google/wiki40b huggingface dataset:
גירית סמורית בורמזית

מאפיינים

אורכה של הגירית 35-40 ס"מ ומשקלה 1.5-3 ק"ג. הזכר ארוך מעט ושעיר והוא מגיע לאורך 15-21 ס"מ. לגירית רגליים קצרות, אוזניים רחבות וחוטם רחב בעל שיניים חדות. הפרווה רכה וצבעה חום כהה עד אפור ועל הגב ישנו פס אורכי לבן עד לראש. הבטן, החזה וקצה הזנב לבנים והפנים שחורים למעט אזור העיניים והלחיים וכן האוזניים והאף אדומים.
גירית זו נפוצה בטבע ביערות, שדות והרים שונים ממזרח הודו, דרך נפאל ובנגלדש לדרום מזרח אסיה בבורמה, תאילנד, קמבודיה, דרום סין, לאוס ווייטנאם. הגירות יוצאות בשעות הערב לחפש מזון שכולל יצורים קטנים כגון חרקים, עכברים וזוחלים קטנים וכן פירות. הגירית לא נצפית לעיתים קרובות ולא ידוע מה מצב שימורה בטבע.
ג'ק קלסי

חייו

קלסי נולד באזור לנסמלט שבסוונסי, ובצעירותו עבד בתעשיית הפלדה. ב-1949 הוא אותר על ידי לן מוריס שהיה שחקן ארסנל בעברו, בזמן ששיחק במועדון המקומי וינץ' ון בליגת סוונסי אנד דיסטריקט. מוריס המליץ לארסנל להחתים את קלסי, ולאחר שבמועדון צפו בו במספר משחקים הוחלט לעשות זאת. באותה תקופה ג'ורג' סווינדין היה השוער הראשון של ארסנל, כך שקלסי נאלץ להמתין להזדמנות שלו לשחק בהרכב.
סווינדין סבל מפציעה בעונת 1950/1951, וב-24 בפברואר 1951 קלסי ערך את הופעת הבכורה שלו בארסנל במשחק נגד צ'רלטון אתלטיק באצטדיון הייבורי; אולם, הבכורה של קלסי לא הייתה מוצלחת כיוון שהמשחק הסתיים בהפסד של ארסנל בתוצאה 2 - 5, שהיה גם ההפסד הגדול ביותר מאז נובמבר 1928. באותה עונה קלסי השתתף בארבעה משחקים, אך חזר לשבת על ספסל המחליפים כשסווינדין החלים, ולא היה חלק מההרכב של ארסנל שהגיע לגמר גביע ה-FA בעונת 1951/1952.
קלסי חזר להרכב במהלך עונת 1952/1953 לאחר עונה שלמה בקבוצת המילואים, וחלק את העמדה עם סווינדין; הוא השתתף ב-29 משחקים וזכה עם ארסנל באליפות. קלסי התבלט במבנה גופו הקשיח וביכולתו לתפוס כדורים, והצליח להדיח מההרכב את סווינדין שהשתתף בשני משחקים בלבד בעונת 1953/1954. הוא המשיך להיות השוער הראשון של ארסנל במשך שמונה העונות הבאות; מעמדו של קלסי בארסנל נחלש בעקבות שבר בידו שנגרם בתיקו בגביע ה-FA נגד שפילד יונייטד ב-1959, והוא הוחלף על ידי ג'ים סטנדן.
בתקופתו של קלסי בארסנל המועדון סבל מ"בצורת תארים" (המקום השלישי ב-1958/1959 היה הטוב ביותר), והוא לא הצליח לזכות עמו בתארים נוספים. למרות זאת הוא נחשב לאחד מהשוערים הטובים ביותר בתולדות המועדון. קלסי היה בסגל של קבוצת לונדון XI שהובסה על ידי ברצלונה בסיכום שני המשחקים של גמר גביע ערי הירידים של 1958.
קלסי היה גם השוער הראשון של נבחרת ויילס, וערך את הופעתו הראשונה מתוך 41 ב-1954. קלסי שיחק במשחק של נבחרת הממלכה המאוחדת נגד שאר אירופה ב-1955. הוא היה שוער הנבחרת במונדיאל 1958, היחיד עד כה שבו היא השתתפה. הנבחרת הוולשית הצליחה להעפיל עד רבע הגמר, בו הודחה על ידי נבחרת ברזיל לאחר הפסד בתוצאה 0 - 1. קלסי היה אחד מהשחקנים העיקריים בנבחרת שהצליחו למנוע מהברזילאים להבקיע לאורך רוב המשחק, אך בדקה ה-70 בעט פלה כדור שפגע בסטיוארט ויליאמס והצליח להטעות את קלסי ולהיכנס לשער.
הקריירה של קלסי נקטעה כתוצאה מפציעת גב שספג לאחר שניסה לעצור בעיטה של ואוה במשחק ידידות נגד נבחרת ברזיל שנערך במאי 1962; למרות הניסיונות המאומצים לחזור לשחק הוא נאלץ לפרוש בשנה שלאחר מכן. סכום הביטוח שקיבל על כך היה 5,000£. במדי ארסנל הוא השתתף ב-352 משחקים, כאשר דייוויד סימן הוא השוער היחיד בתולדות המועדון ששיחק יותר ממנו.
לאחר פרישתו הוא עבד בארסנל בתפקיד המנהל השיווקי, ולבסוף פרש ב-1989.
סקוריטטה

