google/wiki40b huggingface dataset:
כריסטופר ווקן

ביוגרפיה

ווקן נולד בקווינס, ניו יורק בשם רונלד ווקן לאב ממוצא גרמני ולאם ילידת סקוטלנד. נקרא על שם השחקן רונלד קולמן.

קריירה

החל את דרכו בתיאטרון כרקדן במחזות זמר בשנות השישים. לאחר מכן הפך לשחקן וכיכב במעל ל-100 הצגות תיאטרון ואף היה חלק מצוות השחקנים המקורי של ההצגה "אריה בחורף" (1966). מהתיאטרון הגיע לקולנוע, בו כיכב לראשונה ב-1969 בסרט זניח בשם "אני ואחי". סרטו המשמעותי הראשון היה בתפקיד משני בסרט הפשע של סידני לומט "תיקי אנדרסון" (1971), בו כיכב לצד שון קונרי.
ברזומה שלו רשומים מעל ל-100 סרטי קולנוע וטלוויזיה בהם השתתף, ביניהם "הרומן שלי עם אנני" (1977), "צייד הצבאים" (1978), עליו זכה בפרס האוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר, "שערי החופש" (1980) שביים מייקל צ'ימינו, שהיה כישלון אדיר בקופות, "האזור המת" (1983) של דייוויד קרוננברג, "רצח בעיניים" (1985), סרט הג'יימס בונד ה-14, בו גילם את הנבל, "באטמן חוזר" (1992), "רומן על אמת" (1993), "ספרות זולה" (1994), "הנבואה" (1995), "סליפי הולו" (1999) ו"תפוס אותי אם תוכל" של סטיבן ספילברג, עליו קיבל ווקן מועמדות לפרס האוסקר.
ווקן הופיע בוידאו קליפ של מדונה "Bad Girl", כמו גם בווידאו קליפ של פטבוי סלים, "Weapon of Choice" משנת 2001, שביים ספייק ג'ונז. כמו כן כיכב בהצגה "השחף", מאת אנטון צ'כוב, בבימויו של מייק ניקולס, לצד מריל סטריפ, קווין קליין, פיליפ סימור הופמן ונטלי פורטמן, בין ה-24 ביולי - 26 באוגוסט 2001 בתיאטרון דלקורט שבסנטרל פארק, ניו יורק.
בשנת 2016 שיחק בסרט הקומי "מר תשע נשמות" לצידם של קווין ספייסי, ג'ניפר גארנר, ורובי אמל.
מצטער פטור מן הסוכה

מצטער פטור מן הסוכה היא הלכה בהלכות מצוות ישיבת הסוכה, לפיה אדם שהישיבה בסוכה מֵסֶבה לו צער, פטור מהשהות בה. פְּטוֹר זה מותנה בכך שהצער נובע מהשהייה בסוכה, ואילו בבית הוא לא יסבול ממנו. כמו כן, הצער הפוטר מהסוכה הוא משמעותי, כזה שאם המצטער היה סובל כך בביתו, היה מעדיף לעבור לבית אחר כדי להימלט מן הצער.

הגדרת הצער הפוטר

הצער הפוטר מן הסוכה הוא כזה שאם היה האדם סובל ממנו כאשר הוא בתוך ביתו, היה מעדיף לעבור לבית אחר. והכוונה לבית שבו התנאים פחות נוחים מביתו שלו. במשנה במסכת סוכה הובאה דוגמה לצער הפוטר מן הסוכה: "ירדו גשמים, מאימתי מותר לפנות - משתסרח המקפה " (מסכת סוכה פרק ב' משנה ט'). ובתלמוד הבבלי על משנה זו בארו שהכוונה לתבשיל של גריסים: "תנא: משתסרח המקפה של גריסין" (תלמוד בבלי מסכת סוכה דף כט עמוד א). ופירש רש"י שם שזהו תבשיל שממהר להתקלקל ברדת מעט גשמים עליו.
עוד כלל יסודי הביא הרמ"א להלכה בשם המרדכי, שרק צער שנובע מחמת הסוכה, וכשאדם יהיה בביתו ינצל ממנו, פוטר מהסוכה. למשל אדם שחם לו מאד בסוכה ובבית יהיה לו נעים. אך אם הצער יימשך בבית, גם אם הוא סובל בסוכה - אינו נפטר מישיבתה. למשל אם בסוכה הוא סובל מיתושים, אך גם בביתו יסבול מהם - חייב בסוכה.
אדם שבנה סוכה במקום או באופן שידע מראש שיבוא לידי צער בסוכה, אינו יכול לטעון שהוא מצטער בישיבתה ולהיפטר מחובת הישיבה בה. לכן אדם שבנה סוכתו במקום שיש בו ריח רע, או באופן שהרוח נכנסת אליה ומקררת אותו - חייב בסוכה על אף שמצטער מהריח או מהקור.
המצטער משינה בסוכה ואינו מצטער מאכילה בה, פטור משינה בסוכה וחייב לאכול בה.

