יצא למרחב עם הרבה ספינות מהירות שיישאו נשק קטלני". וכאן סתם ולא פירש היות שסוג הנשק עוד לא היה ברור. הבסיס לאופטימיות של בן-נון היה מידע, שבעקבות שיחותיו עם שמעון פרס יוכנסו שש טרפדות לרשימת הציוד שתצורף להסכם שחתם ראש הממשלה דוד בן-גוריון עם קנצלר מערב גרמניה קונרד אדנאואר בפגישתם במלון וולדורף אסטוריה בחודש מארס 1960.
בעוד שבפני קציני חיל הים ניתן היה לדבר במלים כלליות, למטה הכללי היה צריך להגיש תוכנית ברורה. שלמה אראל, שהיה אז ראש מחלקת הים, ריכז את עבודת המטה בנושא זה. לדבריו "רעיון הסטיל לא היה הברקה של אף אחד. זו הייתה תוצאה של עבודת מטה קבוצתית. לימוד ומחקר יסודי בהיסטוריה ובציים זרים." הייתה זו עבודה הנדסית ומודיעינית שנמשכה כשנתיים. תחילה חיפשו טרפדת חדשה. המשלחת שיצאה לסיור בציי אירופה, חזרה עם המלצה על טרפדת שעלתה בביצועיה על כל האחרות - במהירות הגבוהה, בטווח ההפלגה, בהתנהגות בים גלי ובכושר נשיאת החימוש. הספינה הייתה מדגם "יגואר"(Jaguar-class fast attack craft), מתוצרת מספנות "לורסן" בברמן שבגרמניה. לצי הגרמני היו אז 32 טרפדות מדגם זה בנויות מפלדה ומתכת קלה בקווי גוף דחי, ומערכת הנעה רבת עוצמה ואמינה.

אפיון ספינת הסער

את הפעילות לאפיון ומימוש ספינות הסער ריכז שלמה אראל. מעמדו כקצין המקצועי הראשי בחיל, ניסיונו רב השנים והכשרתו בישראל ומחוצה לה עשוהו מתאים ביותר לקדם את התוכנית. פעילותו בין השנים 1960 כראש מחלקת ים ועד סיום תפקידו כמפקד חיל הים בספטמבר 1968 נסבה סביב ספינות הסער. בחירת גוף טרפדת "יגואר" אפשרה גם לממש את התחייבותה של ממשלת גרמניה לספק כלי שיט לישראל.
במקביל לתהליך אישור הצורך המבצעי על ידי המטה הכללי. גובשה הגדרת הדרישות לאפיון יחידת הלחימה המיועדת. ספינות הסער תוכננו להחליף את המשחתות והטרפדות ולכן נדרשו לעמוד בכל משימותיהן. נקבע כי הספינה תישא מערכת טילים נגד משחתות ותצויד בתותחים כנגד ספינות הטילים והטרפדות של חיל הים המצרי והסורי. כן יותקנו בהן מערכות גילוי ונשק נגד צוללות. ספינות הסער תופעלנה בזמן שלום לסיורי אבטחת החוף. החימוש המיועד למלחמה יופעל גם נגד סירות קטנות במשימות ביטחון שוטף. מערכת התותחים תוכננה גם להתגוננות ממטוסים תוקפים. היה ברור כי אין לספינות הסער עדיפות כנגד המטוסים. אילוץ זה חייב שהפעולות בקרבת חופי האויב יהיו בשעות החשיכה.
הספינות היו אמורות להיבנות בנוהלי הרכש של משרד הביטחון הגרמני ורק לאחר גמר בנייתן להימסר לישראל. בדיונים עם מערכת הביטחון הגרמנית על מימוש האפיון בגוף המבוסס על ספינות "יגואר", נתקל חיל הים בספקנות של המומחים הגרמניים לתכנון אוניות. לדעתם, הדרישות באפיון שהציג אראל היו מוגזמות ומעבר ליכולת של ספינת ה"יגואר".
לאחר בדיקה מקיפה הוצגו לאראל מספר חלופות שלא ענו לכל הדרישות באפיון. בעלי ניסיון ברכש ביטחוני יעצו לו להסתפק בספינות ה"יגואר" כמו שהן. אראל ידע שהדרישות באפיון קשות אך ההחלטה על גוף כלי שיט אחיד חייבה להכניס בו את כל אמצעי הלחימה שתוכננו, לרבות ציוד נגד צוללות.
כאשר הצליח אראל להכניס את מספנת לורסן לתמונה, מהנדסיה מצאו פתרון בהארכת גוף ה"יגואר" ב-2.5 מטר. כך נמצא מקום לכל הדרישות הישראליות, לרבות הסונאר לגילוי הצוללות. צורת החתך של הגוף השקוע לא השתנתה. הנפח הנוסף פיצה על הגדלת המשקל וגם השוקע נשאר דומה, כך שלא הייתה השפעה על מהירות הספינה.