סקוריטטה (ברומנית: Securitate) הוא הכינוי המקובל של "מחלקת ביטחון המדינה" (Departamentul Securităţii Statului) ברומניה, בתקופת השלטון הקומוניסטי. ארגון דומה התקיים לפני מלחמת העולם השנייה וכינויו היה "סיגורנצה".
הסקוריטטה הוקם ב-30 באוגוסט 1948 בצו 221 של נשיאות האספה הלאומית הגדולה של הרפובליקה העממית הרומנית. תחילה כונה בשם "המינהלת הכללית לביטחון העם" (Direcţia Generală a Securităţii Poporului) או בקיצור DGSP. המנהל הראשון היה גאורגה פינטיליה (Gheorghe Pintilie), שהיה ידוע גם בשמו הרוסי פנטליי בודנרנקו (Pantelei Bodnarenko). לראש הסקוריטטה היה מעמד של שר במועצת השרים (הממשלה הרומנית), ותחתיו היו כמה סגנים: אלכסנדרו ניקולסקי (Alexandru Nicolski, שנולד בשם בוריס גרונברג – Boris Grünberg) וולדימיר מאזורוב (Vladimir Mazurov), שהיו סוכנים סובייטים].
על פי צו 221 הוטל על הסקוריטטה "להגן על הישגי הדמוקרטיה ולבצר את ביטחון הרפובליקה העממית הרומנית כנגד תככי האויבים הפנימיים והחיצוניים". על פי צו 50, מיום 30 במרץ 1951, שונה השם הרשמי ל"המינהלת הכללית לביטחון המדינה" (Direcţia Generală a Securităţii Statului) ועל פי צו 264 מאפריל באותה שנה הוכפף לה גם "שירות המודיעין המיוחד" – Serviciul Special de Informaţii או, בקיצור: SSI.
ב-30 בדצמבר 1989, לאחר המהפכה הרומנית, החליטה "מועצת חזית ההצלה הלאומית" על פירוק הסקוריטטה. במקומו הוקמו ב-1991 מספר ארגונים ובראשם שירות המודיעין הרומני.
אריה ורשל

ביוגרפיה

ורשל נולד בקיבוץ שדה נחום ב-1940. שירת בצה"ל כקצין קשר בחיל השריון והגיע לדרגת סרן. נלחם במלחמת ששת הימים ובמלחמת יום הכיפורים.
ב-1966 קיבל בהצטיינות יתרה את התואר הראשון בכימיה בטכניון. את עבודת הגמר עשה בהנחיית ראובן פאונץ. את התואר השני ותואר דוקטור בכימיה פיזיקלית קיבל ממכון ויצמן למדע ב-1967 וב-1969 בהתאמה, כאשר במהלך לימודיו קיבל מלגת הצטיינות. נושא הדוקטורט "קרוב "שדה-כוח מתואם" של משטחי אנרגיה ואנליזת הספקטרום, המבנה והתכונות התרמודינמיות של מולקולות פוליאטומיות" בהנחיית שניאור ליפסון. בתקופה זו החל לשתף פעולה עם מיכאל לויט, לימים שותפו בזכייה בפרס נובל. עם סיום התואר עשה בתר-דוקטורט באוניברסיטת הרווארד. בשנים 1972–1976 שב למכון ויצמן. לאחר שלא קיבל קביעות, עבר בשנת 1976 למחלקה לכימיה באוניברסיטת דרום קליפורניה. 
מחקריו סייעו ליצירה של מודלים קוונטיים לחיזוי מבנה של חלבונים. 
משנת 2008 ורשל חבר באגודה המלכותית לכימיה. בשנת 2009 נבחר כחבר באקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית.
באוקטובר 2013 זכה בפרס נובל לכימיה, יחד עם מרטין קרפלוס ומיכאל לויט, על "פיתוח מודלים ממוחשבים (Multiscale modeling) להבנת מערכות כימיות מורכבות". הפרס הוענק לשלושת הזוכים בדצמבר 2013.
את אשתו הכיר ורשל בשנה השלישית ללימודיו בטכניון. לזוג שתי בנות.
מרכוס האטן