אדם מפונק

בתלמוד הבבלי מובא מעשה:
אביי הוה קא יתיב קמיה דרב יוסף במטללתא, נשב זיקא, קא מייתי ציבותא [אביי ישב לפני רב יוסף בסוכה, נשבה רוח והפילה קיסמים מהסכך על מאכלו של רב יוסף]. אמר להו רב יוסף: פנו לי מאני מהכא [פנו עבורי את כלי האוכל הביתה]. - אמר ליה אביי: והא תנן משתסרח המקפה! [והרי שנינו שרק משתסרח המקפה מותר להיכנס הביתה] אמר ליה: לדידי, כיון דאנינא דעתאי - כמי שתסרח המקפה דמי לי [מכיוון שאני אנין דעת {איסטניס}, הרי זה דומה עבורי כאילו  סרחה המקפה ואני פטור]
— תלמוד בבלי מסכת סוכה דף כט עמוד א
ממעשה זה למדו הפוסקים שהגדרת הצער איננה אחידה אצל כל בני האדם, וישנם אנשים מפונקים שצער שנחשב למועט בעיני רוב בני האדם ואינו פוטר אותם מהסוכה, ייחשב עבורם לצער גדול והם ייפטרו בו מהסוכה. אמנם סייגו דבריהם ואמרו שדווקא צער שידוע שאניני הדעת סובלים ממנו, נחשב לצער הפוטר אדם כזה מסוכה. אך אם אדם מסוים סובל מדבר שאפילו אניני דעת לא סובלים ממנו בדרך כלל, אין הוא פטור מסוכה.
פרו

פוליטיקה

פרו היא רפובליקה דמוקרטית עם מערכת רב-מפלגתית. לפי החוקה הנוכחית, הנשיא הוא ראש המדינה וראש הממשלה. הוא נבחר לקדנציה בת חמש שנים ולא יכול להיבחר לקדנציות נוספות. בקונגרס של פרו יש כ-130 נציגים הנבחרים מדי חמש שנים. מערכת המשפט היא עצמאית מאוד.
הממשלה נבחרת ישירות על ידי העם וזכות הבחירה היא חובה לכל אזרח מגיל 18 עד 70.

כלכלה

פרו היא מדינה מתפתחת, וכלכלתה מוגדרת כ"שוק מתעורר". נכון ל-2013, התמ"ג של המדינה עמד על 344 מיליארד דולר, והיא ה-39 בגודלה בעולם. קצב הצמיחה ב-2012 וב-2013 היה גבוה מאוד, כ-6% בכל שנה. נכון ל-2012, 25.8% מהאוכלוסייה מוגדרת ענייה. שיעור האבטלה נמוך ועמד ב-2012 על 3.6%. 
המדינה היא אחת מיצרניות הנחושת, הכסף והאבץ הגדולות בעולם. כמו כן, היא מעצמת דיג. המדינות העיקריות עמן סוחרת פרו הן סין, ארצות הברית, ברזיל וצ'ילה. 
יש הבדלים עצומים ברמת החיים בין תושבי הערים לבין האינדיאנים של האנדים המתפרנסים בדחק מחקלאות, בין היתר מגידול קוקה.
התיירות היא אחד הענפים החשובים במדינה, ומיליוני תיירים בכל שנה מגיעים לבקר בשרידים האינדיאניים, ובראשם המאצ'ו פיצ'ו, ולטייל בהרי האנדים, באגם טיטיקקה ועוד.

החי

בפרו נמצא המגוון הביולוגי הגדול ביותר בעולם, הודות להרי האנדים, שבהם מצויים קונדור האנדים, הויקוניה המצויה, דוב המשקפיים ועוד; לנהר האמזונאס, ולאוקיינוס השקט: לחופי פרו מגיעים ראשתנים גדולי-ראש ועוד חיות ימיות ובחופי פרו גם מצויות ציפורים ימיות כמו השקנאי הפרואני, קורמורן נאוטרופי, קורמורן גואני וקורמורן אדום-רגל, בפרו יש 120 ציפורים אנדמיות.

דמוגרפיה

עם אוכלוסייה של כ-32 מיליון נפש, פרו היא המדינה הרביעית מבחינת מספר התושבים בדרום אמריקה. שיעור גידול האוכלוסייה ירד מ-2.6% לשנה בשנת 1950 ל-1.2% ב-2017. 
כ-76% מהאוכלוסייה היא עירונית. הערים הגדולות הן לימה, קייאו, ארקיפה (Arequipa), טרוחיו (Trujillo), צ'יקליו (Chiclayo), פיורה (Piura), איקיטוס (Iquitos), קוסקו (Cusco), ואנקיו (Huancayo), וצ'ימבוטה (Chimbote).

התפלגות אתנית

כ-26% מהאוכלוסייה הם אינדיאנים, רובם צאצאי האינקה, חלקם שומרים על תרבותם הייחודית ועל אורח חייהם המסורתי. השכבה העשירה ביותר היא זו של הלבנים (6%) והמסטיסים - בני תערובת של אירופאים ואינדיאנים, המונים יחד כ-60% מהאוכלוסייה. בידיהם מרוכזות מרבית המשרות החשובות, והם מהווים את העילית החברתית של פרו. בנוסף אליהם יש בפרו מיעוטים אסייאתיים ואפריקאיים.

