נבחרת ארץ ישראל בכדורגל

הניסיון של לורד מלצ'ט

אלפרד מונד, ממנהיגי יהדות בריטניה ופעיל ציוני, ערך סיור בארץ ישראל ביוני 1928‏. במהלך הסיור החליט לפעול להקמת נבחרת שתורכב מהכדורגלנים היהודים שהיו פעילים באותה עת בארץ, שתצא לסדרת משחקים בממלכה המאוחדת. לצורך כך הכריז כי הוא מוכן לתרום 2,000 לירות שטרלינג. הצעתו של מונד נועדה בין היתר לצורכי תעמולה, מתן ביטוי לתפיסת "יהדות השרירים", הידוק הקשר עם יהדות התפוצות והשגת לגיטימציה בינלאומית למוסדות העבריים. ההצעה באה על רקע מסעות משחקים שערכו מספר קבוצות עבריות בחוץ לארץ, בהן מכבי תל אביב, מכבי חיפה ומכבי חשמונאי ירושלים, אך זו הייתה הפעם הראשונה שבה הוצע להקים נבחרת כלל-ארצית. משמעות ההצעה של מונד הייתה שיתוף פעולה מלא בין שני מרכזי הספורט הגדולים ביותר ביישוב, הפועל ומכבי, אולם בהמשך התברר שזו מטרה לא פשוטה להשגה, דבר שגרם לבסוף לדחיית הצעתו של מונד.
בסוף שנות ה-20 שוחקו הטורנירים הרשמיים הראשונים בארץ ישראל על אף האיבה העמוקה ששררה בין מרכזי הספורט השונים. על רקע זה הוקמה גם ההתאחדות לכדורגל ב-1928, ובתוך כך החלו מרכזי הספורט הגדולים לדון ביניהם על הרכב הנבחרת של מונד, שעל פי תנאיו הייתה אמורה לכלול בסגלהּ 18 שחקנים. "הפועל" ו"מכבי" הסכימו כי לצורך הגשמת רעיונו של מונד יש להקים שלוש ועדות: ועדה מרכזית שתרכז את כל נושא הקמת הנבחרת, ועדה מקצועית שתבחר בפועל את השחקנים לנבחרת וועדה אדמיניסטרטיבית שתהיה אחראית על הלוגיסטיקה הכרוכה בהקמתה של נבחרת ובארגון המסע לממלכה המאוחדת. עם זאת, על פי המסמכים שנותרו מאותה תקופה, ידוע כי הוועדה האדמיניסטרטיבית לא הוקמה בסופו של דבר. כן ידוע כי עם האנשים שנבחרו לכהן בוועדות השונות נמנו פעילים ציונים בולטים, ובהם אבא חושי, יחיאל ויצמן, חיים גלובינסקי (לימים יושב ראש ההתאחדות לכדורגל) ויוסף יקותיאלי (הוגה רעיון "המכביה").
על מנת לקבוע את זהות השחקנים שירכיבו את הסגל הסופי של הנבחרת, הוחלט לערוך טורניר שבו יתמודדו ארבע קבוצות זו נגד זו במשחקים כפולים. הקבוצות שנבחרו לטורניר היו הקבוצות העבריות שנחשבו לטובות ביותר באותה עת: מכבי והפועל תל אביב, מכבי חשמונאי ירושלים והפועל חיפה. הטורניר עצמו התקיים ביוני וביולי של שנת 1928, והפועל זכתה בו עם מאזן של ארבעה ניצחונות, שתי תוצאות תיקו ואפס הפסדים. בעקבות כך ציפו אנשי הקבוצה כי שחקניה יהוו חלק משמעותי מהנבחרת העתידית. עם זאת, הוועדה הטכנית הביעה את התנגדותה לכך והחליטה על הקמת שלוש קבוצות כשלב ראשון: נבחרת של שחקני הפועל חיפה ומכבי חשמונאי ירושלים, נבחרת של הפועל ומכבי תל אביב ונבחרת שלישית שתורכב משחקנים מצטיינים שלא עמדו בקריטריונים להתקבל לשתי הנבחרות האחרות. עוד החליטה הוועדה כי שלוש הקבוצות ישחקו זו נגד זו, ומהן ייבחרו שחקני הנבחרת הארצית.
