google/wiki40b huggingface dataset:
סמור הררי

מאפיינים

הסמור ההררי חי בטבע מקזחסטן וערבות דרום רוסיה בצפון עד להרי ההימלאיה בטיבט, נפאל וחבל לדאק שבהודו, בדרום. במזרח הוא נפוץ עד לסין וחצי האי הקוריאני.
הסמור בעל פרווה חומה כהה עם גוף מוארך וזנב ארוך. החזה צהוב בהיר ואורכו 100–150 מ"מ ומשקלו 110–230 גרם. בעונת הקיץ הסמור משיל את פרוותו ולפרווה מעט יותר בהירה אך עדיין חומה. הסמור הוא מין קטן ועדין אך הוא בעל ניבים חדים ומשחר לטרף.
הסמורים חיים בקבוצות קטנות והם מחפשים טרף בעיקר מכרסמים כמו עכברים, עופות וביציהם, זוחלים, צפרדעים וחרקים. באזורי מים הם צדים גם דגים וסרטנים קטנים. הם רודפים אחרי טרפם גם בין הענפים והסלעים והורגים אותו בנשיכה קטלנית. הם עצמם נטרפים על ידי עופות דורסים ולעיתים נדירות גם זאבים ושועלים שלא מוצאים טרף אחר. תוחלת חייהם בשבי מגיעה ל10 שנים.
הסמור עלול להיות בסכנה בעתיד הקרוב עקב פגיעה באזורי חיותו המיוערים. הסמורים גם ניצודים לפרוותם, אף שהדבר אינו חוקי.
ולדמר, נסיך דנמרק

ביוגרפיה

ולדמר נולד ב-27 באוקטובר 1858 בארמון ברנסטורף, קופנהגן לכריסטיאן, נסיך שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג וללואיזה, נסיכת הסן-קאסל, בתם של וילהלם, נסיך הסן-קאסל ולואיזה שרלוטה, נסיכת דנמרק. למרות שהוא בא ממשפחת מלוכה ואבותיו כללו את ג'ורג' השני, מלך בריטניה ופרדריק החמישי, מלך דנמרק, משפחתו חיה חיים נורמליים יחסית ולא החזיקה בעושר רב. בילדותו נהג הסופר האנס כריסטיאן אנדרסן להגיע לביתם ולהקריא לילדים סיפורים לפני השינה.
במרץ 1863 נסעו בני המשפחה לבריטניה לחתונת אחותו הגדולה אלכסנדרה, נסיכת דנמרק עם אלברט אדוארד, נסיך ויילס, בנה של המלכה ויקטוריה, ובנובמבר אותה שנה מת פרדריק השביעי, מלך דנמרק, ואביו עלה לשלטון ככריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק. מוקדם יותר באותה שנה גם נבחר אחיו וילהלם למלך יוון.
בקיץ 1874 ליווה ולדמר את אביו בביקורו באיסלנד, ולאחר מכן החל את לימודיו באקדמיה הימית המלכותית הדנית. בשנת 1879 הוא הוסמך כקצין בדרגת לוטננט משנה, ובשנת 1880 הועלה לדרגת לוטננט, ובשנים שלאחר מכן השתתף בכמה משלחות של הצי. משנת 1883 חי ולדמר בארמון ברנסטורף ליד קופנהגן עם גאורגיוס, נסיך יוון ודנמרק, שנשלח כילד לדנמרק על מנת להתגייס לצי המלכותי הדני, והועבר לטיפולו של ולדמר, שהיה אדמירל בצי הדני. גאורגיוס הרגיש שאביו זנח אותו בהזדמנות זו, ומאוחר יותר תיאר לארוסתו את הקשר העמוק שפיתח לדודו מאותו יום ואילך.
ב-20 באוקטובר 1885 התחתן ולדמר עם מארי, נסיכת אורליאן, בתם של הנסיך רובר, דוכס שארטר ופרנסואז, נסיכת אורליאן. בעת נישואיהם סיכמו השניים שבניהם יגודלו כלותרנים, ואילו בנותיהם כקתוליות, ואכן ארבעת בניהם חונכו כלותרנים, ואילו בתם מרגרט, נסיכת דנמרק הייתה הנסיכה הדנית הראשונה מתקופת הרפורמציה שהייתה קתולית.
לוולדמר הוצעו הכתרים של ממלכת בולגריה וממלכת נורווגיה, אולם הוא דחה אותם בשל לחצים בינלאומיים, והמשיך בקריירה הימית שלו עד מותו. ב-14 בינואר 1939 מת ולדמר בארמון הצהוב בקופנהגן, ובעת מותו היה הילד האחרון של כריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק שנותר בחיים.
יוסף נדבה

יוסף נדבה  (Nedava;‏ 15 בספטמבר 1915 – 18 בפברואר 1988) היה היסטוריון, חוקר תולדות הציונות ותולדות עם ישראל, סופר, משפטן, פרופסור למדע המדינה, מתרגם, עיתונאי ופובליציסט, שהיה מזוהה עם התנועה הרוויזיוניסטית.

