google/wiki40b huggingface dataset:
גלרוס (עיר)

היסטוריה

גלרוס מוזכרת לראשונה במקור מראשית המאה ה-9 לספירה בשם הלטיני Clarona. האזכור הראשון שלה בשפה הגרמנית הוא משנת 1178 בשם Glarus.
ב-10 בפברואר 878 העניק קרל השמן, קיסר האימפריה הרומית הקדושה לאשתו רישרדיס, את המנזרים של סקינגן, של סנט פליקס ושל רגולה בציריך, כאחוזה מלכותית. אדמות אלו כללו זכויות פוליטיות נרחבות ושטחים נרחבים. נחלה זו השתרעה על אדמות בעמקי הנהרות של הריין והפריק, את דרום הוצנוולד (חלק מדרום היער השחור), קרקעות בתחומי ציריך, לאורך אגם ואלן ואת עמק גלרוס. עד ל-1395 נותרה גלרוס תחת שליטת המנזר, כאשר התנתקה ממנו העיר והייתה לעצמאית.
ב-1419 הפכה העיר להיות בירתו של עמק לינת. אולריך צווינגלי, מנהיג הרפורמציה הפרוטסטנטית בשווייץ, שירת בגלרוס בתפקידו הראשון ככומר קתולי, החל משנת 1506 לערך ובמשך כעשר שנים. בגלרוס, שתושביה פעלו כשכירי חרב במקומות שונים באירופה, החל צווינגלי להיות מעורב בפוליטיקה. הקונפדרציה השווייצרית הייתה מעורבת במערכות שונות מול שכניה: הצרפתים, בית הבסבורג ומדינת האפיפיור. צווינגלי הפגין נאמנות לכס הקדוש. בתמורה, העניק לו האפיפיור יוליוס השלישי קצבה שנתית. הוא שימש ככומר בכמה מהמערכות הצבאיות באיטליה, כולל הקרב שהתנהל ב-1513 בנוברה במסגרת מלחמת ליגת קמברה. יחד עם זאת, התבוסה שנחלו השווייצרים בקרב מריניאנו, גרמה לשינוי בהלך הרוח בגלרוס והעברת הנאמנות מהאפיפיור אל הצרפתים. צווינגלי, שהיה כאמור תומך אדוק של האפיפיור, מצא עצמו במצב קשה והוא החליט לעבור לאיינזידלן שבקנטון שווייץ. בעוד שבגלרוס הוא לא נחשב לרפורמטור, באיינזידלן הוא החל לפתח רעיונות שיובילו אותו לנתק עם הכנסייה הקתולית.
ב-1528 כבשה הרפורמציה הפרוטסטנטית דריסת רגל בגלרוס בהנחייתו של צווינגלי שישב בציריך. למרות שהוא הטיף בגלרוס במשך עשר שנים, נותרה העיר באדיקותה הקתולית. אף על פי כן, בעקבות מלחמת קפל השנייה ב-1531, ניתנה הן לתושבים הקתולים והן לפרוטסטנטים זכות הפולחן החופשית בעיר. מצב זה גרם לשימוש סימולטני בכנסייה של העיר על ידי שתי הקבוצות הדתיות, סידור שגרם לבעיות אין ספור. במאה ה-18 חלקו שני הזרמים הדתיים את הכנסייה, אך הם השתמשו בעוגבים נפרדים. ב-1697 היו שתי כנסיות רובע עצמאיות מבחינה כספית ותאולוגית שהיו מתכנסות בכנסייה העירונית.
לאחר הפלישה הצרפתית של 1798 הפכה גלרוס לבירת קנטון לינת, במסגרת הרפובליקה ההלווטית. מרכז הכובד המנהלי של הקנטון עבר לגלרוס. יחד עם זאת, לממשל החדש היו קשיים באכיפת תקנות חדשות. באוגוסט 1802 עזבו אנשי הממשל של הקנטון החדש את גלרוס לרפרסוויל עקב הקשיים שהם התמודדו איתם בגלרוס. ב-1803, במסגרת "חוק הגישור", בוטל קיומו של קנטון לינת וגלרוס הייתה לבירתו של קנטון קטן יותר שנשא את שמה של העיר.
ב-1859 התחברה גלרוס לרשת הרכבות דרך ווסן. ב-1879 נפתחה שלוחת המסילה שהגיעה משוונדן ומלינתל.
ב-10 וב-11 במאי 1861 נחרבה גלרוס משריפה שלובתה על ידי רוח פן דרומית שנשבה במורד ההרים הגבוהים דרך המשפך הטבעי שנוצר על ידי עמק הלינת. עלות אובדן הרכוש הכללי נאמדה בכחצי מיליון ליש"ט. כשני שלישים משטחה של גלרוס (593 מבנים) נהרסו בשריפה הכבדה. לאחר הדליקה, נבנתה גלרוס מחדש במבנה של רחובות שתי וערב על פי תוכניותיהם של ברנרד סימון ויוהאן קספר וולף.
ב-1864, נחקק בגלרוס, חוק העבודה הראשון באירופה שהגן על העובדים על ידי הגבלת יום העבודה ללא יותר מ-12 שעות.

