google/wiki40b huggingface dataset:
סוחדניוב

תולדות היישוב

סוחדניוב נוסדה בתחילת המאה ה-13 בידי מתיישבים גרמנים, ומשך מאות שנים ישיבת יהודים בה נאסרה, בשל היותה יישוב כנסייתי.
במאה ה-18 הפכה העיירה למרכז תעשייתי בתחום הברזל והפלדה. בשנת 1863 נטלו תושבי העיירה חלק פעיל במרד ינואר.

יהודי סוחדניוב

יהודים התיישבו בעיירה מהמחצית השנייה של המאה ה-19, עם ביטול ההגבלות על מגוריהם בה. הרב הראשון של הקהילה היה שמחה טייטלבוים, ובין השנים 1872 ל-1912 כיהן בה הרב אלימלך יעקב יצחק רבינוביץ', מצאצאי הרבי מפשיסחא.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-900 יהודים, כרבע מתושביה, והתקיימה בה פעילות ציונית, לצד פעילות של אגודת ישראל.
ב-7 בספטמבר 1939 נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו גייסו את יהודיה לעבודות כפייה, וחייבו אותם בענידת טלאי צהוב. בפברואר 1941 הובאו לעיירה כ-2,000 יהודים שגורשו מפלוצק.
ביוני 1941 רוכזו יהודי העיירה בגטו סגור שהוקם במרכזה, אליו הועברו גם אלפי יהודים נוספים מהסביבה, וממנו נלקחו יהודים לעבודות במחנות עבודה סמוכים.
ב-22 בספטמבר 1942 לפנות בוקר, יום כיפור תש"ג, פשטו על הגטו שבעיירה שוטרים גרמנים ופולנים, וביצעו בו  אקציה. כ-200 יהודים שולחו למחנה עבודה, וכ-4,500 היהודים הנותרים שולחו בקרונות משא דחוסים למחנה ההשמדה טרבלינקה.
כ-30 יהודים מכ-5,000 יהודי גטו סוחדניוב שרדו את השואה במקומות מסתור.
יהודה אריה רוזן

קורות חייו

רוזן נולד לפנינה ומרדכי רוזנברג ב-22 באוקטובר 1917 בזדונסקה וולה, פולין. משפחתו (יהודה, הוריו, שתי אחיותיו ושני אחיו) עלתה לארץ ישראל בשנת 1924, במהלך העלייה הרביעית, וקבעה את מושבה בתל אביב. יהודה רוזן סיים לימודיו בבית הספר העממי "אחד העם" לבנים, ואחר למד בגימנסיה ריאלית "בלפור" וסיים בה את לימודיו בשנת 1936. לאחר מכן, למד שנתיים באוניברסיטה העברית בירושלים ושנה אחת בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה בתל אביב. בנעוריו נכנס ל"הגנה" ומאז היו בעיות הביטחון וההגנה עיקר חייו. במאורעות תרצ"ו שימש רץ-מקשר באזור תל אביב. את קורס מפקדי הכיתות סיים בשפיה, בשנת 1937. בתחילת מלחמת העולם השנייה היה בתפקידי הדרכה ב"הגנה" ואחר כך, ב-1943, התגייס לצבא הבריטי לפי צו המוסדות, ושם שירת במנהל התשלומים עד סוף המלחמה.
עם הקמת צה"ל החל בעבודה באגף כח אדם במטה הכללי, בשטחי הארגון והמנהלה. במלחמת העצמאות שירת כקצין תשלומים בדרגת סרן, ולאחר מכן כקצין לבעיות ארגוניות בדרגת רס"ן. בינואר 1950 מונה לראש ענף לעניינים אישיים בדרגת סא"ל (זמן מה לאחר מכן שונה שם הענף לענף תנאי שירות ותקציבים).
רוזן פיתח וייצב את תנאי השירות והתקציבים בצבא, וכמו כן היה בין המתכננים והמבצעים של הקמת צבא הקבע, תכנן והיה אחראי לעיבוד החוקים והפקודות בכל הנוגע לייצוב תנאי שירותם של חיילים המשרתים בשירות חובה, קבע ומילואים (חוקים אלה עוסקים בענייני תשלומים, חופשות ונופש). עסק בארגון הדברים הנוגעים בהטבת תנאי החיים של החייל ומשפחתו המתבטאות בהקלות במסים, מכס ועוד. היה אחראי לעיבוד חוק הגמלאות ופנסיה לחיילים בשירות קבע. היה חבר הנהלת שק"ם ואחד ממפתחי מפעל האשראי לחיילים בשירות קבע וחבר הנהלת "בנק אוצר החייל". היה אחד ממארגני מערכת הדיור לחיילים בשירות צבא הקבע. 
בחודש מאי 1953 נכנס לתפקידו כיועץ הכספי לרמטכ"ל, אך נפטר לאחר מחלת לב קצרה ב-15 באוקטובר 1953, ביום הולדתו ה-36 (לפי הלוח העברי). הותיר אחריו אשה, בת ובן בגיל שמונה חודשים. 
לאחר מותו, נקראה על שמו גינה ציבורית בשכונת צהלה בתל אביב וכן רחוב בשכונת רמת חן שברמת גן.
סכסוכים טריטוריאליים בים סין הדרומי

