google/wiki40b huggingface dataset:
יחסי הודו–סורינאם

היסטוריה

היחסים הדיפלומטיים בין הודו וסורינאם נוסדו ב-1976. הודו פתחה את שגרירותה בפרמריבו שנה לאחר מכן, ב-1977 ואילו סורינאם פתחה את שגרירותה בניו דלהי בשנת 2000. לסורינאם יש גם שגרירות דיפלומטית בבנגלור.
הוועדה המשותפת של הודו וסורינאם לחיזוק שיתוף הפעולה בין המגזרים הפרטיים והציבוריים בין שתי המדינות הוקמה בספטמבר 1992. מאז 1998, תומכת סורינאם במועמדותה של הודו למושב קבע במועצת הביטחון של האומות המאוחדות. נשיא סורינאם, ר.ר. ונטיאן ביקר בהודו במרץ 2003. במהלך הביקור נפגש ונטיאן עם נשיא הודו א. קאלם וראש הממשלה אטאל ביהארי ואג'פאיי, ושתי המדינות חתמו על הסכמים לשיתוף פעולה בחקלאות, ותרבות (CEP). שתי המדינות גם הסכימו על הרחבת האשראי של הודו לסורינאם בסך 10 מיליון דולר.

יחסים כלכליים

הסחר הבילטראלי בין הודו לסורינאם הסתכם ב-228.49 מיליון דולר בשנים 15–2014. המוצרים העיקריים המיוצאים מהודו לסורינאם הם דוודים, מכונות, ברזל ופלדה, ציוד לייצור חשמל, רשמקולים, מוצרי רוקחות, טקסטיל, כלי רכב, קפה, תה ותבלינים, גומי, נייר, טבק, כימיקלים אורגניים, רהיטים, שטיחים, מוצרי קרמיקה, נעליים ודפים מודפסים. הסחורות העיקריות המיוצאות מסורינאם להודו הן עץ, אלומיניום ומכונות לייצור חשמל.

הודים בסורינאם

הודים הם הקבוצה האתנית הגדולה ביותר בסורינאם, המהווים 27.4% מכלל האוכלוסייה. לפי מפקד אוכלוסין שנערך ב-2012 בסורינאם, 148,443 אזרחי המדינה הם ממוצא הודי. בשנת 1972 היוו הודים 37.6% מהאוכלוסייה. זמן קצר לפני ואחרי עצמאותה של סורינאם ב-25 בנובמבר 1975 היגרו הודים רבים מהמדינה וגרמו לירידה באוכלוסיית ההודים.
תחת הראג' הבריטי, הודים רבים נשלחו למושבות בריטיות אחרות לעבדות. לאחר ביטול העבדות במושבה ההולנדית של סורינאם, חתמה ממשלת הולנד על הסכם עם בריטניה בדבר גיוס עובדים בחוזה. ההודים החלו לעבור לסורינאם ב-1873 כפועלים מובטלים, רובם ממדינות הודו המודרניות אוטר פרדש, ביהר והאזורים המקיפים אותן.
בשל נוכחותה של קהילה הודית גדולה בסורינאם, מוגשות מדי שנה 400 בקשות לאזרחות מעבר לים בהודו בידי אזרחים סורינאמים.
רותי תמיר

ביוגרפיה

רותי תמיר נולדה בתל אביב לאביגדור תמיר (לשעבר טיטנשניידר, יליד 1934) וגבריאלה טימן (2015-1933), והיא הצעירה בין שתי בנות. סבה מצד אימה היה מייסד ושחקן תיאטרון המטאטא יעקב טימן.
בכיתה א' החלה ללמוד מחול. בגיל 10 החלה ללמוד בבית ספר למחול בת דור בתל אביב, ועד מהרה התקבלה למסגרת לימודי RAD  (טכניקת בלט קלאסי) עם המורה דליה קושט, וקיבלה מלגת לימודים במשך שנתיים לשיעורים פרטיים אצל סיקי קול, שלימדה את הטכניקה של מרתה גרהם.
בשנת 1981, בהיותה בת 14, עברה עם משפחתה להתגורר במיאמי, פלורידה, בארצות הברית.