חייו

האטן נולד וגדל בבולטימור שבמרילנד והתחנך בבית הספר "מרגנטאלר טכניקל". לאחר סיום לימודיו התיכוניים, האטן, ששיחק כדורסל בקבוצת הכדורסל של בית ספרו בליגת התיכונים של מרילנד, התקבל לקבוצת הכדורסל של המכללה הקהילתית של טלהאסי, עימה רשם 20 נקודות וכ-8 אסיסטים בכ-70 משחקים, במשך שלוש שנים. לאחר מכן, הוא עבר אל מדיה של קבוצת הכדורסל של אוניברסיטת סנט ג'ונס בניו יורק מליגת הביג איסט. בעונתו השלישית והאחרונה בקבוצה, תחת המאמן, מייק ג'ארביס, זכה באליפות ה-NIT ונבחר בסיום העונה לשחקן המצטיין בנוסף להיבחרו פעמיים ל"חמישיית העונה של הליגה", בעונות שקודם לכן. במשך שלוש עונותיו באוניברסיטה, רשם 21.2 נקודות ומסר כ-7.5 אסיסטים בממוצע למשחק.
לאחר מכן, האטן, עזב את האוניברסיטה, ונרשם לדראפט ה-CBA ונבחר במקום ה-6 על ידי האיידהו סט'מפייד, אך, עבר אל דנוור נאגטס. לאחר מספר שבועות, עזב את הנאגטס לאחר שלא קיבל דקות משחק משמעותיות, ופתח בקריירה אירופית לאחר שסיכם בסטאל אוסטרוב הפולנית בעונת 03/04. עונה לאחר מכן, סיכם בקבוצה הישראלית, א.ס. רמת השרון. במדיה של הקבוצה המאוחדת מהשרון ומחיפה, הוביל האטן להישרדות בליגת העל בכדורסל לאחר מאבקים ממושכים ולהשתתפות מכובדת בטורניר הכדורסל של פיב"א, היורופליג. אך, למרות זאת, עזב אותה לגוארוס, מליגת המשנה הספרדית שאותה עזב לאחר זמן קצר של כחצי עונה, בעקבות סכסוך מתמשך עם צוות האימון.
בעונת 2005/2006 חזר האטן לישראל, וסיכם לשתי עונות אצל הפועל תל אביב. אך כעבור עונה אחת, עזב את המועדון אשר נקלע לקשיים כלכליים חמורים לאחר עזיבתו של ולדימיר גוסינסקי. תוך כדי העונה ששיחק בהפועל תל אביב שמו נקשר בפרשת התעללות מינית בנערה ביחד עם שחקניה הזרים של הפועל ירושלים: הוראס ג'נקינס, רוג'ר מייסון ג'וניור ומריו אוסטין.
לאחר מכן, סיכם אצל עירוני אשקלון. עימה הוביל לזכייה בגביע ווינר לאחר שבגמר ניצח עם קבוצתו את הפועל ירושלים. בסיום העונה, האטן חוזר על ידי מספר קבוצות מהליגה האיטלקית וסיכם אצל לאגיה סקאפטי, אך בסיום העונה, הקבוצה ירדה לליגה השנייה ונאלצה להיפרד מכל שחקניה הזרים, כולל האטן. שסיכם במדיה של ניו באסקט ברינדיזי. האטן עזר למועדון להישאר עונה נוספת בליגת המשנה לאחר שרשם ממוצעים של כ-15 נקודות ושל כ-6 אסיסטים בכ-33 דקות בממוצע. בתחילת עונת 2009/2010 החל לשחק בקבוצת קאסאלפוסטרלנגו מהליגה האיטלקית השנייה.
דייב בארי

ביוגרפיה

בארי נולד בארמונק, ניו יורק, בה אביו שימש ככומר. הוא למד בבית-הספר התיכון "פלזנטוויל" (Pleasantville), בו נבחר לליצן הכיתה בשנת 1965. בשנת 1969 הוא השלים תואר ראשון באנגלית בקולג' האוורפורד (Haverford College), מוסד אשר המוטו שלו, לפי בארי, הוא "וואלה? גם אנחנו לא שמענו עליך". שם הוא ניגן ב-Federal Duck (הברווז הפדרלי), להקת רוק של תלמידים.
בתור בנו של כומר, התחמק בארי משירות צבאי במלחמת וייטנאם תחת הטענה שהוא מתנגד-מצפונית מסיבות דתיות, אפילו שבראיון בשנת 2001 עם ה-Fort Worth Star-Telegram הוא הודה בכך שכבר מגיל צעיר החליט שהוא אתאיסט.
בארי החל את דרכו בעיתונאות בעבודה אצל עיתון מקומי בווסט צ'סטר, פנסילבניה, שם הוא כתב על "סדרה של ישיבות עירוניות משעממות למכביר, אשר חלקן נמשכות עד היום הזה". בשנת 1975 הוא הצטרף לחברת ייעוץ, שם הוא לימד כתיבה אפקטיבית לאנשי עסקים.
בשנות ה-70 התחתן בארי עם אשתו השנייה, בת', ובשנת 1980 נולד להם בן, רוברט. הזוג התגרשו באמצע שנות ה-90. 
בשנת 1983 הוצע לבארי תפקיד במיאמי הראלד ובעקבות זאת הוא עבר לגור בפרוורי מיאמי. בשנת 1988 הוא זכה בפרס פוליצר לפרשנות "בזכות השימוש שלו, האפקטיבי באופן עקבי, בהומור ככלי להצגת תובנות רעננות על עניינים רציניים".
בשנת 1992 הקים בארי עם מספר סופרים אחרים להקת רוק בשם The Rock Bottom Remainders (שאריות התחתית) למטרות צדקה. בתקופות שונות נמנו בין חברי הלהקה סטיבן קינג ומאט גריינינג. הניגון של הלהקה הוגדר על ידי בארי כ"לא איכותי, אך מאוד קולני".
בשנת 1996 נשא בארי לאשה את מישל קאופמן, כתבת ספורט יהודיה שעבדה איתו במיאמי הראלד. בשנת 2000 נולדה להם בת, סופי. 
ב-20 באוקטובר 2004 הכריז בארי שיקח הפסקה מכתיבת טוריו השבועיים עד להודעה חדשה, ושימשיך להקדיש מזמנו לכתיבת ספרי הומור וספרי ילדים.

