google/wiki40b huggingface dataset:
פרוג (מכללה)

היסטוריה

המכללה נוסדה בשנת 2007 על ידי קבוצת יזמים ומעצבים חרדים בראשות חיים דיקמן וטובי דיקמן, כחלק מגל הקמת המוסדות להשכלה גבוהה והכשרה מקצועית עבור המגזר החרדי במאה ה-21. להקמת המכללה קדמה פעילות של פורום חרדי מקצועי בתחומי העיצוב והפרסום בשם פרוג – ראשי התיבות של Professional groups, ומכאן שמו של המוסד.
ב-2015 זכו בית פרוג ומייסדיו, חיים וטובי דיקמן, בתחרות הסטארטאפים של קמא-טק למיזמים חרדיים.

מסלולי הלימוד

במסגרת הלימודים בפרוג מתקיימים מסלולי לימוד משתנים, בהיקף שנע בין מספר חודשים לשנתיים. תחום הדגל של המוסד הוא עיצוב גרפי ותקשורת חזותית, ולצידו נלמדים בפרוג גם תחומי הפרסום והקריאייטיב, עריכת והפקת וידאו, אנימציה ותלת מימד, עיצוב פנים ואדריכלות, עימוד, צילום, בניית אתרי אינטרנט ותחומים נוספים.
בשונה משאר המוסדות מסוגו במגזר החרדי, מרבית מסלולי הלימוד בפרוג פתוחים גם עבור גברים. עם זאת, כמקובל במגזר החרדי, הלימודים בפרוג נערכים בהפרדה מוחלטת בין גברים ונשים, והמוסד אף מחזיק באישור מטעם ועדה רוחנית של רבנים.

פעילויות נוספות

בפרוג התקיימו בעבר מספר ימי עיון בנושאי התקשורת החזותית, שארחו מאות אנשי מקצוע ומתעניינים. המוסד מפעיל גם מחלקת השמה המסייעת לבוגרים מן הציבור החרדי למצוא עבודה בתחום הכשרתם, הנהנית מאחוזי הצלחה גבוהים מאד לדברי מנהליה.
פרויקט קבוע נוסף שמתקיים בפרוג הוא תחרות כרזות שנתית בנושאים בעלי עניין ציבורי. התחרות שהתקיימה בקיץ 2013 נועדה להעלות את המודעות לטיול בטוח, ונערכה בשיתוף פעולה עם רשות הטבע והגנים וארגון זק"א. תחרויות נוספות עסקו בנושא אינטרנט מסונן, שמירה על זכויות יוצרים, נושא הבטיחות בדרכים ומניעת תאונות דרכים – תחרות שנערכה בשיתוף פעולה עם משרד הפרסום המגזרי פרסומי ישראל, ועוד. מרבית הכרזות בתחרויות השונות עוצבו על ידי מעצבים הגולשים בפורומי פרוג.

סטודנטים וסגל

בפרוג לומדים מדי שנה כ-450–500 סטודנטים, גברים ונשים מהמגזר החרדי והדתי.
סגל המרצים במוסד כולל אנשי מקצוע מוכרים בתחומם, ביניהם המאייר אברהם זמורה, הפרסומאי אפרים ליניאל, הצלם איציק קנטי, הבמאית רחלי שוורץ ("קיבוץ", "להסיר את הרעלה"), האנימטורית תמי ברנשטיין ואחרים.

אתר הפורומים

למכללה קיים פורום חרדי מקצועי בתחומי העיצוב והפרסום בשם פרוג – ראשי התיבות של Professional groups, בו רשומים למעלה מ31 אלף משתמשים, רובם גברים ונשים בני הציבור החרדי והדתי, העוסקים בתחומי התקשורת החזותית, ושאר נושאים. פורום זה זכה בעבר לתשומת לב תקשורתית, כאשר נערכו בו קמפיינים ספונטניים בהם הגיבו מעצבים ויוצרים חרדים להאשמות קולקטיביות שהושמעו בתקשורת כלפי הציבור החרדי. כמו כן, נעמה הנקין הייתה חברת הפורום ופעילה בו, על שמה הוקם אגף במכללה בבני ברק.
גבריאל טלפיר

גבריאל (יוסף) טַלְפִיר (כ"ט בתמוז תרס"א, 16 ביולי 1901 - 31 ביולי 1990) היה משורר עברי, מבקר אמנות, מוציא לאור, עורך ומתרגם.