הסכסוכים הטריטוריאליים בים סין הדרומי כוללים טענות בנוגע לאיים וגבולות ימיים, של מדינות ריבוניות באזור. המדינות המעורבות בסכסוכים הן: ברוניי, סין, טאיוואן, מלזיה, הפיליפינים ווייטנאם.
המחלוקות נוגעות לאיי ספראטלי, איי פאראסל, מפרץ טונקין ועוד. ישנה גם מחלוקת המשפיעה על מחלוקות אלו על טריטוריה ימית ליד איי נאטונה השייכים לאינדונזיה.
האינטרסים של צדדי הסכסוכים כוללים שטחי דיג, אזורים בעלי פוטנציאל למציאת שדות נפט גולמי וגז טבעי. כמו כן ישנה חשיבות אסטרטגית לא מבוטלת בשליטה על נתיבי מסחר ימיים.

עתודות אוצרות טבע

האזור מוערך כבעל פוטנציאל גדול להכיל מאגרי אוצרות טבע. משרד האדמה ומשאבים הסיני פרסם דו"ח החוזה מרבצים של כ-17.7 מיליארד טון של נפט גולמי שהם יותר נפט מאשר בשדות של כוויית.
בשנים שלאחר ההכרזה הסינית התעצמו הוויכוחים בנוגע לסכסוכים הישנים. דוחות מאוחרים יותר היו פסימיים יחסית וצפו "רק" כ-1.1 מיליארד טון (שהם כ 7.5 מיליארד חביות נפט). מנהל המידע של מחלקת האנרגיה של ארצות הברית העריך את המאגרים בכ-28 מיליארד חביות (לעומת ההערכה הסינית של כ-213). בנוסף פרסם מנהל המידע על צפי למאגרים עצומים של מעל 190 TCF.
ממשלת סין הודיעה כי היא תשקיע כ-30 מיליארד דולר בפיתוח שדות נפט באזור ב-20 השנים הקרובות.
במרץ 1976, גילתה חברת נפט פיליפינית שדה נפט גדול ליד פּלאוואן, אי שהוא פרובינציה הגובלת בים סין הדרומי ובים סוּלוּ . שדה נפט זה מספק 15% מתצרוכת הנפט של הפיליפינים.

2012

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

2011

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

מחלוקות

המחלוקות העיקריות באזור כוללות 9 סכסוכים:

קו ה-U

(באנגלית: Nine-Dotted Line, U-Shape Line, או Nine-Dash Map, בסינית: 南海九段线, פין-יין: nánhǎi jiǔduàn xiàn, תרגום: קו תשעת החלקים של ים סין הדרומי, בווייטנאמית: Đường lưỡi bò, תרגום: קו לשון הפרה). סכסוך  הכולל טענות לבעלות של סין על שטחי אזור כלכלי בלעדי של ברוניי, וייטנאם, מלזיה והפיליפינים גם יחד.

גבול ימי צפונית לאיי נאטונה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

גבול ימי צפונית לבורנאו

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

איים בדרום האזור הכוללים את איי ספראטלי

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

גבול ימי לחופי פלאוואן ולוזון

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

איים בצפון האזור הכוללים את איי פאראסל

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

גבולות ימיים בתוך מצר לוזון

סכסוך בין הפיליפינים לטאיוואן על שטח ימי במצר לוזון. הסכסוך כולל גם כמה איים בתחום.

רצועת אדמה במזרח סבה

סכסוך בין מלזיה והפיליפינים על שטח במזרח סבה שנקרא בעבר "צפון בורנאו".
ג'מאל אבו סמהדאנה

ג'מאל עטאיא זיד אבו סמהדאנה (1963 - 9 ביוני 2006), כונה גם "אבו עטאיא" היה טרוריסט פלסטיני מייסד וראש ועדות ההתנגדות העממיות ברצועת עזה, שימש כאחראי על המשטרה מטעם משרד הפנים הפלסטיני תקופה מסוימת. סמהדאנה נולד ב-1963 והתגורר ברפיח, נשוי ואב לחמישה ילדים.  היה מבכירי המבוקשים ברצועת עזה, ונהרג ב-2006 במקום שבו שכנה ההתנחלות שליו.