יצירותיו

רוב היצירה של בארי מורכב מטוריו ההומוריסטיים שכתב כל שבוע במיאמי הראלד בשנים 2005-1983, ומספריו - רובם רבי מכר - שהיו קבצים של טורים אלה. בנוסף כתב בארי ספרים הומוריסטיים על נושאים מוגדרים כגון כושר, נישואין וכו', ושני רומנים הומוריסטיים. הוא כתב גם מספר קטעים רציניים, שהבולטים מתוכם הם פרק על הירושימה ב"גדול ביפן" וטור שעסק בתאונת אופניים של בנו רוברט.

השקפותיו

בכתיבתו, בארי אינו נוקט בדרך כלל עמדות בנושאים פוליטיים, אולם הוא מבקר רבות את מה שהוא רואה כהוצאות כספיות מופרזות וכפעילויות חסרות תכלית (כגון יצירה בחוק של "חרק מדינתי רשמי") על ידי ממשלות ארצות הברית ברמה הפדרלית, המדינתית והעירונית. אכן, בארי תיאר בראיונות את השקפתו הפוליטית כחירותנית.
בארי אמר על העצרת הכללית של האו"ם שחלק עיקרי מהפעילות שלה הוא "לגנות את ישראל על כל דבר, ובכלל זה כתמי שמש".
קרן ריאליטי

היסטוריה

קרן ריאליטי היא קרן פרטית יחידה מסוגה, המשקיעה בנדל"ן להשבחה בישראל. הקרן הוקמה בשנת 2008 על ידי ד"ר מיכאל ורדי, רו"ח אוהד רוזן ועו"ד אסף ורדי.
הקרן גייסה עד כה הון של כ־1.2 מיליארד ש"ח ועם משקיעיה נמנים משקיעים מוסדיים, לרבות קרנות פנסיה, חברות ביטוח, קופות גמל והשתלמות, בתי השקעות, אוניברסיטאות וכן משקעים פרטיים זרים וישראלים. הקרן משקיעה בנדל"ן בעל פוטנציאל השבחה משמעותי, רמת מורכבות גבוהה ויכולת מימוש מהיר לצד נכסים במצוקה ונכסים מניבים, המגלמים אפשרות ליצירת ערך משמעותי. הקרן מנהלת נכסים בהיקף כולל של למעלה מ-2 מיליארד ש"ח.
ב-2013 רכשה הקרן מגרש משרדים בשיכון דן בתל אביב ב-37 מיליון שקל, שאותו מכרו במאי 2018 לשיכון ובינוי ב-87 מיליון שקל.
במאי 2016 קנתה הקרן את קניון ארנה תמורת 335 מיליון שקל.
בדצמבר 2014, רכשה קרן ריאלטי את קריית התקשורת נווה אילן מידי גלובוס גרופ, תמורת 180 מיליון שקל וקיבלה אותו לידיה במאי 2015. בנובמבר 2018 מכרה הקרן את המתחם לחברת רסקו מקבוצת ישרס תמורת 250 מיליון שקל.
שבע האחיות (קטע כביש)

תולדות הכביש

המסלול שיצא מירושלים עלה דרומה, מעט, לאחר בית הכנסת העתיק במוצא, עבר מדרום למוצא עילית הגיע לארזה ושם העיקולים המפורסמים, המכונים "שבע האחיות", עד למרכז המסחרי של מעוז ציון - לשעבר - היום גם נקראת מבשרת ציון ומשם מתחבר במחלף הראל עם כביש 1.
קטע הכביש המכונה "שבע האחיות" איבד מחשיבותו עם סלילת הדרך, המכונה "כביש הַקַסטֶל", הוא הקטע בכביש 1 מירושלים לתל אביב.
היום, הכביש עולה מגשר מוצא ליד בית הכנסת העתיק מוצא, כאשר מדרום היישוב העירוני מוצא עילית ומצפון היישוב העירוני מבשרת ציון. הוא מגיע לראש המעלה, כאשר בפיסגת ההר, הנקרא "הר מָעוֹז" מבחינים בשרידי הכפר הערבי "קסטל", הבנוי על שרידי מצודה רומית בשם "קַסְטֶלּוּם" (Castellum). ממנו ירד הכביש לעין חמד היום.
יו בראון, שהיה קצין הנדסה בארץ ישראל בימי מלחמת העולם השנייה העלה זכרונות מקטע כביש "שבע האחיות":
מראש מעבר ההרים צוללת הדרך אל אחת הדוגמאות יוצאות הדופן ביותר של הנדסת הדרכים שפגשתי מעודי - סדרת עיקולים חדים, הנודעת בשם "שבע האחיות". בפרפורים הללו, קצרים ותלולים עד אימה, צריך לחזות כדי להאמין; בליטה חדה בתחתית העקלתון מדופנת למעשה בלוחות פלדה איתנים, וכלי רכב, המחמיץ כאן מבלי משים את הפניה ומישיר דרכו, עלול למצוא את הקרקע נשמטת מתחת גלגליו ! בחורף עוטה המעבר לרוב עננים, המצמצמים את הראות עד לאפס; אני מתייחס אל נסיעה לילית בתנאים הללו (שעה שנאלצתי פעם לנווט בעיקול, שמשאית תקועה חוסמת אותו) כאל הנועז במעללים שביצעתי אי פעם. עתה מוליכה דרך עורקית חדשה, (המכונה היום כביש 1) ומעולה בין ערוציהם של הוואדיות שמתחת , ו"שבע האחיות" המרושעות ניטשו לעד על גבי הרכס עטוי העננים של המעבר, המתנשא אל על.
— 'Braun H. 1947, The Centuries Look Down,London הובא ותורגם על ידי יהודה זיו
בשנות המלחמה, בשנת 1943, נבנה בקטע בין קריית ענבים לבין מוצא תחתית קטע העוקף את הקטע של "שבע האחיות": מהכפר הערבי בית נקובא אל ראש הקסטל. ממחלף הראל ירדה הדרך לגשר מוצא, החוצה את החורשה הצפונית לארזה.

