google/wiki40b huggingface dataset:
עיצור הומופוני

דוגמאות

העיצורים ההומופוניים העבריים בזמננו מתחלקים לשישה זוגות: א=ע; ב=ו; ח=כ; ט=ת; כ=ק; ס=שׂ. כלומר, בכל אחד ששת זוגות האותיות הללו, נהגות בזמננו שתי האותיות באותה צורה וללא הבחנה, וכל ההבדל ביניהם מתבטא בצורת הכתב אך לא בצורת ההיגוי. בשנות האלפיים, נעלמת גם האות ה', הן בשיחות חולין והן בשפה רשמית, כגון בקריינות חדשות. 

הלשונאית חנה מגיד, מחדדת את הנושא בספרה וכותבת: 
משום שהוגים את זוגות העיצורים ההומופוניים בלי להבחין ביניהם, יוצא, שמספר העיצורים אינו שווה למספר האותיות שיש לנו בלשון העברית.

הומופוניה בתקשורת בזמננו

בשונה מהדיבור הרגיל, בתקשורת ובפרט בחדשות "קול ישראל" הושם דגש על הגייה נכונה של חלק מהאותיות הנ"ל, ועד זמננו ניכרת מגמה זו אם כי במידה פוחתת. קרייני "קול ישראל", ערוץ החדשות הרשמי והוותיק של מדינת ישראל, מקפידים להגות בצורה המקורית את האותיות אל"ף, עי"ן וחי"ת. כמו כן, אותם שדרנים מקפידים על כללי דקדוק אחרים כגון הגיית שווא נע, ובג"ד כפ"ת. 
בשנת 1964 נפגשו נציגי האקדמיה ללשון העברית עם הצוות הבכיר של "קול ישראל" וקבעו כללים להגיית חי"ת ועי"ן, דגש חזק, ושו"א נע בפי קריני הרדיו; אבא בנדויד נתמנה כיועץ לעברית נכונה בשידורים
המילונאי אברהם אבן-שושן, מציין בטבלת האל"ף-בי"ת שבמילונו, שקרייני קול ישראל חויבו להקפיד לבטא את האותיות חי"ת ועי"ן כתיקנן; ואכן גם האקדמיה כתבה בכתב העת שלה, על ההגיים המוזכרים בחוקי ההגייה של רשות השידור, אך מציינת כבר ב-1983 שקריינים רבים "לא שמים" על זה.

שימור ההגייה המקורית בזמננו

ההגייה העברית המקורית בזמננו נשמרת בעיקר על ידי קהילות דתיות מעדות המזרח המקפידות להגות את העיצורים כבמקוריותן ובפרט בבית הכנסת, בתפילות וכיוצא בזה. בין העדות המשמרות את ההגייה העברית המקורית אפשר למנות את העדות הבאות (לפי סדר א-ב): בבל (עיראק), מצרים, מרוקו, סוריה, תוניסיה, תימן. 
נוסף על כך, בזמננו יש מספר מצומצם מאוד של אנשים דתיים - ללא זיקה עדתית - המקפידים לשמר את מסורת השפה העברית והוגים את העיצורים כצורתם המקורית המבחינה בין כל העיצורים לרבות האלופונים העבריים הקדומים: תי"ו רפויה, גימ"ל רפויה ודל"ת רפויה. חלק ניכר מאנשים אלה הם מקהילת ישיבת "כסא רחמים" של הרב מאיר מאזוז, המפיצה מודעות לנושא הדקדוק העברי המקורי בקרב קהילתה ובכלל, באמצעות הרצאות, קבצים תורניים, ספרים וסידורים בעלי ניקוד עזר.
פיזיונומיה

פיזיונומיה או פיזיוגנומיה (ביוונית:  physis – טבע,  gnomon – שיפוט, פירוש) היא תאוריה המבוססת על הרעיון לפיו הערכת מראהו החיצוני של אדם, בעיקר פניו, יכולה לספק תובנות על אופיו ואישיותו. המונח פיזיונומיה יכול להתייחס גם להופעה כללית של אדם, אובייקט או שטח, מבלי להצביע אל מאפיינים מדעיים מרומזים.
פיזיונומיה אינה מדע, אלא שיטת ניתוח שתומכיה טוענים שהיא מאבחנת מגוון התאמות בין הסובייקטים אליהן היא מתייחסת. אי לכך, הפיזיונומיה אינה משמשת כבסיס לתאוריה ביולוגית או פסיכולוגית. יישומי הפיזיונומיה הם פסבדו-מדעיים ושימשו לצד כלים נוספים בפיתוח של גזענות מדעית, ככלי-שרת בידי אידאולוגיות מפלות.