חייו

סמהדאנה, נשוי ואב לחמישה ילדים, היה בן לחמולת סמהדאנה הגדולה, המקושרת היטב עם מבריחים בדואים מסיני. אחיו היו פעילי טרור ונהרגו בעת פעילותם. ב-1982 ברח למצרים, משם הוא עבר לסוריה, מרוקו ותוניס. מאוחר יותר יצא לגרמניה להשתלמות במכללה לקצינים, מטעם הזרוע הצבאית של הפת"ח, ושהה שם עד 1989. הוא שב לרצועת עזה אחרי הגעתו של יאסר ערפאת ב-1994. 
בשנות אוסלו היה סמהדאנה פעיל ב"ביטחון הלאומי" הפלסטיני ופעיל בתנועת הפת"ח, אך  בשנת 2000 עזב אותו עקב מחלוקות על הקו המתון היחסית שנקט בו הפת"ח וההאשמות על שחיתות שפשתה בארגון. בשנת 2000, עם פרוץ האינתיפאדה השנייה, הקים סמהדאנה את ועדות ההתנגדות העממיות - ארגון טרור ברצועת עזה שריכז פעילי חמאס, גא"פ, פת"ח ופעילים במנגנוני הביטחון הפלסטינים לביצוע פעולות טרור כנגד ישראל. כדי לחמש את הארגון ניצל סמהדאנה את קשריו עם המבריחים הבדואים בסיני והחל בחפירת עשרות מנהרות הברחה מתחת לציר פילדלפי, באזור הנמצא בין רפיח הפלסטינית לרפיח המצרית. לטענת ישראל, ארגון הוועדות העממיות זכה לתמיכה ומימון מצד איראן, חזבאללה וחמאס וכך נהפך לאחד הארגונים המשפיעים ברצועה.
סמהדאנה אחראי למספר רב של פיגועי טרור כנגד ישראלים וכן לפיגוע בו נרצחו 3 מאבטחים אמריקנים. בנוסף לפיגועי ירי (בהם רצח משפחת חטואל), מטעני חבלה (פיגוע אוטובוס הילדים בכפר דרום), מטעני גחון (הגדולים שבהם פגעו ב-4 טנקים ישראלים והרגו את אנשי צוותם) ונ"ט אחראי הארגון גם לירי עשרות רקטות מדגמי קסאם ו"אל-נאסר" לעבר ישראל.
תחת ממשלת החמא"ס ברשות הפלסטינית, ובעוד ארגון ועדות ההתנגדות מוסיף לבצע פיגועים, מונה באפריל 2006 ג'מאל אבו סמהדאנה לתפקיד בכיר במשרד הפנים הפלסטיני, כאחראי על פעילות המשטרה. אבו מאזן הוציא וטו כנגד המינוי, שנחשב להתרסה גדולה כנגד ישראל וארצות הברית, אך החמאס סירב לבטלו.
ב-9 ביוני 2006 הורה אלוף פיקוד הדרום, יואב גלנט, על ביצוע תקיפה אווירית של מבנה (ליד ההתנחלות לשעבר שליו) ששימש לאימוני מחבלי ועדות ההתנגדות העממית. כלי טיס של חיל האוויר ביצע את התקיפה ובמהלכה נהרגו ארבעה מחבלים, בהם גם סמהדאנה עצמו, אשר בא לצפות באימוני המחבלים.
מעברת קיסריה

מעברת קיסריה או מעברת חוף הכרמל הוקמה ב-17 באפריל 1951 באזור דיונות החול שליד קיסריה והתקיימה עד מאי 1955.

היסטוריה

בשנת 1949 החליטו בפיק"א להקים יישוב תעשייתי על אדמות החברה בקיסריה. לצורך כך, בתחילת 1951 הוחלט להקים מעברה בקיסריה שתספק פועלים להקמת העיר התעשייתית. ב-17 באפריל 1951 יישבה הסוכנות היהודית שתי משפחות בדיונות החול השוממות של קיסריה בשני אוהלי בד רעועים, לאחר שמשרד השיכון יחד עם פיק"א קנו את הקרקע והניחו צינור מים שיעביר מים מבנימינה למעברה. ב-29 באפריל 1951 הגיעה קבוצה של 38 משפחות מרומניה למעברה ובכך התחילה המעברה לפעול כמחנה קליטה לעולים. בתחילת יוני 1951 היו במעברה 150 משפחות ובלחץ העלייה הועברו למעברה עולים רבים נוספים והמעברה הגיעה לכ-1000 משפחות. בתחילת 1952 עברו 150 משפחות ראשונות לדיור קבע.
בשנים 1952-1951 הגיעו עולים נוספים למעברה מרומניה, מהונגריה, ממרוקו, מתימן, מלוב, מפולין, מעיראק ומפרס, והביאו לגידול מהיר באוכלוסיית המעברה - מ-200 נפשות בשנת 1951, גדלה אוכלוסיית המעברה ל-1,200 נפשות בשנת 1952.
במאי 1952 צורפה המעברה לתחום שיפוטה של מועצת הפועלים המקומית חדרה.
בספטמבר 1953 הוחלט על מתן סטטוס מוניציפלי ליישוב ויחיאל וייסנברג נבחר לראש המועצה הראשון.
בסוף מאי 1955 תושבי המעברה התפנו ל-292 יחידות דיור שהוקמו צפונית למעברה ביישוב הסמוך אור עקיבא.