"שבע אחיות" נוספות בישראל

קטע כביש נוסף, דוגמת "שבע האחיות", נקרא בשם : סְלָאלוּם. הוא קטע, בכביש 232, בין "צומת הודיה" לבין "צומת גבעתי". הדרך נסללה במלחמת העולם השנייה, בשנת 1942, בכוונה בצורה עקלקלה. היה זה כביש עוקף בין הבסיס הצבאי בג'וליס לבין "צומת גבעתי". המטרה הייתה למנוע מידת הפגיעה בשיירות רכב חונות על ידי מפציצי האויב, הטסים בקו ישר.
שלי טימן

שלמה (שלי) טימן (נולד ב-29 בפברואר 1944) הוא שופט בדימוס ומשפטן ישראלי.

ביוגרפיה

טימן נולד בתל אביב, בן לשחקן יעקב טימן, ממיסדי תיאטרון הקומקום ואיש תיאטרון המטאטא. למד בבית החינוך ע"ש א"ד גורדון ובתיכון חדש. בילדותו השתתף בתסכיתי רדיו ובהצגות תיאטרון, בין היתר בהצגה "זעקי ארץ אהובה" שהועלתה בתיאטרון הבימה. כשהתגייס הצטרף ללהקת גייסות השריון והופיע בתוכניות "אולי מחר" ו"למה יויו". בשנת 1970 סיים לימודי משפטים בשלוחה התל אביבית של האוניברסיטה העברית. בשנת 1969 החל להתמחות במשרד ש. הורוביץ, ובשנת 1971 הוסמך להיות עורך דין. פתח משרד עצמאי עם עורך הדין מיבי מוזר, אך דרכם של השניים נפרדה לאחר זמן קצר.
באפריל 1981 מונה להיות שופט בבית משפט השלום בפתח תקווה, ובדצמבר 1984 מונה להיות סגן נשיא בית המשפט. בתקופתו בפתח תקווה היה שותף בהרכב שדחה את התביעה לסגור את קולנוע 'היכל' בשבתות. באוגוסט 1995 מונה להיות שופט בבית המשפט המחוזי בתל אביב. טימן שפט כחלק מהרכב פלילי, ונתן החלטותיו בתיקים שזכו לפרסום רב, בהם שפט את טלי פחימה, עופר מקסימוב, פרשת הריגול של נחום מנבר, אונס הדוגמנית לינור אברג'יל, רצח איש העולם התחתון יחזקאל אסלן ואחרים. במהלך כהונתו נודע כשופט בדרן והיה הכוכב בחגיגות של עורכי דין. ב-12 במרץ 2008 פרש טימן מכס המשפט. 
כשופט ביקר טימן בחריפות את התנהלות המשטרה. במקרה אחד הורה לשחרר עציר ממעצר עד תום ההליכים, בגלל שבמשך חודשים לא הובא למשפטו בטענה שהוא "אבד" בבית הסוהר. במקרה אחר זיכה נאשם מעבירה של החזקת סם בגלל ששוטר שהיה אמור להעיד לא התייצב לדיון. בהחלטתו כתב: "כבר אין מדובר בחוצפה וזלזול בבית המשפט, אלא בחוסר אכפתיות של המשטרה". במקרה אחר התלונן שהמשטרה הכשילה אותו בחתימה על צו חיפוש מסוים. מאז פרישתו מכס השיפוט, טימן משמיע מעת לעת ביקורת חריפה על מערכת המשפט ועל התנהגותם של השופטים. אחת הטענות החוזרות ונשנות בדבריו היא שבית המשפט נוטה באופן מוגזם לקבל את עמדת התביעה במשפטים פליליים.
בראיון פרישה ב"הארץ" אמר טימן דברים חמורים על התנהלות בתי המשפט ועל הלחצים של ארגוני הנשים על השופטים. בין השאר אמר: "פעם אמרתי לשופט בהרכב שאני רואה בעייתיות בראיות בתיק. אפילו לא דיברתי על זיכוי, והוא אמר לי, 'אתה יודע מה יעשו לנו פה אם נזכה?'". בהמשך אמר על השופטים: "יש לנו מורא, והמורא הוא גם מדעת הקהל. אי אפשר להתעלם ממנו. כשיש גופים שעושים נפשות יותר מאחרים ומרימים את קולם, מסתבר שזה מצליח. התוצאה היא שהפמיניסטיות, שעושות עבודה מצוינת מבחינתן, משכנעות בלובי שלהן להחמיר בענישה". כמו כן הביע ביקורת כלפי הפרקליטות וטען "לא מעמידים לדין את מי שהגישה תלונת כזב, בנימוק שצריך לעודד מתלוננות". ראיון זה וביקורתו הנוקבת גרמה לפרקליטות ולארגוני הנשים לצאת נגדו בביקורת חריפה באמצעי התקשורת. 
טימן מרצה בפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב במסלול האקדמי המכללה למינהל ובמרכז הבינתחומי הרצליה.
טימן הוא בעל רישיון טיס, משרת כחבר מהמדור לתיאטרון, יו"ר פרס התיאטרון, חבר בוועדה להענקת פרס ישראל בתחום התיאטרון והמחול, חבר בוועדה ליושרה לאומית בישראל ומופיע בכלי התקשורת כפרשן משפטי ומחבר מאמרי דעה, ב-2010 החל להשתתף בתוכנית האקטואליה "נדבר על זה בבית".
נשוי לעפרה, בת למשפחת סלומון הירושלמית, אב לשלוש בנות. בתו של טימן היא האמנית גלי טימן.
פרגרין טוק