ארצות הברית

בשנת 1983 התקבלה לבית ספר לאומנות Performing And Visual Arts Center) PAVAC)  - מרכז לאמנויות הבמה, שם למדה במגמה משולבת תיאטרון ומחול, לאחר שעות לימודי הליבה בבית הספר התיכון. במהלך לימודיה גילתה את עולם הפנטומימה.
בתום לימודיה בתיכון ב-1985, המשיכה תמיר ללימודי משחק ב-Miami Dade College , שם הייתה תלמידתם של ברברה לאורי וג'ון פריור.
ב-1986 הפסיקה זמנית את לימודי המשחק, כדי להופיע במסגרת תיאטרון "Florida Shakespear Festival". במקביל, הופיעה גם בתיאטרון "Coconut Grove Playhouse"  בהצגה "בית ברנרדה אלבה" בתפקיד "אדלה".
ב-1987 חזרה ללימודים בקולג', והחל מאותה שנה נסעה מדי קיץ במשך שלוש שנים, ללמוד פנטומימה קלאסית על פי מרסל מרסו, בקורס קיץ בבית הספר הפרטי של גרג גולדסטון (Gregg Goldston) באוהיו.
בשנת 1989 סיימה במיאמי דייד קולג' תואר Associate in Arts) AA) בתיאטרון, ומיד המשיכה ללמוד ב-Florida International University .
בשנת 1990 שיחקה בתאטרוני פרינג': תיאטרון "ACME Acting Company" בהצגה "היער" של דייוויד מאמט, ובתיאטרון "Tackle Cheap Theater" ב"עכברושים" של ישראל הורוביץ .
בשנת 1991 סיימה תואר ראשון בתיאטרון באוניברסיטה הבינלאומית בפלורידה.
באותה שנה יצרה את הצגת הילדים הראשונה שלה, "The Living Story Book", הצגה לשני שחקנים, ששילבה פנטומימה וטקסט בנושא משלים.
באותה שנה גם הופיעה במיאמי עם להקת המחול RDT) Renascent Dance Theatre) במופע המחול "The Wall" - מופע רוק בלט, מחווה לתקליט "The Wall" של להקת פינק פלויד, בו יצרה שלושה קטעי תיאטרון פיזי אשר שילבו מחול, תיאטרון ופנטומימה, לתפקיד שגילמה - "Bleeding Hearts".
בשנת 1991 נסעה לפריז, צרפת, ולמדה במשך שנה וחצי אצל סטיבן וואסון  וקורין סואום (Corinne Soum) מ"תיאטרון המלאך המשוגע" (Theatre de l'Ange Fou)  את הטכניקה של המאסטר אטיין דקרו, "Corporeal Mime", אשר התמקד בתיאטרון פיזי.
בשנת 1993 חזרה לארצות הברית. היא התגוררה בניו יורק, שם עבדה עם להקות התיאטרון הפיזי "Margolis Brown Adaptors Company"  ו-"Pink Inc. Movement Theater Company", שיצרו בהשראת האסכולה של דקרו. בניו יורק גם יצרה שלושה מופעי תיאטרון פיזי קצרים, איתם הופיעה בתאטרוני פרינג'.
בשנת 1996 חזרה לישראל.
בה"ד 11

היסטוריה

בית הספר למקצועות המנהלה - בשמו הישן של הבה"ד - הוקם בשנת 1949 בצריפין.
בשנת 2006 החל תהליך מיזוג של חיל השלישות לתוך חטיבת כוח האדם (חטכ"א) של זרוע היבשה, עליו החליט הרמטכ"ל רב-אלוף דני חלוץ. בתאריך 1 בינואר 2006 הוכפף החיל לזרוע היבשה לאחר שהיה כפוף לאגף כוח האדם (אכ"א), ובית הספר למקצועות משאבי האנוש (בה"ד 11) עבר לסמכות ישירה של זרוע היבשה. בשנת 2007 החליט הרמטכ"ל רב-אלוף גבי אשכנזי להקים מחדש את חיל השלישות ולהכפיפו בחזרה לאגף כוח האדם. עם הקמת החיל מחדש, חזר הבה"ד להיות כפוף למפקד החיל.
בדצמבר 2011 חשפה נעה תשבי כי נאסר על נשים לשיר במסיבת חנוכה בבה"ד. לאחר הפרסום גינה מפקד הבה"ד את ההחלטה ונציג דובר צה"ל מיהר להתנער ממנה.
במאי 2012 עלה הבה"ד לכותרות, לאחר שחדר אוכל בבסיס התלקח. לא היו נפגעים בשריפה, אך נגרם נזק לרכוש.
באוגוסט 2015 עבר הבה"ד לעיר הבה"דים, כחלק מתוכנית העתקת בסיסי צה"ל לנגב. עם מעברו היה הבה"ד לבה"ד השני שעבר לשם, לאחר בה"ד 13. מפקד הבה"ד באותה עת, אל"ם אייל אבוטבול, ציין כי המעבר משפר את יכולות הבה"ד בעקבות שיפור התשתיות.

מבנה הבה"ד

מפקד בה"ד 11 הוא קצין בדרגת אלוף-משנה. מפקד הבה"ד כפוף פיקודית לקצין השלישות הראשי. ההדרכה בבה"ד מתבצעת על פי הוראות ענף תורה והדרכה במפקדת קצין השלישות הראשי, הקובע הן את גרף האימונים וההכשרות והן את תוכן ההכשרות.
בבה"ד נמצאים גם קורסי הכשרה של הרבנות הצבאית למש"קי דת, משגיחי כשרות ומקצועות נוספים וקורסים של החיל הכללי. למרות השכנות הגאוגרפית, קורסים אלה אינם כפופים מנהלית לחיל השלישות.
החוג ללימודי עבודה, אוניברסיטת תל אביב

החוג ללימודי עבודה באוניברסיטת תל אביב הוא חוג בין-תחומי העוסק במחקר והוראה של ניהול משאבי אנוש, יחסי עבודה, ניתוח תהליכים בשוק העבודה, לימודי הארגון והיסטוריה של העבודה. החוג מציע תוכניות לתואר ראשון, תואר שני ודוקטורט ומשלב גישה אקדמית-מחקרית עם אוריינטציה יישומית.

