מרידת מאריץ

תחילת המחאה

עם הצטרפות דרום אפריקה לצד בריטניה בתחילת מלחמת העולם הראשונה, לא מעטים, בייחוד באוכלוסייה האפריקאנרית, שלחמה בבריטים שנים מספר קודם לכן, היו המתנגדים לצעד זה. בייחוד ניכר חלקם של חברי המפלגה הלאומית (דרום אפריקה), שנוסדה ב-1914, מעט לפני פרוץ המלחמה, ושחוגים קיצוניים בה שאפו להפטר מן הקשר עם בריטניה. בין המתנגדים היו בכירים בחוגי השלטון והצבא, והיו בהם שאף תמכו במדינות המרכז. 
כך, למשל, מפקד צבא המילואים, כריסטיאן באיירס (Beyers), התפטר במחאה עם קבלת ההחלטה על הצטרפות למאבקה של בריטניה, והסנטור חקובוס הרקולאס ("קוס") דה לה ריי (de la Rey), מפקד קומנדו לשעבר, מגיבורי מלחמת הבורים השנייה, תמך בנייטראליות. שני האישים האמורים נפגשו ב-15 בספטמבר 1914, במטרה לפגוש את המייג'ור (רב-סרן) יאן קמפ (Kemp) בפוצ'פסטרום (Potchefstroom) שבטרנסוואל. לא ברור אם מטרת הפגישה הייתה תיאום התפטרות סימולטנית של מפקדים בצבא, במחאה כנגד מדיניות הממשלה, או שמטרתה הייתה תכנון מרד, כשבין כאלפיים חייליו של קמפ היו רבים שנחשבו כמועמדים להצטרף. הפגישה לא התקיימה כמתוכנן, שכן דה לה ריי נהרג ביריות שוטר בדרכו אליה, כאשר השניים התעלמו בדרכם ממחסומי משטרה, שהוצבו למטרה אחרת. הן ההתעלמות מן המחסומים, הן הצטרפותם אחר כך של קמפ ובאיירס למרד, מרמזות על כוונה לקשר כמטרת הפגישה, אך אין לכך ראיות מוצקות. מן הצד השני של המתרס, רבים האמינו (ומאמינים) שמותו של דה לה ריי היה תוצאה של התנקשות מתוכננת. על כל פנים, לתסיסה שנגרמה עקב ההתנקשות לכאורה הייתה חשיבות באשר להלהטת האווירה הציבורית בקרב רבים מן האפריקאנרים, כנגד הממשלה.

תחילת המרד

הראשון להניף את נס המרד היה אחד ממפקדי הכוחות הדרום אפריקנים על הגבול עם דרום-מערב אפריקה הגרמנית: לייטננט קולונל סלומון חרהרדוס ("מאני" או "חריט") מאריץ (Maritz), אף הוא מפקד לשעבר במלחמת הבורים השנייה, ולאומן אפריקאנרי קיצוני. הממשלה, שבצדק חששה לנאמנותו העתידית, ביקשה להחליף את מאני מאריץ, אלא שהוא במקום זאת הכריז על תמיכתו בגרמניה ועל הקמת "ממשלה זמנית" בדומיננטיות של מפקדי הקומנדו הבורי ממלחמת הבורים השנייה כמו מאריץ, דה וט, קמפ ובאיירס, שלאחר היסוסים הצטרף לבסוף למורדים. כן הכריז על עצמאות המדינות המרכיבות את איחוד דרום אפריקה, ועל שחרורן משליטה בריטית. הוא פנה לכל תושב "לבן" באותן מדינות, התומך ברעיונות אלה, לאחוז בנשק, ומצד שני איים שכל תושב שחור או "צבעוני" שיפנה כנגד המורדים, דינו מוות. רוב חייליו של מאריץ אכן הלכו אחריו, והמורדים בראשות מאריץ, בתיאום עם הגרמנים, תפסו את הכפר קיימוס (Keimoes) שבאזור אפינגטון (Upington), בצפון מושבת הכף. 
קריאתו של מאריץ נענתה גם מחוץ למעגל החיילים שבפיקודו, כאשר מספר המורדים הגיע בשיאו לכ-12,000, לעומת כ-32,000 שעמדו לרשות הממשלה, שלנוכח המרידה הכריזה על מצב צבאי ב-14 באוקטובר. מבין אלה האחרונים, כ-20,000 היו אפריקאנרים ששמרו על נאמנותם לממשלה, אשר, במידת מה, הפעילה אותם במתכוון כדי שדיכוי המרד לא ייראה כמאבק בין דוברי האנגלית לאפריקאנרים. יתרה מזו, חלק ממפקדי הקומנדו הבורי במלחמת הבורים השנייה היו בין ראשי צבא הממשלה, כמו יאן סמאטס, בותה עצמו, יאקוב ון דבנטר (Van Deventer), דניס רייץ (Reitz) ואחרים. הן מפקדי המורדים, הן מפקדי צבא הממשלה, הסתמכו רבות על הנאמנות של חייליהם לשעבר ובהווה, עת פנו אליהם בכוונה לגייסם למאבק. וכך, אחים לנשק לשעבר פנו כעת זה כנגד זה.