ביוגרפיה

טלפיר נולד בשם יוסף וונדרמן בשנת תרס"א-1901 בעיר סטניסלבוב שבגליציה (אז תחת שלטון האימפריה האוסטרו-הונגרית). סיים את התיכון בעיר הולדתו, והמשיך את לימודיו באוניברסיטת וינה. לאחר לימודיו לימד בבתי ספר יהודיים בערים אחדות – וילנה, זמושץ', לבוב וורשה. הצטרף בנעוריו לתנועת הנוער הציונית "החלוץ", ועלה לארץ ישראל בשנת 1925. בשנותיו הראשונות היה פועל, ועסק בעבודות שונות במקומות שונים בארץ. משנת 1932 התמסר לעבודתו הספרותית הביקורתית והמו"לית.
שיריו הראשונים נדפסו בכתבי עת יהודיים בפולין כבר משנת 1924. לימים הוא כינס אותם בספרו "שלוש פואמות", וכלל בהן את הפואמות הגדולות שלו "לגיון" (ורשה, תרפ"ה-1925); "ג'ז בנד", פואמה ריתמית (תרפ"ז-1927); "רעב" (תרפ"ח-1928); ו"מניפסט הזרום" (תרפ"ח-1928). בשנת 1991, במלאת שנה לפטירתו של גבריאל טלפיר, יצאו כל הפואמות שלו מחדש, בהוצאת "גזית".
בד בבד עם ראשית כתיבתו השירית הוא החל לכתוב ולפרסם ביקורות אמנותיות על אמנות הציור, היהודי והכללי. בשנת 1932 ייסד את כתב העת לאמנות שלו "גזית", שהפך לגולת הכותרת של כל מפעלו האמנותי. כתב העת "גזית" היה במשך שנים ארוכות כתב העת העברי היחיד שהיה מוקדש לאמנות הפלסטית, וגבריאל טלפיר בעזרת רעייתו מרים טלפיר הקדישו לו את מרב מאמציהם ומשאביהם. לרגל יובל "גזית" ושבעים שנה לתל אביב כתב ראש עיריית תל אביב-יפו, שלמה להט, לטלפיר שאינו יכול לתאר לעצמו את העשייה האמנותית והתרבותית המקורית בעיר ללא כתב העת וללא עבודתו המסורה.
גבריאל טלפיר היה גם מתרגם, ותירגם בין השאר, ספרים משל איליה ארנבורג, אווה קירי (בתה של מאדאם קירי) ופרנץ ורפל. כן ערך הוציא ותרגם ספרי אמנות ואלבומים שהיו בבחינת אבן פינה בסוג ספרותי זה.
בשנת 1962 התאלמן טלפיר מאשתו הראשונה, מרים טלפיר לבית שלוסברג (מקודם פריד).
ב-1963 נישא לציירת רבקה טלפיר, בתו של שח"ל ואלמנתו של הצייר רפאל מוהר (1906–1962).
גבריאל טלפיר נפטר ב-1990.

ארכיון גבריאל טלפיר

אוסף מעזבונו של גבריאל טלפיר נמצא היום במרכז המידע לאמנות ישראלית במוזיאון ישראל, ירושלים. באוסף תצלומים המתעדים את המלייה החברתי והאמנותי של טלפיר. בנוסף, מכיל האוסף תצלומים שנאספו ופורסמו ב"גזית". בין הצלמים שבאוסף בולטים תצלומיהם אפרים ארדה, אברהם סוסקין, וורנר בראון ואחרים.
דגניים

מבנה הפרח

לדגניים תפרחות הבנויות משיבוליות. בפרח לכל שיבולת שני קשקשים ירקרקים, מוץ עליון ומוץ תחתון, אשר עוטפים את אברי הפרח הפנימיים. שני המוצים נתונים זה בתוך זה והגדול שבהם, התחתון, מכסה במקצת את השני ומסתיים בזיף קשה וארוך המכונה מלען. שלושה אבקנים, זירייהם ארוכים ודקים ומשלשלים את המאבקים הבשלים מחוץ לשיבולית.
בין המוץ העליון והאבקנים יושבים עוד שני קשקשים קטנים המכונים קשקשי תפיחה. בעת הפריחה תופחים ועל ידי כך נפתחים שני המוצים והפרח נפתח. שחלה עילית שבראשה צלקת מחולקת לשתי אונות שעירות או מנוצות. מבנה מותאם להאבקה ברוח. שחלה מגורה אחת מכילה ביצית יחידה, והפרי המתפתח ממנה הוא הגרגר- פרי יבש בן זרע אחד (קליפת הפרי היא חלק מקליפת הזרע), הזרע מכיל עובר קטן העומד בצדו של אנדוספרם גדול. הסדר (מלמטה למעלה) - גלומות - מוצים - קשקשי תפיחה.
משפחת הדגניים היא משפחה יחידה בסדרת הדגנאים. נוהגים לחלק אותה לשתי תת-משפחה:
סיסניים ודוחניים.
תפוצתה - בכל העולם, מהאזורים הארקטיים עד האזורים הטרופיים. הדגניים
היא אחת המשפחות הגדולות בצמחים העילאיים, ולה כ-500 סוגים וכ-7,000 מינים. 
בדרך כלל הדגניים הם צמחים עשבוניים חד-שנתיים ורב-שנתיים, גבעולם חלול
(רק בסוגים מועטים כגון תירס, הגבעול אטום). 
מפרקי-הגבעול ניכרים היטב, הם טפוחים ואטומים. 
העלים מסורגים ועורכים בשני טורים. בסיס העלה הוא נדני ועוטף אותו
גבעול. טרף העלה דמוי סרגל או איזמל. 
לרוב, במעבר בין הנדן והטרף, ישנה תוספת קרומית דמוית לשון,
הקרויה-לשונית. הלשונית סותמת את הקנה הנבוב ומונעת חדירת מי גשם
והתפשטות ריקבון לגבעולים. 
פטוטרת אין, ועורקי הטרף של העלה מקבילים.
הפרחים הם קטנים, חסרי צבע בולט לעין. הם ערוכים בשיבוליות. 
השיבולית מכילה פרח אחד, שניים או יותר, היושבים על ציר דק ומלווים או
עטופים בחפים.
כל שיבולית נושאת בבסיסה שני חפים – גלומות, העומדות זו מול זו, האחת
מעל השנייה. לעיתים הן אינן שוות בגודלן וצורתן. ויש שאחת מהן או שתיהן
מנוונות. הן נושאות לפעמים זיף ארוך המכונה מַלְעָן. גם הפרחים עטופים
בשני חפים-מוֹצִים, תחתון ועליון.
הפרח מכיל בדר"כ עטיף מנוון בצורת שני קשקשים, שלושה אבקנים ועלי
אחד. הזיר - ארוך ונימי. המאבק - דמוי חץ בבסיסו ושיווי-משקלו רופף.
השחלה נושאת בראשה שתי צלקות דמויות נוצה. יש שהפרחים הם חד
מיניים או ריקים. 
השיבוליות ערוכות בתפרחות בצורת שיבולת, אשכול או מַכְבֵּד. 
ההאבקה נעשית על ידי הרוח ולרוב זרה, כי ברוב הדגניים מקדימים המאבקים
להבשיל לפני הצלקות. 
(מהלקסיקון הבוטני)
רובה ציידים

רובה

רובה (rifle) הוא כלי ירייה אישי בעל קנה ארוך (מעל 300 מילימטרים (12 אינץ')) שכולל לרוב קת המושענת על כתף היורה. הרובה הוא כלי הירייה המדויק ביותר וגם בעל טווח הירי הארוך ביותר. מלבד ציד הוא משמש למטרות רבות, בהן לחימה, קליעה ספורטיבית, הגנה עצמית  ושימושי משטרה וצבא. ניתן לצוד ברובים גם בעלי חיים גדולים, ולשם כך מעדיפים כדור (תחמושת) "תחל מרכזי", ואילו לציד חיות קטנות משתמשים בכדורי "תחל היקפי" כגון 0.22 ארוך. רובי הציידים הם לרוב בריחיים (bolt action) שכן מכלול הבריח הוא אמין, מדויק וזול יותר ממכלול חצי-אוטומטי. מאחר שבציד לא נדרש ירי מהיר של מספר כדורים ברצף, קצב האש הנמוך יותר של המכלול הבריחי לא מהווה חיסרון משמעותי.
מאחר שחלק נכבד מהחיות שמהוות מטרה לציד יש חוש ריח טוב, התקרבות של הצייד אליהן תחשוף את נוכחותו ותביא לבריחתן. משום כך, ציידים נוהגים לצוד מהמארב ועל ידי ביצוע ירי מרחוק. לשם כך, על הרובה להיות מדויק. רובי ציידים רבים תוכננו לדיוק גבוה והירי בהם נעשה דרך כוונת טלסקופית, דבר ההופך אותם למעשה גם לרובי צלפים. בארצות הברית, רובי הצלפים של המרינס - רובה M40 - ושל הצבא - רוב"צ M24 - מבוססים שניהם על רובה רמינגטון מודל 700 אזרחי ששימש במקור גם לציד. רובי ה-M40 וה-M24 עברו התאמה לשימוש צבאי, בייחוד בכל הקשור לעמידות, אמינות ואחידות (כגון שימוש בקנה מעובה).

שוטגאן

שוטגאן (shotgun) הוא רובה חלק-קדח שתוכנן לירות מספר קליעים בירייה אחת, ואחד מסוגי התחמושת הנפוצים שלו הם כדורים שבהם במקום קליע בודד משתחרר רסס של כדוריות עופרת. השימוש בשוטגאן ותחמושת כדוריות נעשה בדרך כלל לציד בעלי חיים קטנים, ולעיתים לציד איילים עם תחמושת שמכונית Buckshot וכוללת רסס כבד יותר. לעיתים משתמשים בהם לציד בעלי חיים גדולים, ואז במקום תחמושת רסס משתמשים פשוט בקליע יחיד, גדול וכבד הנקרא Slug. רובי שוטגאן היורים slug הם לעיתים בעלי קנה מחורק כמו רובה.
גם השוטגאן הוא בעל קנה ארוך ולרוב בעל קת עץ ארוכה המושענת על כתף היורה. ברובם הם חלקי-קדח (ללא חירוק קנה) ולכן טווח הירי שלהם קצר יותר והם פחות מדויקים מרובים רגילים. עם זאת, תחמושת הרסס מאפשרת לפגוע בבעלי חיים קטנים וזריזים כמו ארנבאים, מכרסמים ועופות קטנים בזכות הפיזור הסטטיסטי של רסס הכדוריות. טווח הירי של שוטגאן ממוצע הוא עד 100 יארד (91 מטרים), גם עם תחמושת רסס וגם עם תחמושת slug. הטווח הקצר מספק יתרון בטיחותי כאשר צדים במקומות צפופים ומאוכלסים, בכל הנוגע לסכנה שמציבים יריות שהחטיאו את המטרה. לעומת זאת, קליע של רובה מחורק (rifle) יכול לנוע למרחקים של מאות ואף אלפי מטרים.
שנות ה-90 של המאה ה-3

אירועים בולטים בעולם

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

כלכלה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

אסונות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

התנקשויות, חיסולים, וניסיונות התנקשות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

מדע וטכנולוגיה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

תרבות פופולרית

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

אישים בולטים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.
דיוקן של אישה שחורה

דיוקן של אישה שחורה ("Portrait d'une négresse") הוא ציור שמן על בד, בגודל 65 × 81 ס"מ, מאת מארי-גיימין בנואה. צויר בשנת 1800, מוצג במוזיאון הלובר בפריז. 
הציור מציג אישה שחורה יושבת, לבושה באופן חלקי בבד לבן, כאשר השד הימני שלה חשוף. היא עוטה כיסוי ראש עטוף וכרוך בכמה שכבות, בבד הנראה דומה במרקמו לבגד שהיא לובשת. היא מישירה מבט חד ונחרץ אל הצופה, ונראה שהיא מעורבת בסיטואציה. למרות שאין פרטי רקע המציינים היכן ממוקם האירוע, היא ישובה על כיסא שחלק ממנו מסגיר את היותו כיסא יוקרתי השייך למשטר הצרפתי הישן, והבד הלבן נראה כדומה לווילאות בד בבתי עשירים, דבר העשוי לרמוז על מעמד גבוה. 
מארי-גיימין בנואה ציירה את הדיוקן בשנת 1800, שש שנים לאחר ההכרזה משנת 1794 של הרפובליקה הצרפתית הראשונה על שחרור העבדים, ומיד עם פרסומו זכה להכרה כיוצא דופן. בתקופה שבה צויר, בראשית המאה ה-19, לא ניתן היה לראות במרחב הציבורי באירופה ובארצות הברית תמונה כה יוצאת דופן כדוגמנית שחורה חולצת שד. רוב הנשים שצוירו בתקופה זו היו נשים לבנות, ומעט הנשים השחורות שצוירו היו תמיד בתפקידי שפחות ועוזרות, ובלבוש ומראה תואם. בתקופה זו, שבה הייתה העבדות חוקית ונפוצה ברוב חלקי העולם המערבי, היה פרסום תמונה כזו מעשה מתריס שספג ביקורת ציבורית נוקבת. 
הציירת, מארי-גיימין בנואה, הייתה מהאליטה הצרפתית, ואחת הנשים הבודדות בתקופתה שהוכרו כציירות מפורסמות. ציורה, שנחווה כלוחם בעד שחרור נשים ושחרור שחורים, שתי קבוצות שסבלו מאפליה קשה, ספג ביקורת משני צדי האוקיינוס. הציור הזכיר לרבים את הפורטרט של העבד המשוחרר ז'אן באטיסט בֶּלי, ציורה של אן לואי ז'ירודֶה בהתרסתו כנגד ההגמוניה של האדם הלבן. אך בניגוד אליו, לא היה במרכז התמונה גבר שחור לבוש בחליפה, דבר מתריס בפני עצמו, אלא אישה בעלת ביטחון עצמי המישירה מבט, ועם שד חשוף, כאילו הייתה דוגמנית ציור לבנה. הציור מוכר עוד כיום כמתריס כנגד אפליית נשים ושחורים. 
בשנת 2012 הסעיר הציור את העולם פעם נוספת, כאשר מגזין ספרדי הציב את התמונה בעמוד השער, עם עיבוד גרפי שמצמיד לה את פניה של מישל אובמה, הגברת הראשונה של ארצות הברית.
שבי בן ברוך