פעילותו הציבורית ועמדותיו

נדבה פעל למען טיהור שמו של יוסף לישנסקי, איש ניל"י, ולמען יובאו עצמותיו של לישנסקי לקבורה ממלכתית; ואכן באוגוסט 1979 הועברו עצמותיו של לישנסקי, בטקס ממלכתי-צבאי, להר הרצל, והוא נקבר בסמוך לקברו של אבשלום פיינברג.
היה משוכנע בחפותם של אנשי הימין אב"א אחימאיר, אברהם סטבסקי וצבי רוזנבלט, שהואשמו ברצח ארלוזורוב, ולחם למען הכרת הממסד בכך. כמו כן עשה רבות להנצחתם של עולי הגרדום.
ז'ולייט בינוש

תחילת דרכה

בינוש נולדה בפריז לאב במאי קולנוע ולאם שחקנית. בגיל 15 נשלחה ללמוד בתיכון לאמנויות ולאחר מכן למדה ב"קונסרבטוריון הצרפתי לאמנויות הדרמה". ב-1983, בהיותה בת 18, קיבלה תפקיד קטן בסרט העצמאי "Liberty belle". באותה תקופה עבדה כפקידה במשרד התרבות הצרפתי וכמודל לציירים, ובמקביל החלה בהדרגה לבנות לה קריירה של שחקנית. בשנת 1986 היא הצטלמה אצל ליאו קראקס שהיה אז חבר שלה בסרט "זה אצלה בדם".

הפריצה הגדולה

הפריצה הגדולה הגיעה כשכיכבה בסרטו של פיליפ קאופמן "הקלות הבלתי נסבלת של הקיום" (1988). בהמשך כיכבה בסרטים המצליחים "הנאהבים מפון נף" (1991), שבו גילמה ציירת מיואשת (עליו קיבלה את פרס האוסקר האירופי), "החלטה גורלית" (1992), סרטו של לואי מאל, שעליו הייתה מועמדת לפרס סזאר, וב"שלושת הצבעים: כחול", סרטו האניגמטי של קשישטוף קישלובסקי, שעליו זכתה בפרס סזאר. בסך הכול קיבלה בינוש שמונה מועמדויות לפרס הסזאר (כולם כשחקנית ראשית) וארבע פעמים לפרס האוסקר האירופי, שמתוכן זכתה בשלוש.

קריירה בינלאומית

ב-1997 זכתה בפרס אוסקר כשחקנית המשנה הטובה ביותר על תפקידה ב"הפצוע האנגלי", שבו גילמה אחות קנדית המטפלת בזר פצוע במהלך מלחמת העולם השנייה. הסרט פתח לה קריירה בינלאומית: אחריו כיכבה בסרטים הוליוודיים כדוגמת "שוקולד" (שעליו קיבלה מועמדות לאוסקר) ו"לגעת במילים", לצדו של ריצ'רד גיר.
שיחקה בתפקיד הראשי בסרט "שוקולד" (צרפתית: Chocolat), סרט משנת 2000 שמבוסס על ספרה של ג'ואן האריס ובוים על ידי לאסה הלסטרום. הסרט מספר את סיפורה של אם צעירה (ז'ולייט בינוש) המגיעה לעיירה בצרפת עם בתה בת השש, ופותחת בה חנות שוקולד. במהרה השוקולד משנה את חייהם של תושבי העיירה. הסרט היה מועמד לחמישה פרסי אוסקר.
הסרט צולם בצרפת, בעיירה פלביני (Flavigny-sur-Ozerain) ובטירת בנאק (Château de Beynac). הסצנות באגם צולמו באנגליה.
היא כיכבה בשניים מסרטיו של הבמאי האוסטרי מיכאל הנקה: "לחיות על הקצה" ובסרטו עטור השבחים "מחבואים", שבו גילמה את רעייתו החשדנית של דניאל אוטיי, ועליו קיבלה מועמדות לפרס האוסקר האירופי. לאחר התקדמות זו בקריירה שלה דווח כי בינוש היא השחקנית הצרפתייה בעלת השכר הגבוה ביותר מעולם. בשנת 2006 שיחקה בדרמת הפשע "הסגת גבול" של הבמאי אנתוני מינגלה. 
בשנת 2011 שיחקה במותחן האקשן "בן של אף אחד" בכיכובם של אל פצ'ינו וצ'נינג טייטום. בשנת 2012 שיחקה בסרטו של דייוויד קרוננברג "קוסמופוליס". בשנת 2013 שיחקה בדרמה הרומנטית "מילים ותמונות" לצד קלייב אוון. בשנת 2014 שיחקה בדרמה "העננים של סילס מריה" שכתב וביים אוליבייה אסאיאס, לצידה של קריסטן סטיוארט וגם בסרט גודזילה. בשנת 2017 שיחקה בסרט הפעולה "הרוח במעטפת", המבוסס על מאנגה יפנית באותו שם. בשנת 2018 שיחקה בתפקיד הראשי בסרט "המסע ליושינו". ב-2019 שיחקה בתפקיד הראשי בסרט "מי אתה חושב שאני?".
בינוש לא נישאה מעולם אך היא אם לשני ילדים: רפאל (עם אנדרה אל) וחנה, עם השחקן בנואה מאגימל ("המורה לפסנתר").
היינץ לאמרדינג

קריירה מוקדמת

לאמרדינג נולד ב-27 באוגוסט 1905 בדורטמונד, שהשתייכה לקיסרות הגרמנית. בשנת 1931 הוא הצטרף למפלגה הנאצית, ובשנת 1933 הצטרף לאס אה. ב-1 באפריל 1935 הוא הצטרף לאס אס, וב-19 באוקטובר 1939 הוא הועלה לדרגת שטורמבאנפיהרר.