היסטוריה

במהלך ההיסטוריה האנושית היו מספר רב של ניסיונות לקשר בין תכונות אנטומיות לבין תכונות אישיות. ניסיונות קישור אלו התמקדו במקרים רבים בתווי פניו של האדם.
במצרים העתיקה ובסין, בלי קשר בין שתי התרבויות, התפתחו תאוריות המייחסות קשר בין מראה הפנים וההתנהגות האנושית, הסינים הציעו רעיון שהפנים משקפים את האנרגיות, הבריאות והמזל של האדם. היוונים פיתחו את הפיזיונומיה, תאוריה המבוססת על הרעיון לפיו הערכת מראהו החיצוני של אדם, בעיקר פניו, יכולה לספק תובנות על אופיו ואישיותו.
ג'מבטיסטה דלה פורטה פרסם בשנת 1586 ספר העוסק בפיזיונומיה. יוהאן קספר לווטר שהושפע מדלה פורטה פרסם ב-1778 ספר בתחום הפיזיונומיה: "Physiognomische Fragmente zur Beförderung der Menschenkenntnis und Menschenliebe" (דפוסים פיזיונומיים לקידום מדעי האנושות ואהבת האדם).
שריר המסרק

תיאור

תחילתו של שריר המסרק בענף עצם החיק העליון. חלקו המרוחק נאחז בקו המסרקי של עצם הירך (Linea pectinea femoris), בחלק העליון האחורי של העצם.

עצבוב

שריר המסרק מעוצבב על ידי שורשי העצב המותניים השני והשלישי (L2, L3) דרך עצב הירך.
האטי קראווי

ביוגרפיה

קראווי נולדה ב-1 בפברואר 1878 בבייקרויל, טנסי לוויליאם וללוסי וויאט. בשנת 1896 סיימה תואר ראשון בקולג' דיקסון, טנסי.
לאחר לימודיה החלה לעבוד כמורה בבית ספר. בשנת 1902 נישאה לתדאוס קראווי, שנבחר בשנת 1913 לכהונה כחבר קונגרס וכיהן בתפקיד זה עד 1921, אז מונה לסנאטור ובתפקיד זה כיהן עד מותו בשנת 1931.
לאחר מותו של בעלה, נכנסה קראווי לתפקיד הסנאטורית במקומו, ובשנת 1932 נבחרה להמשיך את כהונתה כסנאטורית, והייתה האישה הראשונה להיבחר לתפקיד. בשנת 1938 נבחרה לכהונה שנייה.
בשנת 1944 ניסתה להיבחר לכהונה שלישית אך הפסידה בבחירות.
בינואר 1950 עברה שבץ מוחי.
ב-21 בדצמבר 1950 נפטרה קראווי בפולס צ'רץ', וירג'יניה בגיל 72. היא נקברה בבית הקברות ווסט לאון בג'ונסבורו, ארקנסו.
סטרייט אדג'

סטרייט אדג' (Straight edge, SxE, sXe או אדג') הוא סגנון חיים, או במובן אחר תנועה חברתית, המשויכת לזרם ההארדקור פאנק במוזיקה. האנשים המשויכים לתנועה, המכונים "סטרייט אדג'רים", נמנעים מטבק, אלכוהול וסמים. בנוסף, רבים מהם נמנעים מקפאין ומהפקרות מינית ודוגלים בשוויון ובצמחונות או בטבעונות.

אטימולוגיה

על אף העובדה שרבים מעקרונותיה של תנועת הסטרייט אדג' מקורם בתקופות מוקדמות יותר, מקור השם עצמו בשיר "Straight edge" של להקת מינור ת'רט, שהוקלט בשנת 1981. המילים לשיר, שנכתבו על ידי סולן הלהקה, איאן מק'קיי, מביעות מחאה בנוגע לשימוש בסמים פסיכואקטיביים בקרב להקות רוק.
מילות השיר:
I'm a person just like you
But I've got better things to do
Than sit around and fuck my head
Hang out with the living dead
Snort white shit up my nose
Pass out at the shows
I don't even think about speed
That's something I just don't need
I've got the straight edge
I'm a person just like you
But I've got better things to do
Than sit around and smoke dope
Cause I know I can cope'
Laugh at the thought of eating ludes
Laugh at the thought of sniffing glue
Always gonna keep in touch
Never want to use a crutch
I've got the straight edge
פזמון השיר מורכב מהמשפט "I've got the straight edge" שחוזר מספר פעמים. השיר הוא באורך של כ46 שניות בלבד.
איאן מק'קיי הסביר את המשפט באמרו שבכך שהוא נמנע משימוש באלכוהול ובסמים, יש לו יתרון על אלו שכן משתמשים בהם. המילה "Edge" היא מילת סלנג שמשמעותה "יתרון". 
למרות שהתנועה אינה משויכת בצורה רשמית לאף תפיסה חברתית או פוליטית, רבים מחבריה מזדהים עם אנרכיזם, סוציאליזם, אתאיזם, מודעות לאיכות הסביבה, צמחונות, טבעונות ותנועות אקולוגיות שונות. "יום האדג' הבינלאומי" נחגג ב-17 באוקטובר.
סטרייט אדג'ר מפורסם הוא המתאבק לשעבר פיליפ ברוקס הידוע בדמותו CM פאנק, שהתאבק בארגון WWE.