תנאי המחיה

תושבי המעברה התגוררו תחילה באוהלי בד, ואחר כך בצריפי פח שקירותיהם היו משוחים בזפת כדי למנוע חדירת גשם בחורף. לרשות כל תושבי המעברה עמדה מקלחת אחת בלבד, שנבנתה בפחון והייתה מיועדת לגברים בלבד. המים היו לוהטים ומלוחים ולא ראויים לשתייה מכיוון שצינור המים היה חשוף לשמש.
בנוסף, אף על פי שהובטחו למשפחות תשתיות חשמל, מים וביוב טרם הגיען למעברה, הגנרטור הראשון הגיע למעברה רק מספר שבועות לאחר הקמתה, ובעיית המים לא סודרה עד סוף שנת 1951, כשחברת מקורות קדחה את הבאר הראשונה ביישוב.
רוב תושבי המעברה היו מובטלים ומעטים הועסקו בעבודות קטיף ובציר, נטיעת עצים או חפירות ארכאולוגיות בקיסריה. כפתרון לבעיית התעסוקה במעברה הוקמה בה לראשונה לשכת עבודה בשנת 1951 בצריף רעוע, ובשנת 1952 הוקם במעברה בעזרת פיק"א מחסן למיון בוטנים שסיפק תעסוקה לכ-20 עובדים.
במעברה שרר באופן תמידי מחסור במצרכי מזון בסיסיים כמו ירקות, ביצים או שמן. התשלום על מצרכי המזון נעשה באמצעות תלושים שהוקצבו מראש לכל משפחה בהתאם למספר הנפשות בה, ופעמים רבות לא הספיקו בשביל לענות על צורכי המשפחה.
במעברה היה רופא אחד שהיה אחראי על שירותי הבריאות במעברה. עקיצות יתושים לצד מחלות מעיים היוו את גורם התחלואה העיקרי במעברה, ומות תינוקות במהלך הלידה היה שכיח בקרב נשות המעברה.
בשנתה הראשונה של המעברה הוקמו בה ארבעה גני ילדים ושני בתי ספר יסודיים, ממלכתי וממלכתי דתי, שכללו יחד 16 כיתות לימוד.
RINEX

RINEX (ראשי תיבות באנגלית של: Receiver Independent Exchange Format) הוא פרוטוקול העברת מידע עבור מידע לא מעובד של מערכת ניווט לוויינית. הפרוטוקול מאפשר למשתמש לעבד את המידע כדי להפיק תוצאות מדויקות יותר בדרך כלל עם מקור מידע חיצוני לאנטנה המקורית (Receiver), כגון מודלים משופרים של תנאי אטמוספירה ומדידות זמן.
הפורמט של RINEX בנוי באופן שיאפשר לו להתפתח עם הזמן והדרישות החדשות, כדי שיכלול מדידות נוספות ומרכות לווייניות נוספות. גרסה 2.11 הנפוצה תומכת בפאזת נשא, דופלר ושמירת מדידות עבור GPS, GLONASS, Galileo, BeiDou וכן מידע ממערכות EGNOS ו WAAS ו QZSS באופן סימולטני.
בוורן (כדורגל)

היסטוריה

מועדון בשם "סטנדרד קלאב בוורן" הוקם בשנת 1921 ואוחד מאוחר יותר עם מועדון פ.צ. אמיקל (בתרגום לעברית-פ.צ. ידידותי) אך המועדון התפרק בשנת 1931. שלוש שנים מאוחר יותר הכדורגלנים של סטנדרד קלאב החליטו להקים מועדון חדש שלו הם קראו: "אס.קיי. בוורן-ווֶאָס" ומועדון זה הפך לחלק בהתאחדות הכדורגל הבלגית ב-6 בספטמבר 1935. עשר שנים מאוחר יותר שינה המועדון את שמו ל"אס.קיי. בוורן-ווָאס" שכן העיר בוורן שוכנת במחוז "ווָאסלנד-פאיס דה ווֶאָס". אחרי 14 עונות בליגות המחוזיות במדינה העפילה הקבוצה בשנת 1948 לליגה הארצית הרביעית בחשיבותה והעפילה לליגה השלישית בשנת 1951. בשנת 1966 העפילה הקבוצה לראשונה בתולדותיה לליגה השנייה והיוותה את הפתעת הליגה כשזכתה במקום הראשון בליגה השנייה. מאז אותה השנה המועדון ירד מהליגה הבלגית הראשונה רק שלוש פעמים נוספות (1972, 1990 ו-1996) אך בכל אחת משלוש עונות אלו של ירידה חזרה הקבוצה לליגת הבכירה אחרי עונה אחת בלבד. הקבוצה שינתה את שמה בשנת 1978 ל"קיי.אס.קיי בוורן", שם שאותו שמרה עד פירוקה ותחתיו גם הגיעה לתור הזהב של המועדון עם זכייה באליפויות הליגה הבלגית בעונות 1979 ו-1984. בשנת 1979 ניצחה הקבוצה את קבוצת אינטר מילאן בגביע המחזיקות אך הודחה לבסוף בחצי הגמר על ידי ברצלונה. בעונת 2006 הייתה אמורה הקבוצה לרדת לליגה השלישית בשל בעיות ברישום ורישיונות אך לבסוף נותרה בליגה הראשונה. הקבוצה הייתה ידועה בבלגיה בשל ריבוי שחקנים ילידי חוף השנהב, דבר שזכה לביקורת מדי פעם בפעם בתקשורת הבלגית.
בעונת 2006/07 ירדה הקבוצה לליגה השנייה. בעונת 2009/10 סיימה הקבוצה במקום ה-18 והייתה אמורה לרדת לליגה השלישית, אך בעקבות קשיים כלכליים היא אוחדה לתוך קבוצה שכנה, הכוכב האדום ואסלנד. הקבוצה המאוחדת קיבלה את השם ואסלנד-בוורן והיא נחשבת לממשיכת דרכה של הכוכב האדום ואסלנד, כך שההיסטוריה והתארים של בוורן לא נזקפים לזכותה.
דוד ברקין

הרב דוד בַּרְקִין (באנגלית: Dovid Barkin; נפטר בכ"ט בכסלו ה'תשס"ז, 20 בדצמבר 2006) היה ראש ישיבה ליטאי-אמריקאי. מראשי ישיבת טלז בקליבלנד, אוהיו.