הלימודים בחוג

מטרת הלימודים בחוג ללימודי עבודה היא להכיר לתלמידים את הגישות התאורטיות והממצאים האמפיריים בתחומים של עולם העבודה, כמו גם את האספקטים המעשיים של עולם זה. נלמדות גישות המחקר האיכותניות, הכמותיות וההיסטוריות הנהוגות בתחום. התוכנית שמה דגש על ניתוח מערכת יחסי העבודה הישראלית ומגוון היחסים והקבוצות שבה. 
החוג הוא היחיד בישראל בתחום זה. הוא קיים למעלה מארבעים שנה. עד תחילת העשור השני של המאה ה-21 הציע החוג לימודים לתארים מתקדמים בלבד. 
התוכנית עוסקת בפעילותם של שוקי עבודה, גישות לניהול עובדים, תהליכים ארגוניים, דיני עבודה, מקומה של העבודה בשיח הפוליטי, בעולם הרוח ובהיסטוריה. החוג משלב מספר תחומים דיסיפלינריים (כגון ניהול, כלכלה, משפטים, היסטוריה, פסיכולוגיה וסוציולוגיה), ובוחן את הקשרים ביניהם.

חברי הסגל בחוג

חברי הסגל בחוג הם חוקרים בעלי רקע מגוון הכולל סוציולוגיה, אנתרופולוגיה, פסיכולוגיה, יחסי עבודה, היסטוריה של העבודה וניהול, תאוריה והתנהגות ארגונית, דיני עבודה, ניהול משאבי אנוש, פיתוח וייעוץ ארגוני.
עם חברי הסגל בחוג נמנו פרופ' אריה שירום, ממייסדי החוג, פרופ' אריה גלוברזון, פרופ' דן יעקבסון, פרופ' יואב ורדי, פרופ' ינון כהן ופרופ' משה סמיונוב.
עם הסגל הבכיר הנוכחי של החוג נמנים הפרופסורים יצחק הברפלד, גיא מונדלק (המלמד גם בפקולטה למשפטים), חיה שטייר, גדעון קונדה, דוד דה-פריס ואלי וייץ.
קצר חשמלי

קצר חשמלי (ידוע גם בפשטות כקֶצֶר) נוצר כאשר שני מוליכים או יותר, בעלי פוטנציאל שונה נוגעים זה בזה. מגע לא צפוי זה מפעיל מעגל חשמלי עם התנגדות נמוכה ביותר, בו נוצר זרם גבוה מאוד יחסית למתוכנן שעלול לגרום להתחממות יתר, שריפה, התעוותות של חומרים, התחשמלות והתפוצצות.
הקצר יכול להיווצר כתוצאה מבידוד שנהרס בתוך מכשיר, עקב מגע מקרי בין שני גופים שיש בינם הפרש פוטנציאלים או עקב חדירת חומר מוליך לתווך המבודד בין מוליכים חשמליים (כמו בחדירת מים למכשיר חשמלי).

סוגי קצרים

קצרים נבדלים על פי מקור המתח ממנו הם ניזונים.

זרם ישר

ברוב המקרים מקור מתח לזרם ישר יכול להיות מצבר, קבל או ספק כוח. עם זאת, ישנם מקרים נדירים בהם רשת חשמל פועלת בזרם ישר.
זרם קצר במעגל זרם ישר יופיע כאשר נוצר מגע בין המוליך החיובי לשלילי.
אדוארד פון קאפלה

ביוגרפיה

אדוארד קאפלה נולד ב-10 באוקטובר 1855 בצלה. ב-18 באפריל 1872 הוא הצטרף כצוער לצי הגרמני הקיסרי, השלים את הטירונות שלו ושירת על הבריג SMS רובר. ב-6 באוקטובר 1872 הוא החל את לימודיו באקדמיה הימית. מה-17 באפריל 1873 עד ה-31 בדצמבר 1876 הוא שירת על SMS Hertha ו-SMS Arcona. קאפלה נשלח אז לאקדמיה הימית עד ה-28 באוקטובר, ולאחר מכן הועלה לדרגת סגן, ומונה לקצין בשייטת ה-2 של הצי.
החל משנת 1891 הוא שירת במשרד הצי הקיסרי ובשנת 1904 מונה למנהל המחלקה האדמיניסטרטיבית. ב-7 ביולי 1906 הוא הועלה לדרגת קונטראדמירל, ב-5 בספטמבר 1909 הועלה לדרגת ויצאדמירל, וב-12 באפריל 1913 הוא הועלה לדרגת אדמירל. ב-30 במאי 1914 הוא מונה לסגן שר הצי, ובמהלך כהונתו שימש עוזרו החרוץ של אדמירל אלפרד פון טירפיץ, ובמרץ 1916 הוא מונה לשר הצי במקומו של טירפיץ. ב-5 באוקטובר 1918 התפטר קאפלה מתפקידו, וב-23 בפברואר 1931 הוא מת בביתו בויסבאדן.
מטען רסס

