google/wiki40b huggingface dataset:
אילוח (מוליכים למחצה)

אילוח (נקרא גם זיהום או סימום, באנגלית Doping) של מוליך למחצה הוא הוספה של חומר זר בריכוז מזערי למצע כלשהו, לשם הגברת המוליכות החשמלית שלו.
מוליך למחצה נקי מאוד נקרא אינטרינסי (פנימי), ולעומתו מוליך למחצה שתכונותיו החשמליות נובעות מהאילוח נקרא אקסטרינזי (חיצוני). מוליך למחצה "מזוהם" ברמות גבוהות עד כדי כך, שהתנהגותו דומה יותר למוליך מאשר למוליך למחצה, נקרא מנוון.
אילוח אשר מוסיף אלקטרונים חופשיים יוצר מוליך למחצה מסוג n, מהמלה negative (שלילי) באנגלית, כיוון שנוספים מטענים שליליים הנמצאים ברמות אנרגיה גבוהות בחומר, ועל כן הם חופשיים להוליך זרם חשמלי. לעומתו, אילוח מסוג p (מהמלה positive - חיובי) יוצר מצבים ריקים במבנה הסריג המולקולרי, מצבים המכונים "חורים", אליהם נכנסים אלקטרונים מאטומים סמוכים, ובכך מייננים את האטומים.
אילוח קפדני ומבוקר של מוליך למחצה הוא היסוד לתעשיית השבבים והמחשבים, שכן לחומרים נקיים או מזוהמים מאוד אין התכונות הנדרשות ליצירתם.

היסטוריה

זיהום מוליכים למחצה פותח במקור על ידי ג'ון רוברט וודיארד אשר עבד בחברת "ספרי ג'יירוסקופ" במהלך מלחמת העולם השנייה. הביקוש לעבודותיו בתחום הרדאר מנע ממנו את האפשרות להמשיך במחקר בתחום זיהום המוליכים למחצה, אולם לאחר שהמלחמה הסתיימה, הפטנט שלו הניח את היסוד לפיתוח מסיבי של החברה שלו. מאוחר יותר, הוצגו עבודות קשורות במעבדות חברת בל.

תהליך האילוח

בתהליך הגידול של מצע החומר הטהור (בדרך כלל היסוד צורן, הקרוי בלעז סיליקון), מוכנסים לחומר אטומי יסוד זר, אשר יוצר בכל פרוסת סיליקון זיהום ראשוני כמעט אחיד. כדי להגדיר אלמנטים רצויים במעגל, אזורים נבחרים מזוהמים עוד יותר, על ידי דיפוזיה או השתלה של יונים. השיטה השנייה נפוצה יותר בייצור המוני, בשל יכולת השליטה הטובה על התהליך.
מספר אטומי המזהמים אשר נדרשים כדי ליצור הבדל ביכולתו של המוליך למחצה להוליך הוא קטן ביותר. כאשר מוספים מספר קטן (יחסית למספר אטומי החומר הטהור) של אטומי מזהם, בסדר גודל של אחד ל 100 מיליון אטומים, החומר נקרא "מזוהם קלות" (Lightly Doped). כאשר מוסיפים הרבה אטומים נוספים, בסדר גודל של אחד לעשרת אלפים, החומר נקרא "מזוהם בכבדות". בדרך כלל הסימון הוא +n כאשר המוליך למחצה הוא מסוג n, או +p כאשר המוליך למחצה הוא מסוג p.
שבשבת

שבשבת היא מכשיר המתחבר אל אזור מוגבה, כגון גג או עמוד, שתכליתו קביעת כיוון הרוח. בשימוש העממי משמעותה גם 'גלגלי רוח' - טורבינת רוח קטנה עשויה ניר או פלסטיק לצורך קישוט או משחק.

מבנה

לשם פעולה, על שבשבת להיות בנויה בהתחשבות בשתי דרישות עיצוביות: מצד אחד, משקלה של השבשבת צריך להיות מחולק באופן שווה בין שני צדיה, ומצד שני, האזורים החשופים אל הרוח צריכים לא להיות שווים בגודלם. דבר זה גורם לשבשבת לשאוף למצב בו האזור הקטן ביותר יפנה אל הרוח, שכן במצב זה כמות הרוח על משטח השבשבת מינימלית. כשהשבשבת מסתובבת, היא מראה את כיוון הרוח ובכך תראה את כיוון הרוח. 
כדי לאפשר למשתמש לקבוע את כיוון הרוח בקלות, רוב השבשבות מצוידות בסימונים על בסיסם המצביעים על הכיוונים האפשריים. נהוג גם לחבר אל השבשבת מכשיר למדידת מהירות הרוח שכן בשל הדמיון בן המכשירים ניתן להשתמש באותו בסיס עבור שניהם.