גאוגרפיה ודמוגרפיה

שטחה של גלרוס הוא 103.6 קמ"ר. מתוכם 23% משמשים לחקלאות, 31.4% הם שטחים מיוערים, 2.7% הם שטחים בנויים ו42.9% הם שטחים בלתי מעובדים.
נכון לשנת 2014 מנתה אוכלוסיית גלרוס 12,446 תושבים.
השועל והכלבלב

עלילה

הסיפור מתחיל במרדף אחרי שועלה שמחזיקה בפיה את טוד, גור השועלים שלה. היא בורחת מצייד וכלב שמנסים לצוד אותה והיא שומרת בכל כוחה על הגור ומסתירה אותו בתוך הדשא, מנסה לברוח אבל בסופו של דבר היא נהרגת מירייה. ביג מאמא הינשופה רואה מה קרה, ובעזרת שתי הציפורים - דינקי ובומר, מוצאת לטוד אישה מבוגרת, אלמנה בשם טוויד, שתטפל בו ותגדל אותו. בינתיים, אמוס סלייד, צייד מבוגר אשר גר בסמוך לטוויד, מביא לביתו גור כלבים שעתיד להיות כלב ציד, ושמו קופר. לאמוס סלייד יש כלב נוסף זקן, ושמו צ'יף.
טוד מחפש אחר חברים למשחק ומסתבך בצרות פעמים רבות. קופר גילה את טוד ששיחק עם פרפר והשניים מתחילים לשחק יחדיו. חברותם היא כנגד כל הסיכויים כיוון שקופר אמור לצוד את טוד. יום אחד, קופר נקשר על ידי אדונו וטוד בא לבקר אותו. טוד רואה את צ'יף ישן ומתקרב אליו, קופר מנסה להזהיר אותו אך זה לא עוזר. כאשר צ'יף מתעורר, מתפתח מרדף שבו צ'יף רודף אחרי טוד, בזמן המרדף אמוס סלייד רואה את טוד, מנסה לירות בו אך פוגע בכדי החלב של טוויד. אמוס והאישה רבים ביניהם, ואמוס מזהיר אותה שאם טוד יחדור לשטחו שוב - הוא יחוסל.
בבוא החורף, אמוס מחליט לקחת את קופר וצ'יף למסע ציד שבו הוא וצ'יף ילמדו את קופר כיצד לצוד. הימים חולפים, וטוד וקופר נעשים בוגרים. כאשר אמוס, צ'יף וקופר, חוזרים לביתו של אמוס, טוד בא לבקר שוב את קופר. נראה כי בשלב זה קופר אדיש אליו ואינו מעוניין בחברתו, מכיוון שלמד כעת להיות כלב ציד. צ'יף מתעורר ומגלה את טוד ורודף אחריו, ואמוס מצטרף שוב. למרות אדישותו של קופר, הוא בוחר להציל אותו מאמוס וממשיך הלאה כאשר גילה אותו. כאשר צ'יף מבחין בו, מתחיל מרדף שהפעם מסתיים בדריסתו ונפילתו של צ'יף ממסילת רכבת. קופר מבטיח לטוד שינקום בו על כך, גם אם זה יעלה לו בחייו. טוויד שמעה מאמוס שטוד ישלם על מה שקרה לצ'יף, ומביאה את טוד לשמורת טבע. בשמורת הטבע, טוד מתחיל להתרגל לחיים, אם כי בתחילה הוא מרגיש נורא. ביג-מאמא מביאה את ויקסי השועלה כדי שטוד לא ירגיש בודד, והם מוצאים חן זה בעיני זה. 
בינתיים, קופר ואמוס מגיעים לשמורת הטבע כדי לחפש את טוד ולנקום בו. הם עולים על עקבותיו ומכינים מלכודות. טוד הגיע למקום אך לא נפל בפח ושוב מתפתח מרדף. הפעם, ויקסי גם נמצאת בתוך המרדף וטוד שומר עליה. המרדף מסתיים כשקופר ואמוס מגיעים להר ושם נתקלים בדב גדול שתוקף את השניים. אמוס נופל על המלכודות שלו ולא מצליח לפגוע בדב עם הרובה. לפני שהדוב מגיע אליו, קופר מגן עליו, אך נפגע על ידי הדב. טוד רואה את המתרחש וקופץ להציל את קופר, מה שעולה לו בכך שהדב רודף כעת אחריו. הדב עולה על גזע עץ שעליו נמצא טוד ושובר אותו, ושניהם נופלים לנהר. טוד נסחף לחוף וקופר מגיע לשם, אחריו אמוס עם הרובה מכוון אל טוד. קופר מגן בגופו על טוד. אמוס מחליט לוותר על פגיעה בטוד וחוזר הביתה, שם מטפלת בו טוויד. לבסוף קופר וטוד משלימים.
מתקפה אווירית

מתקפה אווירית (באנגלית: Air Strike) היא פעולת תקיפה המבוצעת על ידי כלי טיס. תקיפות אוויריות יכולות להתבצע באמצעות ספינות אוויר, בלונים, מטוסי קרב, מפציצים וכלי טיס בלתי מאוישים. אין הכוונה למתקפה אווירית כוללת, ובשימוש פופולרי הכוונה במונח זה היא לתקיפה טקטית (בקנה מידה קטן) על מטרה קרקעית או ימית. כלי נשק המשמשים לתקיפות אוויריות יכולים להיות תותחי מטוסים, מכונות ירי, טילים, טילי שיוט, טילים בליסטיים וכלה בפצצות מסוגים שונים ובלייזרים.