פרגרין בעולמו של טולקין

פרגרין טוק, הוא הוביט מן הפלך. פרגרין נולד בפלך. פרגרין התנדב ללוות את ההוביט פרודו בגינס במסעו להשמיד את הטבעת האחת. יחד איתו מלווים את פרודו גנדלף, סאם גמג'י, מריאדוק ברנדיבאק, אראגורן, בורומיר, לגולס וגימלי. טולקין כתב פיפין בכל הפעמים שהתייחס אליו בסיפור, אך הזכיר כמה פעמים את השם פרגרין.

אחוות הטבעת

לאחר הופעתו של גנדלף ומציאת הטבעת בידיו של בילבו בגינס, דודו של פרודו, מורה גנדלף לפרודו לשאת את הטבעת בדחיפות לעירו של אלרונד - ריוונדל. פיפין, יחד עם מרי (מריאדוק ברנדיבאק) וסאם גאמג'י מצטרפים לפרודו למסע להביא את הטבעת לריוונדל. הם הולכים מן הפלך לריוונדל ובדרכם פוגשים את אראגורן בן ארתורן, הנודע גם בשם הפסען, בברי (עיירה מיושבת ליד הפלך) והוא מלווה אותם עד לריוונדל. בריוונדל פיפין משתתף במועצה הלבנה, בה נעשים הדיונים כיצד יש לפעול מרגע התגלות הטבעת. פיפין מבין במהלך הדיונים שהוא ומרי חוזרים לפלך ולא מלווים את פרודו בהמשך המסע. פיפין ומרי מתחילים להתווכח עם אלרונד, מוביל המועצה ומנהיג האלפים, וגנדלף בא לעזרתם ומצליח לשכנע את אלרונד לשלוח גם את מרי ופיפין למסע, בטענה שחברות חזקה יכלה להושיע פעמים רבות. כך מוסכם שיחד עם שאר האחווה פיפין ומרי יוצאים למסע. האחווה הולכת מריוונדל למכרות מוריה, ארץ הגמדים לשעבר (עד שכוחות הרוע של סאורון פרצו שם וכילו את כל החיים, שם גנדלף נופל תוך כדי הגנה על שאר חברי האחווה, לות'לורין, אדורס שם מתפצלת החבורה.

שני הצריחים

פיפין ומרי נלקחים בשבי על ידי אורקים מהאורוק הי ולוגברוז. חבורת פרשים מרוהן, עיר של בני אדם, תוקפת את האורקים ומרי ופיפין מצליחים לברוח. הם נפגשים עם זקנעץ, מנהיגם של עצים חיים הנקראים עצנים. יחד איתו, הם אוספים את העצנים וההואורנים לתקיפת אינסגרד, מקום מושבו של סארומן, המכשף שבעבר היה עמיתו של גאנדלף, אולם מתברר שהוא עבר לצדו של סאורון הרשע, ומסייע לו בייצור האורוק היי. לאחר ההתקפה שמצליחה, מחכים מרי ופיפין לאראגורן, גנדלף, גימלי, לגולס, אואמר, תיאודן, ופרשי רוהן (גם הם תקפו את לוחמי אינסגרד). כאשר הם מגיעים הם הולכים לצריחו של סרומן. יד ימינו של סרומן, לשון נחש, זורק את אבן הניבוי, הפלנטיר, ופיפין תופס אותו ומביאה לגנדלף. החבורה יוצאת יחד מאינסגרד לכיוון מורדור. כשהם יוצאים פיפין מתפתה להביט לתוך הפלנטיר, למרות איסור מפורש מגנדלף. הוא גונב את הפלנטיר מידי גנדלף הישן ומסתכל בו כאשר הוא מסתכל בו הוא רואה שליח מורדור ופיפין מתעלף. גנדלף וארגורן מגלים בבוקר. לאחר מכן הם מחליטים להתפצל.