ביוגרפיה

נולד בארצות הברית לגולדה וקלמן ברקין. בצעירותו החל ללמוד בישיבת טלז, ומאוחר יותר למד בישיבת פוניבז' והיה לתלמידם של רבי שמואל רוזובסקי ורבי אלעזר מנחם מן שך. הוא היה מקורב מאד לרב שך, וכשעזב את הישיבה וחזר לארצות הברית, העניק לו רבו כמתנת פרידה את חיבורו על משנה תורה לרמב"ם הלכות נערה בתולה שכתב בעת לימודיו בישיבת סלוצק - קלצק ב-1922. בארצות הברית חזר ללמוד בישיבת טלז ונישא בראשית שנת ה'תשכ"ט (סתיו 1968) למרים בתו של רבי אליהו מאיר בלוך שנפטר ארבע עשרה שנים קודם לכן.
בשנת ה'תשל"ט (1979) הצטרף כר"מ לסגל ישיבת טלז, והעביר בה שיעורים עד סמוך לפטירתו. בשנותיו האחרונות החל לכהן כראש ישיבה בטלז.
הוא בלט בהתמדתו ובניתוקו מהוויות העולם הזה נפטר לאחר מחלה ממושכת, בכ"ט בכסלו ה'תשס"ז, 20 בדצמבר 2006.
הותיר אחריו ארבעה בנים וחמש בנות, בנו הרב יחזקאל מרדכי מכהן כר"מ בישיבת "מאור דוד" הקרויה על שמו; בנו הרב אברהם שמעון מכהן כר"מ בישיבת חפץ חיים בבולטימור.
החיל הבריטי החופשי

החיל הבריטי החופשי (באנגלית: British Free Corps, בגרמנית: Britisches Freikorps) הוא שמה של יחידת שבויי מלחמה בריטיים שהתנדבו להילחם לצד הנאצים בעת מלחמת העולם השנייה.
באמצע שנת 1943 הקים ג'ון אמרי, בוגד בריטי ששהה בברלין, כשדר של שידורי תעמולה נאציים בשפה האנגלית, יחידה בחסות הנאצים שנקראה "הלגיון הבריטי של סיינט ג'ורג'". אמרי ניסה לשכנע שבויי מלחמה בריטיים, אוסטרליים וניו זילנדיים להצטרף ליחידתו על מנת להילחם בברית המועצות.
למעשה נוצרה היחידה לא בגין צורך צבאי אמיתי, אלא על מנת שתשמש כלי תעמולה בידי הנאצים. היחידה מנתה עשרות בודדות של שבויים. ההערכות לגבי מספרם משתנות לפי המקורות השונים, אך בכל מקרה לא יותר מ-30 איש בעת ובעונה אחת. קבוצה זו הייתה זעירה ביחס לנתון של כ-60,000 שבויי המלחמה הבריטיים שנשבו על ידי הגרמנים, ובהשוואה ליחידות בוגדים צרפתיים ובלגיים שמנו אלפי אנשים. לבסוף החליטו הגרמנים כי שירותו של אמרי אינו נחוץ להם יותר ושילבו את היחידה, בינואר 1944, במסגרת הוואפן אס אס (האס אס הקרבי) בשם "החיל הבריטי החופשי".
חברי היחידה היו בחלקם פאשיסטים בריטיים וחלקם אנשים משולי החברה. מכיוון שמכסתם לצורכי לחימה ממשית לא נתמלאה, בילו אנשי היחידה את זמנם בבטלה בבסיסם בעיר הילדסהיים בגרמניה. אחדים מהם יצאו למסעי שכנוע במחנות השבויים במטרה לגייס בוגדים נוספים, אך ללא הצלחה.
היחידה הגיעה לסוף דרכה בראשית שנת 1945, בעת הקרב על ברלין. מקורות אחדים טוענים כי אכן עסקו בלחימה נגד הכוחות הסוביטיים ומקורות אחרים אומרים כי רובם ערקו. לאחר המלחמה אותרו שרידי היחידה, הועמדו לדין צבאי, ונדונו לתקופות מאסר החל משנות מאסר אחדות ועד למאסר עולם. מקים היחידה ג'ון אמרי נדון למוות והוצא להורג ב-19 בדצמבר 1945. קצין האס אס הגרמני שהיה אחראי על היחידה האופשטורמפירר (סרן) האנס רופקה חי לעת זקנה בגרמניה.
יצחק קיסטר