מימוש התוכנית

לחיל הים לא היה שמץ מכוח הלחימה הרצוי. המצוי בידיו לא ענה אפילו לחלק מהדרישות. על כן היה חייב להצטייד ולהתחדש במהירות האפשרית. לגבי אפיון הספינה הוגדר שלא תפותח ספינה חדשה, לא יבנה אב טיפוס לבדיקות איכות כמקובל בציי העולם, אלא יבחר כלי שיט שנרכש ניסיון בהפעלתו ותיבנה ממנו סדרה בהוזלת העלות הכוללת.
משלחת קציני חיל הים בראשות רס"ן יצחק שושן שסיירה בציי אירופה בנובמבר 1960 במטרה למצוא טרפדת חדשה לחיל הים, השתכנעה כי גוף ה"יגואר" הגרמני מתאים ביותר ועדיף על טרפדות אחרות באירופה. התכנון הועבר למערכת הרכש הגרמנית שהיא גוף נפרד. הטיפול נמשך עד שבסוף שנת 1964 קיבלה מספנת לורסן הזמנה לבניית "ספינה אחת ועוד חמש". הקשר הישיר שנוצר בין מספנות לורסן לבין חיל הים הישראלי קבע את הצלחת הפרויקט.
מסורת בנית כלי שיט אז חייבה התחלה בשדרית חזקה וממנה התרוממו צלעות הרוחב. מהנדס המספנות ולדמט תכנן שלספינות הבנויות מפלדה לא תהיה שדרית. צפיפות הצלעות ביניהן תיתן חוזק מספיק לגוף ויהיה בכך חיסכון במשקל. למרות העיקרון הבסיסי "לבנות כלי שיט מוכח", השתכנע חיל הים לקבל את הצעתו של ולדמט – ולא הצטער על כך.
גם מערכת ההנעה הייתה מתקדמת יותר מזו שבספינות ה"יגואר". היא התבססה על מנועי דיזל מהירים שהיו אז בעלי יחס הספק למשקל וגם יחס הספק לנפח הגבוהים ביותר באותה עת. המנועים בעצמה של 3,200 כ"ס כל אחד היו מאחת הסדרות הראשונות של מפעל מרצדס-מאייבך.
בראשית 1965, כאשר מספנת לורסן כבר החלה בחיתוך הפחים, נודע הדבר לערבים. מצרים איימה בניתוק הקשרים, בהטלת חרם על מוצרים גרמניים ובהכרה בגרמניה המזרחית. ממשלת גרמניה לא עמדה בלחץ. הייצור במספנת לורסן הופסק והגרמנים הציעו פיצוי כספי שיאפשר לממן בנייה במקום אחר. בתחילה אף הודיעו שלא ניתן יהיה להעביר את התוכניות של ה"יגואר" למספנה אחרת, כי סברו שאסור יהיה לקשר בין גרמניה לפרויקט ישראלי.
הפסקת תוכנית הבנייה לחיל הים הפריעה לסיום המשבר הדיפלומטי בין המדינות. אחרי שחיל הים הכיר את תכונות הגוף ומערכת ההנעה של ה"יגואר", כל האלטרנטיבות האחרות נראו נחותות. סגן שר הביטחון, שמעון פרס, סייע רבות לפתרון הבעיה על מנת לחסל את המשבר ובכדי לסייע בבניין הכוח לחיל הים. הועלתה אלטרנטיבה לספינה איטלקית, אך זו ירדה מעל הפרק כאשר הוברר שממשלת איטליה לא תרצה להיכנס לנושא מחשש למשבר מדיני דומה עם הערבים.

מספנות שרבורג

לחיל הים נודע על מספנת קונסטרוקסיון מקאניק דה נורמאנדי (CMN) בשרבורג, שבנתה שולות מוקשים עבור הצי הגרמני בשיתוף עם "לורסן". הדבר הועלה בפני שמעון פרס, כאשר שהה עם שלמה אראל ברומא, לבדיקת האפשרות לבנייה איטלקית. פרס זימן לרומא את ראש משלחת משרד הביטחון בפריז, מרדכי לימון, והורה לו לבדוק את הנושא. כבר למחרת נוצר הקשר עם המספנה. בעליה, פליקס אמיו, היה נלהב לבנות כלי שיט, סיפר על קשרים עסקיים טובים עם לורסן והיה בטוח שיוכל לקבל את שרטוטי התכנון. בשרבורג היה מצב של חוסר תעסוקה והקשרים בין ישראל לצרפת באותה עת היו הדוקים.
אמיו הגיש לחיל הים הצעה עסקית טובה לבניית הסדרה הראשונה. במאי 1965 נחתם החוזה עם מספנות שרבורג. העברת הבנייה למספנות שרבורג התבררה כברכה. יחד עם ההערכה שהייתה ליכולת הבנייה של מספנות לורסן, בנוהל הגרמני נדרש מידור מלא בין הבונים ללקוח המשתמש. אנשי חיל הים חששו לקבל מוצר ללא יכולת עדכון ובקרה צמודה. בשרבורג נשמרה סודיות רגילה לפרויקטים צבאיים ולא היו מגבלות על קשר ישיר לתועלת הצדדים.
חוזה הבניה נעשה בברכת הממשלה הצרפתית. הצי הצרפתי סייע בבנייה: מחלקה טכנית שלו ביצעה פיקוח שבועי על הבנייה וייעוץ למספנה ולמנהלת הפרויקט הישראלית. ספינות שהושקו קיבלו מקום עגינה מאובטח במעגן הצי ARSENAL. הצוותים התגוררו בבסיס CAZERNE והקצינים במועדון הימי CERCLE NAVAL.
למספנת CMN הייתה זו פעם ראשונה לעבודה בפחי פלדה דקים ואנשיה למדו את שיטות הריתוך הנדרשות לכך. בחיל הים הוקם צוות מנהלת לפרויקט שנקרא "שלכת", אשר עסק בפיקוח על הבנייה ורכישת הציוד להתקנה בספינות. עם הזמן הכירו אנשי חיל הים את אמיו ואנשיו ונמצאו פתרונות לסוגיות שעלו במהלך הבנייה. המצב הכלכלי בשרבורג השתפר והתושבים היו מודעים להשקעה הישראלית. אהדת התושבים לישראל נשמרה גם אחרי שהממשלה הצרפתית שינתה את מדיניותה. לאחר סיום הפרויקט הישראלי בנתה מספנת CMN בשרבורג כלי שיט מלחמתיים דומים לציים אחרים.

מידע מהצי הגרמני

לאחר שסוגית הבנייה נפתרה לשביעות רצון כל הצדדים והאיום הערבי על גרמניה הוסר, בדצמבר 1966 הוזמנה קבוצת של קצינים ישראלים, להפלגות בטרפדות ה"יגואר" של הצי הגרמני. הקבוצה כללה שני מפקדים ושני מכונאים ישראלים שהתה חודש ימים בהפלגות בים הבלטי ובים הצפוני. בהפלגות היכרות אלה נרכש ניסיון וגם הערכה ליכולת ספינות וצוותי הצי הגרמני.