תחילת המתקפות האוויריות

ב-1 בנובמבר 1911, במסגרת המלחמה האיטלקית-עות'מאנית הטיל הסגן האיטלקי ג'וליו גבוטי ארבע פצצות על שני בסיסים בטורקיה ובלוב, ובכך ביצע את התקיפה האווירית הראשונה בעולם. במהלך מלחמת העולם הראשונה הורחב השימוש בתקיפות אלו. לדוגמה, בקרב על נוב שפל בשנת 1915, הטילו הבריטים פצצות על הרכבות הגרמניות. הפשיטה האווירית הראשונה בקנה מידה גדול התרחשה מאוחר יותר באותה שנה כאשר לונדון הופצצה על ידי 15 ספינות צפלין שונות במהלך הלילה.

מלחמת העולם השנייה

אף על פי שתקיפות אוויריות נעשו נפוצות במהלך מלחמת העולם הראשונה, הוסיף מילון אוקספורד את המונח "תקיפה אווירית" רק במהלך מלחמת העולם השנייה. מלחמת העולם השנייה ראתה גם התפתחות בתחמושת מונחית מדויקת, אשר הייתה בשימוש מוצלח על ידי הגרמנים, ותרמה למודרניזציה של התקיפות, שהפכו מדויקות יותר. לא ניתן להפריז בחשיבות התפתחות זו: לפי נתונים סטטיסטיים, למעלה ממאה פשיטות היו נדרשות כדי להשמיד יעד טקטי במלחמת העולם השנייה; במלחמת המפרץ פרסם חיל האוויר האמריקאי תמונות של פצצות הפוגעות ביעד במדויק וכמעט ללא נזק לסביבה. כיום עושות מדינות מפותחות מאמצים למנוע פגיעה בסביבת המטרות.
במהלך מלחמת וייטנאם הותאמו תקיפות האוויר למטוסים, כמו ה-F-100 סופר סייבר, A-4 סקייהוק, מקדונל דאגלס F-4 פנטום ועוד. כלי טיס אלה יכלו לטוס מהר יותר, לשאת יותר תחמושת ולהגן על עצמם טוב יותר לעומת ה-P-51 מוסטנג וווט F4U קורסייר שלחמו במלחמת קוריאה.
ניתן לבצע מתקפות אוויריות אסטרטגיות גם ללא מלחמה כוללת. לדוגמה, מבצע אופרה להשמדת הכור העיראקי הביא לביקורת עולמית, אך לא הוביל למלחמה. דוגמה כזו של תקיפה יצרה שאלות חדשות באשר למשפט הבינלאומי.

הרג בלתי-מעורבים

תקיפות אוויריות גורמות לעיתים למותם של בלתי-מעורבים, כולל אזרחים. החוק הבינלאומי קובע את עקרונות הצורך, ההבחנה והמידתיות הצבאית. עקרונות אלה מדגישים כי יש לתקוף מטרות צבאיות, והפגיעה הנגרמת ליעדים שאינם לוחמים צריכה להיות מידתית.
שאן דה מארס

שאן דה מארס (בצרפתית: Champ de Mars) הוא פארק ציבורי גדול ברובע השביעי של פריז. הפארק ממוקם בין נהר הסן ומתחם בתי הספר הצבאיים אקול מיליטר. בקצהו המערבי של הפארק נמצא מגדל אייפל ובהמשכו, מעבר לגשר ינה מצויים גני טרוקדרו וארמון שאיו. אורכו של הפארק 780 מטרים ורוחבו כ-200 מטרים.
הפארק נקרא על שם שדה מרס שברומא, וזאת בשל שימושו המקורי של השטח - מגרש מסדרים ואימונים של בית הספר הצבאי הסמוך (ה"אקול מיליטר").
ב-14 ביולי 1790 נערכו במתחם אירועי הפט דה לה פדרסיון במהלך המהפכה הצרפתית, וב-17 ביולי 1791 ביצעו במתחם טבח במתנגדי המלוכה הצרפתית שקראו להפלתו של לואי השישה עשר, מלך צרפת.
כבר ב-1798 נערכה במקום תערוכה גדולה להצגת הישגי התיעוש ועל מנת לשעשע את מעמד הפועלים. בהמשך היה שאן דה מארס אתר התערוכות העולמיות של המחצית הראשונה של המאה ה-19 והמחצית הראשונה של המאה ה-20 והתקיימו בו התערוכה העולמית של פריז (1867), התערוכה העולמית של פריז (1889), התערוכה העולמית של פריז (1900) והתערוכה העולמית של פריז (1937) וכן התערוכות הקולוניאליות שנועדו להצגה של מושבות האימפריה הקולוניאלית הצרפתית.
שיווי משקל מקוטע