סימן ה-X

האות X הוא הסימן המוכר ביותר של זרם הסטרייט אדג', ופעמים רבות הוא מסומן על גב שתי כפות הידיים, אולם הוא גם יכול להיות מסומן על חלקי גוף אחרים. ניתן למצוא את הסימן פעמים רבות גם על פרטי לבוש. ה-X שימש כאזהרה לברמנים בהופעות שלא יגישו משקאות אלכוהוליים לחברי הלהקה שנמנעים מכך. מאוחר יותר הדבר הפך לאופנה בקרב צעירים שרצו להיכנס להופעות אך לא לשתות אלכוהול שמוגש בהופעות. בשנת 1980 הוציאה לאור להקת "The Teen Idles" תקליט הנקרא "Minor Disturbance" כאשר עטיפת התקליט הייתה שתי ידיים עם X שחור מסומן על גבן. הסימן הפך במהרה לחלק בלתי נפרד מזרם הסטרייט אדג'.
ענק הברזל

עלילת הסרט

בשנת 1957, רובוט ענק ומתכתי (מדובב על ידי וין דיזל) מתרסק ברוקוול, מיין. הוגארט יוז (אלי מרינתאל), ילד קטן, עוקב אחרי השביל שמוביל ליער ועוזר לענק להשתחרר מתוך תחנת כוח אותה ניסה לאכול.
כאשר הבין שהרובוט חברותי, לקח הוגארט באומץ את הענק לביתו שם הוא גר עם אמו, אנני יוז (ג'ניפר אניסטון). הוגארט ניסה ללמד את הרובוט איך לתקן מסילת רכבת, אולם הרכבת דרסה את הרובוט וכרתה את ראשו. הוגארט והרובוט ברחו לפני שנהגי הרכבת הרגישו (אולי ג'ונסון ופרנק תומאס). בביתו גילה הוגארט שהרובוט יכול לתקן את עצמו ללא עזרה על ידי כך שהוא העביר את כל החלקים המפורקים בחזרה לגופו. הוגארט מחביא את הרובוט באסם, ומספר לו את ההבדלים בין חיים ומוות. הוא גם מלמד אותו לקרוא באמצעות ספרי קומיקס, הרובוט התרשם מהקומיקס של "סופרמן".
אחרי שמצא כמה תאונות שנגרמו על ידי הענק, הסוכן הממשלתי, קנט מנזלי (כריסטופר מקדונלד) מגיע לרוקוול, מקשר בין הוגארט והענק, ועקב כך מחליט לשכור את החדר בביתם של הוגארט ואנני. כאשר הוגארט מבין שהוא בהשגחה של מנזלי הוא מחליט להביא את הענק לדין מקופין (הארי קוניק ג'וניור) שהוא אמן גרוטאות, דין שומר על הרובוט בתור אחת מיצירות האומנות שלו כאשר מנזלי מביא את גנרל רוגארד (ג'ון מהוני).
הוגארט התלהב מרובה הצעצוע של הענק, אבל דין הציל אותו בזמן והוא אמר שהענק חייב ללכת. אבל דין והוגארט הבינו אחר כך שלענק אין שליטה על עצמו. לפתע הענק עף לרוקוול והציל שם שני ילדים, אולם מנזלי והצבא ראו את הענק והתכוננו למתקפה כדי לעצור אותו. הוגארט והענק ניסו לברוח אבל התקפה נוספת פגעה בהוגארט. בעקבות פגיעתו של חברו הטוב, הענק חשף את נשקו נגד הצבא והחל להרוס את העיר. מנזלי תכנן שגנרל רוגארד יפתה את הענק אל הים וישמיד אותו באמצעות פצצה גרעינית מתוך הנאוטילוס. בינתיים הוגארט החלים מהפגיעה וביקש מהרובוט להירגע.
דין אמר לרוגארד להפסיק את הפעולה, אולם מנזלי שיגר את הפצצה מהנאוליטוס היישר אל הענק. רוגארד מסביר למנזלי שעשה טעות חמורה אשר עלולה לפגוע במיליוני אנשים, מנזלי דאג רק לעצמו וניסה לברוח, אבל הענק עצר אותו ומנזלי נעצר על ידי הצבא. כאשר הוגארט סיפר לענק על מה שיקרה לרוקוול, החליט הענק להציל את האנשים בכך שהוא עף אל הפצצה ומתפוצץ. האנשים ניצלו והיו עצובים בקשר לענק.
כמה זמן לאחר מכן, אנני ודין פיתחו קשר רומנטי ודין עשה פסל ממתכת לכבוד הענק והוגארט, שיש לו הרבה חברים, קיבל חבילה מגנרל רוגארד, החלק הנותר מהענק, בורג קטן. בלילה, הוגארט התעורר לרעש מוזר וגילה שהחלק הנותר זז ומנסה לצאת החוצה, הוגארט נזכר שהרובוט יכול לתקן את עצמו ופתח את החלון כדי שהבורג יחזור לענק, הסרט מסתיים כאשר כל חלקי הענק מטיילים באיסלנד והרובוט קם לתחייה ומחייך.