דת

על פי נתוני 2017, 76% מהאוכלוסייה מגדירים עצמם קתולים, 14% פרוטסטנטים, 1.5% אדוונטיסטים, 0.75% עדי יהוה, 0.5% מורמונים, 2% דתות אחרות (יהדות, איסלאם, בודהיזם) ו-5% חסרי דת.
בפרו קהילה יהודית קטנה המונה כ-2,500 איש, המרוכזת רובה ככולה בבירה לימה. בלימה קיים בית ספר יהודי על שם ליאון פינלו. בלימה ובקוסקו יש בית חב"ד, שמשרת גם את המטיילים הישראלים הרבים המגיעים למדינה. 
השפות המדוברות הם ספרדית, קצ'ואה ואיימרה.
ארפד בלודי

ביוגרפיה

בלודי התאמן בקבוצת הכח וינה.
באליפות אוסטריה שנערכה בווינה ב-6 באוגוסט 1927 זכה בלודי במדליית זהב בריצת 5000 מטר בתוצאה של 16:10.8 דקות.
באליפות אוסטריה שנערכה בשנת 1929 זכה ארפד במדליית זהב בריצת 800 מטר בתוצאה של 1:59.8 דקות.
באליפות אוסטריה שנערכה בשנת 1931 זכה ארפד במדליית זהב בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:06.4 דקות.
במכביה הראשונה שנערכה בשנת 1932 זכה בלודי בשתי מדליות כסף, בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:22.1 דקות, אחרי לסלי פלקסמן מארצות הברית (4:19.7 דקות) ולפני מוחמד סעיד ממצרים (4:26 דקות) ובריצת שליחים 3x1000 מטר ביחד עם פולק ופריץ דויטשר, אחרי צ'כוסלובקיה עם רוברט גולדשמיט, אדה שוורץ וולטר פרנקל בתוצאה של 8:52.7 דקות ולפני ארץ ישראל.
 באליפות אוסטריה שנערכה באותה שנה הוא הגן על תוארו לאחר שזכה במדליית זהב בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:10.0 דקות. 
במכביה השנייה שנערכה בשנת 1935 זכה בלודי במדליית ארד בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:25.4 דקות, אחרי אברהם רוזנקרנץ מארצות הברית (4:19.2 דקות) ושמואל רפופורט מצרפת (4:25.2 דקות).
כריזנטמות

ה"כריזנטמות" לכלי מיתרים (Crisantemi, per quartetto d'archi) היא יצירה קאמרית מאת ג'קומו פוצ'יני, שנכתבה ב-1890.
במקור הייתה היצירה אלגיה (יצירה מוזיקלית בעלת משקל עצוב), במי מינור, כתובה לרביעיית מיתרים המורכבת משני כינורות, ויולה וצ'לו. פוצ'יני טען כי כתב אותה בלילה אחד, בעקבות מותו בטרם עת ב-18 בינואר 1890 של אמדאו הראשון, מלך ספרד, מבית סבויה, דוכס אאוסטה, בנו של ויטוריו אמנואלה השני, מלך איטליה. היצירה מוקדשת לזכרו של הדוכס: "Alla memoria di Amadeo di Savoia, Duca d'Aosta".
השם שפוצ'יני נתן ליצירה, "כריזנטמות" (חרציות), מוסבר על ידי המנהג הנוצרי-קתולי להניח פרחי חרציות על קבר, במהלך טקסי אבלות ולכיבוד זכר המתים - בלווייה או אזכרה ובליל כל הקדושים.
היצירה היא עצובה וסוחפת, כתובה בפרק אחד ארוך. אורכה כ-6-7 דקות, בטמפו "אנדנטה מסטו" (Andante mesto - "צועד ביגון"). היצירה כוללת שני רעיונות מלודיים הדומים לאלו ששימשו את פוצ'יני במערכה האחרונה של האופרה "מנון לסקו", שהושלמה בשנת 1893.
לאורך השנים עובדה היצירה עבור הרכבי כלי מיתר גדולים יותר מרביעיית מיתרים, והיא מוכרת יותר בעיבודים אלה מאשר כרביעיית מיתרים.
יחסי גרמניה–ירדן

היסטוריה

היחסים בין המדינות כוננו בשנת 1959, ובשנת 2019 צויינו 60 שנה ליחסים בין המדינות. שתי המדינות עובדות יחד בהצלחה בשיתופי פעולה בפיתוח וכן במגזר הכלכלי, המדעי, האקדמי והתרבותי. בנוסף, יחידות בונדסוור מוצבות בירדן מאז אוקטובר 2017.

