סם בן שטרית

סם בן-שטרית (נולד ב-1939 במרוקו) הוא מורה, פובליציסט ופעיל חברתי ישראלי, מייסד ויו"ר הפדרציה העולמית של יהדות מרוקו. שימש במספר מקרים כמתווך בין ממשלת ישראל לארמון המלוכה במרוקו, בהם אירוע העלאת עצמות 22 מעפילי הספינה אגוז לקבורה בישראל, במסגרת המבצע הסודי "איילת השחר".

ביוגרפיה

בן שטרית נולד בתלשינת שבמרוקו ועלה לארץ ב-1963. יום לפני עלייתו נשא לאשה את אנט. בירושלים שימש כיושב ראש ועד שכונות קטמון ח'-ט', היה העורך של הביטאון "מבית ומחוץ" (עד שנת 1970), למד לתואר בוגר בחוג לחינוך באוניברסיטה העברית בירושלים ועבד כמורה לתלמוד ולעברית. במשך כ-30 שנה עבד באגודה לתרבות הדיור.
ב-1979 ייסד את הוועד הציבורי לחגיגות המימונה בישראל וכיהן כיו"ר וועד זה. בתוך כעשר שנים הוא הצליח להפוך את המימונה מחג עדתי לחג כלל לאומי.
ב-27 בנובמבר 1979 פרסם בעיתון מעריב מאמר פובליציסטי בשם "מצוקה הכצעקתה?". בן שטרית תבע במאמרו מיוצאי צפון אפריקה להקצות את מירב משאביהם בעיצוב דרכם ועתידם של ילדיהם, למען יהיו מסוגלים להתמודד בחברה ההישגית והתחרותית הישראלית. במאמרו הוא עודד הפניית מאמצים לסיוע עצמי בטרם מפנים אצבע מאשימה כלפי הזולת וכלפי הממסד. לגרסתו, כל אדם זכאי לסיוע, אך בתנאי שהנזקק מסייע גם הוא לעצמו ונוטל חלק בשיקומו. בנוסף, בן שטרית כפר בקיום אפליה עדתית מכוונת או מוסווית במדינת ישראל; לדבריו, אף אם אפליה זו קיימת, מן החוכמה להתעלם ממנה, כדי שלא להחליש את המוטיבציה להתמודדות והתקדמות בקרב אלה שהמוטיבציה ממילא חלשה אצלם. 
בעקבות מאמר זה, פנו אליו כארבעים אנשי רוח מיוצאי צפון אפריקה, כדי לייסד ולהקים "תנועת ביחד", התנועה לאחדות ישראל. הוא ייסד את התנועה ב-1979, ועמד בראשה עד פרישתו ממנה בשנת 1993.
ב-1980 ניסח פנייה מנומקת לממשלת ישראל להכרה ממלכתית ב-44 מעפילי אגוז שטבעו בדרכם לארץ ישראל ב-10 בינואר 1961. הממשלה קבעה את יום טביעתם כ"יום לאומי למחתרת ולהעפלה מצפון אפריקה", ומאז בכל שנה מתקיימת אזכרה מרכזית בהר הרצל. ב-1981 ייסד בן שטרית את המועצה הציבורית להנצחת מעפילי אגוז. משנת 1983, יזם בן שטרית ותרם לאיתור מקום קבורתם של 22 מעפילי אגוז שנקברו באל-חוסימה (מרוקו). הוא פעל בנושא זה כשליחם של המשפחות השכולות ושל ראשי ממשלות ישראל יצחק רבין, שמעון פרס ויצחק שמיר, אצל מלך מרוקו חסן השני, בעשרות שליחויות. עצמותיהם של 22 הגופות הועלו ממרוקו לקבורה ממלכתית בהר הרצל בירושלים ב-14 בדצמבר 1992.
משנת 1980 היה מעורב בהפקתם של 38 סרטים בשיתוף רשתות הטלוויזיה, הדנים ביהדות מרוקו, ערכיה ותרבותה.
בן שטרית פעיל גם בתחום המאבק בהתבוללות. בשנת 1980 יזם וניסח את "האמנה לאחדות עם ישראל", עליה חתמו ראשי מדינת ישראל, הרבנים הראשיים, נציגי תפוצות הגולה ואזרחים ישראלים נוספים. הוא יזם את "ספר הזהב לאחדות עם ישראל", שעוסק במאבק בהתבוללות בתפוצות.
ב-1992 יזם וייסד עם הנדבן שלמה אזולאי ממרוקו את הקמת בית הכנסת "בית אליהו" בבלמונטה שבפורטוגל. זהו בית הכנסת הראשון ליהודים האנוסים, מאז שהאינקוויזיציה פיקחה עליהם, לפני 500 שנה.
בן שטרית הוא יו"ר הוועד הציבורי להנצחת המלך חסן השני, אותו ייסד ב-1999. נשיא המדינה שמעון פרס מכהן מאז ועד היום כנשיא כבוד של הוועד.

פעילותו בפדרציה העולמית של יהודי מרוקו

ב-2001 ייסד בן שטרית את הפדרציה העולמית של יהודי מרוקו, והוא מכהן כיו"ר הפדרציה עד היום.
במסגרת הפדרציה פועל בן שטרית לאיסוף תרומות והענקתם במסגרת "קרן מלגות" לסטודנטים מעוטי-יכולת מכלל קהילות ישראל (משנת 2004), הנחלת מורשת יהדות מרוקו בארץ ובתפוצות והדגשת חלקה ותרומתה בתקומת העם והמדינה, בכלי התקשורת ובהרצאות שונות. ב-2001 יזם את "ספר הזהב ליהדות מרוקו" כספר הרשמה והזדהות; נרשמו בו ראשי מדינה, ראשי מדינות ידידותיות, נבחרי עם, ראשי וחברי קהילות בתפוצות ונדיבי ואזרחים ישראלים אחרים. רבים הנציחו ומנציחים ב"ספר הזהב" את יקיריהם שהלכו לעולמם. בן שטרית גם יזם ב-2001 את "מדליון המעברה" ותעודת הצדעה ליוצאי המעברות, בחסות ראש הממשלה דאז אריאל שרון.
פעולות נוספות שיזם בן שטרית במסגרת הפדרציה העולמית של יהודי מרוקו, כוללות את "יום הצדעה ליהדות מרוקו" ו"פסטיבל יהדות מרוקו", המתקיימים כל שנה בעיר אחרת בישראל (משנת 2003). הפדרציה מעניקה מדי שנה את אות "יקיר יהדות מרוקו" לדמויות מופת בעם ישראל; בין מקבלי האות היו ראש הממשלה אריאל שרון (2002), הרב הראשי לישראל ישראל מאיר לאו (2003), נשיא המדינה שמעון פרס (2004), שרת החינוך, התרבות והספורט לימור לבנת (2005), שקיבלה זאת "בשל אישיותה, נעימות הליכותיה, הופעתה הציבורית מעוררת הכבוד ויחסה הטוב לבריוֹת", דירקטוריון בנק הפועלים (2007), נשיא הקונסיטואר בצרפת ז'אן פייר בונשארד (2008), ויו"ר קבוצת IDB נוחי דנקנר (2009), האחים : ג'ו רפאל ואבי נקש (2010), לאון ומשה אדרי (2011), הרב משה ניסים דאדון-לונדון (2012).