ביקורת

הסרט זכה לביקורות חיוביות, ואף זכה ב-19 פרסים בפסטיבלים שונים: ביניהם 9 זכיות בטקס פרסי המצוירים "אנני" על השחקן הראשי (אלי מרינתאל בתור הוגארט), המוזיקה (מייקל קאמן), הבימוי (בראד בירד), אנימציית הדמויות (סטיב מראוסקי), האפקטים (אלן פוסטר), התסריט (טים מקאנילס), וגם פרס האנני על הסרט הטוב ביותר לשנת 1999.
למרות הפרסים והביקורות החיוביות, הסרט לא צלח באמריקה והכניס $31,333,917 בלבד מתוך תקציב של 50–70 מיליון דולר.
בשנת 2004, אתר IGN הכתיר את הסרט כסרט האנימציה הטוב ביותר שלא הומצא על ידי דיסני.
הממשלה הזמנית

פרסומי הממשלה

הגיליון הראשון של "עיתון רשמי" הופיע ביום הכרזת העצמאות. כל גיליון היה מלווה במנשר אחד או יותר שתיקפו את הפרסום הממשלתי משפטית. בסך הכול יצאו 50 גיליונות של "עיתון רשמי", בתכיפות של לפחות אחת לשבוע עד לפברואר 1949 עת נבחרה האספה המכוננת שהכריזה על עצמה כנסת ופרסומיה נלקטו בעיתון המתעד של ישראל, רשומות.
קוליפורם

קוליפורמים (Coliforms) הוא שם כולל לקבוצת חיידקים שרובם שוכנים דרך קבע במערכת העיכול של בעלי חיים.
קבוצת הקוליפורמים אינה מהווה קבוצה טקסונומית רשמית, ולא תמיד קיימת בהירות בנוגע למיני החיידקים המשתייכים אליה. החיידק המזוהה ביותר עם קבוצת הקוליפורמים הוא Escherichia coli, הידוע יותר בשמו המקוצר E. coli (אי קולי). מין זה העניק לקבוצת הקוליפורמים את שמה ("דמויי קולי").
הקוליפורמים הם חיידקי מתג (בצורת מוט) אווירניים אובליגטוריים או אל-אווירניים פקולטטיביים. הם מבצעים כולם תסיסה לקטית, במהלכה הם מפרקים את הדו-סוכר לקטוז לחומצה לקטית. הם אינם מייצרים נבגים וכולם חיידקים גראם-שליליים.
תכל'ס

תַּכְלֶ'ס (תכלית בהגייה אשכנזית) הוא ביטוי סלנג עברי נפוץ בישראל, המציין פנייה אל שורש העניין.
ביטויים מקבילים: "בשורה התחתונה" (תרגום של ביטוי מאנגלית), "בקיצור" או "גש ישר לעניין".
מקור הביטוי בהגיית המילה "תכלית" ביידיש (על פי ההגייה האשכנזית של העברית). הביטוי מקובל בישראל בקרב כל שכבות האוכלוסייה.
הביטוי משמש דוברים כמילת הקדמה והתרעה על הגעתם לנקודה עיקרית בסיפור עלילה. מאזינים עושים בו שימוש כמילת שאלה ("ובתכל'ס?") כדי לזרז את המספר להגיע לעיקר. ערכו האמיתי של הביטוי טמון בעובדה שמיד אחריו יושמע הדבר שאותו המאזין באמת חפץ לשמוע, מה שהופך אותו לביטוי בעל פוטנציאל גדול לקיצורי דרך משמעותיים בשיח הישראלי.
שימוש נוסף למילה הוא אישור של הנאמר, לרוב בצירוף סימן קריאה (שירה: "ההופעה הייתה ממש אדירה!" יוסי: "תכל'ס!"), או בצירוף שלוש נקודות (שירה: וואו, משעמם פה." יוסי: "תכל'ס...").
בנוסף לשימושה המודרני בעברית, המילה חדרה  במידת מה גם לגרמנית עם משמעות דומה. כך מרכז אמנות בברלין מכונה בית האמנות תכלס ועיתון שווייצרי יהודי בגרמנית נושא את השם Tachles.
המבט

העלילה

זוג בריטי, לורה (ג'ולי כריסטי) וג'ון באקסטר (דונלד סאת'רלנד), המתקשה להתמודד עם מותה הטרגי של בתם הקטנה, תר אחר שינוי באווירה ומוצא את עצמו בוונציה, לשם מוזמן ג'ון במסגרת פרויקט שחזור כנסיות.
בוונציה הקודרת והאפלולית מתיידדת לורה עם שתי אחיות קשישות הטוענות כי הן "מתקשרות" עם בתם המתה, וכי גם לג'ון יכולת תקשור כזו, אותה הן מכנות "המבט". לורה נמשכת לשהות בחברתן כשהיא נאחזת בכל שביב תקווה לסוג של קשר עם בתה. ג'ון, לעומתה, חושד שהן צמד מאחזות עיניים, אך אינו מגלה ללורה כי הוא עצמו מדמה לראות את דמותה של בתו המתה חומקת ממנו בין סמטאות העיר. בצד הדברים, כביכול בעלילת משנה, מאוזכרים מעשי רצח המעידים על רוצח סדרתי הפועל בעיר ומצליח לחמוק מהמשטרה.
היגון הכבד ותחושות האשם של הזוג, חרדתם וכמיהתם לאפשרות של קשר על־טבעי, מטשטשים בהדרגה את הגבול שבין דמיון למציאות המסוכנת, והזוג נקלע לסחרחרת אירועים בלתי־נשלטת עד לשיאו הדרמטי והמפתיע של הסיפור בסוף הסרט.