שיווי משקל מקוטע (באנגלית: Punctuated equilibrium) היא תאוריה אבולוציונית שמספקת הסבר לתופעות של רצפי מאובנים של מינים שונים ותיארוכיהם.
התאוריה נוסחה ב-1972 על ידי סטיבן ג'יי גולד מאוניברסיטת הרווארד וניילס אלדריג' מהמוזיאון האמריקאי לתולדות הטבע. השניים הציעו תאוריה זו כהסבר לקצב השינוי האבולוציוני לאורך זמן גאולוגי כפי שקצב זה מתבטאת ברצפי מאובנים. לפי המודל האבולוציוני שהיה מקובל עד לניסוח תאוריית שיווי המשקל המקוטע, שינוי אבולוציוני שעשוי להביא ליצירת מין חדש מתחולל בהדרגתיות ולאורך זמן ממושך, ועשוי להימשך מאות אלפי שנים עד מיליוני שנים ויותר. תאוריה זו מכונה "הדרגתיות פילטית"  או הדרגתיות .
על פי תאוריית שיווי המשקל המקוטע, שינויים אבולוציוניים המביאים להיווצרותם של מינים חדשים, עשויים להתרחש גם במהירות רבה יותר, כאשר בתקופות הזמן שעוברות בין שינויים מהירים אלה, נשמרת ההתפלגות של האללים על פני הזמן באוכלוסייה, וזאת בהיעדר לחצי ברירה טבעית. ככל הנראה אבולוציה בשיווי משקל מקוטע הייתה נפוצה יותר מאשר אבולוציה הדרגתית במהלך ההיסטוריה האבולוציונית של מינים רבים.
תאוריית שיווי המשקל המקוטע עשויה להסביר את הימצאותם של רצפי מאובנים המעידים על אבולוציה מהירה יותר מכפי שניתן להסביר לפי תאוריית ההדרגתיות. שתי התאוריות - שיווי המשקל המקוטע וההדרגתיות - מתייחסות למהירויות ולמקצבים שונים של התהליך האבולוציוני.
תהלוכת הנסיכים

תהלוכת הנסיכים (בגרמנית: Fürstenzug) בדרזדן הוא ציור קיר ענק של תהלוכת שליטי סקסוניה רכובים על סוסים. הוא נמצא על הקיר החיצוני של חצר האורוות של הארמון המלכותי בעיר.
הציור הוזמן בתחילה אצל הצייר וילהלם ולטר לרגל מלאת 800 שנה לשלטון בית וטין בסקסוניה ונעשה בשנים 1871–1879.
לאחר שהציורים החלו לדהות, הם הוחלפו בשנים 1904–1907 ב-23.000 אריחים של חרסינת מייסן. אורך הציור הוא 102 מטר וגובהו 10.5 מטר.
הציור ניזוק באופן קל בהפצצת דרזדן. כיום הוא אחד מאתרי התיירות הפופולרים בדרזדן.
בציור מופיעים 35 אצילים, אלקטורים ומלכים מהשנים 1127–1902 ומתחתם שמם ושנות תפקידם. בנוסף להם מופיעים חיילים מלווים, חצוצרנים ובעלי מלאכה ביניהם הצייר וילהלם ולטר שצייר לראשונה את ציור הקיר הזה. סה"כ מופיעים בציור 93 אנשים.
באמצע הציור נמצא אוגוסט החזק ומתחת לפרסת סוסו נמצא פרח שושנה רמוסה, ביקורת על זה שהמיר את דתו מפרוטסטנטית לקתולית כדי להיות מלך פולין.
פוטומק

גאוגרפיה

מקור נהר הפוטומק הוא במספר מעיינות בדרום מערב מרילנד. הנהר הוא הגבול בין מרילנד והעיר וושינגטון במחוז קולומביה מצד אחד, לבין מדינת וירג'יניה מהצד השני.
מוצא הנהר נמצא בגובה של 933 מטרים מעל פני הים, והוא נופל לגובה של 61 מטרים מעל פני הים באשדות באזור מורגנטאון במערב וירג'יניה.
הנהר מתרחב והולך ומגיע לרוחב של 17 ק"מ במוצא הנהר לים.
יובלי נהר הפוטומק כוללים את נהר שננדואה, נהר מונוקקי, נהר אנקוסטיה ונהר אוקוקואן.