ביוגרפיה

יצחק קיסטר נולד בעיירה מוֹשְצִ'יסְקָה (Mościska) שבגליציה (אז בשליטת האימפריה האוסטרו-הונגרית, לאחר המלחמה בתחומי המדינה הפולנית החדשה) לסיאבע ויהודא צבי שכיהן תקופה כיושב ראש ועד הקהילה המקומית והיה מנהל הבנק בעיירה. הוריו היו חרדים ליטאים ("מתנגדים") למרות שגרו בסביבה חסידית. בין השנים 1912 עד 1924 למד בבתי ספר כלליים בפולין ובווינה. ב-1924 החל ללמוד משפטים באוניברסיטת לבוב, וב-1929 קיבל תואר מוסמך במשפטים. ב-1932 השלים את הדוקטורט, ובמקביל עבד כסייע של עורך הדין משה ברומר.
ב-1935 עלה לארץ ישראל, וב-1939 הוסמך כעורך דין, לאחר שהתמחה במשך שנתיים אצל ד"ר שמרלינג, והחל עוסק במקצוע עד 1944. בשנת 1942 נספו הוריו בשואה. הוא התמנה על ידי שלטונות המנדט הבריטי לשופט שלום בתל אביב ב-1945 ובמקביל לשופט נוער ב-1946. כעבור שנתיים מונה על ידי הממשלה הזמנית להיות בו-זמנית רשם הפטנטים, רשם החברות, רשם האגודות השיתופיות והאפוטרופוס הכללי. בהמשך אותה השנה קיבל את משרת השופט הראשי (נשיא) של בית משפט השלום בתל אביב, ולאחר מכן מונה לשופט בבית המשפט המחוזי בתל אביב.
יצחק קיסטר ניהל אורח חיים חרדי. הוא התגורר בשכונת זיכרון מאיר בבני ברק, בסמיכות לבית החזון איש, שעִמו הירבה להתייעץ. את בניו שלח ללמוד בישיבת פוניבז', הסמוכה לביתו.
ב-1965 מונה לשופט בבית המשפט העליון, וב-1975 פרש לגמלאות, בהגיעו לגיל 70. עד היום נחשב קיסטר ל"שופט החרדי היחיד" בבית המשפט העליון.
במסגרת תפקידיו השונים היה חבר בוועדות שונות, ובהם יושב ראש הוועדה המיוחדת לענייני הכותל המערבי שהוקמה בעקבות מלחמת ששת הימים והופקדה על סידורי הדת בכותל. במהלך השנים לימד בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה ובבית הספר לעבודה סוציאלית.
בין השנים 1969–1992 שימש נשיא האגודה למשפחות נזקקות בירושלים, שנקראת כיום "למען נזקקי ירושלים".
בשנת 1978 הוענק לקיסטר תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 1980, עם הקמתה של הוועדה למתן היתרים, מונה קיסטר ליו"ר הראשון שלה.
בשנותיו האחרונות התגורר בשכונת רחביה בירושלים. נקבר בבית הקברות בהר הזיתים.

משפחתו

קיסטר היה נשוי לגיטל בת עקיבא שווימר, ולאחר מכן נישא לשרה סימה בת יעקב מה-יפית.
ילדיו מאשתו הראשונה היו רוחמה מרצבך (אשת הרב אהרן מרצבך, בן הרב יונה מרצבך, ראש ישיבת קול תורה), עו"ד אליעזר קיסטר (שימש יועץ משפטי של עיריית בני ברק) והרב עקיבא קיסטר (ראש ישיבה בישיבת יד אהרן בירושלים).
אחיו הצעיר של יצחק קיסטר, מאיר יעקב קיסטר, היה פרופסור לשפה וספרות ערבית באוניברסיטה העברית בירושלים, חבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים וחתן פרס ישראל לבלשנות ערבית ומזרחנות; בנו מנחם קיסטר הוא פרופסור למדעי היהדות באוניברסיטה העברית.
גבי ניצן

ביוגרפיה

נולד בקריית גת וגדל בערד, להורים שעלו מארגנטינה. הוא אחיה של המשוררת טל ניצן. שירת כשנתיים בגלי צה"ל עד שהודח יחד עם שרון בן-עזר בנימוק של "דה מורליזציה". כעיתונאי כתב ניצן בעיתונים במחנה, חדשות, ראש 1, כותרת ראשית, ידיעות אחרונות ומעריב.
ב"כותרת ראשית" פרסם טור פמיניסטי. 
ב-1987 היה ממקימי עמותת "אור אדום" שנאבקה באלימות משטרתית.
ב-1990 זכה בפרס מטעם שדולת הנשים בישראל על תרומתו לקידום השוויון בין המינים.
היה נשוי לעיתונאית הישראלית אימי גינזבורג, שחיה כיום עם בנם בהודו. כיום הוא מגיש תוכנית בערוץ המקומי, "החיים הטובים", ומנחה סדנאות כתיבה. נשוי בשנית ומתגורר בפרדס חנה.
בשנת 2014 משחק במופע "בעמידה" סטנד-אפ ראשון, בתיאטרון הידית בפרדס חנה. ההצגה מטפלת ביחסיו עם נינט, בנשים שמגדלות שפם, בגברים מבייצים, בשאלה אם יש אלוהים, תשובה סופית, וגם באיזה מספר ניתן לדבר איתו.
ואהבת