מטען רסס הוא פצצה בשילוב רסיסים המיועד לפגיעה במטרות לא משוריינות, בעיקר מטרות אדם. מטען רסס מורכב לרוב מחומר נפץ ומעטפת רסיסים כגון כדוריות מתכת, מסמרים, ברגים, אומים וכיוצא באלו. הרסס הוא קטלני מאחר שמדובר בקליע קטן וחד - בעל אנרגיה קינטית גבוהה המוקנית לו עקב הפיצוץ - שיכול לחדור רקמות אדם על נקלה. עוצמת הפגיעה תלויה בכמות חומר נפץ ובסוגו.
ארגוני טרור נוטים להשתמש רבות במטעני רסס בפיגועים בשטחים פתוחים (כגון שוק או רחוב), וזאת עקב הרסיסים הרבים אשר מגדילים את רדיוס הפגיעה. בפיגועים במקומות סגורים (כגון אוטובוס או מסעדה) נוטים להשתמש יותר במטעני הדף אשר יעילותם בשטח פתוח קטנה. יתרונם של מטעני הרסס היא הגדלת הקטלניות של פיצוץ המטען בלב אוכלוסייה צפופה, חסרונם הגדול הוא שניתן לגלות את המטען באמצעות גלאי מתכות.
מטעני רסס קיימים גם בתחמושת צבאית, בין השאר ברימוני יד, מוקשי נ"א, פצצות מצרר ופגזי פלאשט. רובה ה-shotgun יורה תחמושת המורכבת מתרמיל המכיל הרבה כדוריות עופרת קטנות שמתפזרות בעת הירי, ובמובן מסוים זו תחמושת רסס.
ראש סגל הבית הלבן

תולדות התפקיד

תפקיד ראש הסגל נוצר ב-1946 ונקרא אז "עוזר נשיא ארצות הברית". הצורך בתפקיד עלה עם יישום מסקנות ועדת בראונלאו ב-1939 והקמת הסגל הנשיאותי העומד לרשות הנשיא ומדווח לו ישירות. התואר שונה ל"ראש הסגל של הבית הלבן" ב-1961.
נשיאים שונים יצקו תוכן שונה לתפקיד ראש הסגל. בדרך כלל הוא אחראי על ניהול כל אנשי הסגל שמתחתיו, קביעת לוח הזמנים של הנשיא וניטור הגישה הישירה אליו. היכולת לקבוע מי זוכה להפגש עם הנשיא ומי לא זוכה לכך מעניקה לראש הסגל עוצמה פוליטית רבה. בדרך כלל נבחר לתפקיד אחד מיועציו הפוליטיים הקרובים של הנשיא, על פי רוב חבר אישי שהלך עם הנשיא כברת דרך פוליטית.
לא כל נשיא בוחר לאייש את תפקיד ראש הסגל. לקנדי לא היה ראש סגל וגם לא לקרטר עד שלהי כהונתו. ניקסון לא רצה למנות ראש סגל במקום בוב הולדמן שהתפטר, אולם שינה את דעתו כשראה כמה קשה להתמודד עם הניהול היומיומי הישיר של הסגל כולו, ומינה במקומו את אלכסנדר הייג.
לרוב הנשיאים היה יותר מראש סגל אחד, בעיקר משום שהלחץ הרב הכרוך בתפקיד גורם לזמן כהונה ממוצע של פחות משנתיים וחצי. כהונתו של ג'ון סטילמן (1946-1952) הייתה הארוכה ביותר עד כה.
ראשי סגל היו על פי רוב פוליטיקאים לפני שנכנסו לתפקיד וכמה מהם המשיכו מתפקיד זה למשרות בכירות אחרות בממשלים מאוחרים יותר. הייג היה למזכיר המדינה, דיק צ'ייני, שהיה ראש הסגל של ג'רלד פורד, כיהן בהמשך כסגן נשיא ארצות הברית תחת הנשיא ג'ורג' ווקר בוש. גם מזכיר ההגנה לשעבר דונלד ראמספלד היה ראש הסגל של הנשיא פורד.
לעיתים בחרו נשיאים להותיר בידי ראשי הסגל שלהם את כל הפרטים של ניהול הממשל, להתוות בקווים כלליים מדיניות ולהתרחק מפרטי יישומה בפועל. במקרים כאלה נוצרת דינמיקה שמזכירה את תפקידו של ראש ממשלה במשטרים נשיאותים כגון אלה של צרפת ורוסיה. דוגמה לכך היא התפקיד שמילאו ג'יימס בייקר ודונלד ריגן תחת הנשיא רונלד רייגן, במה שכונתה לעיתים "נשיאות קיסרית". בצד השני של הסקאלה מצויים נשיאים שבחרו לשקוע בפרטים רבים ככל האפשר ולתקשר באופן ישיר עם חברי הקבינט. ביל קלינטון וג'ורג' ווקר בוש נחשבים לנשיאים כאלה, ועל כן עוצמתם הפוליטית של ראשי הסגל שלהם לא הייתה רבה.