יחסים כלכליים

סחר בילטרלי הוא המרכיב העיקרי ביחסים הכלכליים בין גרמניה לירדן. הייצוא העיקרי של גרמניה לירדן הוא הנדסת מכונות ומוצרי רכב, מתקנים טכניים, מוצרים כימיים ותרופות ומזון. בשנת 2017 סך היצוא הגרמני לירדן הסתכם בערך ב-747.6 מיליון אירו, והיצוא הירדני לגרמניה הסתכם בכ-27.4 מיליון אירו. מבחינת היבוא, גרמניה היא שותפת הסחר האירופית החשובה ביותר בירדן, יחד עם איטליה.
ישנן הזדמנויות השקעה טובות לחברות גרמניות בתחום האנרגיה המתחדשת, השירות, שירותי הבריאות והתיירות, כמו גם בטכנולוגיות ירוקות (למשל מיחזור פסולת), טכנולוגיות מידע ולוגיסטיקה. שותפות המים הגרמנית בחרה בירדן כאחת ממדינות המיקוד שלה. עם זאת, היקף ההשקעה הישירה כרגע עדיין צנוע.
הסכם הגנה וקידום השקעות בין גרמניה לירדן קיים מאז 2010.

ביקורים רשמיים

נשיא גרמניה פרנק ולטר שטיינמאייר ושרת ההגנה אורסולה פון דר ליין, שר החוץ מאס, נשיא הבונדסראט מולר והקנצלרית הפדרלית אנגלה מרקל ביקרו במדינה בשנת 2018. בשנת 2016 קיבל המלך עבדאללה השני את פרס שלום וסטפליה מהנשיא, יואכים גאוק; במרץ 2019 נשאה הקנצלרית הפדרלית מרקל נאום באסישי לכבוד המלך הירדני, בעת שהוענקה לו מנורת השלום הפרנציסקנית. בשנת 2015 העניקה הקנצלרית הפדרלית אנגלה מרקל למלכה ראניה את פרס ולטר רתנאו בברלין על פעולותיה במדיניות החוץ.

יחסים דיפלומטיים

גרמניה מחזיקה בירדן שגרירות בעמאן בלבד, ואילו ירדן מחזיקה בגרמניה שגרירות בברלין וקונסוליות בדיסלדורף ובפרנקפורט.
בקעת ארבל

בקעת ארבל היא בקעה בגליל המזרחי, השוכנת מערבית לטבריה. אורכה כ-6 ק"מ ממזרח למערב, רוחבה כ-4 ק"מ ושטחה כ-24 קמ"ר. היא משתרעת מצפון לכביש 77 ומדרום לנחל ארבל.
צורתה של הבקעה היא כשל אוכף, וגובה נע בין 180 מטר מעל פני הים בצפונה ל-100 מטרים מעל פני הים בדרומה. בתווך היא מנוקזת על ידי נחל רקת ונחל קוצר, ובצידה המזרחי גובהה מגיע לרום פני הים, בטרם היא מתחלפת בסדרת מצוקים תלולים היורדים אל הכנרת.

היסטוריה

הבקעה קבלה את שמה מהיישוב העתיק ארבל שבו ישבו הכהנים מבני משמרת ישוע לאחר חורבן בית שני. שרידי בית הכנסת של היישוב העתיק שוכנים מצפון למושב ארבל.
הר ארבל ונחל ארבל הסמוכים לה קיבלו גם הם את שמם מהיישוב העתיק. בתקופת המשנה והתלמוד שכנו בשטח הבקעה מספר יישובים יהודיים, ובהם כפר חיטיא ומגדל צבעייא, וכן נזכרים במקורות חכמי ארבל, ובראשם ניתאי הארבלי (שעל שמו הר ניתאי).
באזור הבקעה שסביב ליישוב ארבל גודלו בתקופת המשנה והתלמוד גידולי חיטה משובחים: "אמר ר' חייא בר בא, סאה ארבלית היתה מוציאה סאה סולת, סאה קמח, סאה קיבר, סאה מורסן, סאה גניינין".
אזכור הבקעה מופיע בתלמוד הירושלמי בסיפור מעשה אשר שימש את חז"ל כמשל לתקומת עם ישראל:
דלמא, רבי חייא רובה ורבי שמעון בן חלפתא הוו מהלכים בהדא בקעת ארבל בקריצתא ראו אילת השחר שבקע אורה, אמר רבי חייא רובה לרבי שמעון בן חלפתא בר רבי כך היא גאולתן של ישראל בתחילה קימעא קימעא כל שהיא הולכת היא הולכת ומאיר(ה)
— תלמוד ירושלמי, מסכת יומא דף יד עמוד א
כיום שוכנים בבקעה היישובים ארבל, כפר זיתים, כפר חיטים ומצפה. בצידה המערבי שוכן נבי שועייב.
לודוויג קווידה