מלחמת העולם השנייה

במהלך המערכה על צרפת הוא פיקד על גדוד ההנדסה בדיוויזיית האס אס השלישית, ועוטר בעיטור צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה. בנובמבר 1940 הוא מונה לקצין אג"ם של דיוויזיית האס אס השלישית, עמה לחם במהלך מבצע ברברוסה, וב-1 בספטמבר 1941 הוא הועלה לדרגת אוברשטורמבאנפיהרר. במסגרת תפקידו הורה לאמרדינג על הריסתם של כפרים רבים בברית המועצות, ובסוף אפריל 1943 אף כיהן כמה ימים כמפקד הדיוויזיה. ב-30 בינואר 1943 הוא הועלה לדרגת, וב-24 באפריל אותה שנה קיבל את עיטור הצלב הגרמני בזהב. לאחר שירות קצר כקצין אג"ם במטהו של אריך פון דם באך-צלבסקי, בסוף 1943 הוא מונה למפקד צוות קרב בדיוויזיית אס אס "דאס רייך" והועלה לדרגת אוברפיהרר, וב-25 בינואר 1944 הוא מונה למפקד הדיוויזיה. לדברי מקס הייסטינגס הוא התמנה כמפקד דיוויזיה אך ורק בשל היחסים האישיים הקרובים שלו עם היינריך הימלר, ולא בשל יכולותיו הצבאיות. ב-11 באפריל 1944 הוא עוטר בצלב האבירים של צלב הברזל, וב-20 באפריל הוא הועלה לדרגת בריגדפיהרר. ב-25 ביולי 1944 נפצע לאמרדינג, ולאחר החלמתו הוא חזר לפקד על הדיוויזיה. בינואר 1945 הוא הועלה לדרגת אוברפיהרר, וב-2 בפברואר 1945 הוא מונה לראש מטה קבוצת ארמיות ויסלה. באפריל 1945 הוא מונה למפקד דיוויזיית אס אס ה-38, ובסוף המלחמה נפל בשבי הבריטי.

אחרי מלחמת העולם השנייה

הבריטים סירבו להסגירו לצרפת, שדרשה להעמידו לדין בשל חלקו בטבח אורדור-סור-גלאן ובטבח טול, ולאחר שחרורו הוא התגורר בדיסלדורף, שם ניהל עסק מצליח. בשנת 1953 שפט אותו בית משפט צרפתי בבורדו למוות שלא בפניו, אולם ממשלת גרמניה המערבית סירבה להסגירו. לאחר משפט אייכמן שקלו הצרפתים לשלוח יחידת קומנדו שתחטוף אותו מביתו, אולם עוד קודם שהם הצליחו לבצע את המשימה, מת לאמרדינג ב-13 בינואר 1971 בבאד טלץ כתוצאה מסרטן.
מתיבתא (פירוש)

מתיבתא היא הפירוש הארמי למושג ישיבה. המתיבתא היא מוסד ללימוד תורה על כל תחומיה, על פי המסורת היהודית. זהו המוסד להשכלה גבוהה של החינוך היהודי, שהיווה מוסד המשך למסגרת החינוך היסודי היהודי, ה"תלמוד תורה". הישיבה שימשה במהלך הדורות להעברת מסורת התורה שבעל-פה ודברי חז"ל מדור לדור וללימוד ושינון עצמי.
מהדורת מתיבתא הוא שם מסחרי למהדורה מבוארת של התלמוד הבבלי עם הרחבות והוספות שיוצאת לאור על ידי מכון עוז והדר. 
לצד צילום דף הגמרא המסורתי של ש"ס וילנא מהמהדורה המחודשת עוז והדר, כלולים במהדורה זו עמודים נוספים ובהם ביאור לגמרא והערות למדניות. הוצאה זו כוללת גמרא מנוקדת ומפוסקת, המשולבת עם פירוש מילולי של הארמית הבבלית שבתלמוד, פירוש על פירוש רש"י ותוספות, תמצית של כמה מפרשני הגמרא, סיכום ההלכות הנלמדות מהגמרא ועוד.

הוצאה לאור

הכרך הראשון של המהדורה יצא לאור בשנת ה'תשס"ה (2005) והכרכים הבאים יצאו לאור בהתאם לסדר לימוד הדף היומי. פרויקט הוצאת 135 כרכי המהדורה על כל מסכתות הש"ס, עירב מאות עובדים והיה הגדול בסוגו במכונים התורניים בעולם.] יוזם הרעיון והמנצח על מלאכת העריכה הוא הרב מנחם מנדל פומרנץ, ראש בית המדרש היכלי תורה בבית שמש. כאשר בראשות המיזם עמד הרב יהושע לייפר נשיא עוז והדר.   
בשנת 2013 הושלם הפרויקט בהוצאת הכרך ה-135 והאחרון. עם זאת יצאו לאחר מכן מהדורות חדשות של החלק הראשון של הכרכים, עם חומרים נוספים.