ראש הסגל בטלוויזיה

השחקן ג'ון ספנסר גילם במשך שש שנים את ראש הסגל הדמוקרטי ליאו מקגרי בסדרת הטלוויזיה עטורת הפרסים הבית הלבן. מבקרי טלוויזיה ופוליטקאים כאחד שיבחו את הנאמנות של התפקיד שגילם לזה שבמציאות. בעונה השישית הוחלף מקגרי בסי ג'יי קרג, בגילום השחקנית אליסון ג'אני. במציאות לא כיהנה מעולם אישה בתפקיד ראש הסגל.
בסדרה "השורד המיועד" אדן קנטו גילם את אהרון שור. ראש סגל אשר קיבל את התפקיד בלית ברירה לאחר פיגוע המוני בקפיטול שהרג 1000 מאנשי הממשל ובהמשך אמילי רודס (איטליה ריצ'י), לאחר התפטרותו של שור ועד חזרתו לתפקיד. בעונה השלישית הוחלף שור במארס הרפר בגילומו של אנתוני אדוארדס. 
בסדרת הטלוויזיה "24" משחקים מספר שחקנים את תפקיד ראש הסגל, ובהם ג'וד צ'יקוללה.
בעונה הראשונה של סדרת הטלוויזיה "בית הקלפים" משחקת סקינה ג'פרי את ראש סגל הבית הלבן.
בסדרת הטלוויזיה "מזכירת המדינה" מגלם את ראש הסגל ראסל ג'קסון השחקן זליקו איבנק על כל עונותיה. ג'קסון מוצג כפוליטיקאי קר ואכזר והאדם המשפיע ביותר על הנשיא (לצד מזכירת המדינה).
בסדרת הסאטירה הפוליטית ויפ משחק קווין דאן את ראש הסגל של הנשיא ולאחר מכן של הנשיאה המחליפה ומתואר כבנאדם ציני ומדוכא שיודע לשחק היטב בפוליטיקה האמריקאית.
לינקולן אלזוורת'

חייו

אלזוורת' נולד בשיקגו שבאילינוי, בנם של ג'יימס אלזוורת', בעל מכרה פחם ובנקאי, ושל אווה פרנסיס בטלר. במהלך ילדותו חי גם בהדסון שבאוהיו. 
ב-1925 השקיע אביו מאה אלף דולרים במימון מסעו האווירי של מגלה הארצות הנודע רואלד אמונדסן מנורווגיה אל הקוטב הצפוני. המסע היה בספינת אוויר בשם "נורגה" (Norge; נורווגיה), שתוכננה על ידי אחד מטייסיה, אומברטו נובילה האיטלקי. לינקולן אלזוורת' שימש במסע זה כטייס אף הוא. במאי 1926 יצא הצוות לטיסה מאיי סבאלברד, שבצפון נורווגיה, לאלסקה. במהלך הטיסה, ב-12 במאי, חצו חברי המסע את הקוטב הצפוני, צפו בו וקבעו בקרח את דגלי נורווגיה, ארצות הברית ואיטליה. מסע זה הוא הביקור הראשון בקוטב הצפוני שאין חילוקי דעות לגבי עובדת התרחשותו.
ב-23 בנובמבר 1935 גילה אלזוורת' את הרי אלזוורת' שבאנטארקטיקה, הקרויים על שמו, כאשר ערך טיסה מעל היבשת. הוא קרא להרים בשם רכס הזקיף (Sentinel Range), שם שמשמש כיום לתיאור החלק הצפוני של הרכס. הר אלזוורת' ואגם אלזוורת', שניהם באנטארקטיקה, קרויים אף הם על שמו.
הספר The Boy Scout's Book of True Adventure, Fourteen Honorary Scouts ("ספר הרפתקאות האמת של חניכי הצופים, ארבעה-עשר צופים של כבוד"), שפורסם בניו יורק ב-1931, כולל מאמר בשם "The First Crossing of the Polar Sea" (חציית הקוטב לראשונה) שנכתב על ידי אלזוורת'.
אלזוורת' הוא אחד משני האמריקאים היחידים שעוטרו פעמיים במדליית הזהב של הקונגרס, העיטור הגבוה ביותר לאזרחים אמריקאים באותה עת, ב-1928 וב-1936. 
על שמו נקראת ארץ אלזוורת'.
פטרישיה רייטסון

ביוגרפיה

פטרישיה רייטסון נולדה ב-1921 בליסמור, אוסטרליה, והייתה האחות שלישית במשפחה של ששה אחים. היא למדה בבתי ספר ממלכתיים, וכמו כן בבית ספר בהתכתבות לילדים מרוחקים. במהלך לימודיה, היא שהתה בפנימייה פרטית בקווינסלנד במשך כשנה.
במלחמת העולם השנייה רייטסון עברה לסידני על מנת לעבוד במפעלי תחמושת, וזה הרקע לספרה !I Own the Racecourse. היא התחתנה בשנת 1943 וילדה שני ילדים, פטר וג'ני. לאחר מכן חזרה לליסמור ושם עבדה כמנהלת בית החולים המחוזי בונאלבו משנת 1946 עד 1960. באותה תקופה החלה לכתוב סיפורי ילדים והפכה לעורכת NSW School Magazine. התגרשה בשנת 1956.
רייטסון המשיכה לכתוב עד שמצבה הבריאותי גרם לפרישתה בשנות ה-1990 המאוחרות. במהלך חייה כתבה 27 ספרים. נפטרה בגיל 88 בשנת 2010.