בניה והזמנת הסדרה השנייה

בחוזה הבנייה ניתנה אופציה להגדלת מספר הספינות מ-6 ל-12. מועד תפוגת האופציה חייב להחליט תוך שנה. למימוש האופציה היו יתרונות: בנוסף להנחה משמעותית במחיר היחידה, כללה האופציה קצב הספקה מואץ - מסירת ספינה נוספת כל חודשיים, במקום שלושה חודשים בהזמנה המקורית. אישור המטה הכללי משנת 1963 היה לבניית 12 ספינות מתוך כוונה להמשיך את הבנייה בישראל. כאשר הגיע המועד להחליט על מימוש האופציה, במאי 1966, עוד לא היו מספנות ישראל מוכנות לקבל את הבנייה. השיקול הכספי היה בולט לעין ונדרשה קבלת החלטה במשרד הביטחון. כאן נכנסו לתמונה צבי דינשטיין איש הכספים, וצבי צור שאישר את התוכנית כרמטכ"ל בשנת 1963, ועתה שימש כיועץ לראש הממשלה. הרמטכ"ל יצחק רבין הודיע שהוא מכיר בתוכנית ל-12 ספינות אך אין לו תקציב לכך. דינשטיין הציע פתרון על ידי מקדמה תקציבית ורבין לא התנגד. פליקס אמיו האריך בשבועיים את מועד האופציה כדי לתת זמן למחליטים וקיבל הזמנה להמשך הבנייה.
הסדרה הראשונה של ספינות הסער צוידה בשני תותחי 40 מ"מ תוצרת חברת ברדה באיטליה.  הטווח היעיל שלהם הוערך בכשלושה ק"מ. בחברת אוטו מלרה באיטליה פותחו תותחים בינוניים, בעלי קצב אש גדול, לשימוש כנגד מטוסים ומטרות מהירות. נודע על תותח אוטו מלרה 76 מ"מ שנמצא כבר בשלבי גמר פיתוח. התקנת התותח תיתן עדיפות על סירות חמושות וטווח הירי היעיל הוגדל לשמונה ק"מ. התקבלה החלטה לגבי הסדרה השנייה על שדרוג התותחים: הותקן תותח אחד 76 מ"מ בחרטום, הורדו שני תותחי ה-40 מ"מ והוסר הסונאר לגילוי צוללות. צורת הגוף ומערכות ההנעה נותרו כשהיו. שיפור נוסף שהוכנס ביזמתו של הדר קמחי היה פתח מעבר בין חדר מכונות אחורי למגורי הירכתיים. על ידי כך ניתן היה לעבור בין המדורים ללא צורך לעלות לסיפון. שש הספינות בסדרה זו הוגדרו מאוחר יותר כדגם "סער 3".

הימנעות מקיצוץ כמותי

בסתיו 1966 נערך קיצוץ גדול בתקציב הביטחון. ראש אג"ם עזר ויצמן חילק את הקיצוץ בין תוכניות ההצטיידות של חילות צה"ל. נקבע כי ירכשו פחות מטוסים, פחות טנקים וגם פחות שלוש ספינות סער - חיל הים יצטרך להסתפק בתשע ספינות. שלמה אראל הגיע לישיבת הממשלה והסביר שנסיגה מחוזה בנייה חתום לא תביא לחיסכון הדרוש והנזק לחיל הים יהיה קבוע. אראל הציע פתרון של דחיית רכישת מערכות הטילים בישראל ללא ירידה במספר הספינות שכבר הוזמנו בשרבורג. השיקול של אראל היה שלרכישת המערכות מאוחר יותר תהיה גם דרישה מצד התעשייה האווירית.
ובטווח הארוך כוחו של חיל הים לא יפגע.
ראש הממשלה ושר הביטחון לוי אשכול אישר את תוכנית הקיצוץ לפי הצעת אראל. בשלוש הספינות הראשונות לא הותקנו מערכות טילים והן הוגדרו כדגם "סער 1". שלוש מערכות טילי "גבריאל" שרכישתן נדחתה הוזמנו שלוש שנים מאוחר יותר. מערכת אחת מתוכן הורכבה לפני מלחמת יום הכיפורים על אח"י מזנק, ספינת פיקוד בקרב לטקיה.

החלטה להצטייד בטילים למרות הטווח הקצר

הצורך הראשוני בטיל "גבריאל" היה כנגד משחתות ה"סקורי" המצריות, שהיוו אז את כלי האויב העיקרי. טווח מעופו תוכנן ל-20 ק"מ כדי לאפשר עדיפות קטנה על טווח תותחי ה"סקורי". לאחר כניסת ספינות הקומאר והאוסה עם טילי ה"סטיקס" נעשו אלה האויב העיקרי. מטרות אלה, שהיו עם החזר מכ"ם קטן בהרבה, לא היוו בעיה ברכישת המטרה והביות של טיל ה"גבריאל". טווח טילי ה"סטיקס" היה 50 ק"מ, מעבר לטווח גילוי מכ"ם הדדי. משמעות הדבר כי האויב יוכל לשגר טילים ראשון. התעשייה האווירית הציעה להמשיך בפיתוח במטרה להגדיל טווח ה"גבריאל" ל-40 ק"מ. עם טיל כזה ניתן יהיה להקדים את השיגור במהלך הקרב. מפקד חיל הים אלוף אברהם בוצר הכריז כי - "היותר טוב הינו האויב של הטוב" והחליט שלא להיכנס לפיתוח טיל בטווח גדול. בוצר הורה להצטייד ב"גבריאל" כמו שכבר פותח - עם טווח מעוף של 20 ק"מ.
החלטה זו תרמה לכך שבעיתוי פריצת מלחמת יום הכיפורים היו הספינות מצוידות בטילים. כדי להשיג את העדיפות הטכנולוגית ולהתגבר על היתרון בטווח שהיה לטילי ה"סטיקס", פותחו מערכות הטעיה נגד טילים ונרכשה יכולת לאיתור מוקדם של ספינות האויב.