הסרט

"המבט" מפורסם, בין השאר, בזכות העריכה הבלתי שגרתית של רוג (עורך: גריים קליפורד): סצינות קטועות עם מעברים אסוציאטיביים ביניהן, טשטוש בין מחשבה, דמיון והתרחשות אמיתית, קפיצות בזמן ומקום, מוטיבים חוזרים – הבלחי אור על מים, זכוכית נשברת, צבע אדום בוהק – ועמימות מתמשכת לכל אורכו: תחושת העל-טבעי קיימת בסרט במרומז בלבד, וגם בסופו רב הנסתר על הגלוי ושאלות רבות נותרות ללא מענה.
לסרט יצא שם גם בזכות סצנת האהבים האירוטית בין סאת'רלנד וכריסטי. גם סצנה זו ערוכה באופן לא שגרתי, כשמעשה האהבה שזור בתמונות משגרת ההתלבשות לקראת יציאה של הזוג לאחר מכן.
"המבט" מוגדר מותחן בעל מוטיבים על־טבעיים, אך בפועל מוקדו הוא רגשות "ארציים" וטבעיים של אהבה, אשמה וכאב על אובדן.
ג'ניפר דאודנה

ביוגרפיה

דאודנה עברה בגיל שבע להילו שבהוואי. אביה היה פרופסור לספרות אמריקאית בקמפוס המקומי של אוניברסיטת הוואי ואמה לימדה היסטוריה בקולג' קהילתי. כילדה נחשפה לספר "הסליל הכפול" של מגלה מבנה ה-DNA, ג'יימס ווטסון ונשבתה בעולם הביוכימיה, לאחר ששמעה בתיכון הרצאה של מדענית על הפיכתם של תאים בריאים לסרטניים, היא החליטה ללמוד ולעסוק בתחום. 
דאודנה סיימה ב-1985 תואר ראשון בכימיה מקולג' פומונה שבקליפורניה. ב-1989 סיימה תואר שלישי בביוכימיה מאוניברסיטת הרווארד, את הדוקטורט בנושא הריבוזים עשתה תחת הנחייתו של ג'ק שוסטק. את הפוסט-דוקטורט עשתה בבית החולים הכללי מסצ'וסטס ובבית הספר לרפואה של אוניברסיטת הרווארד תחת הנחייתו של שוסטק. בשנים 1991–1994 עבדה במעבדתו של תומאס צ'ק באוניברסיטת קולורדו, שם חקרה בתחום הקריסטלוגרפיה בקרני רנטגן ומבנה ריבוזים. בשנים 1994–2002 כיהנה כפרופסור לביוכימיה ולביופיזיקה מולקולרית באוניברסיטת ייל. משנת 1997 היא חוקרת במכון הרפואי הווארד יוז.
בשנת 2003 עברה לאוניברסיטת קליפורניה בברקלי בה היא מכהנת כפרופסור לביוכימיה ולביולוגיה מולקולרית (בקתדרת הנשיא על שם לי קה שינג) ובמעבדה הלאומית לורנס ברקלי.
בשנת 2005 נחשפה לחקר הקריספר על ידי עמיתתה מברקלי ג'יליאן בנפילד. ב-2011 פגשה בכנס בשווייץ את עמנואל שרפנטייה מאוניברסיטת אומאו שאף היא חקרה את הקריספר והחלה לשתף עמה פעולה.
ב-2012 פורסם בכתב העת Science, מאמר פרי עטה, יחד עם שרפנטייה, וארבעה חוקרים נוספים, על המחקר פורץ הדרך בנושא הקריספר. המאמר תחת הכותרת "A Programmable Dual-RNA–Guided DNA Endonuclease in Adaptive Bacterial Immunity", הראה לראשונה את השימוש שניתן לעשות בקריספר לחיתוך DNA, וכיצד חיידקים מגנים על עצמם מפני וירוסים על ידי שימוש בקריספר.
ב-2017 פרסמה את ספרה "A Crack in Creation: Gene Editing and the Unthinkable Power to Control Evolution" אותו כתבה יחד עם תלמידה לשעבר סמואל סטרנברג. 
היא הייתה שותפה בהקמת חברת "Caribou Biosciences" לקידום מחקר בתחום ה-Crispr-Cas9  ואת חברת "Intellia Therapeutics" לקידום יישומים לטיפול במחלות. כמו כן הייתה שותפה בהקמת חברת "Editas Medicine" יחד עם פנג ז'נג, אך פרשה ממנה. בינואר 2015 כינסה מדענים, משפטנים ומומחי אתיקה מכל רחבי העולם במטרה לדון בהשלכות האתיות של פיתוח טכנולוגיית ההנדסה גנטית באמצעות הקריספר.
דאודנה נשואה לג'יימס קייט, אף הוא פרופסור לביוכימיה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי. הם הורים לבן אחד.
טוקאי (עיר)

היסטוריה

אזור גידול היין הוזכר לראשונה בשם טוקאי בשנת 1067. העיירה עצמה הוזכרה לראשונה במסמכים ב-1353. הטירה הראשונה שלה נקראה "מוטה"   ונהרסה במהלך הפלישה המונגולית להונגריה.
החל משנת 1450 הפכה טוקאי לרכושם של משפחת הוניאדי, ולכן כאשר מתיאש הראשון הפך למלך, העיר הפכה לאחוזה מלכותית. בשנת 1705 הורה פרנץ ראקוצי השני על הריסת הטירה.
לאחר הפשרה האוסטרו-הונגרית של 1867  העיר שגשגה ופרחה, בעיקר בשל תעשיית היין שבה,   בזמן מלחמות העולם, סבלה העיר מצרות רבות ואיבדה ממעמדה וחשיבותה. גם מקומה בסחר היין נתפס על ידי שאטוראליאויהיי.