קורות חייו

קווידה נולד למשפחת סוחרים בורגנית בברמן. הוא התעניין בהיסטוריה ונטל חלק בפעילויות האגודה הגרמנית לשלום. כבר כשהיה צעיר התנגד למדיניותו של אוטו פון ביסמרק, קנצלר ממלכת פרוסיה והקיסרות הגרמנית. ב-1881 קיבל דוקטורט מאוניברסיטת גטינגן. ב-1894 פרסם עלון בן 17 עמודים בשם "קליגולה: מחקר על אי שפיות קיסרית" (Caligula. Eine Studie über römischen Caesarenwahnsinn) המכיל 79 הערות שוליים על אודות הקיסרות הרומית של המאה ה-1 לספירה; עם זאת, קווידה משך הקבלה משתמעת בין הקיסר הרומי המושחת קליגולה לווילהלם השני, המאשימה, דה פקטו, את השליטים בשיגעון גדלות. המחבר התעקש על פרסום החוברת תחת שמו האמיתי, התעקשות ששמה קץ לקריירה האקדמית שלו כהיסטוריון, כאשר בכמה תקופות ביקורות קצרות הסבירו את ההקבלות בהן עשה שימוש. לאחר שהשמיע הערה נבזית כנגד הקיסר וילהלם הראשון, הורשע פלילית ב"העלבת הוד מלכותו" ונידון לשלושה חודשי מאסר, אותם ריצה בכלא שטאדלהיים (Stadelheim) במינכן. 
בתום מלחמת העולם הראשונה, קווידה, בדומה לגרמנים רבים אחרים, התנגד נחרצות לחוזה ורסאי מסיבות מיליטריסטיות גרמניות; קווידה בעיקר גינה את ההגבלות על הצבא הגרמני ואת האסון הכלכלי הממשמש ובא שייגרם באמצעות תשלום פיצויים גבוהים שנגזרו על האומה הגרמנית. הוא, ופציפיסטים קיוו כי נשיא ארצות הברית וודרו וילסון ינצח וכי בתנאים חמורים אלה יזרע את זרעיה של מלחמה חדשה: 
כאשר היטלר עלה לשלטון ב-1933, קווידה ברח לשווייץ והתיישב בז'נבה עד ערוב ימיו. הוא היה אופטימי לאורך חייו. בגיל 76 פרסם את המאמר "שלום הציבור ושלום העולם" (1934) בשעה שבה המיליטריזם היה במגמת עלייה בתקופה הנאצית; קווידה האמין כי טכנולוגיה מודרנית עשויה לשמש גורם מרתיע מפני מלחמה:
לודוויג קווידה נפטר בגלות השווייצרית מדלקת ריאות ב-1941, והוא בן 82.
לואיס סאהה

קריירה

סאהה נולד בפריז למשפחה ממוצא גוואדלופי. את הקריירה שלו החל בקבוצת מץ ב-1997. בינואר 1999 הושאל לניוקאסל האנגלית, אך נפצע ורשם בקבוצה זו רק 11 הופעות ושער אחד. סאהה חזר למץ, ובשנת 2000 עבר לפולהאם, ששיחקה אז בליגה האנגלית השנייה, בעסקה בשווי 2.1 מיליון ליש"ט. 
עונתו הראשונה של סאהה בפולהאם הייתה עונת הפריצה שלו. הוא כבש במדיה 32 שערים, שסייעו לקבוצה לעלות לפרמייר ליג. גם את עונתו השנייה בקבוצה פתח סאהה היטב, כולל משחק שבו הבקיע שני שערים לרשתה של מנצ'סטר יונייטד, אך לאחר מכן נפצע שוב, והושבת למשך כל העונה כמעט. הוא שב מהפציעה במשחק הגביע נגד ברמינגהאם סיטי, ולאחר מכן כבש עוד ארבעה שערים. 
בעונת 2003/04 חזר לכושר מלא, והבקיע 15 שערים במדי הקבוצה. יכולותיו צדו את עיניו של אלכס פרגוסון, וב-23 בינואר 2004 חתם סאהה במנצ'סטר יוניטד תמורת 12.825 מיליון ליש"ט. סאהה כבר שער בבעיטה חופשית כבר במשחק הבכורה שלו ביונייטד, נגד סאותהמפטון, ועד סוף העונה הבקיע 6 שערים נוספים. 
בעונת 2004/05 הגיעו לקבוצה אלן סמית' וויין רוני, ומעמדו של סאהה ירד. פציעה נוספת שוב מנעה ממנו להביא לידי ביטוי את כישוריו, ובעונה כולה הבקיע 2 שערים בלבד. בסיום העונה נסבו שמועות על כך שסאהה יעזוב את היונייטד, אך סאהה, שהתגבר על הפציעה וחזר לכושר מלא, התעלה על עצמו, ואף תפס את מקומו של רוד ואן ניסטלרוי בהרכב. עם עזיבתו של ואן ניסטלרוי, בעונת 2006/07, הפך סאהה לאחד השחקנים המשמעותיים בקבוצה.
בשנת 2008, עבר סאהה לקבוצת אברטון.
ב-31 בינואר 2012 עבר סאהה לטוטנהאם הוטספר בהעברה חופשית, וחתם על חוזה עד סוף העונה.
בקיץ 2012 עבר לקבוצת סנדרלנד מהפריימרליג, אך כחצי שנה מאוחר יותר, במועד העברות של החורף, חתם בקבוצת לאציו מהליגה האיטלקית.
ב-8 באוגוסט 2013, יום הולדותו השלושים וחמש, הודיע סאהה על פרישה ממשחק פעיל.