העלילה

הסרט בוחן את התמודדותו של אוהד מול עצמו, מול אלוהיו ומול סביבתו.
אוהד הוא תלמיד ישיבת הסדר הומו, שאינו מספר לאיש על נטייתו המינית. הוא חש שמיניותו סותרת את זהותו הדתית והוא פונה למוקד טלפוני אנונימי דתי בשם "עצת לב" (שם שהוא וריאציה על ארגון אמיתי בשם "עצת נפש"), המתיימר לטפל בהומוסקסואליות. בעקבות השיחות הטלפוניות אוהד מתחיל באמירת התיקון הכללי למשך ארבעים יום ומאמין שאם ישלים את התקופה הוא יפסיק להימשך לגברים. הגומיה המכאיבה שעל פרק ידו גם היא אמורה לעזור לו להתמודד עם הרגשות האסורים.
לקראת סוף ארבעים ימי הצומות והתפילות חוזר אל הישיבה מהצבא, ניר, אהוב ליבו של אוהד. המפגש מציף באוהד רגשות חזקים ושאלות קשות כלפי עצמו וכלפי אלוהיו. בעקבות המפגש עם ניר, מבין אוהד כי הוא לא באמת השתנה, וארבעים ימי התיקון לא הועילו. כשניר מגלה על רגשותיו של אוהד הוא מתנכר אליו, ומחזיר לו באמירה "אתה צריך לעזוב את הישיבה". בהמשך ניר לא מאפשר לאוהד, שהוא כהן, לברך בברכת כהנים, שכן "איך אתה יכול להתפלל אם בתורה כתוב שזו תועבה". אוהד מחליט להוריד את הגומיה מידו ונכנס לברך את ברכת הכהנים, צעד שמראה על השלמה.
סוכי שחור

רבייה וסוכה

מין זה פוליגמי. זכר הסוכי השחור בונה מבנה חיזור מיוחד, המכונה "סוכה" (כמו אצל שאר מיני הסוכיים). אצל הסוכי השחור, הסוכה בנויה בצורת שדרה: נוצר מעין "מסדרון" חסר גג, שמוקף ב"קירות" בנויים מזרדים. הסוכות נבנות בדרך כלל על ידי זכרים בוגרים, אך לעיתים גם זכרים צעירים מתאמנים בבנייתן. בניית הסוכה נמשכת מספר שעות, בשונה מרוב מיני הסוכיים, אצלם בניית הסוכה נמשכת מספר ימים. לרוב, זכר אחד בונה סוכה אחת, ורק לעיתים רחוקות פרט יחיד בונה שתי סוכות. הזכרים מבלים כ-3% מיומם בתחזוק הסוכה. בסמוך לסוכה, הזכר ממקם חפצים שונים, בין השאר קונכיות, זרעים, עלים ופירות יער. במהלך החיזור, הנקבה מתקרבת לסוכה; הזכר מציג בפניה את אחורי צווארו, פותח וסוגר את כנפיו לסירוגין, ומביא לה קישוטים מהסוכה שלו. אם הנקבה מעוניינת, היא צופה בזכר מציג כ-20 דקות נוספות לפני ההזדווגות.
הקן נבנה מזרדים ועלים, וממוקם בדרך כלל מעל הקרקע (בין השאר, על משטחי דבקון טפילי או על ענפים). הנקבה מטילה עד 2 ביצים, בהפרש של יומיים. הזכר אינו מעורב כלל בגידול הגוזלים ובדגירה. הנקבה דוגרת על הביצים כ-25 ימים, והגוזלים עוזבים את הקן בגיל כ-22 ימים.
משה צדוק

קורות חייו

צדוק נולד ב-1 ביולי 1913 בעיירה ז'ליכוב שליד ראדום (אז בתחומי האימפריה הרוסית ומאז 1945 בפולין) בשם משה לרר, בנם של מנדל ונחמה לרר. למד בעיירתו בית ספר יסודי ובתיכון עד כיתה י"א, ואחר כך המשיך ללימודים בבית ספר מקצועי של "אורט" בוורשה בירת פולין. כציוני, שמגיל 14 היה חבר בתנועת נוער ציונית בעיירתו, עלה לארץ ישראל בשנת 1933. מיד עם הגיעו ארצה התגייס לארגון "ההגנה", ומשנת 1936, בה סיים קורס מ"מים בג'וערה, היה חבר במנגנון הקבע של הארגון. היה מפקד מכבי האש בחיפה במסווה לפעולות ה"הגנה" בעיר, מדריך בקורסי ה"הגנה" ומפקד גליל דרום.
עם הקמת אגף כח אדם במטכ"ל "ההגנה" במאי 1947, מונה צדוק לעמוד בראשו, ועם הקמת צה"ל המשיך לשמש בתפקיד זה, בדרגת אלוף.
בקיץ 1949 נישא להדסה פטרושקה, לה היה נשוי עד מותו. לזוג לא היו ילדים.
ב-1950 מונה לשמש כמפקח הכללי של צה"ל, ובמרץ אותה שנה מונה למפקד הפיקוד השמיני, שהוקם למטרת ארגון המילואים במרחב תל אביב. ב-17 באוקטובר 1951 מונה לאלוף פיקוד הדרום וכיהן בתפקיד זה עד ל-1 בפברואר 1954, אז מונה לאלוף פיקוד הצפון. בתפקיד זה שימש עד אפריל 1956. בתפקידו הבא שירת כקצין במטה הכללי האחראי להכנות מיוחדות לשעת חירום.
ב-1957, בגיל 44, נבחן בבחינות בגרות אקסטרניות והחל ללמוד בפקולטה לכלכלה ומדע המדינה באוניברסיטה העברית. הוא קיבל את התואר בשנת 1960. ב-1961 מונה לראש אגף בינוי ומשק במשרד הביטחון.
משה צדוק נפטר ממחלה ב-1964, בן 50 במותו. נטמן בבית העלמין הצבאי קריית שאול.
אחיו הגדול, יחיאל לרר (לערער) (1910–1943), היה משורר יידיש, ממובילי התרבות היהודית בוורשה בין מלחמות העולם ופעיל במפלגת פועלי ציון צ"ס. בגטו ורשה פעל בארגון התרבות יקא"ר (יידישע קולטור אָרגאַניזאַציע). נספה בשואה.
אוניית מגדלור