תפוצה

הפרויקט שנועד בעיקרו לשרת את לומדי הדף היומי, כמו גם ספריות תורניות ותלמידי הישיבות הנדרשים למסכת עיונית ספציפית, מופץ בכמה מהדורות ופורמטים. לצד הפורמט הגדול והכבד, יצאה המהדורה גם בפורמט מוקטן בכריכה רכה וקלה לנשיאה, מהדורה זו מיועדת בעיקר ללומדים בדרכים, והיא מופצת למנויים בכל רחבי העולם. כאשר על פי פרסומי המכון, מדובר ברבבות מנויים. 
לצורך קידום המהדורה, נטל מכון עוז והדר חסות מרכזית על מעמדי חגיגות סיום הש"ס המרכזיות של המחזור ה-13 בכל רחבי הארץ, והעמיד במרכז השמחה את השלמת המהדורה.

מיזמי המשך

בסיום הוצאת המהדורה הראשונה, המשיך המכון לשקוד על ליטוש ועריכה מחודשת בעיקר במסכתות הראשונות, על סמך הערות שהתקבלו והניסיון הרב שהצטבר במהלך שנות העבודה. התוצאה מודפסת במהדורה מחודשת. 
הרעיון של מהדורת מתיבתא לתלמוד הבבלי, הועתק בידי ראשי עוז והדר לספרים ומיזמים נוספים. כך יצאו לאור גם סידורי תפילה, זמירות שבת, הגדה של פסח, יוצרות ומוספין ועוד, תחת המותג מתיבתא, כאשר גם בהם נמצאים כל המדורים המאפיינים. 
בנוסף מתוכנן לצאת פירוש מתיבתא גם לספרי יסוד נוספים כמו הרמב"ם, התלמוד הירושלמי וספר הזוהר.
כפר עבודה

כפר עבודה היה סוג של יישובים שהוקמו בראשית ימיה של מדינת ישראל ללא שלתושבים היו אמצעי ייצור מספקים לאחזקה עצמית, ועל כן הם היו מבוססים על עבודה עבור גורמי חוץ, בעיקר הקרן הקיימת.
לאחר קום מדינת ישראל ראו המוסדות המיישבים חשיבות רבה בהתיישבות באזורים ההרריים בפרוזדור ירושלים ובגליל. באזורים ההרריים הוקמו 14 יישובים של נוער חלוצי וחיילים משוחררים ו-30 מושבים של עולים חדשים. במחנות העולים שהיו מלאים עד אפס מקום, ישבו עולים רבים שלא עבדו אך לא היה עבורם קרקע מספקת ראוייה לחקלאות לצורך הקמת יישובים נוספים בהר. בעקבות זאת, הוחלט על ידי נציגי הממשלה, הסוכנות היהודית והמרכז החקלאי להקים כפרי עבודה בהם ייושבו כ-5,000 משפחות תוך הבטחה שהמתיישבים יועסקו בעבודות ציבוריות במשך 5 שנים.
בהקמת כפרי עבודה הוחל לקראת סוף שנת 1949, בפרוזדור ירושלים ובגליל, במקומות שבהם לא היה מספיק קרקע לצורך התיישבות חקלאית. בכפרי העבודה הוכנו לעולים בתים והובטח להם עבודה בהכשרת קרקע וייעור. על פי התוכנית, לאחר גמר הכשרת הקרקע יוקצו לכפרי העבודה משבצות קרקע, בהתאם לכך ייקבע מספר משפחות בכפר העבודה, וכפר העבודה יוסב למושב. כן נעשה מאמץ שלכל מתיישב יהיה משק עזר של 3–4 דונם.
ארבעה כפרי עבודה ראשונים הוקמו בנובמבר 1949: ליפתא, גדעונה, זנגריה ופוריה - כפר עבודה. בדצמבר 1949 הוקם כפר העבודה החמישי, אשתאול.
בשנת 1950 הוקמו 19 כפרי עבודה, 17 של עולי תימן, אחד של עולי הודו (עופר), ואחד של עולי מרוקו (שואבה). עד סוף 1951 הוקמו 29 כפרי עבודה, 9 בגליל (זנגריה, פרוד א', פרוד ב', צוריאל, גורן, ואדי קרן, עין יעקב), 2 בגלבוע (גדעונה ונורית), 2 ברמת מנשה ו-16 בפרוזדור ירושלים. ב-17 מהכפרים הוכנו בתי בלוקים, אבן או עץ וב-12 הוקמו צריפים. עד סוף 1951 תוכננו ב-15 מכפרי העבודה השטחים החקלאיים, לאחר שהוכשרו מעל 13,000 דונם.
חינם

מוצר או שירות אשר ניתנים ללא תמורה נחשבים שניתנו בחינם. 
נתינה שכזו, תמיד כרוכה בעלות כלשהי, בין אם היא עלות כספית (בשל עלות חומרי גלם, שכר לעובדים וכולי), ובין אם היא תשומת לב או השקעת זמן בדבר הניתן - אך העלות לא מושתת על המקבל. ישנן סיבות רבות למתן דברים בחינם, ונתינה כזאת מבוססת על מודל עסקי מסוים או מעידה על אינטרס מסוים.