נבחרת צרפת

סאהה זומן לראשונה לסגל נבחרת צרפת בפברואר 2004. את שערו הראשון הבקיע כבר בהופעת הבכורה שלו במדי הנבחרת, במשחק ידידות נגד נבחרת בלגיה. במונדיאל 2006 השתתף סאהה ב-3 משחקים, אך החמיץ את משחק הגמר בשל צבירת כרטיסים צהובים. בסך הכל נטל חלק ב-20 משחקים של הנבחרת, והבקיע במדיה 4 שערים.
יאנגבאן

יאנגבאן (בקוריאנית: 양반) הוא שמו של מעמד המשכילים הקונפוציאנים שהפכו לחלק מן האליטה השלטת בקוריאה לפני 1910. משמעותו המילולית של השם "יאנגבאן" היא "שני המעמדות", והיא מתייחסת לשני המעמדות בתוך היאנגבאן: המונבאן (המעמד הספרותי) והמובאן (מעמד אמנויות הלחימה). השם מתייחס רק למשכילים עצמם (שהיו כולם גברים), אך בפועל נחשבו גם בני המשפחה (ילדים ונשים) כחלק מבני המעמד. במונח המקורי מתייחס למעמד שהיה קיים בתקופת שושלת גוריו ושושלת ג'וסיון. 
כיום מתייחס המעמד לאליטות בקוריאה. בקוריאה הדרומית הוא מתייחס למנהיגות השמרנית; בקוריאה הצפונית למעמד המבוסס על האליטה של המפלגה השלטת, הצבא והמשכילים.
מחמוד אלעאלול

ביוגרפיה

נולד בשכם ב-1950, בהיותו בן 17, נכלא ולאחר שלוש שנים בכלא גורש על ידי מדינת ישראל לירדן. שם הצטרף לפת"ח והיה פעיל צבאי תחת פיקודו של אבו ג'יהאד. בשנות ה-70 עבר ללבנון.
עם השנים הוא המיר את המאבק הצבאי לעצמאות בתמיכה בדרך המדינית ובהסכמי אוסלו. מדינת ישראל התירה לו לחזור לגדה המערבית ב-1995, וב-1996 מינה אותו יאסר ערפאת למושל נפת שכם. באינתיפאדה השנייה נהרג בנו, ג'האד, בידי צה"ל.
ב-2003 תמך בהסכם איילון נוסייבה הסכם עקרונות שנחתם בין עמי איילון לד"ר סרי נוסייבה, המציע מסגרת עקרונות להסכם שלום בין הפלסטינים למדינת ישראל על בסיס עקרון 'שתי מדינות לשני עמים'.
בבחירות 2006 נבחר למועצה המחוקקת הפלסטינית ומונה בידי מחמוד עבאס לשר הרווחה.
ב-2009 נבחר למועצה המרכזית של הפת"ח ותמך בהתנגדות לא-אלימה כנגד ישראל, כולל חרמות והפגנות.
ב־2017 נבחר לסגנו של מחמוד עבאס בתנועת פת"ח, ועל פי התפקיד מיועד לרשת אותו.
איימונה, רוזן סבויה

ביוגרפיה

איימונה נולד ב-15 בדצמבר 1291 בשיאמברי, לאמדאו החמישי, רוזן סבויה ולסיביל מבאז'ה, בתם של גידו השני, רוזן באז'ה ובאטריצ'ה ממונטפראט. בשנת 1321 פיקד איימונה על ניהול המצור על קורבייר, ולאחר מכן התיישב באביניון בחצרו של האפיפיור יוחנן העשרים ושניים.
בשנת 1323 מת אביו אמדאו החמישי, רוזן סבויה, ואחיו אדוארדו, רוזן סבויה עלה לשלטון במקומו, ואילו איימונה קיבל את השליטה על אזור ברס. בשנת 1329 מת אחיו אדוארדו, ואיימונה עלה לשלטון במקומו. עם עלותו לשלטון תבעה אחייניתו ג'ובאנה מסבויה את השליטה ברוזנות, והסכסוך ביניהם הסתיים רק לאחר ששילם לה איימונה פיצוי כספי. זמן קצר לאחר עלותו לשלטון הצליח איימונה לפתור את המחלוקות עם דודו אמדה השלישי, רוזן ז'נבה, ובשל כך נקרא "משכין השלום".
במהלך רוב שנותיו הראשונות בשלטון, נלחם איימונה נגד גיגה השמיני, רוזן ויינואה, ולאחר מותו של הלה במצור על לה פרייר, השיג פיליפ השישי, מלך צרפת הפסקת אש בינו לבין יורשו של גיגה - אימבר השני, רוזן ויינואה.
בשנת 1333 ניסה אדוארד השלישי, מלך אנגליה לשכנע אותו שיעמוד לצידו במלחמתו הצפויה עם צרפת, אולם איימונה סירב לתפוס צד בסכסוך.
בשנת 1330 הקים איימונה את משרת הקנצלר לצורך ניהולה הרשמי של הרוזנות, ובשנת 1340 הקים בתי משפט שיטפלו בסכסוכים השונים עם בעלי הטירות ברוזנות.
ב-22 ביוני 1343 מת איימונה במונמליאן, ובנו אמדאו השישי, רוזן סבויה עלה לשלטון במקומו.
יוזפוב (מחוז בילגוריי)

היסטוריה

יוזפוב נוסדה בשנת 1715, ובשנת 1725 הוענקו לה זכויות עיר. במהלך המאה ה-19 הלך והצטמצם מספר תושביה. רוב תושבי יוזפוב באותה תקופה עסקו במסחר זעיר ובמלאכה. בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 עסקו תושבי המקום בסחר עצים מהיערות שסבבו את העיר.