החלטה זו עוררה את מורת רוחם של אנשי הפועל תל אביב, שדרשו לתת לשחקניהם עדיפות בהרכב הנבחרת בשל זכיית קבוצתם בטורניר ההכנה ובטורנירים נוספים באותה שנה (בהם גביע ארץ ישראל), ושחקני המועדון החליטו לא להתייצב למשחק הראשון של נבחרת תל אביב. גם שחקני הפועל חיפה כעסו על אי-הכללתו של אחד מחברי הקבוצה בסגל הנבחרת הארצית, ולאור זאת החליטו גם הם לא להתייצב למשחק של נבחרתם המשותפת עם שחקני מכבי חשמונאי ירושלים. בעיות אלו עוררו חששות כבדים בקרב אנשי הוועדות שהוקמו, והם חששו כי במהלך הנסיעה יפגינו השחקנים חוסר משמעת. כשהובאו בעיות אלו בפניו של קולונל פרדריק קיש, מנהל המחלקה המדינית של ההנהלה הציונית, אמר הקולונל כי הוא חושש:
...שמא הצעירים שלנו לא ישלימו ביניהם את המשמעת הדרושה וצעיר זה או אחר יתעקש פתאום ולא ירצה להופיע למשחק. הדבר הזה עלול לעורר רגשות בחילה בקרב האנגלים ולהשפיל את כבודנו, וזה יהי כישלוננו הגדול ביותר.
— מובא במאמר "הלורד מקים נבחרת כדורגל עברית"
חששות אלה לא היו היחידים שנגעו למסע הנבחרת. אנשי הוועדה חששו גם כי בעקבות המאבקים הבלתי פוסקים בין מרכזי הספורט, לא תספיק הנבחרת להתאמן די הצורך ולהגיע לרמת משחק שתאפשר לה להתמודד בכבוד מול הקבוצות האנגליות. בדיוני הוועדות הועלו הצעות לקיים סדרת משחקי ידידות נגד אחת מהקבוצות הבכירות שבמצרים, לדחות את הנסיעה בשנה, ולחלופין להביא מאמן בעל שיעור קומה כדי שידריך את השחקנים העבריים, שבאותה עת היו חובבנים ודגלו בגישה כי אין להתפרנס מכדורגל. גם במדורי הספורט של שניים מהעיתונים הנפוצים באותה עת, "הארץ" ו"דבר", הובעה דאגה מפני הצפוי לנבחרת בהתקיים שהמצב באותה עת ייוותר על כנו. מאיר בניהו מ"הארץ" כתב ב-19 ביוני כי מרכזי הספורט הגדולים חייבים להפסיק את המאבקים ביניהם אם ברצונם לממש את הצעת מונד, ולשים דגש על אימונים נמרצים ככל האפשר. כחודשיים לאחר מכן חיווה את דעתו כי המצב לא השתפר כלל וכי עדיף שהמסע יבוטל, ואם לא יבוטל - ייגרם בזבוז זמן וכסף. שמעון סאמט מ"דבר" הביע ביקורת במישור אחר, ועיקרה היה שהנבחרת לא ברמה מתאימה להתמודד מול קבוצות אנגליות, וניסיונות כאלה יגרמו להתבזוּת הספורט הארץ-ישראלי. במקום זאת הוא המליץ לבקש ממונד לשלוח לארץ את אחד מהמאמנים הבכירים של אנגליה.
כל הגורמים הללו הובילו בסופו של דבר להשהיית המענה ללורד מלצ'ט. ב-5 באוגוסט החליט מרכז הפועל באחת מישיבותיו כי הנסיעה תידחה בשנה, ובהתאם להצעת שמעון סאמט ביקש מהלורד לממן את הגעתו של מאמן מאנגליה לקראת המסע. החלטה זו הובילה בסופו של דבר לירידת הנושא מסדר היום.