חבילות מוצרים

עסקים רבים יוצאים במבצעים בהם מוצר מסוים ניתן בחינם, כתוצאה מרכישה של מוצר אחר. מבצע שכזה יוצר תחושה של "כדאיות" אצל קונים פוטנציאליים, ויכולה לעודד אותם לרכוש את המוצר. מעבר לפוטנציאל בהגברת הקניה של הלקוחות, בתי עסק רבים משתמשים בשיטה זו על-מנת למנוע מעצמם הוצאות והפסדים. לדוגמה, בית עסק רכש מוצר מסוים בכמות גדולה, נדרש להחזיק את המוצר במקום כלשהו. לשטחי אחסון יש עלות מסוימת, והם אינם בלתי מוגבלים. לפעמים בית עסק יעדיף לחלק בחינם מוצר שאינו פופולרי, או פחות רווחי, על מנת לפנות מקום למוצרים יותר רווחיים.

פרסום

מוצרים ושירותים רבים ניתנים בחינם מתוך אסטרטגיית שיווק. דוגמאות למוצרים כאלו הם עטים, מזכרות, וחינמונים, אשר מחולקים בחינם, ועליהם מודפסים סמל, סיסמה, או פרסומות. החיפוש חינם של מנוע החיפוש גוגל מונע מאינטרס כלכלי דומה (פרסומות).
יש חברות מסחריות שמחלקות מוצר לאוכלוסייה אהודה בציבור (מחלקות כריכים לחיילים בצמתים), או תורמות לקהילה בדרכים אחרות, על מנת לפרסם את עצמן.
לעיתים מחולק בחינם המוצר עצמו, או גרסה חלקית של המוצר, על מנת לאפשר לציבור לבחון את המוצר ולהתרשם ממנו, ובכך ליצור חשיפה שיכולה להביא לרכישה חוזרת של המוצר, בכסף מלא.

הכנסה ממקור אחר

שירותים רבים (כגון כבישים) ניתנים בחינם על ידי מדינות וגופים אחרים, ללא עלות ישירה על השימוש בהם. המימון לשירותים אלו מגיע ממקורות אחרים, כגון הכנסות המדינה ממסים, או תרומה של ארגונים, שלעיתים אף זוכים להטבת מס כתוצאה מתרומתם.

הערכת שווי החינם

ביטוי נפוץ הוא "אסיא דמגן במגן - מגן שוה" (=רופא שמרפא בחינם - שווה חינם", תלמוד בבלי, מסכת בבא קמא, דף פ"ה, עמוד א') או בעברית "עולה חינם, שווה חינם". ביטוי זה נובע מאיכות נמוכה, שממנה סובלים לעיתים מוצרים המחולקים בחינם, בעקבות הרצון של המחלקים לצמצם את ההוצאה שלהם על מוצרים המחולקים.
מוזיאון פטרהוף

היסטוריה

המוזיאון נוסד ב-19 במאי 1918 . מספטמבר 1941 ועד ינואר 1944 היה נתון לשליטת ורמאכט שכבשו במהלך המצור על לנינגרד. הארמונות הופצצו והובערו, הפסלים בגנים הושחתו, המזרקות נהרסו ותכולת הארמונות והמוזיאונים נבזזו.
לאחר שחרור השטח בידי הצבא האדום, משנת 1944 ועד ספטמבר 1947 נערכו עבודות שחזור שנמשכות כבר למעלה מחמישה עשורים. בשנת 1999 נחנך לציבור ארמון פיוטר הראשון בסטרלנה, לאחר שהצליחו לשחזרו.
בשנת 2003 נפתח מחדש ארמון קונסטנטין, שזמן קצר לאחר מכן הועבר לניהול הסגל הנשיאותי של רוסיה על מנת לשמש כמעונו של נשיא רוסיה בעת ביקוריו באזור. בשנת 2007 מוזיאון אוראניינבאום נקלט מחדש לניהולו של מוזיאון פטרהוף. ב-12 ביוני 2008 המוזיאון נבחר כאחד משבעת פלאי רוסיה ובנובמבר אותה שנה כל הארמונות והאובייקטים שבאחריות המוזיאון זכו לאבטחת חברת האבטחה "מגיסטרל".