תשתית קליטה בחוף

במקביל לבניית כלי השיט התקיים תהליך פיתוח וזיווד מערכות הלחימה. ההיערכות המקיפה לקליטת הכלים והטכנולוגיה החדישה התבצעה על ידי מחלקת הציוד בניצוחו של אל"ם יעקב שפי. במערב נמל חיפה נבנו רציפי אצבע בניצב לשובר הגלים שיאפשרו גישה עם רכב מנוף עד לצדי הספינה הקשורה. במספנת חיל הים נבנו בתי מלאכה למנועים, לטילים, לתותחים ולאלקטרוניקה. מערכת הספנה מודרנית 'סינקרוליפט' (Syncrolift) להוצאת הספינה מהמים לצורך טיפולים הותקנה בנמל חיפה. בבסיס ההדרכה הוקם בי"ס לאלקטרוניקה והחל תהליך גיוס והכשרה של מהנדסים וטכנאים לתחזוקה בנוסף לצוותי כלי השיט. לאחר מלחמת ששת הימים, ב-1972, נבנו רציפים לעגינה בבסיס מפרץ שלמה. בתי מלאכה ומערכת ההספנה נבנו בנמל אילת, כדי לתחזק את ספינות הסער שיוצבו בים האדום.
בסיס חיפה היה הראשון לקלוט את ספינות הסער. מפקדי הבסיס ומפקדי שייטת ספינות הטילים קבעו כלל -"ספינה יוצאת לים מוכנה למלחמה." שמשמעותה שכל מערכות הספינה יעבדו היטב וכל אנשי הצוות יאוישו ויהיו כשירים לתפקידיהם. והקפידו על הכלל גם אם התכנון הוא להפלגה קצרה בעת שלא מתקיימות פעולות איבה. ספינה היוצאת לים השאירה רשימת מפליגים ודו"ח יציאה לים שהגיע לעיון עד רמת מפקד הבסיס. ספינה החוזרת מהים הגישה דו"ח תקלות שמיד הוחל בטיפולם.

פיתוחים נוספים

בנוסף לפיתוח הטיל "גבריאל" בוצעו פיתוחים עבור חיל הים בתחומי המכ"ם והלוחמה האלקטרונית, שהעניקו את היתרון שהוכח בקרבות הימיים. על פיתוח מכ"ם "דגון" שיוצר על ידי חברת אלתא זכה קצין חיל הים סא"ל עמוס דגן - דמבו בפרס ביטחון ישראל. על פיתוח מגלה שידורי מכ"ם זכה קצין חיל הים אל"ם חרות צמח בפרס ביטחון ישראל לשנת 1968. צמח זכה פעם שנייה בפרס בשנת 1974 על פיתוח שתי מערכות לוחמה אלקטרונית ימית שהוכיחו עצמן במלחמה.
היערכות מקיפה זו אפשרה לקלוט את כלי השיט ואמצעי הלחימה ולהתגבר על רוב מחלות הילדות, כך שהכוח היה מוכן לפעולה מיידית בפתיחת מלחמת יום הכיפורים, שפרצה בהפתעה.

הכשרת לוחמי הספינות

בנוסף לפעילות בתחום הבנייה והרכש, מפקד חיל הים אברהם בוצר ייחס חשיבות רבה להקניית ביטחון למפקדי ספינות הסער. בעבר הציב חיל הים במשחתות מפקדים בכירים ומנוסים - בדרגת סא"ל. לפיקוד על ספינת הסער, שהייתה קטנה ממשחתת, נקבע תקן רס"ן. קציני-ים בדרגות סרן ותיק או רס"ן שנבחרו על ידי מפקד השייטת, הובאו לאישור מועמדותם למפקד חיל הים. לאחר שאושרו הפליגו כשלושה חודשים בספינות כ"מתמחים", עברו בחינה בתורת הקרב, ומבדק בניהוג ספינה.
ספינות הסער נבנו קטנות על מנת שתהיינה זולות. מצב הים בזירה הטיל מגבלות בהפעלתן. מפקדי ספינות הסער הצעירים, שהיו מנוסים פחות ממפקדי המשחתות, עמדו בפני יותר מצבי החלטה. אברהם בוצר קבע מדיניות שהחלטות לגבי מצב הים נעשות בלב ים ונתן גיבוי למפקדים גם כאשר אירעו תקלות. מדיניות זאת לא הייתה מקובלת בצבא היבשה ומפקד חיל הים אברהם בוצר נדרש להתעמת על כך. אנשי ים בעולם קיבלו בהערכה את המדיניות הזאת. כך העמיד בוצר את דור המפקדים של הזירה הימית במלחמת יום הכיפורים. מערכת המיון עמדה במבחן השנים עם חריגות מעטות ומפקדי ספינות הסער זוכים להערכה רבה.
צוות ספינת הסער כלל 40 איש מתוכם שבעה קצינים. בספינות סער 4 עלה הצוות ל-45 איש ובסער 4.5 ל-50 איש. התיאום ומהירות התגובה הנדרשים להפעלת מערכות הספינה בקרב, חייבו שכל אנשי הצוות יהיו בשירות סדיר (חובה וקבע), שהתמחו ב-10 עד 13 מקצועות צבאיים שונים. ארגון הצוות נעשה בחלוקה לשלוש מחלקות: מחלקת נשק - להפעלת הטילים והתותחים, מחלקת גנ"ק - להפעלת מכשירי הגילוי, הניווט והקשר להשגת התמונה הימית, ומחלקת מכונה להפעלת מערכות ההשטה. לתחזוקת הציוד האלקטרוני רוכזו הטכנאים במחלקה נפרדת - אלקטרוניקה. לוח הארגון הספינתי, שהיה אחיד בכל הספינות, הציג את איוש המוצבים בעמדות הקרב. הצבת אנשי הצוות במוצבים היה קבוע. איש הצוות התקדם לתפקיד תובעני יותר על סמך רכישת ניסיון בתקופת השירות.
כל הקצינים היו בוגרי קורס חובלים. מפקדי המחלקות עברו קורס מתקדם לקציני מחלקות. לכל קצין מחלקה היה סגן. את תפקיד סגן מפקד הספינה מילא הבכיר מבין קציני מחלקות הסיפון - נשק או גנ"ק - בנוסף לפיקוד על מחלקתו. בזמן חירום צורף לכל ספינה קצין בכיר יותר שבלוח הארגון תיפקד כקצין גשר בכיר והיה גם מיועד להחליף את מפקד הספינה אם יבצר ממנו למלא את תפקידו. ימאי הספינות כינו את עצמם "סטי"לנים" עד שאל"ם מיכאל ברקאי, מפקד שייטת ספינות הטילים בעת מלחמת יום הכיפורים, החל להשתמש במושג "לוחמי הסטי"לים" וכך נשאר.

תורת הקרב והטמעתה

נושא לוחמת הטילים היה חדש והיו הרבה נושאים ללמוד ולתרגל. מדיניות בניית האמון שנקט בוצר ואישיותם של מפקדי שייטת ספינות הטילים, הדר קמחי ושבתאי לוי, יצרו את סגנון התחקירים שקוימו אחרי כל אימון בנוכחות קציני השייטת. מפקדים וקצינים הציגו את מעשיהם בדיוק רב וספגו ביקורת בנוכחות כל חבריהם. הם העדיפו לבקר את עצמם מלהמתין לביקורת של אחרים. הסגנון היה של למידה ותיקון טעויות ללא התחשבנות עם מי שטעה. במשך שנים רבות היווה התחקיר השייטתי, תחקיר אמת והמוסד החשוב ביותר לקידום השליטה בכוח, פיתוח והטמעת תורת הקרב. סגנון התחקיר היה בעל חשיבות רבה בהטמעת נוהלי הקרב, כי "איכות התחקיר היא איכות היחידה ומותנה במנהיגות המפקד."
מתקני ההדרכה - מערכות הטילים נבנו עם אפשרות לדימוי השיגור ובקרת הטילים לצורך אימון. מצב הדימוי עזר מאוד לתרגול ולהקניית מיומנות בניהוג הטיל. בבה"ד חיל הים נבנו מתקני אימון מתקדמים וביניהם: מתקן אימון למערכת הנשק שאפשר הכשרת צוות הקרב וימאים חדשים המיועדים לספינות הסער. וגם מתקן תרגול טקטי, בו אפשר היה לדמות מצבים בזירה הימית ולתרגל מפקדים וצוותי מרכז ידיעות קרבי בישום תורת הקרב. התרגולים במתקני הדימוי ובעיקר התחקירים הקפדניים בסיום כל תרגיל, היוו מרכיב חשוב בהטמעת תורת הקרב והכנה לקרבות הטילים.
הכשרת הצוותים - המכשירים והמערכות לתפעול היו מסובכות יחסית למערכות במשחתות ובטרפדות ממלחמת העולם. אנשי הצוות של ספינות הסער נדרשו ללמוד ולתרגל את הפעלת המכשירים ונוהלי מערכות הנשק. ימאי הספינות חולקו בין כ-10 מקצועות שונים. בכל מקצוע נעשתה התמחות. נקבעו מבחני הסמכה ושלבים מקצועיים שהיוו תנאי לעליה בדרגה. הכרת מערכות הספינה זכתה לכינוי "חפרפרת" לציון סיורי מעקב הקווים בנבכי כלי השייט. שיטה אחרת שננקטה הייתה "הפלגת רציף" בה אויישו כל העמדות והופעלו כל המכשירים למעט מערכת ההנעה. השינון והתרגול הרב הוכיחו עצמם כאשר נדרשו לביצוע מתואם ומדויק בפרק זמן קצר ביותר נוכח אויב. בשעת המבחן לא היו הפתעות טכניות. כל הפעולות שננקטו היו לפי הנוהלים ששוננו ותורגלו.

משמעות הניצחון הימי

משמעות הניצחונות בקרבות הטילים התקבלה בצורה שונה על ידי המעורבים בביטחון ישראל ברמות השונות.
פיקוד חיל הים - הסיק שהחיל השיג את מטרתו, סיפק ביטחון לתושבי ישראל בחוף הים ואפשר הובלת מטענים אל ישראל וממנה בלא הפרעה בים התיכון. כל זאת תוך עמידה בקריטריונים הצה"ליים של מהר, חזק ובאופן אלגנטי. יתרה מכך, ללא אבדות בקרבות הטילים ומעט אבדות במבצעים האחרים. החיל הפך לגורם המשתתף במלחמה באופן פעיל ולא מיועד רק למשימות ביטחון שוטף ומבצעים עלומים. הוכח שהחזית הימית קיימת, לא ניתן להתחמק ממנה וגם בה ניתן וצריך להגיע להישגים.
המטה הכללי - כבר בימים הראשונים הביאו ההצלחות בקרבות הימיים לשינוי עמדה. החזית הימית נפתחה כי לא ניתן היה להתעלם ממנה וניתן להגיע בה להישגים. לאחר המלחמה נכנס לתפקידו הרמטכ"ל רב-אלוף מרדכי גור שהעריך מאוד את חיל הים והיה מוכן להשקעות בו. גור ראה את פעילות חיל הים בתקופת המלחמה, ממקומו כנספח הצבאי בוושינגטון והבחין בהערכה שהתגבשה אצל אנשי הצי האמריקני. בתקופת פיקודו של מרדכי גור אושרו תוכניותיו של חיל הים להתעצמות. גם לאחר תקופת גור תמכו מרבית הרמטכ"לים בתוכניות חיל הים כאשר נראו להם ניתנות לביצוע. רב-אלוף רפאל איתן טבע את האימרה "מעולם לא נוצח עם ששלט בים". ברם, חלק מהמפקדים בצה"ל עדיין סברו שלעליונות בים אין השפעה על הקרבות ביבשה. לכן כאשר יש להחליט בין מערכת לחימה ימית ליבשתית או אווירית, אין להעניק עדיפות למערכת הימית.
ממשלת ישראל - משמעות הניצחון במניעת השלמת המצור הימי הייתה ברורה. שר הביטחון משה דיין שבע נחת מהחלטתו לבנות ספינות טילים לים סוף והכיר בחיוניותן למהלך המלחמה גם בים התיכון. הניצחונות בקרבות הטילים היוו הפתעה נעימה לאור הציפיות הנמוכות שהיו לו מחיל הים. עוד במהלך המלחמה שיבח שר הביטחון את מפקד חיל הים, בעיקר בגלל הלחץ שגרם על הפיקוד הסורי, אף כי בפעילות זו נפגעה אוניית סוחר רוסית. דיין היה זה שיזם בניית ספינות סער 4 לים סוף ולאחר המלחמה יזם בנית 6 ספינות סער 4 נוספות, כדי להציבן גם בים התיכון בנוסף לים סוף.
מדינות העולם - תוצאת קרבות ימיים פשוטה יחסית וקלה להבנה. המשמעות שישראל מדינה בעלת עוצמה ימית. היא אמנם ממוקמת בקצה המזרחי של הים התיכון, אך נתיבי הים אליה פתוחים. ישראל ודאי תשמח לשיתוף פעולה אך אינה זקוקה להגנה. בארצות הברית עלה מעמד חיל הים בדירוג הטכנולוגי ואושרו טילי הרפון למסירה לישראל. פער טווח הטילים שהיה לטובת הערבים נסגר. הדבר לא מנע המשך פיתוח גבריאל ארוך טווח.
האויבים הפוטנציאליים - למרות יכולתם לרכוש אמצעים מתקדמים וחידוש המלאי שאבד במלחמה, בתחום הימי נוצרה הרתעה מפני כוחו של חיל הים הישראלי ומסקנה כי מצור ימי על ישראל חסר תוחלת.

המשך בניין כוח לחימת השטח

לאור ההצלחה המרשימה של ספינות הסער בקרבות הטילים, היעילות של ספינות סער 4 במשימות הליווי והפלגות הארוכות שנעשו ב-1974 מסביב אפריקה וב-1976 לארצות הברית, ניתן היה לראות בהן את כלי השיט המתאים ביותר להמשך הצטיידות ולהתרכז בתחומי האמל"ח לשמירת העדיפות הטכנולוגית. למרות זאת נעשתה על ידי פיקוד החיל פעילות רבה לחיפוש גופי כלי שיט אחרים. כלי שיט אלה בחלקם יושמו בסטייה מהעקרונות המוכחים של ספינות הסער.

המסוק הימי

בציי העולם הופעלו זמן רב מסוקים ללחימה בצוללות. מפקד חיל הים מיכאל ברקאי, יזם הפעלת מסוק לצורכי גילוי וזהוי מטרות בקרב הטילים. במהלך המגעים עם חיל האוויר התבררו מגבלות המעטפת להנחתת מסוקים על ספינת סער ונעשתה פעילות מקבילה לאיתור כלי טיס בלתי מאויש.
בשימוש הצי האמריקני היה אז מסוק לא מאויש לנשיאת טורפדו נגד צוללות - מסל"ט,. מפעל התעשייה האווירית בצפון ירושלים רכש אותו וניסה ליישם נשיאת מטען ייעודי לגילוי אוניות, אך הפיתוח לא עלה יפה.
ההערכה הייתה כי לפיתוח מסוק ללא טייס ידרשו מספר שנים וחשוב למערכת לתרגל פעילות עם פלטפורמה אווירית. בירכתי אח"י תרשיש (סער 4) נבנה מנחת מסוקים והחלו ניסויי הנחתת מסוק. שתי ספינות שנמצאו אז בבנייה תוכננו מחדש לנשיאת מסוק מאויש. גוף הספינה הוארך ב-4 מטר, הותקן משטח נחיתה בירכתיים ומוסך סגור במרכז הספינה (האנגר). הגדלת אורך הספינה נעשתה ללא שינוי בשטח החתך הטבול. על כן המשקל הנוסף של הספינה אוזן ללא הגדלת העומס על המנועים.
עד אז לא היה תקדים בציי העולם להנחתת מסוק על כלי שיט כה קטן ובגובה סיפון כל כך נמוך, פחות משני מטר. גם מבנה ההאנגר היה קרוב מאוד למדחפי המסוק בנחיתה. האלוף ברקאי שידע זאת, הטיל על מחלקת אמל"ח לאפיין ספינת פיקוד בגודל 650 טון שתישא שני מסוקים או מסל"טים. הפרויקט נשא את השם "אירית". האפיון הושלם ואושר על ידי מפקד החיל.
הספינות המוארכות שהוכנו לקליטת מסוק, נקראו דגם סער 4.5 "חוחית". הן אפשרו לבצע באוגוסט 1984 ושוב ביולי 1985 תקיפת יעדי מחבלים במרחק גדול מישראל במסוקי תקיפה מסוג MD 500 דיפנדר. הספינות היו קטנות מלהוות פלטפורמה יציבה להנחתת מסוק בים גלי. הן נמכרו למקסיקו ב-2004 לאחר תקופת שירות ארוכה של 24 שנים בחיל הים.
המסוקים הימיים הראשונים ששירתו בחיל הים היו מדגם "דולפין". ב-1986 נחת לראשונה מסוק "דולפין" על סטי"ל מדגם "חוחית". במסוק המאויש נעשה שימוש בתרגילים ובסיורי שליטה ימית מבלי שתיפתר בעיית שרידותו באזורי לחימה. ב-16 ספטמבר 1996 נפל מסוק למים בעת תרגיל וצוותו שמנה שלושה אנשים נספה. התאונה נגרמה כנראה עקב אובדן התמצאות של הטייס בין שמים וים - תופעה נפוצה בלילה בלב ים. האבדות מהנפילה המחישו את בעיית המסוק המאויש בים. בהמשך, הופעל מקורבטה סער 5 מסוק AS-565 פנתר שהחליף את מסוק הדולפין.