היסטוריה

מקור שמו של הנהר הוא שם אינדיאני של שבט האלגונקווין, שמשמעו "נהר הברבורים".
ג'ורג' וושינגטון, נשיא ארצות הברית הראשון, גדל ליד יובל של הנהר, וחי את כל חייו באזור הנהר. וושינגטון, בירתה של ארצות הברית, נבנתה על גדת הנהר. ב־1859 נערך קרב במלחמת האזרחים האמריקנית בקרבת הרפרס פרי במערב וירג'יניה, באזור המפגש של פוטומק עם נהר שננדואה.
בשל הזיהום הרב בנהר, איכות המים הדרדרה. הנשיא אברהם לינקולן נהג להתרחק בקיץ מהעיר וושינגטון בשל הסירחון שעלה מהנהר. הזיהום גבר במהלך השנים בשל התיעוש והחקלאות לאורך הנהר, עד שבשנות ה־60 הכריז הנשיא לינדון ג'ונסון שהנהר הוא "בושה לאומה" ויצא בפרויקט לניקויו. עד סוף המאה ה-20 מצבו של הנהר השתפר, אך עדיין הוא פגיע לסיכונים כגון איטרופיקציה, זיהומים ממתכות כבדות, דיג-יתר ועוד.
אמסיה

היסטוריה

עד שנת 183 לפנה"ס שימשה אמסיה כבירתה של ממלכת פונטוס. בשנת 70 לפנה"ס השתלטה עליה הרפובליקה הרומית, וכעבור חמש שנים הפך אותה גנאיוס פומפיוס מגנוס לבירת הפרובינקיה ביתיניה ופונטוס. מאוחר יותר שלטו בעיר הביזנטים, הסלג'וקים והמונגולים. בתקופת האימפריה העות'מאנית שימשה העיר בסיס חשוב לצבא הסולטאן, בדרכו למלחמות מול פרס, ואף הפכה למרכז דתי חשוב, כש-18 מדרסות פעלו בה במהלך המאה ה-19.
לאחר מלחמת העולם הראשונה נערכה בעיר ועידה של התנועה הלאומית הטורקית שהתכנסה ב-21 ביוני 1919 במחנה סראידיזי (Saraydüzü Kışlası), ואשר פרסמה את חוזר אמסיה (Amasya Genelgesi), המסמך הכתוב הראשון אשר הניע את גלגליה של מלחמת העצמאות של טורקיה. ב-22 באוקטובר 1919 נפגשו מוסטפא כמאל ובכירי מפלגתו עם שר הימייה העות'מאני באמסיה, וזאת במטרה לאתר דרכים לשמירה על השלמות הלאומית. הצדדים חתמו על מזכר הבנות שנודע לימים כ"פרוטוקול אמסיה" וחשיבותו העיקרית הייתה בכך ששימש ראיה להכרתה הזמנית של הממשלה העות'מאנית באיסטנבול בתנועת הלאומית המתהווה באנטוליה.
הנוסעים בני המאה ה-16, שלמה אבן וירגה ויוסף הכהן הרופא, ציינו בכתביהם אודות עלילת דם אשר התרחשה נגד יהודי העיר בין השנים 1530-1545. מספר יהודים הואשמו ברצח אדם נוצרי מקומי והודו בכך תחת עינויים. כתוצאה מכך נתלו הנאשמים. עם שובו של הנוצרי אשר נרצח לכאורה, קבע סולימאן המפואר, סולטאן האימפריה העות'מאנית, כי האשמות עתידיות בדבר רצח על רקע ריטואל דתי ידון בבית משפט מלכותי ולא מקומי.

תיירות

באמסיה מספר אתרי תיירות, בהם הקברים העתיקים של מלכי פונטוס, החצובים בצוק החולש עליה מצפון. בסך הכול חצובים בצוק 18 קברים, כולם ריקים, והמוקדמים שבהם מתוארכים למאה ה-4 לפנה"ס. בנוסף בעיר מצודה מימי הביניים ומספר מסגדים ומבנים מהמאה ה-13 ומהמאה ה-14.
אמסיה ידועה במיוחד בריכוז הגדול של מבנים שנבנו בסגנון עות'מאני מסורתי, המשלבים עץ ואבן.
ניית'ן ג'וואי

ביוגרפיה

ג'וואי החל את דרכו המקצועית בקבוצת קאיירנס טייפנס האוסטרלית, שקודם לכן, שיחק עימה במחלקות הנוער השונות. בעונת 2007/08, עונתו הראשונה בקבוצת הבוגרים, ג'וואי העמיד ממוצעים של 17.3 נקודות, 9.4 ריבאונדים וחסימה אחת ל-30 דקות משחק כשהוא קולע 57% מזריקותיו לסל, שדירגו במקום השני בטבלת ליגת ה-NBL באחוזים מהשדה. בסיום העונה, ג'וואי דחה הצעות רבות מקבוצות בכירות מאירופה ונרשם לדראפט ה-NBA ב-2008, ונבחר בבחירה מספר 41 בסיבוב השני על ידי האינדיאנה פייסרס. למרות זאת, זכויותיו הועברו ביחד עם ג'רמיין אוניל בעסקה לטורונטו ראפטורס עבור טי ג'יי פורד, מייסאו באסטון, ראשו נסטרוביץ' ובחירה מספר 17 באותו דראפט, שלבסוף נבחר בו, רוי היברט.
זמן קצר לאחר העסקה, הראפטורס החתימו את ג'וואי בחוזה לשנתיים ב-11 ביולי 2008. ב-17 בדצמבר 2008, נמצא כי ג'וואי סבל ממספר פציעות בעיבר שמנעו ממנו לשחק ואף להתאמן באימונים פיזיים עם הקבוצה, עד שייבדק בדיקות נוספות באזור הלב. ג'וואי נבדק ויצא שלילי, וב-21 בינואר 2009, ג'וואי ערך את הופעת הבכורה של בליגת ה-NBA, במשחק מול הדטרויט פיסטונס. ב-26 בפברואר, ג'וואי החל לשחק בקבוצת ליגת הפיתוח של ה-NBA שנתמכת על ידי הראפטורס, איידהו סטמפייד. עם הקבוצה רשם ממוצעים דו־ספרתיים שהחזירו אותו ב-23 במרץ של אותה שנה לסגל הראפטורס. ג'וואי שיחק עונה אחת במדי הראפטורס ועימה העמיד ממוצעים של חצי נקודה וחצי ריבאונד ב-8 משחקים.
ב-9 ביולי 2009, הועבר בעסקה לעבר הדאלאס מאבריקס, שבה עורבו גם אורלנדו מג'יק וממפיס גריזליס.
על אזרחי

על אזרחי היא תוכנית רדיו שבועית בת שעה המשודרת בתחנת גלי צה"ל.
את התוכנית מגישה טלי ליפקין-שחק, אשר משוחחת בכל שבוע עם מפקד בכיר לשעבר בכוחות הביטחון (צה"ל, שב"כ, מוסד, משטרה).
פושטי המדים משוחחים על אירועים מרכזיים בחייהם: מיום גיוסם ועד הפרישה ועל החיים האזרחיים מיום שפרשו. הם מדברים על יום הגיוס, קשיי הטירונות, דילמות הפיקוד, החברים שרכשו ושאיבדו, המבוכות וההצלחות, הקרבות וקשיי היום-יום, המחיר האישי, האכזבות והסיפוק. בנוסף, הם מדברים על הקושי להיפרד מהמדים ועל ההזדמנות לסיבוב שני של חיים אחרי הפרישה.
במהלך התוכנית משודרים ארבעה שירים, אותם בוחר המרואיין.
בין המרואיינים בתוכנית ניתן למנות את דן חלוץ, יעקב עמידרור, דורון אלמוג, גל הירש, עמי איילון, משה קפלינסקי, שלמה אהרונישקי, יום טוב סמיה, עמוס ירון ויעקב פרי.
התוכנית משודרת משנת 2007. במשבצת השידור הנוכחית שלה, היא משודרת מדי שבת בשעה 17:00.
גנרטור תרמואלקטרי

גנרטור תרמואלקטרי הוא מחולל חשמל, המשמש, בין השאר, משימות חלל ארוכות שנים. עקרון הפעולה שלו מבוסס על העובדה שיסוד רדיואקטיבי, כמו פלוטוניום, הוא יסוד לא יציב, אשר דועך ובסופו של תהליך הדעיכה, הוא הופך לאיזוטופ יציב של עופרת. תהליך הדעיכה הזה מייצר גם חום רב. 
במחולל התרמואלקטרי החום מנוצל לייצור חשמל. בארצות הברית, המחוללים הללו הם בדרך כלל מטיפוס SNAP והם שימשו במשימות חלל שונות.

עקרון עבודה

המחולל בנוי ממכל עמיד המכיל בתוכו את החומר הרדיואקטיבי. מצמדים חומניים ממוקמים בקירות המכל והם מחוברים למקרן חום. החום המיוצר על ידי דעיכת החומר הרדיואקטיבי, זורם דרך המצמדים החומניים אל מקרני החום, ויוצר תוך כדי כך חשמל.
החומר הרדיואקטיבי הוא לרוב פלוטוניום-238 מכיוון שהוא דורש את מינימום עמידות חומר המכל ויש לו את תוחלת החיים הגדולה ביותר. יש לו זמן מחצית החיים של 87 שנים, כך שהוא מספיק טוב עבור משימות מחקר של מערכת השמש. עם זאת, המצמדים החומניים מאבדים מאמינותם והם מקצרים את זמן החיים של גנרטור כזה.
אולה (שירות מקוון)

אוֹלָה מוניות (באנגלית: Ola Cabs), או פשוט אולה, היא אפליקציה למכשירים ניידים הנותנת שירות הסעות ללקוחות פרטיים בהודו. היא החלה כאפליקציה המכילה רשימת מוניות במומבאי, והיא כעת אחד העסקים המתפתחים המובילים בהודו.
היא נוסדה בסוף 2010 על ידי באוויש אגרוואל (המכהן כמנכ"ל) ואנקיט באטי. בשנת 2014 כבר הכילה יותר מ-200,000 כלי רכב רשומים נותני שירות ב-85 ערים שונות. 
בספטמבר 2015 כבר העסיקה מעל 5,000 עובדים, ושוויה הוערך בכ-5 מיליארד דולר.
חיים איזק