הנהלה

הנהלת המוזיאון נמצאת ברחוב רזבודנאיה בעיר פטרהוף, כאשר אוצרת המוזיאון היא ילנה קלניצקאיה. המוזיאון כפוף למשרד התרבות של רוסיה שאחראי להקצאת התקציבים למוזיאון.
נחמן שמואל יעקב מיודסר

קורות חייו

נולד בפולין למשפחה חסידית, מצאצאי רבי יהונתן אייבשיץ. למד אצל הרב אברהם בורנשטיין, בעל ה"אבני נזר". כמו כן למד אצל האדמו"ר רבי מאיר יחיאל הולשטוק מאוסטרובצה. הוסמך על ידי גדולי פולין ובהם רבי אברהם מפוריסוב. כיהן כרבה של בראָק בפולין. נמנה עם חותמי הכרוז של רבני פולין שיצאו נגד השגת משרת רבנות תמורת תשלום על ידי הרב. 
בשנת תרפ"ה (1925) עלה לארץ ישראל והתיישב בעיר העתיקה ירושלים. בשנת תרפ"ח (1928) החליט רבה הראשון של המושבה בני ברק, הרב אריה מרדכי רבינוביץ, לעזוב את בני ברק לטובת ירושלים, ואת מקומו מילא זמנית רבה של רמת גן השכנה, הרב שלמה זלקינד לנדרס. בשנת תרצ"א (1931) הוחלט למנות את הרב מיודסר לרב המושבה, והוא כיהן בתפקידו במשך שלוש שנים. 
בשנת תרצ"ב (1932) הוא אירח בביתו את האדמו"ר מגור רבי אברהם מרדכי אלתר בביקורו בבני ברק, עם בניו רבי ישראל ורבי שמחה בונים וחתנו הרב יצחק מאיר לוין. את קבלת הפנים לחסידיו באזור ערך האדמו"ר מגור בביתו של הרב מיודסר. כשהגיע החזון איש לבני ברק, בשנת תרצ"ג (1933), שימש לו ביתו של הרב מיודסר אכסניה למשך התקופה הראשונה. 
בשנת תרצ"ד (1934) החליפו הרב יוסף צבי קאליש כרב ראשי של המושבה. עם זאת, הרב מיודסר המשיך לכהן כרב בבני ברק ורשם זוגות לנישואין. בין השנים תרצ"ד - תרצ"ז (1937-1934) הוא כיהן כיושב-ראש ועד המושבה, ובמסגרת תפקידו ייצג את תושבי בני ברק בפני מושל המחוז הבריטי. 
נכדתו טובה, בת בנו ישראל יוסף מיודסר, נישאה ליצחק מאיר, לימים ראש עיריית בני ברק.
על שמו נקרא רחוב בבני ברק, בכניסה לשיכון חזון איש.
ז'אן פרנסואה דוקלרק

ביוגרפיה

הוא נולד בגוואדלופ לז'אן דוקלרק. דוקלרק החל את הקריירה שלו בחיל הים הצרפתי, תחילה כקפטן, ולאחר מכן בפיקוד של פריגטה. במלחמת הירושה הספרדית ב-10 במאי 1710 הוא הפליג מלה רושל כמפקד של שייטת קטנה כדי לתקוף את ריו דה ז'ניירו. היו ברשותו רק שש ספינות ו-1,200 אנשים. 
בסוף אוגוסט 1710 הם הגיעו לריו דה ז'ניירו וניסו לכבוש את העיר, מה שהתברר כאסון. הפורטוגזים קיבלו מידע על הגעתם, ולא נתקלו בקשיים נגד הכוח הקטן. 400 צרפתים נהרגו ו-700 נתפסו. על-אף הכישלון, דוקלרק נעשה אביר במסדר סנט לואיס. ב-18 במרץ 1711 נרצח דוקלרק בכלא בנסיבות מסתוריות על ידי קבוצה של רעולי פנים. בספטמבר 1711 כוח צרפתי גדול יותר בהנהגתו של רנה דוגאי-טרוין הצליח לכבוש את ריו דה ז'ניירו ושיחרר את האסירים השורדים מהפשיטה של דוקלרק.
מוסלה

מקור השם

השם מוסלה נובע מ"מוס אללה", כלומר "בסמוך לאללה". השם ניתן להר בתקופת השלטון האיסלאמי של בולגריה תחת האימפריה העות'מאנית. השם הקודם של ההר היה טנגרה.

גאוגרפיה

פסגת מוסלה שוכנת בפארק הלאומי רילה ועל מדרונותיו התחתונים של ההר צומחים, בין השאר, אורן מקדוני, ואשוח בולגרי.
יודאיקה לקסיקון

יודאיקה לקסיקון הוא לקסיקון מונחים ביהדות בעריכת יובל קמרט, שראה אור בהוצאת כתר בירושלים, ובשנת 1976 ראה אור גם במהדורת דבר. הוא עיבוד עברי וישראלי של המילון האנציקלופדי Everyman's Judaica שראה אור בשנות ה-70 של המאה ה-20 בעריכתו של ד"ר ג'פרי ויגודר (Wigoder).
הלקסיקון מכיל מבחר ערכים בתולדות עם ישראל מאז העת העתיקה, ימי הביניים, והעת החדשה, עד לשנים שבו חובר. הערכים עוסקים בתנועות וזרמים, בקהילות ישראל, באישים ובחיבוריהם, במקרא, בהלכה ובמנהגים יהודים.
מלבד העורך הראשי, השתתפו בעריכה עודד אבישר, יהודה בלומנפלד, יונתן עמר-מן, ומשה רוזן.
משה לוסטיג