יהודי העיירה

היהודים הראשונים הגיעו ליוזפוב כנראה בסוף המאה ה-17 או בתחילת המאה ה-18. בית הכנסת הראשון הוקם כנראה בשנת 1735. לפי הידוע, בית הכנסת הנוכחי נבנה בשנת 1768, נשרף בחלקו בשנת 1830, ונבנה מחדש בסוף אותה המאה, בעזרת כספים שניתנו על ידי הרשויות.
במאה ה-19 הפכה יוזפוב מרכז להדפסת ספרים עבריים. בשנת 1824 נוסד בית הדפוס הראשון בשפה העברית להדפסת סידורי תפילה וספרים ביידיש. בית הדפוס פעל כ-35 שנים ונחשב לגדול ביותר במזרח אירופה באותה התקופה. ספרים מבית הדפוס הגיעו עד טורקיה. בשנת 1860 נסגר בית הדפוס ובשנת 1865 הוקם בית דפוס נוסף על ידי האחים ברוך ושלמה זצר. בשלב מסוים העבירו את בית הדפוס ללובלין, עיר המחוז. בתי הדפוס של יוזפוב מוזכרים ברומן של יצחק בשביס זינגר "העבד".
יהודי יוזפוב היו ברובם דתיים שומרי מסורת. קבוצת החסידים הגדולה ובעלת ההשפעה הרבה ביותר הייתה של חסידי גור. בין רבני העיר היה הרב אברהם אליעזר מינצברג ("ר' אברומצ'ה דיין") שעלה לארץ ישראל וממנו הסתעפה משפחת מינצברג הירושלמית. עד שנת 1929 ישב על כס הרבנות הרב שלום יוסף הרצשטארק. לאחר פטירתו נבחר הרב שמעון פרזנצ'בסקי, שכיהן בתפקיד עד מותו במלחמת העולם השנייה. הרב פרזנצ'בסקי שהשתייך לחסידות סדיגורה, עמד בראשות סניף של הישיבה של החסידות, "משיבת נפש". בישיבה למדו 40 בחורים. 
בעת מלחמת העולם הראשונה חוסל היישוב היהודי ביוזפוב ורבים נרצחו, סדרת האירועים והפרעות שבהן חוסלה הקהילה מתוארת במגילת "חורבן יוזפוב" שכתב תושב העיירה יצחק רוזנברג.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה 1,056 יהודים.

בשואה

בתחילת ספטמבר 1939 הופצצה יוזפוב בידי מטוסים גרמניים, ורוב בתיה עלו באש. בעקבות זאת, נמלטו מהעיירה רוב יהודיה, אך לאחר כשבוע שבו אליה, והשתכנו במספר בתים ששרדו את ההפצצות. באמצע ספטמבר כבשו הגרמנים את העיירה, אך נסוגו ממנה כעבור מספר ימים, ואת מקומם תפסו הסובייטים. בתקופה הקצרה בה שהו הגרמנים בעיירה, נחטפו יהודים בה לעבודות כפייה, והועסקו בפינוי ההריסות שנגרמו מההפצצות. באוקטובר 1939 נסוגו הסובייטים מהעיירה, בהתאם להסכם ריבנטרופ מולוטוב, וכ-300 יהודים מהעיירה נלוו אליהם מזרחה.
עם שובם של הגרמנים ליישוב הובאו אליו יהודים נוספים מסביבה, וכן יהודים שגורשו מאוסטריה, מצ'כיה ומגרמניה, ואלו הועסקו בעבודות כפייה מפרכות בעיירה. באפריל 1941 רצחו הגרמנים כ-90 מיהודי היישוב, ובאוקטובר 1941 רצחו כ-180 יהודים נוספים בו. ביולי 1942 ערכו הגרמנים סלקציה בכ-1,800 היהודים שנותרו בעיירה, ושילחו בין 200 ל-400 גברים מהם למחנות עבודה בסביבת לובלין.
ב-13 ביולי 1942 רצחו שוטרים גרמנים כ-1,200 מיהודי היישוב ביער הסמוך, אליו הוסעו במשאיות, תוך ירי בחולים, בקשישים ובילדים עוד בשטח העיירה. כ-70 יהודים שהושארו בעיירה לאיסוף ולמיון רכוש הנרצחים הוצאו להורג ביום 21 בספטמבר 1942.

בית הקברות בעיירה

בבית העלמין היהודי בעיירה, שנמצא בצדו הדרומי של היישוב, נמצאות כ-500 מצבות שחלקן שבורות, אך רבות מהן נמצאות במקומן המקורי. האותיות החקוקות במצבות מעידות על השנים 1762-1943. אנדרטה לזכר יהודי העיירה הוקמה בשנת 1975 על הכביש הראשי ממערב ליוזפוב, באחד מאתרי ההרג ההמוני של יהודי העיירה.