הניסיון השני והמסע לקהיר

1928 הייתה גם שנת הקמתה של המוסד "התאחדות ארץ ישראלית למשחק כדור-רגל", לימים ההתאחדות לכדורגל בישראל. ב-14 באוגוסט נערכה אספת ההקמה של ההתאחדות, ובה השתתפו נציגי "מכבי" ו"הפועל", וכן נציג של הקבוצה הערבית נאדי אל ריאדי אלערבי. יוסף יקותיאלי מונה למזכיר הכבוד, ואורי נדב מונה לסגן היושב ראש. השניים פעלו לצירופה של ההתאחדות לפדרציית הכדורגל הבינלאומית (פיפ"א) - יקותיאלי השתמש בקשריו עם ההתאחדות המצרית ונדב פנה לעזרה מהוגו מייזל, מאמנה של "נבחרת הפלא האוסטרית" (כפי שכונתה באותה עת). מאמציהם צלחו, וההתאחדות התקבלה כחברה זמנית בפיפ"א ב-1928, וכעבור שנה, ב-6 ביולי 1929, הפכה לחברה מלאה.
מייזל היה גם חבר בוועדה שארגנה את המונדיאל הראשון באורוגוואי, שהתקיים בשנת 1930. ההתאחדות, פחות משנתיים לאחר הקמתה, החליטה לנסות ולשלוח נבחרת לאומית למונדיאל על אף העלויות הכבדות הכרוכות בכך, שבעקבותיהן כמעט שלא נרשמו נבחרות מאירופה לטורניר עד למועד ההרשמה האחרון - 28 בפברואר 1930. החלטה זו הייתה טעונה אישור של שלטונות המנדט הבריטי. מונדיאל זה היה היחיד בתולדות התחרות שנערך ללא שלב מוקדמות, ולפיכך הנבחרת הייתה משתתפת במונדיאל לו היה מתקבל האישור הבריטי. עם זאת, ב-1927 פרשו כל התאחדויות הכדורגל של אומות הבית מפיפ"א, ולאחר שהועלה הרעיון להקים נבחרת ארצית לקראת המונדיאל התקבלה הוראה מלונדון שאסרה על ההתאחדות המקומית לשלוח נבחרת למונדיאל. עם זאת, הבהירה פיפ"א להתאחדות כי אם תוקם נבחרת ארצית פעילה, היא תורשה להשתתף במוקדמות מונדיאל 1934, שהיו עתידים להיערך ב-1933 וב-1934‏.
עוד באותה שנה הוקמה נבחרת כלל-ארצית, שלא הייתה על טהרת השחקנים העבריים. בחודשים הראשונים של 1930 נערכו בארץ שני מסעות משחקים של קבוצות מצריות - נבחרת הסטודנטים של קהיר ונבחרת קהיר עצמה. הקבוצות הללו, שפעלו גם כן בטריטוריה בריטית ונחשבו לנבחרות חזקות ובולטות באזור המזרח התיכון, שאפו לשחק נגד קבוצות חזקות אחרות. שלטונות המנדט החליטו על קיומו של מסע משחקי גומלין, לפי הזמנה שהתקבלה מההתאחדות המצרית, והעניקו לשחקנים מהקבוצות הבריטיות שפעלו בארץ את הדומיננטיות בהרכב הנבחרת. התוכנית המקורית הייתה לשלוח סגל בן 17 שחקנים, מהם 9 בריטים והיתר יהודים מהקבוצות העבריות. בסופו של דבר הופחת מספר השחקנים ל-16, ומקום אחד שנשמר לשחקנים היהודים ניתן לנציג של קבוצת נאדי ריאד אל ערבי. הסכסוכים בין "מכבי" ל"הפועל" ביחס להרכב הנבחרת נמשכו גם בתקופה זו, על אף שהכישלון לממש את הצעת מונד אירע רק כשנתיים קודם לכן. בעקבות הסכסוכים החליטו חמישה משחקני הנבחרת, שקבוצותיהם היו הפועל תל אביב והפועל חיפה, לפרוש מהסגל. סיבה נוספת לאי-השתתפותה של נבחרת "הפועל" בהרכבת הסגל הלאומי הייתה אולימפיאדת הפועלים שהתקיימה באותה שנה בווינה, ובה הייתה אמורה להשתתף נבחרת "הפועל".