יהודי טוקאי

היהודים הראשונים באו למקום מפולין במחצית הראשונה של המאה ה-18. עד שנת 1800 עסקו בייצור יין ומשנאסרה על היהודים חכירת כרמים באזור, מצאו רובם את פרנסתם במסחר ובמלאכה. בשנת 1879 הקים יהודי בית חרושת לגפרורים במקום ויהודים אחרים פתחו בנקים שמימנו הקמת עוד מפעלי תעשייה.
בין מוסדות הקהילה היו חברה קדישא ומוסדות צדקה. וכן פעל במקום בית ספר. הקהילה השתייכה לזרם האורתודוקסי בשנת 1889 נבנה בית הכנסת.
בין שתי מלחמות העולם הייתה במקום פעילות ציונית שהתבטאה במגביות לטובת מתיישבי ארץ ישראל ובשנת 1931 התארגנו במקום תנועות נוער ציוניות כגון "בריסיה" ו"התאחדות הנוער בהונגריה". בשנת 1930 ישבו בטוקאי 959 יהודים.
אחרי פרוץ מלחמת העולם השנייה גויסו גברים יהודים בני ארבעים ומעלה לעבודות כפייה, וטוקאי שימשה מרכז התייצבות למגויסים.
במרץ 1944 נכנס הצבא הגרמני להונגריה, נסגרו חנויות ובתי מלאכה בבעלות יהודים ורבים מעשירי הקהילה הובלו למחנה ההסגר בכפר קישטארצ'ה (Kistarcsa). בנייני בית הכנסת, בית המדרש, תלמוד התורה ודירות פקידי הקהילה הוכרזו כגטו ורוכזו בהם כל יהודי המקום. ולאוכלוסייה הנוצרית בטוקאי ניתנה האפשרות להעביר מזון ליהודים.
בתחילת מאי 1944 גורשו יהודי טוקאי לבודרוגקרסטור ומשם הועברו לגטו המחוזי בשאטוראליאויהיי. אחדים מן הכלואים הצליחו להימלט והגיעו לבודפשט. במחצית השנייה של מאי 1944 שולחו יהודי העיירה בארבעה משלוחים למחנה ההשמדה אושוויץ.
אחרי המלחמה, חזרו לטוקאי כ-112 יהודים שניצלו וניסו לחדש את חיי הקהילה אך מספר היהודים הלך ופחת. ובשנת 1960 נותרו במקום שלושה יהודים בלבד.
ענקי פוטסדאם

ענקי פוטסדאם היה השם של רגימנט חיל רגלים בצבא הפרוסי שהורכב מחיילים גבוהים מן הממוצע. מייסד היחידה היה המלך הפרוסי פרידריך וילהלם הראשון, שהייתה לו חיבה רבה לענקים.
כאשר פרידריך וילהלם הראשון עלה לכס המלוכה הפרוסי ב-1713, הוא המשיך את הקו הנוקשה של המלך הקודם, פרידריך הראשון, בנוגע לקיצוץ בהוצאות האזרחיות לצד חיזוק הצבא. וכך, הוא נתן לנסיך לאופולד לאמן ולחמש את הצבא, וגם שכר תוך-כדי כך 40,000 שכירי חרב זרים.
ענקי פוטסדאם התקיימו עוד לפני עליית וילהלם לכס השלטון, אביו נתן לו לשחק עם היחידה עוד כשהיה נער, אז החל לגייס אנשים גבוהים במיוחד אליה. השם הרשמי של היחידה היה 'הרימונאים הגדולים של פוטסדאם'. לאחר שאחוז החיילים הגבוהים בחיל גבר, ניתן לו הכינוי 'ענקי פוטסדאם'. מדיהם היו כובע אדום וז'קט כחול עם עיטור זהב. הם לבשו מכנסיים בצבע הארגמן, גרביים לבנים ונעליים שחורות - בדרך כלל מזמש. הם נלחמו בעזרת רובי מוסקט, פגיונות ורימונים. כאשר הכובע אשר לבשו תוכנן במיוחד ללא תיתורה כדי שיוכלו לכוון את הרימונים בקלות לעבר מטרתם.
כדי להתגייס לחיל, גובהו של החייל היה צריך להיות לפחות מטר ושמונים סנטימטר. כאשר החיילים הגבוהים ביותר דווחו כשני מטר. המלך, שגובהו היה רק מטר וחצי, נזקק למאות מגויסים חדשים בכל שנה. הוא השתמש בכל אמצעי כדי להשיג לרגימנט את האנשים הגבוהים במדינה ובאירופה, נתן בונוסים לאיכרים ששיחררו את עובדיהם הגבוהים לצבא, או להורים ששלחו ילד גבוה. הוא גייס ענקים מצבאות אחרים באירופה; ראשי מדינות אחרים, ביניהם אפילו קיסר אוסטריה וסולטאן האימפריה העות'מאנית, שלחו אליו ענקים כמחווה לידידות שבין האומות.
אם הענקים סירבו להצטרף לרגימנט, הוא לקח אותם בכפייה; והורה לשליחיו לחטוף אותם מכל רחבי אירופה. הוא אף ניסה לחטוף דיפלומט אוסטרי. וילהלם הכריח נשים גבוהות להתחתן עם גברים גבוהים, כחלק ממהלך אאוגני, במטרה להגדלת אחוז הגבוהים באוכלוסייה.
התשלום לענקים ברגימנט היה גבוה, אך לא כל הענקים היו שבעי רצון, במיוחד לא אלו שנכפה עליהם השירות. הם ניסו לנטוש את היחידה או להתאבד. למלך אף היה רעיון למתוח את חייליו 'הרגילים' במעין 'מיטת סדום', אך כשהציע אותו לעם הוא נתקל במרד כמעט.
וילהלם מעולם לא סיכן את הענקים בקרב. הוא אימן אותם בכל יום אימונים מפרכים עם משמעת נוקשה, בה האמין. הוא אהב לצייר אותם מהזיכרון, וניסה להראות אותם למבקרים זרים ולנכבדים אחרים, במטרה להרשימם. לפעמים, כדי לרומם את רוחו, היה מורה לרגימנט לצעוד לפניו.
כאשר המלך מת ב־1740, הנסיך פרידריך - בעתיד פרידריך הגדול - לא חלק את אותה אהבה כלפי ענקים, במיוחד לא אל כאלו אשר לוקחים אחוזים רציניים מתקציב הצבא, והוא הורה לביטול הרגימנט.
נדבנות