קורות חיים

נולד בעיר ליגניץ שבגרמניה (כיום לגניצה, בפולין). כבר בהיותו ילד הראה כישרון בנגינה בפסנתר ונשלח ללמוד פסנתר ותאוריה בקונסרבטוריון שטרן בברלין.
ב-1932, בהיותו בן עשר, עלה עם משפחתו לארץ ישראל. כאן המשיך ללמוד פסנתר אצל הפסנתרן אלכסנדר בוך, ניצוח אצל מיכאל טאובה וקומפוזיציה אצל פאול בן חיים ואריך ולטר שטרנברג.
בגיל 17 החל ללמוד נגינה בקרן יער, וכעבור שנתיים הצטרף לתזמורת שירות השידור הארצישראלי בירושלים.
לוסטיג התפרסם כפסנתרן מוכשר, מנצח, מלחין ומעבד. הוא ליווה אמנים רבים, ניצח על המקהלה של שירות השידור הארץ-ישראלי והקים את האנסמבל לכלי נשיפה שלו.
ב-1947 נוסדה חמישיית כלי נשיפה שכללה את אורי טפליץ, אליהו טורנר, יונה אטלינגר, וולפנג לוי ומרדכי רכטמן. הפסנתרן של החמישייה היה משה לוסטיג, שעזר למרדכי לפתח את אמנות החמישייה.
בשנת 1958 זכה בפרס מילוא.
לוסטיג נפטר באופן פתאומי בספטמבר 1958 בביתו שברחוב הפלמ"ח 12 בגבעתיים, בגיל 35. נטמן בנוכחות קהל רב בבית הקברות קריית שאול.
הניח אישה, הנבלנית אביבה לוסטיג (בתה של הפסנתרנית עליזה שמוקלר-הס), ובן. אלמנתו נישאה לצ'לן עוזי ויזל.
וינר ריזנראד

וינר ריזנראד (גרמנית Wiener Riesenrad) הוא גלגל ענק בפארק פראטר שבעיר וינה, בירת אוסטריה.
הוא הוקם החל בשנת 1896 לכבוד יובל הזהב של קיסר האימפריה האוסטרו-הונגרית פרנץ יוזף הראשון, והחל לפעול ב-25 ביוני 1897. תוכניות להורסו בשנת 1916 נגנזו בשל קשיים כספיים, והוא נרכש בידי אדוארד שטיינר (Eduard Steiner). לאחר האנשלוס ב-1938 הוחרם הגלגל מידיו של שטיינר שהיה יהודי, ואשר נרצח בשנת 1944 באושוויץ. הגלגל ניזוק במלחמת העולם השנייה ועלה באש בשנת 1944. לאחר המלחמה, החל בשנת 1945, נבנה הגלגל מחדש, ושב לפעול בשנת 1947. תחת 30 התאים שהיו בו קודם לשריפה, הותקנו בו רק 15, בשל החשש שיציבותו נפגעה.  
גובהו של הגלגל הוא 64.75 מטר, וקוטרו 60.96 מטר (200 רגל בדיוק). הגלגל לבדו שוקל 244.85 טון והמבנה כולו מגיע למשקל של 430.05 טון. הוא מסתובב במהירות של 2.7 קמ"ש, ומשך ההקפה הוא 255 שניות. 
הווינר ריזנראד הוא אטרקציה תיירותית פופולרית ונחשב לאחד מסמליה של העיר. הוא הופיע במספר סרטים, בהם האדם השלישי משנת 1949, והסרט בסדרת סרטי ג'יימס בונד מ-1987, 007 באזור המסוכן. לרגל אליפות אירופה בכדורגל יורו 2008 שנערכה באוסטריה ובשווייץ, כוסה הגלגל בתמונתו של שוער הכדורגל פטר צ'ך.
ג'רמי לנגפורד

ביוגרפיה

ג'רמי לנגפורד נולד בלונדון שבאנגליה. אביו, בארי לנגפורד , היה עורך ובמאי ב-BBC, ומן הבמאים הראשונים של הטלוויזיה הישראלית. אחותו של ג'רמי, היא קרוליין לנגפורד, שחקנית ואשתו השנייה של אסי דיין ואחיינו הוא ליאור דיין. שם המשפחה המקורי של ג'רמי לנגפורד היה לליוולד, משפחתו ילידת הולנד. לנגפורד קשור לג'וזף לליוולד , עורך העיתון "ניו יורק טיימס", ולרב ארתור לליוולד , פעיל זכויות האזרח. סבא רבא של ג'רמי לנגפורד היה בדרן חצר מלכותי בבריטניה (שהתמחה בשריקות) ששירת בחצרו של אדוארד השביעי ופתח את מפעל הסבון של סלומאן.]
ג'רמי לנגפורד עבר מאנגליה למלבורן שבאוסטרליה כשהיה בן 13. בגיל 15 התחיל להתעניין ולשחק עם זכוכית. תחילה הוא המיס בקבוקי זכוכית בתנורי קרמיקה ישנים ומחומרי הגלם המותך הכין את עבודות הוויטראז' הראשונות שלו.
בגיל 18 חזר לאנגליה ללמוד בבית הספר לקולנוע בלונדון, ושם פגש אמן זכוכית אשר לימד אותו טכניקות שונות לשימוש בזכוכית.
בשנות ה-70 פתח לנגפורד סטודיו בלונדון, ובמקביל שהה גם בישראל. בתקופה זהו התנסה בעבודה בזכוכית רבודה (שכבות זכוכית) ליצירת פסלים אמנותיים. כיום הוא רב אמן בתחום הפיסול בזכוכית וויטרז'ם ויצירותיו מוצבות במקומות רבים בעולם.
לנגפורד היה נשוי ליעל (שם רווקות: ז'וסלין איתח), חוקרת כימיה קוונטית (נפטרה ב-15 בנובמבר 2009). בני הזוג עסקו בפרויקט העוסק בחקירת הקשר שבין אמנות, גלי מוח ומודעות.