בסופו של דבר נכללו 9 משחקניה של קבוצת המשטרה הבריטית, אלופת ארץ ישראל הראשונה, בסגל הנבחרת. השחקנים היהודים שזומנו לסגל היו עקיבא "דוצי" צוובנר ממכבי חשמונאי ירושלים, שמעון "לומק" רוטנר (מכוכבי הכח וינה לשעבר) ממכבי אבשלום פתח תקווה ואמרה יעקובי, מנחם חרש, חיים "סטודיבייקר" דליצקי ואברהם רזניק ממכבי תל אביב.
בראשות המשלחת לקהיר הועמדו פרסי ספיד ממחלקת העבודות הציבוריות ומזכיר ההתאחדות לכדורגל, א. תבורי. כצעד ראשון לפני היציאה לקהיר החליט ספיד על קביעת תלבושת אחידה לנבחרת, ולשם כך התבסס על לבושה של נבחרת אנגליה - מכנסיים שחורים וחולצות לבנות. סמל שלושת האריות של הנבחרת האנגלית, המשמש אותה עד היום, הוחלף על ידי האות P, שהיא האות הראשונה במילה "Palestine" - "פלשתינה", הכינוי האנגלי לארץ ישראל בתקופת המנדט. ליד האות P הוספה הכיתובית "ארץ ישראל". כהכנה אחרונה למסע המשחקים, נערכו חמישה משחקי ידידות נגד קבוצות צבאיות אנגליות ששהו בארץ ישראל באותה עת, והנבחרת ניצחה בכולם. 
הנבחרת יצאה מתל אביב ברכבת, עברה דרך קנטרה והגיעה לקהיר ביום רביעי, 2 באפריל 1930‏. לאחר הגעתה ערכה הנבחרת מספר אימונים במגרש של נבחרת הצבא הבריטי ששכן במרכז קהיר, וביום שישי, 4 באפריל 1930, החלה במשחקיה, בהתמודדות מול נבחרת קהיר. קודם למשחק זה נערך פרסום רב בעיתונים ובמודעות קיר ברחבי קהיר, אך בשל היעדר הפופולריות של הנבחרת לא נכח קהל רב כמצופה. בהרכב הארץ ישראלי עלו רק שלושה שחקנים יהודים - יעקובי, לומק ורזניק, כך שגם הקהל היהודי התאכזב למראה נבחרת שהייתה כמעט כולה אנגלית. שחקני הנבחרת, ובעיקר השוער, הפגינו יכולת ירודה ותוך חמש דקות מפתיחת המשחק ספגו 3 שערים. מפגן זה של יכולת ירודה נמשך, והמשחק הסתיים בתוצאה 0 - 5, כשבמהלכו החטיאה הנבחרת שתי בעיטות עונשין מ-11 מטרים. דוד תדהר מ"דבר" חיווה אז את דעתו, כי השחקנים האנגלים נבחרו בזכות דרגתם הצבאית ולא בזכות כישורי הכדורגל שלהם, והוסיף כי שום קבוצה ארץ ישראלית לא מסוגלת להתחרות בנבחרת מצרית כלשהי בשל הפערים הניכרים ברמתן.