קריירה

בן ברוך נולד בארץ ישראל, וכשהיה בן 12 נסע עם משפחתו לשליחות של שלוש שנים בשוודיה. כשחזר לישראל הצטרף למחלקת הנוער של הפועל תל אביב, בעקבות האחים משה ודני בורסוק, שלמדו עמו בבית הספר תיכון חדש. מאמנו הראשון של בן ברוך בקבוצת הנוער היה שלמה פוליאקוב, ולצידו שיחקו בקבוצה דוד פרימו ויחזקאל חזום.
בשנת 1962 עלה בן ברוך לקבוצה הבוגרת של הפועל תל אביב, ובמהרה השתלב בהרכב שכלל את רחביה רוזנבוים, גדעון טיש ואמציה לבקוביץ' הוותיקים. ב-16 בנובמבר 1963 כבש את שער הבכורה שלו בקריירה, במשחק מול הפועל טבריה באצטדיון בלומפילד שהסתיים בתיקו 3-3. ב-25 במאי 1965 כבש צמד שערים בניצחון 1-2 על מכבי חיפה.
בעונת 1965/1966 זכה עם הפועל תל אביב לראשונה באליפות המדינה, תחת הדרכתו של המאמן דוביד שווייצר, כשלצידו מככבים בקבוצה, בין היתר, שייע פייגנבוים, ג'ורג' בורבה ושים בן יהונתן. בן ברוך כבש שלושה שערי ליגה בעונה זו, כולל שער הניצחון מול הפועל באר שבע בדקה ה-80. בשנת 1967 זכה עם הקבוצה באליפות אסיה לקבוצות. בן ברוך, שחזר לשחק לאחר פציעה ארוכה, נכנס למשחק הגמר מול אלופת מלזיה כמחליף בדקה ה-65, וסייע להפועל תל אביב להפוך לזוכה הראשונה במפעל.
בעונת 1968/1969 זכה עם הפועל תל אביב באליפות נוספת, תחת הדרכתו של רחביה רוזנבוים, ששיחק עמו בעבר והפך למאמן הקבוצה. בנוסף לשחקנים ששיחקו לצידו לאורך כל שנות ה-60, בעונה זו כיכבו בקבוצה גם הצעירים רוני קלדרון, קיקו רחמינוביץ' ונחמן קסטרו. בן ברוך כבש שני שערי ליגה בעונה זו, ובעונה שלאחר מכן הגיע עם הפועל תל אביב שוב לגמר אליפות אסיה, אך הפעם הפסידה הקבוצה לאלופת איראן, וסיימה במקום השני בטורניר.
ב-10 באפריל 1971 כבש בן ברוך את שערו האחרון בקריירה, בניצחון 6–1 על מכבי שעריים במסגרת גביע המדינה, ובתום העונה פרש ממשחק פעיל בגיל 27. בסך הכל כבש בן ברוך 16 שערים במדי הפועל תל אביב, מתוכם 13 בליגה.
לזכותו של בן ברוך 7 הופעות בנבחרת ישראל. את הופעת הבכורה שלו ערך ב-28 בנובמבר 1964, במשחק ידידות מול נבחרת יוגוסלביה שנערך באצטדיון בלומפילד. ב-26 באוקטובר 1966 ערך את הופעתו האחרונה בנבחרת, במשחק ידידות מול נבחרת דנמרק בקופנהגן.
צ'רלטון הסטון

קריירת משחק

נולד בשם ג'ון צ'ארלס קרטר באזור בלתי מיושב בין הפרבר אוונסטון לפרבר וילמט במדינת אילינוי שבארצות הברית למשפחה נוצרית-אפיסקופלית ממוצא סקוטי ואירי. כשהיה בן עשר התגרשו הוריו וזמן קצר לאחר מכן התחתנה אימו בשנית והוא קיבל את שם משפחתו של אביו החורג.
כבר כתלמיד תיכון החל להשתתף בהצגות בית הספר, ובזכות כשרון המשחק שלו קיבל מלגה לאוניברסיטת נורת'ווסטרן, אף היא באילינוי. ב-1944 עזב את הקולג' והתגייס לחיל האוויר האמריקאי. הוא שירת במשך שנתיים כקשר ותותחן במטוסי B-25.
ב-1948 עבר הסטון לניו יורק, שם החל לשחק במחזות בתיאטראות ברודוויי, בהם יוליוס קיסר, מקבת' ועוד. כן נטל חלק בהפקות טלוויזיה, שהיו אז בראשית דרכן. הסרט המקצועי הראשון בו שיחק היה "Dark City" ‏(1950) ועם השנים ידע להתאים את עצמו לטעמים הפילמאיים המתחלפים כשהשתתף במערבונים, סרטי פשע, סרטי ראווה שבהם הוא בלט והפך לאחד מהמייסדים בז'אנר ואף הופיע לעיתים רחוקות בסרטי אסונות. הפריצה הקולנועית שלו הייתה בתפקיד מנהל הקרקס בסרט "The Greatest Show on Earth" ‏(1952). לאחר מכן שיחק בתפקיד הראשי של משה בסרט עשרת הדיברות (1956) ולאחר מכן שיחק בסרטים היסטוריים נוספים, ביניהם בן חור ואל סיד. בנוסף, הוא זכור כיוחנן המטביל (בסרט "הסיפור הגדול ביותר שסופר אי פעם") וכגנרל צ'ארלס גורדון (בסרט "חרטום"), וכן כמפקד בחיל הנחתים האמריקני בסרט "55 יום בפקינג", העוסק במרד הבוקסרים. על משחקו כיהודה בן חור זכה בפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר בשנת 1959 (אחד מ-11 פרסי אוסקר בהם זכה הסרט). בשנים 1968–1974 שיחק במספר סרטי מדע בדיוני, הידוע בהם הוא קולונל ג'ורג' טיילור בסרט "כוכב הקופים". ב-1974 השתתף בסרט האסונות "נמל תעופה 1975".
בסך הכול הסטון הספיק לשחק ב-50 סרטי קולנוע, 10 מהם היו סרטי אסונות ופשע ואחרים סרטי קומדיה ודרמה. לצד שתי סדרות טלוויזיה בהן השתתף במהלך שנות השישים.
בנוסף, הסטון השתתף בתפקיד אורח בסדרה חברים בעונה 4 פרק 14 (1997).