קורות חיים

חיים איזק נולד באביב 1921 בעיר פרנקפורט שבגרמניה, בן הזקונים של הדסה וישראל יצחק איזק, יוצאי רוזוואדוב שבגליציה. קיבל חינוך יהודי מסורתי בבית אביו ובבתי ספר בעירו.
בשנת 1936, בגיל 15, עזב את גרמניה הנאצית ועלה לארץ ישראל. עסק בהוראה.
איזק ניכר ביכולותיו האינטלקטואליות עד כדי כך שגם בהיעדר לימודים גבוהים כלשהם, הצטרף בשנת 1945 למערכת עיתון "דבר", ובמשך עשרות שנים מילא בה תפקידים שונים. תחילה היה עורך היומון המנוקד והמבואר לעולים "הגה", שגידל דור חדש של קוראי וכותבי עברית, והיה בעל תפקיד מכריע בשנים שלפני ייסוד האולפנים. משנת 1951 היה לעורך היומון לעולים שהופיע במקום "הגה", "אֹמֶר". אחר כך כיהן כעורך חדשות, עורך לילה ועורך כיתוב, עורך גיליון השבת, כתב מדיני, כתב פרלמנטרי, שליח העיתון לארצות הברית, כותב מאמרים ראשיים, בעל טור, מראיין ובעל מדור לענייני לשון. משנת 1957 כיהן כמזכיר המערכת, ושימש בתפקיד זה יותר מעשור. כמזכיר המערכת הקדיש הרבה מזמנו ומרצו לשמירה על עברית נקייה בעיתון: הוא שירש שגיאות שגורות, השליט תעתיק נכון וכתיב אחיד.
בשנותיו האחרונות, בשנות ה-80, חזר לעריכת העיתון לעולים מבית "דבר", "אֹמֶר".
היה מעורכי החדשות הראשונים של "קול ישראל". הרצה על עיתונות בשלוחה התל אביבית של האוניברסיטה העברית.
את עבודתו העיתונאית השלים מפעלו בשדה התרגום. במהלך כארבעה עשורים תרגם כארבעים ספרים מגרמנית ומאנגלית. תחילה תרגם בעיקר ספרי הגות ומדע, בהם כתבי פסטלוצי, הרצל, יעקב בורקהרדט, פרויד, יונג וויקטור פרנקל, ואחר-כך עבר לתרגם בעיקר סיפורת, ותרגם בין היתר מספרי היינריך בל, אליאס קאנטי, מקס פריש, גינטר גראס, זיגפריד לנץ וג'ון אפדייק.
בשתי תכונות נדירות הצטיין חיים איזק כמתרגם – אותן תכונות שגם ליוו אותו ביחסיו עם אנשים – ישרנות וצניעות. לומר על אמן-יוצד או על אמן-מבצע, שהוא ישר וצנוע – הרי זה מעט מאוד כשלעצמו, ומותר גם להתבדח על כך. אך לגבי ידען ובקיא כחיים איזק חשוב להדגיש תכונות אלו מסיבה עקרונית... [לעומת מתרגם] וירטואוז בעל שיעור־קומה כאברהם שלונסקי, שהעשיר את הלשון בתרגומיו אם אין ערוך לה, ושהוציא לנו מן המטמוניות שלה מרגליות לאין-ספור... [בתרגומיו של איזק] אין זיקוקין-די-נור, אין "הברקות" מהממות, אין התגנדרות ואין הפגנה של "טור דה-פורס". מחוך ענווה וכבוד כלפי המקור – השתדל לא להבליט את עצמו, אלא להצניע. ואם כי היה בקיא גדול במקורות ושאב מהם לאורך כל דרכו – הרי גם את הבקיאות הזאת ואת חידושיו שהתבססו עליה – הבליע ופיתך בתוך הרקמה שעליה שקד בעמל רב ובאורך-רוח, תג לתג.
בשנת תשכ"ט-1969 זכה עם אריה בר פרס טשרניחובסקי לתרגומי מופת, בפרס לתרגומי מדע, על תרגום חמשת הכרכים של כתבי זיגמונד פרויד בהוצאת דביר (מהם תרגם איזק שלושה).
בשנת תשל"ח, חרף היעדר השכלה פורמלית, נבחר לחבר-יועץ של האקדמיה ללשון העברית. היה חבר הוועדה למונחי המשרד והוועדה למילים בשימוש כללי, ותחדישים רבים נזקפים לזכותו.
בשנת תשמ"ד-1984 זכה בפרס סוקולוב לעיתונות. בשנת 1986, כשנה לפני מותו, קיבל מידי שגריר גרמניה את פרס גתה, כאות הוקרה על תרגומיו מגרמנית.
שנים רבות סבל מבריאות לקויה מאוד, אך הוסיף לעבוד.
נפטר מהתקף לב במרץ 1987, בגיל 66.
נקבר בבית עלמין הדרום.
גילף כביר

גִילף כּבּיר (בערבית: جلف كبير וגם الجلف الكبير – המחסום הגדול) היא רמה נרחבת בנויה אבן חול בפינה הדרומית-מערבית של מצרים. יש בה ריכוזים של אמנות סלע, והיא מהווה חלק מגן לאומי הקרוי על שמה.