נדבנות (בלעז: פילנתרופיה) היא הפעולה של תרומת שירותים, מוצרים, זמן או כסף ללא תמורה, וזאת על מנת לקדם עולם טוב יותר, לשפר את איכות החיים האנושית ולתמוך במטרות טובות. נדבנות היא מקור הכנסה מרכזי לאמנויות השונות, לארגוני דת, למפעלי חינוך ולפרויקטים של סיוע הומניטרי.

בישראל

הנדבן היהודי המפורסם מכולם היה הברון אדמונד ג'יימס דה רוטשילד, שבימי חייו השקיע יותר מחמישה מיליון לירות שטרלינג של אותה עת, בפיתוח היישובים הראשונים בארץ ישראל כמו כן הוא רכש כ-500,000 דונם של אדמה, שבשטחה נבנו כמעט שלושים יישובים והוקמו מפעלים, יקבים ובתי חרושת, אשר בהמשך הועברו למדינת ישראל. קיימים גם מלגות רוטשילד.
קרן מפעל הפיס היא קרן שהוקמה על ידי מפעל הפיס וממומנת מכספי משתתפי ההגרלות. היא מקיימת את פעילות הנדבנות הגדולה ביותר בישראל.
קרן גדולה נוספת היא קרן אריסון, שאותה הקים תד אריסון ב-1981. בבעלות הקרן נכסים והשקעות בסכומים של מאות מיליוני דולרים, ואת התשואה של הקרן תורמת משפחת אריסון למוסדות בישראל, בעיקר בתחומי הבריאות, התרבות, המחקר והחינוך. שרי אריסון מונתה ליושבת ראש הקרן על ידי אביה, ומכהנת מאז בתפקיד זה. בישראל פועלות קרנות נדבנות רבות ומגוונות אך גם נדבנים הפועלים כאינדיבידואלים, כדוגמת אדמונד ספרא, משה מונטיפיורי ועוד.
לפי סעיף 46 לפקודת מס הכנסה אדם שתרם סכום העולה על 180 ש"ח בשנה לגוף ציבורי או מוסד המוכר למדינה, זכאי לפטור ממס דרך החזר בשיעור של 35% מגובה התרומה. זאת בתנאי ששיעור התרומה אינה עולה על 30% מגובה ההכנסה של אותו תורם באותה השנה או על 9,000,000 ש"ח (לפי הנמוך מבין השניים). במקרה של חריגה מעל לתקרת התרומה השנתית המותרת, ההפרשים יתקבלו בשנת המס העוקבת. ניתן לאסוף את קבלות התרומות ולהגיש אותן אחת לשלוש שנים.
ארמון פלש