לחימה נגד צוללות

טווחי גילוי צוללות באמצעות הסונאר של ספינות הסער היו קצרים מאוד. צוללת אויב גילתה אותן בטווח רחוק ואף יכלה לשגר נגדן טורפדו לפני שהתגלתה. בין היתר נבע הדבר מתופעה של שכבת מים עליונה חמה האופיינית לים התיכון. צוללת שיורדת מתחת לעומק השכבה אינה מתגלה. על כן נרכש בארצות הברית מכשיר סונאר הנגרר מאחורי הספינה ויורד לעומק מתחת לשכבת המים העליונה. בתחילת שנת 1979 הורכב סונאר בירכתי ספינות הסער 2 וטווחי הגילוי לצוללות שולשו. ספינות הנצ"ל (נגד צוללות), כפי שנקראו, המשיכו לשמור על כושר ירי טילים וקיבלו גם טילי הרפון. עם הוצאת ספינות אלה משירות, הוסבו ארבע ספינות מדגם סער 4 לספינות נצ"ל: תותח ה-76 מ"מ בירכתי הספינה הוסר ובמקומו הותקן הסונאר הנגרר. ספינות אלה נקראו "סער 4 נצ"ל". ב-2008 הוסבו באותה דרך שתי ספינות מדגם סער 4.5 - נירית לספינות נצ"ל ונקראו דגם "נירית נצ"ל".

העדפת התגוננות מטילים על תותחי השטח

הערך של מערכת נשק נמדד לפי יכולת גרימת הנזק שנובע ממנה.
ספינות הסער נבנו כמשמידות ספינות טילים של האויב. תותח 76 מ"מ דרוש גם נגד מטרות בחוף וכלי שיט קטנים. תותח אוטו מלרה 76 מ"מ בחרטום הספינה הופעל רבות במלחמת יום הכיפורים, קיום שני תותחים בספינה אפשר תפוקת אש יעילה, וגיבוי בעת תקלה באחד התותחים.
מתוך העדפת מענה לאיום מטילי אויב שונים, נרכשו מערכות נגד טילים פלנקס. המערכת, הכוללת תותח נ"מ מהיר ירי עם מכ"ם עצמאי, הוצבה בקדמת הספינה על חשבון הסרת התותח אוטו מלרה 76 מ"מ הקדמי. לספינות הסער 4 נשאר התותח אוטו מלרה 76 מ"מ האחורי וכאשר מאוחר יותר הוסבו לתצורה כנגד צוללות, נותרו ללא תותח נגד מטרות חוף וכלי שיט קטנים.
העדפת ההתגוננות על פני גרימת הנזק נעשתה בגלל ההערכה שהאויבים יוכלו להצטייד בטילים שהתגוננות מפניהם בשיטות לוחמה אלקטרונית לא יספיקו. לספינות הסער פותחה גם יכולת הגנה בטיל נגד טילים מתוצרת ישראל שנקרא "ברק". לאחר גמר הפיתוח הותקנה מערכת זו בספינות מבלי לפגוע ביכולות אחרות.
הסרת תותח אוטו מלרה 76 מ"מ מהחרטום לטובת מערכת פלנקס ההגנתית, לא זכתה לחיקוי בציי העולם. כל יחידות לחימת השטח החדישות לא ויתרו על תותח דו-תכליתי בחרטום כלי השיט.

תפוצת ספינות הסער בעולם

הפתרון שהגיע אליו חיל הים הישראלי, שנבע מצרכיו המיוחדים ומתוך חוסר בעדיפות תקציבית, התאים לציים רבים ברחבי העולם, לרבות אלה שנמצאים בחופי האוקיינוס.

התעשייה הביטחונית הצרפתית

מספנות CMN בשרבורג זכו לפרסום רב בזכות ספינות הסער במהלך מילוט ספינות שרבורג. מספנות CMN גם רכבו על גל ההצלחה של חיל הים במלחמת יום הכיפורים ושיווקו ספינות שנקראו דגם קומבטנט למדינות רבות. 12 ספינות נרכשו על ידי חיל הים האיראני. מתוך הספינות שיוצרו לגרמניה נרכשו מאוחר יותר שש לחיל הים היווני ושלוש על ידי חיל הים המצרי.

צי דרום אפריקה

הצי הדרום אפריקאי היה הראשון שרכש ספינות סער מישראל, מאחר שהכיר את יכולתן להתמודד במים הסובבים את המדינה. בעת הפלגת אח"י רשף ואח"י קשת מהים התיכון לים סוף במרץ 1974 - מבצע מוניטין, הספינות עגנו בדרום אפריקה. הסטי"לים ערכו הצגת תכלית מול נמל סימונסטאון ובסיומה הודיע שר הביטחון בממשלת דרום אפריקה למפקד ההפלגה גדעון רז "אני רוצה לרכוש את הספינות עם אנשי הצוות". במהלך השנה הזמין סדרה של 3 ספינות סער 4 במספנות ישראל ושלוש ספינות נוספות מאותו דגם נבנו בדרום אפריקה.
קציני צי דרום אפריקה המיועדים לאייש את הספינות הצטרפו לשנת הכנה שבמהלכה השתתפו במרבית הפעילויות של שייטת ספינות הטילים. מפקד הספינה הראשונה, סא"ל רוברט סימפסון-אנדרסון, נעשה לימים אדמירל ומפקד הצי הדרום אפריקני.
מעבר להכנסה הכספית והרגשת ביטחון שנסכה העסקה שנקראה פרויקט ג'פוניקה, הפיקוח המקצועי ההדוק והבקרה של מומחי הצי הועילו למספנות ישראל בהעלאת רמת הגברת אבטחת האיכות ולהתייעל.