קריירה

הרומן הראשון שלה, The Crooked Snake, מדבר על סוכנות ילדים סודית שמצילה מינים בסיכון. הוא יצא לאור בשנת 1955 וזכה להצלחה מיידית. ב-1956 הוא נבחר לפרס "ספר השנה של אוסטרליה" על ידי מועצת ספרי הילדים. שלושה ספרים נוספים שלה נבחרו גם כן לפרס זה: The Nargun and the Stars (1973), The Ice Is Coming (1977), Little Fear (1983).
עבודותיה מושפעות מרקע אבורג'יני לשם השגת מסתורין ופנטזיה. אפקט זה בא לידי ביטוי לדוגמה בספרה (The Rocks of Honey (1960 המתאר קשר חברות בין נער אבורג'יני ונער אוסטרלי, שמחפשים אחר גרזן מסתורי שעל פי אגדה אבורג'ינית הוחבא כיוון שהוא מקולל.
רייטסון כתבה ספרי הרפתקאות נוספים:  (The Feather Star (1962), Down to Earth (1965 ו- (I Own a Racecourse! (1968. ספרה (I Own a Racecourse! (1968 זכה להצלחה בארצות הברית, אוסטרליה ובריטניה.
רייטסון קיבלה את תואר האצולה (Order of the British Empire (OBE בשנת 1977. ב-1986, העמותה השווייצרית The International Board on Books for Young People העניקה לרייטסון את פרס אנדרסן על תרומתה לספרות הילדים.
ספריה תורגמו ל-16 שפות שונות.
הפרסים החשובים ביותר שקיבלה במהלך הקריירה שלה הם: Officer of the British Empire  (1977), Canberra Area Theatre (CAT) Award (1986), Lady Cutler Award for Distinguished Services to Children's Literature in New South Wales (1986, פרס אנדרסן (1986), ו-(NSW Premier's Literary Award (1988.
קרן ולקם

קרן ולקם (באנגלית: Wellcome Trust) היא קרן למטרות צדקה הפועלת בבריטניה. הקרן הוקמה בשנת 1936 במטרה לקדם ולשפר את בריאות בני האדם והיא מממנת מחקרים ברפואה וביו רפואה.
קרן וולקם היא קרן המחקר הפילנתרופית הגדולה ביותר בבריטניה, ומהגדולות בעולם. היא גם הקרן הפילנתרופית למחקר רפואי השנייה בגודלה בעולם (אחרי קרן ביל ומלינדה גייטס).
הקרן הוקמה ביוזמת סר הנרי ולקם, מייסד חברת התרופות  בורוז וולקם,  אשר תרם את הונו לקידום הרפואה.

פעילות הקרן

הקרן מעודדת פרסום מחקרים מדעיים באתרים החופשיים לציבור (בלא תשלום), ומאמינה בקידום הידע בתחומי הרפואה והמחקר באמצעות פרסומים מסוג זה.
בשנת 1992 פתחה הקרן את מכון סנגר, שייסד ג'ון סלסטון, ושנטל חלק מרכזי בפרויקט גנום האדם הציבורי.
בשנת 2007 נפתח בניין ולקם לציבור ובו הוקם מוזיאון אוסף ולקם, במטרה להגביר את המודעות הציבורית בתחום הבריאות, ואת ההבנה הציבורית בנושאי בריאות ורפואה. במקביל נפתחה גם ספריית ולקם.

מקום מושב הקרן

הקרן פועלת משני מבנים הממוקמים בדרך יוסטון שבלונדון. בניין קרן ולקם, הממוקם בדרך יוסטון 183, נבנה משנת 1932 ובו פועל כיום מוזיאון אוסף ולקם. בסמוך, בדרך יוסטון 215, נבנה בשנת 2004 בניין גיבס - מבנה משרדים בתכנון משרד האדריכלים הופקינס, המשמש את הנהלת הקרן ומשרדיה.
דליס אלאלוף מימון

דליס אלאלוף מימון (נולדה ב-1953) היא משוררת, מבקרת ספרות ישראלית. מפרסמת רשימות ביקורת בכתבי עת שונים, כמו מאזנים. שם העט שלה הוא "דליס", ובשם זה היא חותמת על מאמריה ושיריה.

קורות חיים

דליס נולדה בשנת 1953 בתל אביב. היא בתו של אלפרד אלאלוף, שנולד בסלוניקי והצליח לחמוק מהנאצים אף על פי שכמעט כל בני משפחתו נספו באושוויץ. הוסתר באתונה כמורה לשפות אנגלית וצרפתית. לפני עלותו לארץ הקים משפחה ועסק בלונדון, בענף נכסי דלא ניידי שנקרא: "אדמת-ישראל".
אלאלוף היא מנהלת ומנחה סדנאות לכתיבה יוצרת. מנחה ועורכת אירועים ספרותיים, מופיעה בערבי קריאה, בבית הסופר, בוויצו גבעתיים ועוד. היא חברה באגודת הסופרים העבריים, משתתפת בוועדותיה, וכן חברה באקו"ם ופא"ן. כותבת ספרי זיכרונות עם אנשים מבוגרים ועורכת ספרים של כותבים אחרים. עוסקת לפרנסתה בעיצוב פנים.
מומנט כוח

מומנט כוח (באנגלית אמריקנית: Torque באנגלית בריטית: Moment, Moment of force) הנקרא גם מומנט סיבוב או פשוט מומנט הוא מושג בפיזיקה ובמכניקה, מתחום הדינמיקה הסיבובית במכניקה של גוף קשיח, המקביל לכוח בדינמיקה. המומנט הוא גודל וקטורי.