היסטוריה

ב-1866 נבחר קרול הראשון להיות דומניטור רומניה ובאוגוסט אותה שנה ביקר במנזר סינאיה והתרשם מאוד מיופי המקום והחליט לבנות לעצמו ארמון במקום זה. באותה תקופה היה במקום כפר הררי קטן בשם פודול נאגולוי (Podul Neagului - משמעות השם זה "הגשר של נאגו"). בשנת 1872 קנה קרול קרקע בגודל 1000 פוגונים (פוגון היא מידה לקרקע חקלאית השווה ל-5011,79 מטרים רבועים).
הארמון נבנה לפי הזמנתו של קרול הראשון ועל פי תוכניותיהם של האדריכלים יוהנס שולץ (Johannes Schultz) וקארל לימאן (Karel Liman). הבנייה התנהלה בין השנים 1873–1914 והסתיימה עם מות המלך.
בארמון התארחו אישים נכבדים רבים, סופרים, מוזיקאים, מלכים ומלכות והחשוב ביניהם היה פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה, ששהה בו בשנת 1896. בארמון יש 160 חדרים. המגדל המרכזי מגיע לגובה של 66 מטר. ליד המבנה המרכזי נבנו שני מבנים נוספים, ה"פלישור" Pelişorul וה"פוישור" Foişorul. לארמון יש תחנת כוח מקומית והודות לה היה הארמון האירופאי הראשון שחובר לחשמל.
סוניה ליובומירסקי

סוניה ליובומירסקי (באנגלית: Sonja Lyubomirsky) היא פסיכולוגית וסופרת אמריקאית ממוצא רוסי, פרופסור במחלקה לפסיכולוגיה באוניברסיטת ריברסייד בקליפורניה, וחוקרת את הפסיכולוגיה של האושר (היבט של הפסיכולוגיה החיובית).

ביוגרפיה

ליובומירסקי נולדה ברוסיה ובילדותה היגרה עם משפחתה לארצות הברית. היא סיימה תואר ראשון בפסיכולוגיה בהצטיינות יתרה מאוניברסיטת הרווארד ב-1989 ובשנת 1994 סיימה דוקטורט בפסיכולוגיה חברתית באוניברסיטת סטנפורד. באותה שנה החלה ללמד באוניברסיטת ריברסייד קליפורניה, ובשנת 2005 מונתה לפרופסור מן המניין במוסד.
בשנת 2008 יצא ספרה "The How of Happiness: A Scientific Approach to Getting the Life You Want", בהוצאת פינגווין. הספר זכה להצלחה ותורגם ל-15 שפות.
סטיבן קווסט

ביוגרפיה

קווסט סיים ב-1986 תואר ראשון בהנדסת אווירונאוטיקה מאקדמיית חיל האוויר של ארצות הברית. ב-1988 סיים תואר במינהל ציבורי מאוניברסיטת הרווארד. 
עבר קורס טיס בבסיס ויליאמס שבאריזונה והוכשר כטייס מטוסי F-15E סטרייק איגל בבסיס חיל האוויר לוק באריזונה. שירת בטייסת הקרב 336 בקרוליינה הצפונית. לאחר לימודים במכללה לפיקוד ומטה של חיל האוויר שירת בשנים 1997–1999 כעוזרו הצבאי של סגן נשיא ארצות הברית. לאחר מכן הוצב בטייסת הקרב 492 בבסיס חיל האוויר המלכותי לייקהית' שבאנגליה ושימש עוזר קצין מבצעים, קצין אג"ם ומפקד הטייסת. בספטמבר 2003 מונה למפקד להק המבצעים של כנף האימונים 47. בפברואר 2005 עבר לשרת במחלקת קצינים בכירים באגף כוח אדם של חיל האוויר. 
בספטמבר 2006 מונה למפקד כנף הקרב הרביעית בבסיס סימור ג'ונסון שבקרוליינה הצפונית. בספטמבר 2008 מונה לסגן ראש מחלקת דרישות בפיקוד הקרב של חיל האוויר. באפריל 2009 מונה למפקד כוח המשלוח האווירי 455 בבסיס באגראם שבאפגניסטן. במהלך תפקידו קודם לדרגת בריגדיר גנרל ביוני 2010 מונה לראש המחלקה לענייני אירופה, נאט"ו ורוסיה באגף התכנון והמדיניות של המטות המשולבים. במרץ 2012 מונה לראש מחלקת דרישות בפיקוד הקרב וקודם לדרגת מייג'ור גנרל. בינואר 2013 מונה לראש צוות הערכה ובניית התוכנית הרב-שנתית של חיל האוויר. 
בנובמבר 2014 קודם לדרגת לוטננט גנרל ומונה לנשיא אוניברסיטת חיל האוויר של ארצות הברית. במהלך תפקידו הקים מכללה ללוחמה קיברנטית. 
בנובמבר 2017 מונה למפקד פיקוד החינוך והאימונים של חיל האוויר. הוא שירת בתפקיד עד יולי 2019. 
במהלך שירותו צבר למעלה מ-3,300 שעות טיסה, כולל למעלה מ-650 שעות טיסה מבצעיות. הוא עוטר בצלב התעופה המצוינת ו-11 פעמים במדליית האוויר. הטיס מטוסי T-6 טקסאן II‏, T-37 טוויט, T-38 טאלון ו-F-15E סטרייק איגל. 
קווסט בעל תואר שני במינהל ציבורי מאוניברסיטת הרווארד, בוגר המכללה לפיקוד ומטה ומכללת המלחמה של חיל האוויר. בוגר תוכנית לימודי ביטחון לאומי באוניברסיטת בוסטון, תוכנית בכירים ב-MIT ובאוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל.