ייאוש (משפט עברי)

במשפט העברי, ייאוש הוא מצב בו אדם איבד דבר מה מרכושו, והתייאש מהאפשרות שהרכוש ישוב אליו. על פי ההלכה, רכוש שבעליו התייאש ממנו נחשב כהפקר לכל, וכל אדם יכול לקחת אותו לעצמו. הלכה זו נוגעת למצוות השבת אבדה, שקיימת רק כאשר האבדה נמצאה לפני שבעליה התייאשו מלמוצאה. כמו כן, הלכה זו נוגעת למעמד המשפטי של רכוש גנוב.

ייאוש באבידה

על פי ההלכה, אם הייאוש התרחש כאשר החפץ לא היה ברשותו של בעל החפץ, מכיוון שאבד, פקע החפץ מרשותו כליל ומותר לזכות בו. המהר"ל מסביר זאת בכך שהיות וחפציו של האדם אינם אבר מאבריו, בעלותו על החפץ הוא רק כאשר יש לו יחס של בעלות על החפץ, וזאת בכך שהחפץ בשליטתו ובדעתו להשתמש בו. אך כאשר האדם מנתק את עצמו כליל מדעתו, והחפץ יצא כליל מרשותו ואין לו דרך להחזיר אותו אליו, מתנתקת בעלותו מהחפץ.
האחרונים נחלקו במהות הקניין, האם הוא כמו שיטת חכמים בהפקר שהחפץ יוצא כליל מרשות בעליו, או כמו שיטת רבי יוסי בהפקר, שהחפץ עדיין ברשות בעליו, אלא שהתורה מתירה לקחת את החפץ. הקצות החושן סבור שמדובר רק בהיתר מיוחד לקחת חפץ כזה, אבל עדיין החפץ ברשותו של בעליו. 
אביי ורבא נחלקו בנידון, אם בעל החפץ אינו יודע עדיין שהחפץ אבד לו, אבל לו היה יודע, ברור לנו שהיה מתייאש.

מקור הקניין

רש"י ותוספות נחלקו באשר למקור קניין זה. לפי שיטת התוספות דין זה נלמד מכך שהתורה מקישה כל אבידה לשמלה "וכן תעשה לשמלתו וכן תעשה לכל אבדת אחיך", ובמשנה מקישים כי "מה שמלה מיוחדת שיש לה סימנין ויש לה תובעים", כלומר חפץ כמו שמלה, שעל ידי שיש עליה סימנים יש לה תובעים, שאין הבעלים מתייאשים כיוון שיש בהם סימן, אבל אין חיוב להחזיר חפץ שאין לו סימנים והבעלים התייאשו. 
לפי רש"י הלימוד הוא מכך שהתורה התירה אבידה שאבדה בעמקו של הים, כאמור במשנה "מנין לאבידה ששטפה נהר הואיל ונתייאשו הבעלים שהיא מותרת, תלמוד לומר אשר תאבד ממנו שאבודה ממנו ומצויה לשאר בני אדם יצתה זו שאבודה ממנו ואינה מצויה אצל כל אדם", לפי רש"י הטעם שהתירה התורה חפץ שנשטף בים הוא בגלל שהבעלים מתייאשים כליל מהחפץ, ומכאן נלמד לכל ייאוש, שמפקיע את החפץ מרשות בעליו. כדברי רש״י כתוב גם בירושלמי ריש אלו מציאות שמקור לדין יאוש נלמד מאבדה ששטפה נהר.

ייאוש בגזילה

באופן דומה, כאשר חפץ נגזל או נגנב מאדם בעל כורחו, נחלקו חכמי הגמרא אם ייאוש קונה רק מדרבנן, או גם מהתורה. רבה הסתפק בדיון, האם ניתן לומר שכשם שייאוש קונה באבידה, אם הייאוש היה לפני שבא לידי המוצא כך הוא קונה בגזילה כאשר התייאשו הבעלים כבר לפני שבא החפץ לידו, או שמא ייאוש אינו קונה בגזילה, שכן דווקא באבידה התירה התורה את האבידה שכן הוא בא לידו בהיתר, ולא בגזילה שחפץ בא לידו באיסור.
רבי שמעון בר יוחאי וחכמים נחלקו, האם עלינו להניח שאדם מתייאש כאשר חפץ נגנב או נגזל ממנו. לפני דעתם של חכמים אדם מתייאש רק מחפץ שנגנב ממנו, שכן אין הוא יודע מי גנב ממנו ולכן קלושים הסיכויים למוצאו, אך כאשר החפץ נגזל ממנו בפניו, הוא יודע מי גזלו והוא מצפה שתבוא הזדמנות לידו לקחת את החפץ חזרה. רבי שמעון סבור שההפך הוא הנכון; כאשר חפץ נגזל מאדם בעל כרחו, מדובר באדם אלים יותר ממנו ואין סיכויים להוציא ממנו את החפץ, אך כאשר מדובר בגנב הוא מחפש את הגנב, שהרי אם ימצאנו יוכל לקחת ממנו את החפץ.

ייאוש בטעות

השדי חמד מביא כי קיימת מחלוקת של רבי יוחנן וריש לקיש בירושלמי, האם יאוש בטעות נחשב ליאוש, ולפי רבי יוחנן יאוש בטעות נחשב ליאוש. יש שרצה לומר, שההלכה בזו היא כריש לקיש, ועל פי הכלל אותו כתב הנודע ביהודה שהכלל המעדיף את דעתו של רבי יוחנן על פני דעתו של ריש לקיש תלמידו היא רק בבלי ולא בירושלמי, אבל השדי חמד כותב, שמכיוון שבש"ס בבלי מוזכרת רק דעתו של רבי יוחנן, ברור שההלכה כמותו. שכך כתוב שם:
אמר רבי יוחנן, שור הנסקל שהוזמו עדיו, כל המחזיק בו זכה בו. אמר רבא מסתברא טעמא דרבי יוחנן, כגון דאמרי ליה נרבע שורו, אבל אמרו רבע שורו הוא בעצמו, מידע ידיע דלא רבע ולא מפקר ליה וטרח ומייתי עדים.
ייאוש דומה בדין זה למחילה שגם היא קונה גם במקרה של טעות. בניגוד לשאר הקניינים שנעשים על ידי פעולה חיובית של גמירות דעת, הייאוש והמחילה נעשית על ידי שלילת והסחת דעת גמורה מחפציו. כמו מחילה, חלות הייאוש נעשית בקלות יותר, ולכן גם ייאוש בטעות מפקיע את החפץ מרשות בעליו, שכן בקניין זה אין דרושה דעתו של האדם שעל כך תיתכן טענת טעות האומרת שדעתו של האדם לא הייתה קיימת באופן זה, אלא הייאוש היא דווקא שלילת דעתו של האדם, ולכן לא שייכת בה טענת טעות.