בספרות

בספרו של יצחק בשביס-זינגר, "העבד", מתואר סיפור חייו של יהודי מיוזפוב אשר משועבד לאיכר פולני בעת גזירות ת"ח-ת"ט.
NVFS

זיכרון אחסון התוכניות

ההבדל העיקרי בין זיכרון בתצורת NAND לבין זיכרון בתצורת NOR הוא בכך, שבזיכרון NOR ניתן לגשת לכל חלק בזיכרון באופן ישיר. ב-NAND, לעומת זאת, ניתן לגשת רק לגושים בזיכרון ולא לכל כתובת, ולכן לא ניתן להריץ ממנו תוכנות באופן ישיר, אלא יש צורך בהעברת המידע שבו לזיכרון אחר אשר מאפשר זאת מאפשר זאת. לכן, הזיכרון המשמש לשמירת תוכניות במערכת NVFS ("זיכרון התוכניות") לא יכול לשמש גם כזיכרון ממנו רצות התוכניות. לצורך כך קיים במכשירים עם NVFS זיכרון נוסף, מבוסס SDRAM, שאליו מועברות התוכניות. זיכרון זה הוא נדיף ובמקרה של ניתוק המתח, יימחק כל המידע שעליו.

מבנה הקבצים של NVFS

בעקבות השימוש בזיכרון בלתי נדיף בתצורת NAND, השתנה כל מבנה הקבצים של התוכניות ובסיסי הנתונים בפאלם. עד כה, הכל היה מאוחסן בזיכרון בצורה רציפה, וניתן היה לגשת ישירות לכתובות בזיכרון כדי לדלות מהן נתונים. במערכת NVFS הקבצים מסודרים, כמו במחשב, בגושים.

מבנה הגושים עבר שינויים מהותיים מאז שהומצאה ה NVFS.

מבנה הקבצים הישן ( Treo 650 או T5 לפני עדכוני ה ROM האחרונים) היה בנוי כך:
כל גוש היה בגודל של 512 בתים (Bytes). אם גודלו של קובץ היה פחות מגודל הגוש, הוא אוחסן בגוש אחד. אם יותר מכך, הוא נפרס על מספר גושים בהתאם לגודלו כאשר בכל גוש אוחסן חלק מהקובץ.

לדוגמה, קובץ שגודלו 60 בתים אוחסן בתוך גוש של 512 בתים. ובעצם תפס יותר מפי 8 מגודלו האמיתי.
קובץ שגודלו 700 בתים אוחסן בחלקים: החלק הראשון תפס גוש של 512 בתים במלואו והחלק השני, של 188 בתים, תפס עוד גוש. סה"כ תפס הקובץ 1024 בתים.

כפי שניתן להבחין מיד, שיטה זו הייתה בזבזנית ביותר, ובעצם נתנה למשתמש פחות זיכרון ממה שנראה לו. אם היו במכשיר 32MB פנויים למשתמש בזיכרון התוכניות, ניתן היה בפועל לאחסן בו פחות מכך בגלל השטח הריק שנשאר בגושים. לאור תלונות רבות של משתמשי פאלם החליטה החברה לחלק כרטיסי זיכרון לכל מי שקנה מכשיר באותה תקופה, כדי לחפות על החוסר בזיכרון במכשיר. לאחר מכן שוחרר עדכון ROM המשנה את מבנה הקבצים.
מכשירים שיצאו לאחר מכן כמו LifeDrive, T|E2 ובמכשירי Treo 650 ו T5 לאחר עדכון ה-ROM, מערכת הקבצים היא שונה:

גם כאן יש שימוש בגושים בגודל 512 בתים, אלא שניצולם הוא אחר. כאן, כל גוש מחולק ל 16 תת-גושים בגודל 32 בתים, המסוגלים לשמש לשמירת חלקי קבצים. ישנן מגבלות גם להשמת תת-גושים. מספר התת-גושים הדרושים לאחסון קובץ נקבע על ידי עיגול למעלה של גודל הקובץ, לחזקה הבאה של 2. בנוסף מיקום הקובץ יהיה לפי גודלו. כלומר, קובץ של תת-גוש אחד יכול להיות ממוקם בכל מקום בגוש. קובץ של 4 תת-גושים יוכל להתחיל רק בכל 128 בתים כלומר, כל רבע גוש וכך הלאה.

לדוגמה: קובץ של 60 בתים יאוחסן בתוך גוש של 512 בתים אבל יתפוס רק 64 בתים מתוכו (שני תת-גושים).
קובץ של 700 בתים, יתפוס גוש שלם של 512 בתים והשארית, 188 בתים, תוכל להיות מאוסנת בגוש אחר. לדוגמה, יהיה לו מספיק מקום פנוי בתת-גוש עם הקובץ הקטן (60 בתים), אבל בגלל גודלו, העיגול למעלה משמעו שהוא יתפוס 256 בתים, כלומר 8 תת-גושים ולכן יוכל להיות ממוקם או בתחילת הגוש או באמצעו. למרות שיש שטח מבוזבז, זה משאיר מספיק מקום פנוי לאחסון של קובץ נוסף בגודל של עד 129 בתים.