שיבת המלך

גנדלף ופיפין מגיעים למינאס טירית. פיפין נהפך לאביר של מינאס טירית על ידי העוצר דנתור. צבאות סאורון תוקפים את גונדור והשר דנתור משתגע ומחליט להרוג את פרמיר בנו משום שהוא מתידד עם גנדלף. פיפין קורא לגנדלף שעסוק בקרב מול שר הנזגול, וככה פיפין מציל את פרמיר ממוות. כאשר פרודו משליך את הטבעת להר הגזירה, פיפין טס יחד עם גנדלף להביא את פרודו וסם למינאס טירית. לאחר משתה הם חוזרים לפלך שבו 4 ההוביטים מקוממים את שאר ההוביטים נגד שליטתו של סרומן. לאחר המלחמה בכוחות סרומן שמותיהם של מרי ופיפין היו הראשונים בכל רשימות הלוחמים בקרב. בשנת 64 לעידן הרביעי, חזר לממלכה המאוחדת עם ידידו מריאדוק ברנדיבאק. השניים נפטרו בגונדור מספר שנים מאוחר יותר, ונקברו בקברי המלכים של גונדור במינאס טירית. לאחר מותו של המלך אראגורן בשנת 120 לעידן הרביעי קברם הועבר לידו.
מנחם כהן (אדריכל)

ביוגרפיה

כהן נולד לזוג הורים דוקטורים לאגרונומיה. עלה לארץ בגיל שבע (בשנת 1938). משפחתו התגוררה בתל אביב, שם גם למד בגימנסיה הרצליה.
בשנת 1948 סיים את לימודיו והצטרף לאחר תקופת שירות ב"הגנה" לשירות צבאי בצה"ל. במהלך שירותו הצבאי שימש בין השאר במשך חצי שנה כשרטט, כך התוודע לתחום האדריכלות. עם תום שירותו הצבאי החל את לימודיו בטכניון בחיפה, ובשנת 1954 סיים את לימודיו והצטרף כשכיר למשרדו של האדריכל נחום זלקינד. כבר בשנתו הראשונה כאדריכל ניגש לתחרות לתכנון האקדמיה ללשון העברית בירושלים בה זכה בפרס קניה. לאחר תקופה קצרה, עזב את משרדו של זלקינד ועבר לעבוד אצל האדריכל יצחק פרלשטיין, שם עסק בין השאר ביצירת הסקיצות הראשונות לעיר אשדוד וכן למבנה תעשייה בבעלות משפחת מאיר.
שנה מתום לימודיו ניגש כהן לתחרות אדריכלים לתכנון בניין האקדמיה ללשון העברית באוניברסיטה העברית בירושלים. הצעתו זכתה במקום חמישי מבין שמונים ההצעות שהוגשו לתחרות. מעודד מהתוצאה, ניגש כהן לשתיים מהתחרויות היוקרתיות ביותר בתולדות מדינת ישראל: בניין משכן הכנסת ובניין עיריית תל אביב. בתחרות לבניין משכן הכנסת זכה בפרס קניה בלבד, אך בתכנון בית עיריית תל אביב, גבר על הצעותיהם של טובי ומובילי האדריכלים הישראלים של אותה העת. מבין חמישים ההצעות שהוגשו לתחרות, זכתה הצעתו במקום הראשון. על בניין העירייה עמל כהן במשך 8 שנים רצופות (1956 - 1964).
בין השנים 1968–1971, שימש כהן כמרצה אורח במחלקה לארכיטקטורה בטכניון.
כהן נשוי לעדה, בתו של האדריכל מאיר הורמן ולזוג שני ילדים, וארבעה נכדים. בשנת 2014 סגר כהן את משרדו. באותה שנה העביר את ארכיונו המקצועי לארכיון אדריכלות ישראל. כמו כן, פרסם כהן את הספר "האדריכל שתכנן את בניין העירייה" - ביוגרפיה מקצועית המתמקדת בבניין עיריית תל אביב ובשאר המבנים שתכנן לאורך השנים, בעריכת מיכאל יעקובסון.
ג'ייק פבלקה

ביוגרפיה

פבלקה נולד בדאלאס כאמצעי מבין שלושה בנים, הוא גדל בדנטון והחל לקחת שיעורי טייס בגיל שתים עשרה.
ב-1999 גילם את צ'אק נוריס הצעיר בסדרה ווקר, ב-2000 ביצע זאת גם בסרט הטלוויזיה "אנשי הנשיא" (The President's Man).
הוא עובד כטייס בחברת התעופה "Atlantic Southeast Airlines", בנוסף הוא הופיע במספר פרסומות לטלוויזיה בטקסס.
ב-2009 היה פבלקה בין המתמודדים בתוכנית המציאות "הרווקה" שם הודח בשבוע השישי. ב-2010 נבחר בעצמו לשמש כרווק בעונה הארבע עשרה של התוכנית הרווק הנקראה "הרווק: על כנפי האהבה", בתוכנית הוא בחר להציע נישואים לויינה ג'ירארדי אך לבסוף ביוני 2010 הזוג נפרד.
ב-2010 הופיע בתוכנית האמריקאית של רוקדים עם כוכבים.
ב-2011 החל להופיע במספר פרקים של אופרת הסבון היפים והאמיצים, בשנה זו גם השתתף בתוכניות המציאות "Bachelor Pad" ו"Famous Food".
ב-2012 השתתף במופע החשפנים של "צ'יפנדיילס".
יום ללא מכנסיים