מבוא אינטואיטיבי

במקרים רבים הנתון המשמעותי הוא מכפלת הכח באורך הזרוע. אם לדוגמה נפעיל כח של 1 ניוטון על מפתח שוודי באורך 30 ס"מ ההשפעה על המפתח תהיה זהה למקרה בו היינו מפעילים כח של 3 ניוטון על מפתח באורך 10 ס"מ. דוגמה נוספת: אופן סיבובה של נדנדה ייקבע לפי מכפלת משקל הגוף במרחקו מציר הסיבוב של הנדנדה. אם נחזור לדוגמה של המפתח השוודי נראה כי כדי לדעת אם האום ייפתח, או לחלופין את מהירות הסיבוב של האום בפתיחתו, איננו צריכים לדעת את גודל הכח המופעל ולא את אורך המפתח, הנתון היחיד הדרוש לנו הוא המומנט- מכפלת הכח באורך הזרוע.
יפעת וייס

יפעת וייס (נולדה ב-1962) היא היסטוריונית ישראלית, פרופסור מן המניין בחוג להיסטוריה של עם ישראל ויהדות זמננו באוניברסיטה העברית בירושלים.

ביוגרפיה

נולדה ב-1962 לאסתר ושבח וייס. החלה את לימודיה האקדמיים החלה באוניברסיטת המבורג בגרמניה, בה התמחתה בהיסטוריה יהודית-גרמנית. את עבודת הדוקטורט השלימה ב-1997 באוניברסיטת תל אביב, תחת הדרכתה של שולמית וולקוב.
בשנים 1997–2000 לימדה וייס באוניברסיטת לודוויג מקסימיליאן במינכן. בין השנים 2000–2007 לימדה וייס באוניברסיטת חיפה, וכן ייסדה ועמדה בראש מכון בוצריוס לחקר החברה וההיסטוריה הגרמנית בת זמננו (2000-2007). מאז 2008 היא מלמדת באוניברסיטה העברית וכיהנה כראש בית הספר להיסטוריה (2008–2011). מאז 2010 היא עומדת בראש מרכז מינרבה ע"ש פרנץ רוזנצוויג לחקר התרבות ותולדות הספרות היהודית-גרמנית. 
ב-2012 זכתה וייס בפרס חנה ארנדט למחשבה פוליטית. בנימוקים להענקת הפרס, נאמר כי מחקריה של וייס "פתחו צוהר למחשבה על מכלול היחסים בין מיעוטים וקבוצות אתניות בישראל והרימו תרומה לחברה האזרחית ולשיח הציבורי".
מאז 2017, משמשת וייס כמנהלת מכון שמעון דובנוב להיסטוריה ולתרבות יהודית באוניברסיטת לייפציג.

מחקריה

כתיבתה של יפעת וייס עוסקת באתניות ובהגירה, ובתהליכים של העברה והשפעה תרבותית. כתיבתה המוקדמת התמקדה בעיקר במהגרים שהגיעו מרכז אירופה, לאחר מכן החלה לחקור את פלשתינה בתקופת המנדט ואת החברה הישראלית בעשוריה הראשונים, תוך דגש על היבטים של זמן ומרחב בחקר הסכסוך היהודי-ערבי. 
מחקריה המוקדמים של וייס התמקדו באתניות, אזרחות וזכויות מיעוטים. ספרה הראשון בעברית, "אתניות ואזרחות: יהודי גרמניה ויהודי פולין 1933-1940" (2000), מבוסס על עבודת הדוקטורט שלה, ומתמקד ביחסי הגומלין בין יהודי גרמניה ליהודי פולין לאחר עליית הנאצים לשלטון. לאחר השלמת הדוקטורט הרחיבה וייס את העיסוק באזרחות למחקר השוואתי כללי עם התמקדות בחברה הישראלית. בהקשרים אלו כתבה על חוק השבות, על לאומיות ספר ועל מעמד הפלסטינים אזרחי ישראל.
במאמרה "אתנו-לאומיות מרכז-אירופית ודו-לאומיות ציונית", מאתגרת וייס את הפרשנות ההיסטוריוגרפית המקובלת למקורותיה הרעיוניים של אגודת ברית שלום. באמצעות התבוננות בשתי הדמויות המסמלות את הזרמים הקוטביים באגודה: ארתור רופין, שייצג את המתונים, והנס קוהן, שהשתייך לזרם הרדיקלי באגודה, טוענת וייס כי התמיכה בדו לאומיות לא נבעה מתפיסת עולם בורגנית-ליברלית מיובאת ממרכז-אירופה (ממנה הגיעו רבים מהחברים בברית שלום). למעשה, לטענתה, הייתה התמיכה בדו-לאומיות תגובת נגד לחוויה המרכז-אירופית, ששימשה "כאזהרה וכהוכחה מתמדת לסכנה ולאיום הנשקפים מהאתנו-לאומיות".
בספרה "ואדי סאליב: הנוכח והנפקד" (2007) עושה וייס שימוש בהיסטוריה מרחבית ובמתודולוגיה של חקר המקום. הספר מגולל את ההיסטוריה של שכונת ואדי סאליב בחיפה, ראשית כשכונה ערבית עד 1948, ולאחר מכן כשכונת יהודים מזרחים, מרביתם מצפון אפריקה. הספר נע בין שתי נקודות זמן מכוננות: כיבוש חיפה ב-1948, ואירועי ואדי סאליב ב-1959. תוך חשיפת השכבות של המקום, ואדי סאליב, עוסקת וייס למעשה בהתהוות של שני שסעים מרכזיים בחברה הישראלית: השסע הלאומי והשסע האתני.
וייס הקדישה מספר מאמרים ואת הספר "נסיעה ונסיעה מדומה" (2014) לפרק לא ידוע בחייה של לאה גולדברג: שנות לימודיה בגרמניה בשנים 1930–1933. בשנת 2015 זכה הספר בפרס פולונסקי למקוריות וחדשנות במדעי הרוח.
שמש חצות