פעילות מקצועית

לנגפורד עסק לאחרונה בפרויקטים במקומות שונים בארצות הברית. בין היתר מוצגות עבודות שלו בניו יורק, בלוס אנג'לס ובפלורידה. עבודות מגוונות שלו מוצבות בבתי כנסת רבים ברחבי ארצות הברית. עבודה נוספת שלו, הכוללת אנדרטה להנצחת זיכרון השואה ובה נעשה שימוש בשלושים טכניקות שונות לעבודה בזכוכית, תוצב בקרוב בבברלי הילס שבקליפורניה.
הפרויקט המפורסם ביותר של לנגפורד בישראל הוא מרכז שרשרת הדורות-פרויקט המוצב ליד מנהרות הכותל בירושלים. המיצג כולל 9 יצירות זכוכית (במשקל כולל של 150 טון) המתארות בשפה מיוחדת את ההיסטוריה של העם היהודי מימי האבות ועד לימינו אלה. האתר זכה בפרס THEA לאתרים מיוחדים מחברת דיסני (2007).
תאונת גויאניה

תאונת גויאניה הייתה תאונה גרעינית שהתרחשה בעיר גויאניה שבברזיל ב-13 בספטמבר 1987.
התאונה החלה כתוצאה מגניבה של מרכיב רדיותרפיה מבית חולים נטוש בעיר. המרכיב הכיל צסיום-137, חומר רדיואקטיבי, בתוך תרכובת צסיום כלורי. המרכיב התגלה לאחר מכן באתר פסולת ומשך את תשומת לבו של בעל האתר, דבאר אלפס פריירה, שהביא אותו לביתו והזמין קרובים, שכנים וחברים להסתכל על האבקה שזהרה באור כחול. חלקי המקור נלקחו בידיים ונמסרו לאנשים נוספים כמתנות, והוא עבר בין אנשי הסביבה במשך יותר משבועיים. כ-112,000 איש נבדקו בחשד לחשיפה רדיואקטיבית ואצל 249 מתוכם נמצאו כמויות גדולות של חומר רדיואקטיבי. ארבעה אנשים מתו באירוע.

תוצאות ומסקנות

כל החפצים אשר זוהמו בצסיום נקברו באתר מחוץ לעיר אשר לפי הערכות יהיה מאושר לשימוש בני אדם בעוד כשלוש מאות שנים.
התאונה משכה את תשומת הלב הבינלאומית. עד אז דרישות שיווק והובלה של חומרים רדיואקטיביים לא היו נוקשות. בעקבות האירוע הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית בשיתוף פעולה עם ארגונים בינלאומים הכניסה לשימוש תקנה מספר 115 שבין השאר הקשתה דרישות בטיחות למקורות רדיואקטיביים. בברזיל בעקבות כך כל מקור מתועד מהפקתו ועד קבורתו הסופית.
ג'ובאני לורנצו ברניני

ביוגרפיה

ברניני נולד בנאפולי לפייטרו ברניני שהיה פסל בסגנון המנייריזם. אצל אביו למד ברניני את אמנות הפיסול שעם השנים הפכה למקצועו העיקרי, אף על פי שבדומה לאמנים אחרים בתקופתו עסק גם בציור, רישום, עיצוב תפאורות, אדריכלות ואומנות זיקוקין די-נור.
עבודותיו הראשונות הושפעו מפסלים בסגנון ההלניסטי הקלאסי אשר היו מצויים לרוב ברומא אליה הוא עבר יחד עם אביו. פריצת הדרך שלו כאמן פיסול הייתה כשיצר סדרת עבודות לקרדינל שיפיונה בורגזה. עבודותיו של ברניני מאופיינות בטכניקה מעולה ובדינמיות רבה ומושפעות מהמיתולוגיה היוונית ומסיפורי התנ"ך.
בתחום האדריכלות התפרסם ברניני בזכות המשימה שלקח על עצמו בשנת 1623 - השלמת עיצובה של בזיליקת סן פייטרו שברומא, עבודה בה החל מיכלאנג'לו, ובנייתה של כיכר סן פייטרו שמולה. בנוסף, תכנן את פיאצה נאבונה שנמצאת מול הכנסייה, את מזרקת ארבעת הנהרות ועיצב את מזבח הארד שנחשב לאחד המרשימים בעולם. ברניני אף הוזמן לעצב את חזית ארמון הלובר בפריז, אך הצעתו לעיצוב נדחתה.
ברניני פיסל בנושאי אמנות רבים, כמו נושאים תנ"כיים, מיתולוגיים-יווניים-רומיים, נוצריים וחילוניים.