יום ללא מכנסיים (מאנגלית: No Pants Day) הוא "חג" בינלאומי שנחגג פעמיים בשנה במהלכו נוסעים החוגגים ברכבות התחתיות בלי מכנסיים. האירוע מתקיים בשני מועדים שונים בשנה, בחודש ינואר וביום שישי הראשון של חודש מאי.
בשנת 2002 עלו שבעה יוצרים חברי קבוצת היצירה "Improv Everywhere" לרכבת התחתית בניו יורק כבודדים שאין להם קשר אחד לשני, וכל אחד מהם העמיד פני תם כאילו באמת שכח את המכנסיים בבית. פעולתם זכתה להדים רבים ובעקבותיהם המנהג תפס תאוצה.
בשנת 2006 השתתפו באירוע שנערך בניו יורק כ-150 אנשים, המשטרה עצרה שמונה מהם ורשמה להם דוחות בעוון התנהגות לא ראויה, אך בית המשפט פטר אותם בלא אשמה.
את אירועי ה"חג" יוזמים ומארגנים אנשים מעשרות ערים ברחבי העולם. הרעיון הוא להרגיש חופשיים, לשבור את הטאבו החברתי, ליהנות מהתגובות של אנשים שעדיין לא מכירים את ה"חג" ולהפוך יום משעמם ליום שמח. בדרך כלל מתואם מקום מפגש אליו מגיעים המשתתפים ומשם הם מתפזרים לתחנות שונות. את המכנסיים מורידים לפני העלייה לרכבת או ברכבת עצמה. ההנחיות הכלליות הן להתנהג בטבעיות ולעשות במהלך הנסיעה והירידה מהרכבת את הדברים הרגילים שנוסעים עושים כאילו הם לא יודעים שהם בלי מכנסיים או כאילו זה נורמלי להסתובב בציבור ללא מכנסיים. בדרך כלל המשתתפים מתבקשים מראש שלא לבוא בתחתוני חוטיני, כדי לא לעורר פרובוקציה עזה מדי.
בשנת 2013, עם תחילת הפעילות של הרכבת הקלה בירושלים, התקיים לראשונה האירוע גם בישראל ומאז הוא ממשיך ומצוין בכל שנה עם מספר הולך וגדל של משתתפים.
חיים חורי

ביוגרפיה

נולד ברובע דיג'ת (חארה צגירה), הרובע הקטן שבאי ג'רבה לאברהם-זקן ומבירכה. היה בן יחיד להוריו. בצעירותו למד אצל הרב משה זקן מאזוז ורבי פראג'י עלוש, ובמקביל עבד בדפוס. בגיל 18 הוסמך לרבנות והתמנה למורה ושליח ציבור בקהילת גאבס, בדרום תוניסיה. בהמשך חזר לדיג'ת והחל לכהן כרב וכדיין עם חברו הרב מכלוף עידאן. בשנת 1926 בעקבות עזיבתו של רב קהילת גאבס נקרא הוא למלא את מקומו.
הרב חורי הקים את בג'רבה את ישיבת "תורה וחיים" ומוסדות צדקה וחסד, עסק בחינוך ובהדפסת ספרים והפצתם, כאשר את חלקם תרגם בעצמו לערבית יהודית. היה ידוע באהבתו לארץ ישראל, לחכמיה ולשליחיה. בשנת 1917 היה ממייסדי אגודת "עטרת ציון" שעסקה בלימוד השפה העברית ובעבודת אדמה כהכנה לקראת עלייה לארץ ישראל. הוא עודד את עליית יהודי תוניסיה לארץ ישראל ואף נקט בפעולות מעשיות שונות כדי לסייע בידי יהודים שעלו לארץ ישראל.
בשנת ה'תשי"ד (1954), בגיל 70, עלה לישראל והתגורר בבאר שבע עד לפטירתו בשנת 1957. את מקומו בגאבס כרב וכדיין מילא תלמידו הרב שמעון מימון.
הרב חיים חורי היה נשוי פעמיים. מאשתו הראשונה נולדו לו שתי בנות, ומאשתו השנייה נולדו לו שבעה בנים וארבע בנות שחלקם נפטרו בגיל צעיר מאוד. בין חתניו היה הרב פרץ מימון, בעל בתו הבכורה נינה, ורב מושב גילת ואזור מרחבים. בנו הרב ינון חורי היה מרבני ישיבת כיסא רחמים.

הנצחתו ומורשתו

ה"עמותה להנצחת הרב חיים חורי" עוסקת בהקמת בתי כנסת על שמו ומסייעת במימון ספרי תורה עבור הרבנות הצבאית. בשנת 1981 הוקמה בבאר שבע ישיבת "רבנו חיים חורי". על שמו רחובות באשדוד, לוד, אופקים ונתיבות. על קברו בבית העלמין בבאר שבע הוקם אוהל ומתפללים רבים פוקדים אותו במשך כל השנה ובמיוחד ביום ההילולה שלו, אז מגיעים למקום אלפי אנשים.
הרב כדיר שלמה עטון, ואחרים, בנו את בית הכנסת "תורה וחיים" על שמו בבאר שבע.