גאוגרפיה

רמת גילף כביר נמצאת כ-700 ק"מ ממערב לעמק הנילוס וכ-1,100 ק"מ דרומית לחוף הים התיכון. שטחה הכולל כ-8,000 קמ"ר. אורכה 260 ק"מ בציר צפון-מערב דרום-מזרח. פסגתה 1,075 מ' מעל לפני הים, והיא מתנשאת כ-300 מ' מעל מישורי המדבר שמסביבה. מדרום לה, בגבול סודאן, מתרומם הר עווינאת, ומצפונה משתרע "ים החולות הגדול". הרמה מחורצת בוואדיות היורדים ממנה לכל עבר, והיא מחולקת לשני גושים: רמת אבו ראס בצפון-מערב ורמת כמאל א-דין בדרום-מזרח. בין שני גושי הרמה מפריד ואדי עַסיבּ, שלוחה עתירת דיונות של ים החולות הגדול, ובקצהו הדרומי מצר סלעי, ה"עַקַבָּה".
שולי הרמה נִצפוּ ממרחק עוד בראשית המאה ה-20, אך רק במסעו של הנסיך כמאל א-דין חוסיין ב-1926, שבו השתתף ג'ון בּוֹל (גר') מנהלהּ של מחלקת מיפוי המדבר המצרית, החלו להתחוור ממדיה, ומצוקיה המזרחיים סומנו על גבי מפה. הניסיון לחצות את הרמה בכלי רכב לא צלח באותה עת, וכמאל א-דין חוסיין כינה אותה בשם אל-גילף אל-כביר – המחסום הגדול. בעקבותיו הגיעו לאזור נוסעים וחוקרים נוספים בני לאומים שונים. הממצאים המרשימים והבולטים ביותר של מסעותיהם היו הריכוזים של ציורי הסלע הפרהיסטוריים.

אמנות סלע

רמת גילף כביר נודעת בשרידי אמנות סלע המיוחסים לתקופה הנאוליתית. הריכוזים הגדולים ביותר של ציורים וחרותות מצויים במחסי סלע ובקירות ואדיות. מופיעים בהם בני אדם ובעלי חיים, כמו אנטילופות, אריות וג'יראפות, המוכרים בהווה מאזורי הסוואנה האפריקנית. הבולטים באתרי אמנות הסלע באזור הם "מערת החיות" , שהתגלתה ב-2002 על ידי משלחת פֿוֹגיני (Foggini), ו"מערת השחיינים"  שגילתה משלחתו של לאסלו אלמאשי ב-1933. בציורי הסלע בשתי המערות הללו מתוארים אנשים בתנוחות המזכירות שחייה, כביכול במקווה מים, אך החוקרים כיום סבורים שמדובר בייצוג נשמות המתים הצפות בתהום המימי הקדמון. תיאורי בעלי החיים ומחזות הציִד מצביעים על תמורות בתנאים האקולוגיים שחלו בסהרה . 
ציורי הסלע נתגלו ונסקרו בשנות ה-30 על ידי משלחות, שהמפורסמות בהן היו זו של אלמאשי, שהשתמש במטוס קל לתצפיות על הרמה ושלוחותיה, ושל רלף בגנולד  וביל קנדי שׁוֹ . אחד מגורמי המסעות באזור בשנות ה-30, מלבד חקר המדבר בתחומים שונים, מגאולוגיה ועד ארכאולוגיה, ומלבד מיזם המיפוי, היה השאיפה לאתֵר את נאת המדבר האגדית זרזורה.
במלחמת העולם השנייה נעשה מדבר לוב לזירת מלחמה. רמת גילף כביר העניקה מחסה לפעילות צבאית: הבריטים הכשירו בה מנחת מטוסים, והיא שימשה מסתור לכוחות מיוחדים. המחקר באזור נבלם וחודש רק בסוף שנות ה-60. בשנות ה-70 השתכלל המיפוי של גילף כביר באמצעות דימות לוויינים.

גן לאומי

בשנות ה-70 החל סייר המדבריות המצרי סמיר לאמא בארגון טיולים לחלק זה של מצרים, ומאז מהווה רמת גילף כביר יעד לתיירות מדברית מאורגנת למרות בעיות ביטחון ולמרות המגבלות על התנועה באזור. בשני העשורים האחרונים ניכרת תנופת מחקר ארכאולוגי ברמת גילף כביר ובסביבתה, ונעשות פעולות שימור ושִחזור של ציורי סלע.
בינואר 2007 הכריז ראש ממשלת מצרים על "גן לאומי גילף כביר". הפארק כולל את הרמה גופה וכן את החלק הדרומי של ים החולות הגדול שמצפונהּ ואת שולי הר עווינאת שבדרומהּ. שטח הפארק הוא כ-48,000 קמ"ר (ארבע-חמישיות לערך משטח חצי-האי סינַי). הפארק גובל בלוב במערב ובסודאן בדרום.