חיל הים הצ'יליאני

מידע על ספינות הטילים הישראליות שעשו היסטוריה עבר בעולם הלחימה הימית, הביא לכך שכאשר זוג ספינות סער 4, בפיקוד אל"ם אלי רהב - אח"י תרשיש בפיקוד שאול חורב ואח"י יפו בפיקוד בני אריאלי, הפליגו במאי 1976 לחגיגות ה-200 שנה לעצמאות ארצות הברית (מבצע פעמון החירות), הן היוו אטרקציה לגורמי הציים השונים כמו גם לקהל הרחב ולא רק היהודי.
בתום הביקור המוצלח בארצות הברית, נשלחו ספינות הסער ביזמת התעשייה האווירית לביקור בנמל קרטחנה בקולומביה בו נעשתה הצגת יכולות לחיל הים של קולומביה. הביקור שודר בטלוויזיה על ידי צוות שהגיע במיוחד מעיר הבירה בוגוטה. הספינות הותירו רושם מצוין, אך לא היה די בכך לשנות תוכניות קודמות, וחיל הים הקולומביאני לא רכש את הספינות, למגינת לבו של האדמירל הקטור קלדרון סלאזר, מפקד הצי האטלנטי, שהיה מלא התפעלות מהספינות.
נספח צה"ל לקולומביה אל"ם פיני שחר שמושבו הקבוע היה בברזיליה העביר הודעה לכל הנספחים הצבאיים מכריו. לצי הצ'יליאני היה אז צורך מבצעי לספינות היו עשויות למלא. בנמל קרטחנה הופיע בפתאומיות קצין בדרגת סגן-אלוף שנשלח מחיל הים של צ'ילה כדי לבדוק את הספינות. הקצין, שהפגין בשאלותיו בקיאות ומקצוענות, חזר לצ'ילה ומסר דו"ח לשולחיו. היו עוד מגעים רבים בצינורות המקובלים ובסופו של דבר החליט חיל הים של צ'ילה ב-1979 לרכוש ספינות סער 4 מחיל הים הישראלי. הסדרה הראשונה כללה את אח"י קשת ואח"י רומח. הצוותים הישראליים השקיעו מסירות רבה בהעברת הספינות לצוות הצ'יליאני, שידע להעריך זאת. לאחר הכשרת הצוותים יצאו כל אחת במועדה בהפלגה מבסיס מפרץ שלמה בהקפת דרום אפריקה ועד לצ'ילה. כיום מפעיל הצי הצ'יליאני שמונה ספינות מדגם זה.

ספינות הסער וטילי גבריאל בציים נוספים

סרי לנקה -בשנת 2000 רכש חיל הים של סרי לנקה מישראל שתי ספינות מדגם סער 4. הספינות חומשו בטילי גבריאל ושימשו את צי סרי לנקה במלחמתו כנגד מחתרת הנמרים הטמילים.
צי מקסיקו – בקיץ שנת 2004 רכש הצי המקסיקני מחיל הים שתי ספינות סער 4.5 מסדרת חוחית ומפעיל אותם כספינות לחימת שטח בדגם הורקן A301 Huracán A302 Tormenta
טיוואן - בסוף שנות ה-70 סיפקה התעשייה האווירית לטיוואן שתי ספינות דבורה נושאות מערכת טילי גבריאל מתוצרתה. טיוואן יצרה ברישיון עשרות ספינות דגם Hai Ou חמושות בהעתק של טיל הגבריאל דגם Hsiung Feng 1 מתוצרת מקומית.
קניה - בשנים 1980–1982 חימשה התעשייה האווירית במערכות טילי גבריאל שלוש ספינות של הצי הקנייתי. על גופי כלי שיט מהירים תוצרת חברת ברוק -מרין באנגליה הורכבה מערכת הנשק והחימוש כלל ארבעה טילים ותותח 30 מ"מ דוקני תוצרת היספנו- סוויזה. שם הדגם כמו שם כלי השיט הראשון KNS Madaraka. הכלים שירתו בחיל הים של קניה עד שנת 2001 ואז החלו לצאת מהשירות.

מגמות להמשך

מפקדי חיל הים שיזמו את תוכנית ספינות הסער חשבו בעת יישום התוכנית כי לעקרונותיה יהיה תוקף לחיל הים הישראלי גם בעתיד. "הכרה טובה של עקרונות ספינות הסער שהוכחו כמוצלחים תסייע בהתמודדות עם אתגרי העתיד."
במשך מספר שנים הועלו חלופות שונות לרכישת כלי שיט חדשים לחיל הים. פתרונות אלה אינם מסתמכים על עקרונות ספינות הסער ונמצאים בשלבי מימוש.
נראה כי מעקרונות תוכנית ספינות סער לא נשאר דבר. למושג "הרבה ספינות קטנות ומהירות הנושאות נשק קטלני" אין משקל כיום. הנטייה המסורתית שקורית בציי העולם להגדלת כלי השיט והעלאת ההשקעה הנדרשת לא פסחה על חיל הים הישראלי.
אף כי למשימות המסורתיות של חיל הים - הגנת החוף ואבטחת השיט, מתווספות מטלות: מניעת העברת נשק בים סוף, הגנת מתקני הפקת אנרגיה בים התיכון ובתחום האסטרטגי. כמות היחידות לוחמת השטח שבידי חיל הים הצטמצמה ביותר.
מספנות ישראל מתוך ראיית הצרכים בישראל ובשאר העולם לספינת סיור חופית – Offshore Patrol Vessel תכננו פרויקט בשם סער S-72 שהוצג בתערוכת כלי שיט בסינגפור. התכנון כלי שיט בגודל 800 טון ומהירות 28 קשר, הוצג ללקוחות אפשריים וממתינים להזמנה לייצור.
ביזמות התעשיות הביטחוניות מתפתחות ספינות הסיור מעבר לתפקידי הביטחון השוטף, דבורה והשלדג, לספינות מהירות מאוד ונושאות טילים. נראה כי אם תמשך המגמה של הצטיידות במשחתות ייתכן וספינות הסיור האלה יעשו בעתיד לספינות סער.