מהלך המרד

מספר ימים לאחר הכרזת המצב הצבאי, כוחותיו של דה וט תפסו את היילברון (Heilbron) שבמדינת אורנג' החופשית, במרכזה של דרום אפריקה, מקום בו הצטרפו אליו תומכים רבים, כך שכוחותיו הגיעו לכדי 3,000 איש, והם לכדו רכבת, ציוד ותחמושת של הממשלה. כן השתלטו המורדים על שטח ניכר באותו אזור, כולל העיר האריסמית (Harrismith) שבמזרח אורנג'. גם באיירס גייס תומכים רבים באזור מחליסברג (Magaliesberg), ממערב לפרטוריה, בטרנסוואל.
כוחות הממשלה, עם בותה, שלמרות תפקידו פקד על כוחותיו בשדה, וסמאטס כשר ההגנה, דיכאו את המרד תוך מספר חודשים. כוח בראשות ון דבנטר התגבר על המורדים שבראשות מאריץ באזור אפינגטון באוקטובר, ואלה נמלטו לדרום-מערב אפריקה הגרמנית. באיירס הובס בידי כוחות הממשלה ב-28 באוקטובר בקומישנרס דריפט (Commissioners Drift). 
לאחר תבוסתו חבר באיירס לקמפ, ובראש כ-800 מורדים, עשו אלה את דרכם לדרום-מערב אפריקה הגרמנית כדי לאזור כוחות מחדש. את האודיסיאה בת כ-1,100 ק"מ מפרכים, שרדו כ-500 איש. כוח מורדים אחר, בראשותו של יאפי פורי (Fourie) המשיך בהתנגדות, עד שפורי נלכד, לאחר קרב עז, ב-15 בדצמבר, ליד נויטחדכט (Nooitgedacht). כיוון שפורי היה קצין בצבא הממשלה בעודו מורד, הוא הוצא להורג ביריה ב-20 בדצמבר. באיירס עצמו טבע בנהר הואל בשמיני לדצמבר, בניסיון לחמוק מרודפיו, וכך דעך המרד בטרנסוול. דה וט, שהכוחות שאסף החלו להתערער בהתקלויות עם כוחות הממשלה, חמק, ולבסוף נתפס בשני לדצמבר בשטח בצ'ואנאלנד (כיום בוטסואנה), לאחר שנכנע עת צידתו כמעט אזלה, בניסיון לחבור עם הכוחות שבדרום-מערב אפריקה הגרמנית.
הנימלטים עם קמפ לשטח שבשליטת גרמניה חזרו ופלשו לצפונה של מושבת הכף ב-15 בינואר 1915 ותפסו את לוצבורג (Lutzburg), רק כדי להווכח במו עיניהם בדעיכת המרד, שאישו כבתה סופית בתחילת 1915. אלה נכנעו לון דבנטר ברביעי לפברואר 1915.

אחרית דבר

מרידת מאריץ גרמה לאיחור ניכר בהצטרפותם של כוחות דרום אפריקניים לצבאות האימפריה הבריטית ולסיוע למדינות ההסכמה במלחמה.
לאחר דיכוי המרד מאריץ נמלט לאירופה, וחזר למולדתו ב-1923, אז עמד בראש מפלגה לאומנית קיצונית, בעלת אופי פשיסטי, ואנטישמית. מנהיגי המרד האחרים נידונו לעונשי מאסר של מספר שנים ולקנסות כבדים. כשנתיים לאחר תום המרד הם שוחררו, כחלק ממדיניות פיוס לאומי שנקט בותה. מאז הם פעלו ברובם בתוך המסגרת החוקתית, הקימו את המפלגה הלאומית שזכתה בבחירות של 1948, והחלה מאז בהנהגת מדיניות האפרטהייד.