פעילות ציבורית

במקביל להצלחה בקולנוע הסטון גם ניהל קריירה ציבורית שנויה במחלוקת שזכתה לביקורת ולהדים רבים בעולם.
הסטון החל את דרכו הפוליטית בדעות שמאלניות ותמך בארגוני זכויות האזרח בשנות ה-50. בין השאר הצטרף למאבקו של מרטין לות'ר קינג והתנגד למלחמת וייטנאם. בשנות ה-80 שינה הסטון את דעתו, עזב את הדמוקרטים ועמדותיו החלו לנטות יותר ויותר לכיוון הימין. המהפך הברור ביותר התרחש בעמדתו לגבי אחזקת כלי נשק על ידי אזרחים כפי שמפורשת בתיקון השני לחוקת ארצות הברית - זכות שדרש להגביל בעבר אך עם המהפך החל להיות מתומכיה העיקריים. הוא כיהן שנים רבות כנשיא איגוד הרובאים הלאומי והיה מגדולי דובריהם.
ב-2003 העניק הנשיא ג'ורג' בוש לצ'רלטון הסטון את מדליית החירות הנשיאותית, עיטור הכבוד האזרחי הגבוה ביותר בארצות הברית.

מותו

החל מ-1998 סבל הסטון ממספר בעיות רפואיות קשות. הוא עבר ניתוח להחלפת האגן, אובחן כחולה בסרטן הערמונית ועבר הקרנות לטיפול במחלה ולבסוף, ב-2002, הודיע כי אובחנו אצלו סימנים למחלת אלצהיימר. מחלתו התקדמה במהירות ובריאותו הדרדרה, עד שלבסוף הסטון נפטר ב-5 באפריל 2008 בגיל 84.
קרול גיליגן

ביוגרפיה

גיליגן נולדה וגדלה במשפחה יהודית בניו יורק, בתם היחידה של עורך הדין ויליאם פרידמן ואשתו המורה מייבל קמינז. גיליגן סיימה תואר ראשון בספרות אנגלית בקולג' סוורת'מור בפנסילבניה, תואר שני בפסיכולוגיה קלינית בקולג' רדקליף בקיימברידג' (מסצ'וסטס), ותואר דוקטור בפסיכולוגיה חברתית באוניברסיטת הרווארד. החל מ-1967 החלה להרצות בהרווארד, שם עבדה עד 2002, מלבד שנתיים ב-1992–1994 בהן הרצתה באוניברסיטת קיימברידג'. ב-2002 עברה ללמד באוניברסיטת ניו יורק. נשואה לג'יימס גיליגן, שהיה מנהל המרכז לחקר האלימות בבית הספר לרפואה בהרווארד.

ביקורת

ביקורת נמתחה על שיטות המחקר של גיליגן ועל סירובה לפרסם את נתוני המחקר שלה לביקורת עמיתים. הביקורת העיקרית נכתבה על ידי החוקרת כריסטינה הוף סומרס, שביקרה את גיליגן על שימוש במתודלוגיה בלתי מדעית, על חוסר קוהרנטיות, על הסתרת נתוני מחקר ועל השפעה של אידאולוגיה פמיניסטית רדיקלית על ממצאיה. 
עיקר ביקורתה של סומרס הייתה על מחקריה של גיליגן שהראו צניחה בביטחון העצמאי של נשים בגיל ההתבגרות. סומרס השוותה את מחקריה של גיליגן למחקרים אחרים והראתה שמחקרים אלו אינם תומכים בממצאיה של גיליגן. כמו כן, סומרס סקרה את המחקר של גיליגן עצמה והצביעה לטענתה, על טעויות מתודולגיות קשות ועל הטיה אידאולוגית. לבסוף, ביקרה סומרס את גיליגן על מה שלטענתה היא השפעה של תפיסתה המגדרית על יצירת מדיניות חד צדדית ומפלה כלפי בנים במערכת החינוך בארצות הברית.
Sing Hallelujah (שיר של ד"ר אלבן)

רקע

השיר הוקלט בשנת 1992 והיה לסינגל השלישי של ד"ר אלבן מתוך אלבום האולפן השני שלו "One Love". השיר היה ללהיט בינלאומי, וזכה להצלחה רבה במצעדי פזמונים באירופה. במצעד הסינגלים הבריטי הגיע השיר למקום ה-16. שיר זה יצא לאחר השיר "It's My Life", שאף הוא זכה להצלחה רבה.
עשור לאחר יציאת השיר הוציא ד"ר אלבן גרסה מחודשת לשיר.
25 שנים לאחר שהשיר יצא לאור אמר ד"ר אלבן:"זה היה שיר ענק שאנשים מדברים עליו עד היום. יש שירים שעוברים את מבחן הדורות. זה מסוג השירים שלא מזדקנים. על צילום הוידאו קליפ אמר:"צילמנו בווניס ביץ' בלוס אנג'לס, והיה ממש קר בחוף, המון רוח. אני זוכר שהגענו, צילמנו ממש מהר וחזרנו, כל אחד ברח למקום שבו יוכל להתחמם".

ביקורת

מגזין בילבורד כתב על השיר:"השיר מגיע לאחר "It's my life" שהיה להיט גדול באירופה ובאנגליה. ההקלטה מלאת המרץ... וכל שנותר לך הוא להרים את הידיים לשמיים ולשיר את הפזמון הקליט"
שארלוט, הדוכסית הגדולה של לוקסמבורג

ביוגרפיה

שארלוט נולדה לגיום הרביעי, הדוכס הגדול של לוקסמבורג ומריה אנה, נסיכת פורטוגל. שארלוט הייתה בתו השנייה של גיום והשנייה בתור לכתר. לאחר מותו של גיום, התמנתה אחותה הבכורה מארי-אדלייד לדוכסית הגדולה של לוקסמבורג. אולם בעקבות ביקורת של נתיניה על התנהלותה במלחמת העולם הראשונה היא נאלצה לוותר על כיסאה. בעקבות התפטרותה, מונתה שארלוט לדוכסית הגדולה של לוקסמבורג.
הדוכסית שארלוט התחתנה עם פליקס מבורבון-פארמה בנובמבר 1919, ונולדו להם ששה ילדים. בנה הבכור ז'אן, היה יורש העצר ולאחר ששארלוט ויתרה על כסאה הוא מונה לדוכס הגדול של לוקסמבורג ב-1964.
בתחילת מלחמת העולם השנייה, הבטיחה גרמניה כי היא תשמור על הנייטרליות של לוקסמבורג. למרות זאת, משפחת המלוכה החליטה לעזוב את לוקסמבורג. ב-9 במאי 1940 צבא גרמניה פלש ללוקסמבורג, למרות ההבטחה, באותו הזמן משפחת המלוכה נמצאה בארמון קולמר-ביירז'. בו ביום, המלכה העבירה בישיבת השרים החלטה שהממלכה תעבור לחסות צרפתית. הדוכסית הגדולה שארלוט אמרה על ההחלטה: "החלטה קשה, אך הכרחית". בעקבות ההחלטה, שארלוט עברה לארמון מונטאסטרו (Château de Montastruc) שבמחוז דורדון בדרום צרפת. אולם בגלל התקדמות צבא גרמניה לתוך צרפת, צרפת לא הסכימה לקחת אחריות על שלום הדוכסית הגדולה. היא קיבלה אישור מספרד לעבור בשטחה אך לא לעצור בשטחה, ועברה לפורטוגל דרך ספרד.
הרייך השלישי הציע לה לחזור ללוקסמבורג ולקבל בחזרה את כל סמכויותיה אך היא ענתה להם: "ליבי אומר כן, אך המוח שלי אומר לא". בסוף אוגוסט הגיעה ללונדון משם הפעילה את ההתנגדות הלוקסמבורגית הדלה דרך ה-BBC. באוקטובר הגיעה לארצות הברית ולאחר מכן התיישבה במונטראול שבקנדה, שם ילדיה המשיכו את לימודיהם. היא נפגשה מספר פעמים עם נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט וחרשה את ארצות הברית כדי לשכנעה להצטרף למלחמה. באותו הזמן, הרייך השלישי סיפח את הדוכסות יחד עם המחוז הצרפתי השכן מוזל ליחידה מנהלית בשם Heim ins Reich.
בשנת 1943 היא התיישבה סופית בלונדון יחד עם הממשלה הלוקסמבורגית, משם ניהלה את ההתנגדות בלוקסמבורג דרך ה-BBC. בעקבות הפופולריות שצברה היא הפכה לסמל ההתנגדות הלוקסמבורגית.
אחותה הצעירה של הדוכסית הגדולה, אנטוניה, נסיכת לוקסמבורג שהייתה נשואה לרופרכט, נסיך הכתר מבוואריה, הוגלתה עם משפחתה למחנה הריכוז דכאו, שם עברה עינויים שככל הנראה תרמו למותה המוקדם בשנת 1954. בנה של הדוכסית הגדולה, יורש העצר ז'אן גויס למשמר האירי.
העיר לוקסמבורג שוחררה בספטמבר 1944 על ידי הקורפוס בו שירת יורש העצר ז'אן. אולם הבירה המשיכה להיות מאויימת במסגרת קרב הארדנים שבו הגרמנים דחקו את בעלות הברית אל עבר יערות בלגיה. העיר שוחררה סופית ב-23 בינואר 1945 והדוכסית הגדולה חזרה ללוקסמבורג באפריל 1945.
ב-1956 האפיפיור פיוס השנים עשר העניק לשארלוט את ורד הזהב.
סיום שלטונה התאפיין בייסוד המוסדות האירופאיים ובנובמבר 1964 ויתרה על כסאה לטובה בנה הבכור, ז'אן.
ב-1970 מת בעלה פליקס מבורבון-פארמה, וב-9 ביולי 1985 מתה שארלוט בפישבאך ונקברה בקתדרלת נוטרדאם בלוקסמבורג.
תורת התנודות

בפיזיקה ובניתוח מערכות, תנודה היא שינוי במצב של מערכת לאורך זמן. בדרך כלל המונח מתאר שינוי מחזורי בקירוב. המונחים "ויברציה", "רעידה" או "רטט" משמשים כדי לתאר תנודה מכנית ולעיתים אף משמשים כשם נרדף לתנודה. תנודה מתרחשת לא רק במערכות פיזיקליות אלא גם במערכות ביולוגיות ובמערכות חברתיות. 
הגורמים הבסיסיים לניתוח תנודות הם תגובת המערכת (אלסטיות למשל), כוח מאלץ (מתחיל ומקיים את התנודה) וריסון (משכך את התנודה).
ניתן לראות דוגמאות לתנודות בתחומים רבים מאוד. החל מתנודות הגלים בים ועד לתנודות מיתרי הגיטרה. תנודות אלה הן תנודות מרוסנות - כלומר דועכות עם הזמן, ומעבירות את האנרגיה שלהם לאנרגיה תרמית, כלומר לחום.
משוואת הגלים היא אחת המשוואות הפשוטות המתארות התקדמות של תנודה במרחב.
אחת התופעות המוכרות בתורת התנודות היא התהודה, שבה מופעל כוח בתדירות השווה לתדירות הטבעית של המערכת. ללא ריסון כלשהו (חיכוך למשל), המערכת מתנודדת יותר ויותר חזק עד להתמוטטות.

תנודות חופשיות - ריסון ויסקוזי

במערכת בעלת דרגת חופש אחת, כאשר הכוח F שווה לאפס, ניתן לתאר את משוואת התנועה של המערכת בצד שמאל כך:
.
בתורת התנודות נהוג להגדיר שלושה ערכים המבטאים את השפעת התנודה על המערכת:
1. התדירות הטבעית של המערכת המתוארת על ידי ₙ ושווה לשורש היחס בין K ל- M.

2. ריסון קריטי המתואר על ידי cr ושווה לפעמיים שורש של .

3. יחס הריסון המתואר על ידי  ושווה ליחס בין C לcr.
למשוואת התנועה, אם כן, ישנם שלושה פתרונות המבטאים התנהגות שונה של המערכת מבחינת תנודות:
1 ו- 2. כאשר  - ריסון על קריטי וקריטי. פתרונות משוואת התנועה הם: 
 כאשר  (ריסון על קריטי)
 כאשר  (ריסון קריטי)

3. כאשר  - ריסון תת-קריטי - כלומר יש תנודות.
סינתיה ווטרוס

ביוגרפיה

ווטרוס נולדה במישיגן. למדה באוניברסיטת בוסטון, בטרם עברה לניו יורק לצורך קידום קריירת המשחק שלה.
היא שיחקה באופרת הסבון אור מנחה משנת 1994 עד 1998 תפקיד עליו זכתה בפרס אמי.
שיחקה בסדרה טיטוס משנת 2002 עד 2004. ב-2006 הופיעה בסדרה אבודים למשך עונה אחת וב-2008 השתתפה שוב בסדרה בתפקיד אורח. באותה שנה שיחקה בסרט "לילות L.A" בבימויו של קרייג שפר לצד מיסי פייל. 
ווטרוס אובחנה בצעירותה כחולה ב-CITP, מחלת חיסון עצמי שגרמה לעלייה של מעל 40 ק"ג במשקלה ולנשירת שיערה.
היא התחתנה עם קרטיס גילילנד ונולדו להם תאומות ב-2001.
במהלך שהותה בהוואי לצורך צילומי הסדרה אבודים, היא והשחקנית מישל רודריגז נעצרו על ביצוע עברות תנועה. חמישה חודשים לאחר מכן הוצאו דמויותיהן מהסדרה. רבים מהמעריצים טוענים שהוציאו את השחקניות בגלל עבירות התנועה, למרות שרודריגז הכחישה זאת.