אוניית מגדלור היא אונייה המשמשת כמגדלור צף. היא עוגנת בדרך כלל במקומה עגינת קבע, ואין לה אמצעי הנעה משל עצמה. משתמשים באוניות מגדלור במקומות בהם המים עמוקים מדי לבניית מגדלור. במקום לסמן את קו החוף, מסמנות אוניות אלה על פי רוב את נתיב השיט. הן יעילות יותר ממצופי סימון, המשמשים לאותה מטרה, משום שהאותות שהן מציגות נראים טוב יותר ולמרחק גדול יותר. זאת ועוד, אוניות מגדלור נושאות בדרך כלל ציוד מדידה ורישום לצורכי מחקר אוקיינוגרפי, כמו רושמי גלים, ולעיתים הן משמשות גם כתחנות מזג אוויר.
אוניית המגדלור הראשונה הוצבה ב-1732 ליד שרטון החול בנוֹר (Nore) בשפך התמזה על ידי ממציאה רוברט הַמְבּלִין (Robert Hamblin).
קיימות גם אוניות מגדלור שלהן אמצעי הנעה, כמו אוניות מגדלור מחליפות (Relief Light Vessels), המשמשות כתחליף זמני לאוניית מגדלור נייחת כשזו נמצאת בנמל לצורכי תחזוקה. אוניות מגדלור ניידות נוספות הן אלה הפועלות בחודשי הקיץ באוקיינוס הקרח הצפוני, אז הקרח מפשיר ומתאפשרת תנועת אוניות.

מראן החיצוני

כדי שאוניית מגדלור תיראה למרחוק, גופה צבוע בדרך כלל בצבע אדום מבריק ועליו רשום שמה באותיות גדולות ולבנות; אוניית מגדלור מחליפה מציגה במקום זאת על דופנותיה את המלה RELIEF. בעבר היו אוניות אחדות שנצבעו בצבעים אחרים. אוניית המגדלור "יורון" (Huron), לדוגמה, נצבעה בשחור מאחר שהוצבה בצד המצופים השחורים בכניסה לימת יורון. אוניית המגדלור שפעלה במינוטס לדג' (Minot's Ledge), מסצ'וסטס, מ-1854 עד 1860 הייתה צבועה בצבע צהוב, על מנת שתיראה בבירור על רקע המים הכחולים-ירוקים והגבעות הירוקות.
נוסף לאור, המופעל בעת ערפל ובלילה, משעה אחת לפני שקיעת השמש עד שעה אחת לפני הזריחה, הציגו אוניות המגדלור הראשונות על ראשי התרנים סימני יום אדומים (ולעיתים נדירות לבנים), שנראו ראשונים על ידי אונייה מתקרבת. צורות הסימנים היו מגוונות, אך עיגולים או כדורים ושני חרוטים הפוכים היו הנפוצות ביותר ביניהן.

רתיקת האוניות למקומן

אוניות המגדלור הראשונות השתמשו בעוגני כפות (fluke anchors), שעדיין נמצאים בשימושם של כלי שיט רבים. ברם, הם לא היו יעילים ביותר, כי נטו להיגרר במזג אוויר סוער. הדבר היה לחיסרון, שכן אוניית מגדלור חייבת להישאר על עומדה גם בסערות עזות ביותר, אשר כלי שיט אחרים יכולים להימנע מהן.
מאז ראשית המאה ה-19 מצוידות אוניות המגדלור בעוגני פטריה (mushroom anchors), שמשקלם הממוצע 3-4 טונות. עוגן זה הומצא על ידי המהנדס הסקוטי רוברט סטיבנסון. אוניית המגדלור הראשונה שהשתמשה בעוגן מן הסוג החדש במשקל 1.5 טונות הייתה "פארוס" (Pharos, על שם המגדלור באלכסנדריה), אוניית דיג לשעבר בעלת תפוסה של 82 טונות, שהחלה את שירותה כאוניית מגדלור ב-15 בספטמבר 1807 ליד בל רוק בסקוטלנד. יעילות עוגנים אלה השתפרה מאוד בשנות העשרים של המאה ה-19, אז החלו משתמשים בשרשרות מיצקת ברזל (כלל האצבע היה 6 רגל של שרשרת לכל 1 רגל עומק של מים).