לאחר מכן נלקחו השחקנים לטיול באזור הפירמידות ולשיט על הנילוס, ומשם המשיכו לאלכסנדריה על מנת לשחק מול הנבחרת המקומית. יכולת המשחק הנמוכה באה לידי ביטוי גם במשחק זה, אם כי הנבחרת הצליחה להתאושש במקצת והפסידה רק 0 - 2. לאחר מכן חזרה הנבחרת לקהיר למשחק השלישי והאחרון במסע, מול נבחרת הצבא הבריטי. במשחק זה נכחו כ-15,000 צופים, מרביתם חיילים, ולפני שריקת הפתיחה נוגן ההמנון הבריטי. נבחרת הצבא הבריטי הורכבה בין היתר משחקנים ששיחקו בעבר בנבחרת אנגליה ובמועדונים בכירים, והיא הצליחה לנצח בקלות את הנבחרת מארץ ישראל בתוצאה 5 - 2. בעוד שלא ברור האם לומק או סידני וב האנגלי הבקיעו את השער הראשון לטובת הנבחרת, ידוע כי חיים דליצקי הבקיע את השער השני בבעיטה ממרחק 30 מטרים, שכוונה אל בין חיבורי השער.

המשחק נגד לבנון

משחקה הרשמי האחרון של נבחרת ארץ ישראל לפני הקמת המדינה היה משחק ידידות נגד לבנון, שנחשבה באותה עת לאחת הנבחרות החלשות ביותר בעולם. המשחק נערך באצטדיון המכביה, לעיני כעשרת אלפים צופים. לראשונה בתולדות הנבחרת זומנו שחקנים מקבוצה של מרכז בית"ר - בית"ר תל אביב, והיו אלה המגן לוניה דבורין, החלוץ המרכזי ("צנטרפור" במונחי התקופה) ורנר כספי והשוער בנימין מזרחי. במהלך אספת ההכנה למשחק הודיע מרכיב הנבחרת ארתור באר כי על השחקנים להביא עמם למשחק נעלי כדורגל באופן עצמאי וכי יסופקו להם רק מדי הנבחרת. 
לאורך כל המחצית הראשונה במשחק הרבו שחקני הנבחרת הארץ-ישראלית לבעוט לכיוון שערו של נ. סאיאד הלבנוני. מנגד הפגינו הלבנונים חולשה רבה בהגנה. כבר בדקה הראשונה של המשחק הצליח הקיצוני הימני הרברט מייטנר מהפועל ראשון לציון להכניע את סאיאד, ובדקה ה-11 הכפיל אברהם שניידרוביץ' (שני) ממכבי נס ציונה את יתרונה של ארץ ישראל. בנקודה זו החלו הלבנונים להגיב בהתקפות משל עצמם, אך לא הצליחו להכניע את השוער בנימין מזרחי. בהמשך המחצית חזרה ארץ ישראל ונטלה לעצמה את היתרון במשחק, ועד סיום המחצית הבקיעו גאול מכליס וורנר כספי שני שערים נוספים.
המחצית השנייה הייתה שקולה יותר מבחינת יחסי הכוחות. במהלך המחצית הוחלף הרץ המרכזי גאזה פוקס בעקבות פציעה, והשינוי הכפוי במערך המשחק של ארץ ישראל פגע ביכולת המשחק שלה. בדקה ה-50 של המשחק הצליחה לבנון להכניע את השוער מזרחי, אך כעבור 10 דקות הבקיע ורנר כספי את שערו השני במשחק, והתוצאה 5 - 1 לטובת ארץ ישראל נותרה בעינה עד לשריקת הסיום. לאחר הבקעתו של שער זה ביקש מאמן נבחרת לבנון מארתור באר לא להביס את נבחרתו בצורה קשה מדי ולהשפילה שלא לצורך. באר העביר את הבקשה לשחקנים הארץ-ישראלים, שנעתרו לה והחלו למסור את הכדור זה אל זה, ללא ניסיונות התקפה ממשיים. הניצחון שהושג בסיום המשחק היה הניצחון היחיד של נבחרת ארץ ישראל במשחק רשמי.