שמש חצות היא תופעת טבע המתרחשת בחודשי הקיץ בקווי רוחב בסביבת החוג הארקטי וצפונה לו ובסביבת החוג האנטארקטי ודרומה לו, ובה השמש נראית בחצות הליל. בראות טובה, ניתן יהיה לראות את השמש באזורי הקטבים ברציפות כ-24 שעות ביממה. מספר הימים בשנה בהם תתקיים שמש חצות במקום כלשהו, תלויה במידת ההעמקה לקטבים, וגדלה בהתאמה. דרומית לחוג האנטארקטי (דרומי) אין התיישבויות קבועות של בני אדם, כך שהיחידים לחוות זאת הם האזורים המיושבים בחוג הארקטי (צפוני) כגון; קנדה (יוקון, הטריטוריות הצפון-מערביות ונונווט), דנמרק (גרינלנד), פינלנד, לפלנד, רוסיה, נורווגיה (ארץ שקיבלה את הכינוי שלה מהתופעה: "ארץ שמש החצות"), שוודיה, אלסקה וצפון איסלנד. התופעה ההפוכה היא ליל קוטב, המתרחש במהלך החורף באותם אזורים כאשר השמש נמצאת במהלך שעות היממה מתחת לקו האופק.

השפעות אנושיות

רבים מהתושבים המקומיים במקומות אלו מתקשים להתנהל במציאות זו, בתקופות בהן השמש אינה שוקעת. ברם, דיירים חדשים כמו גם תיירים מושפעים רבות מהיעדר החושך, שינה ואיזון בין שעות היום, ונטען כי יש לכך קשר עקיף להיפומאניה. 

תופעה זו מציבה אתגרים רבים בפני דתות המקיימות את פולחניהן על פי סדר יום מחזורי בעל זמני זריחה ושקיעה בטווח סביר. ביהדות לדוגמה, קיום תפילת השחרית נקבע לפי הנץ החמה, ותפילת הערבית לפי צאת הכוכבים. מסיבה זו, הקהילה היהודית שהיגרה לסקנדינביה ולאזוריה הצפוניים במאה ה-18, שקדה על קיום כללי הלכה יהודיים לאזורי הקטבים .
פאבל מאמייב

קריירת מועדונים

מאמייב החל את הקריירה שלו באקדמיה של טורפדו מוסקבה. בקיץ 2007 ביצע עבר לענקית לצסק"א מוסקבה, במדיה ערך את הופעת הבכורה שלו ב-29 ביולי נגד חימקי.
ביולי 2013 הושאל מאמייב לקרסנודאר, וחמישה חודשים לאחר מכן רכשה קרסנודאר את כרטיס השחקן שלו מצסק"א והחתימה אותו בשורותיה לשלוש עונות.
ב-8 באוקטובר 2018 היה מעורב יחד עם חלוץ זניט אלכסנדר קוקורין בקטטה בבית קפה במוסקבה, במהלכה השניים הכו את בכיר משרד התעשייה והסחר, דניס פאק. משטרת רוסיה פתחה בחקירה וקבוצת קרסנודאר הודיעה על ביטול החוזה שלה עם ממאייב. ב-10 באוקטובר נעצר על ידי משטרת מוסקבה עד לתום ההליכים המשפטיים בעניינו. ב-11 באוקטובר, נידון מאמייב, יחד עם קוקורין, לחודשיים מאסר בפועל בכלא בוטירקה במוסקבה. מאסרו הוארך בהמשך ובמאי 2019 ניתן גזר דינו ונקבע שהוא יישאר במאסר עד נובמבר 2019. בספטמבר 2019 שוחרר ממעצרו בשל התנהגות טובה, קרסנודאר לא הייתה מעוניינת להמשיך איתו והוא שוחרר מחוזהו בקבוצה. בהמשך חתם ברוסטוב לשנתיים.

נבחרת רוסיה

בשנת 2009 זומן לנבחרת רוסיה הבוגרת בפעם הראשונה. את הופעת הבכורה שלו במדים הלאומיים ערך ב-17 בנובמבר 2010 במשחק נגד נבחרת בלגיה.