שימוש

כדי להשיג קריאה מדויקת על השבשבת להיות ממוקמת גבוה מעל הקרקע ובמרחק משמעותי מבניינים עצים או כל חפץ אחר שעלול להשפיע על כיוון הרוח. שינוי בכיוון הרוח יכול להיות משמעותי כשהוא בא בשילוב עם תנאי מזג אוויר אחרים, מה שמאפשר למשתמש בשבשבת לבצע תחזיות מזג אוויר לטווח הקצר. שבשבות מודרניות בדרך כלל מחוברת אל מכשיר המאפשר קריאה מרחוק של כיוון הרוח.
השבשבת יכולה גם לשמש לשם הכוונת טורבינת רוח או גלגלי רוח קישוטיים (הקרויים 'שבשבות' אף הם, באופן עממי) אל תוך הרוח.

סוגים

לשבשבות צורות רבות, אולם הצורות הנפוצות ביותר כוללות את התרנגול והחץ. שבשבות בצורת תרנגול, או בצורה קישוטית דומה, לא מצביעות בדרך כלל על כיוונה המדויק של הרוח, במיוחד כשמדובר ברוח איטית, וזאת משום שרובן עונות רק על דרישת עיצוב אחת: למרות שהאזור החשוף לרוח אינו שווה, המשקל בדרך כלל אינו מחולק באופן שווה גם הוא.
שבשבות בצורת חץ או צורה מופשטת דומה ידועות כמדויקות יותר, וכיום הן נפוצות בהרבה מבעבר. זאת מפני שבשעה שבעבר לשבשבות הייתה מטרה קישוטית, כיום השבשבת כמעט ולא נראות, כיוון שבשל ההתפתחות הטכנולוגית, הקריאות נעשות ממרחק.
בילי פורטר

ביוגרפיה

פורטר נולד וגדל בפיטסבורג, פנסילבניה. הוא למד בבית הספר לאמנויות היצירה והמופעים בפיטסבורג, שם סיים את לימודיו בשנת 1987. הוא סיים את המכללה לאמנויות באוניברסיטת קרנגי מלון בדרמה ובוגר התכנית המקצועית לתסריטאי מ-UCLA.
במהלך חופשות הקיץ בשנים 1985–1987, היה פורטר חבר בלהקה "פלאש" שהופיעה מדי יום בפארק קניווד במערב מיפלין, פנסילבניה.
בשנת 1994 שיחק פורט בברודווי את התפקיד מלאך צעיר במחזמר גריז. בשנת 2004 הוא הופיע במחזמר ישו כוכב עליון בבית האופרה של פיטסבורג ובשנת 2010 הוא שיחק את בליז, מר שקרים במחזה מלאכים באמריקה.

אופנה

בטקס פרסי גלובוס הזהב ה-76 שנערך בשנת 2019, לבש פורטר חליפה אפורה רקומה וגלימה ורודה בעיצובו של רנדי רהם. בטקס פרסי אוסקר ה-91 הוא לבש ז'קט טוקסידו שחור בלווי שמלת קטיפה שחורה בעיצובו של כריסטיאן סיריאנו ונעל מגפיים בגובה 6 אינצ' בעיצוב של ריק אוון.
ב-Met גאלה שנערכה באותה שנה הוא התלבש כ"אל השמש" הנישא על ידי שישה גברים חסונים חסרי חולצה לבושים מכנסי זהב. התלבושת שלו עוצבה על ידי "הבלונדס", והיא כללה בגד ים מזהב מקושט ומעוטר מלווה כנפיים בגודל של כ-3 מטר, כיסוי ראש מזהב 24 קרט, וכן נעלי זהב של ג'וזפה זאנוטי ותכשיטים  של אנדרולי, ג'ון הרדי ואוסקר היימן.

חייו האישיים

פורטר הוא הומו ונשוי לאדם סמית' מאז 14 בינואר 2017.
עמנואל אלנקוה

עמנואל אלנקוה (נולד ב-1935) הוא  עיתונאי בכיר ואיש תקשורת ישראלי.

ביוגרפיה

אלנקוה נולד בשנת 1935 בטבריה, נשוי ואב לארבעה ילדים. שירת בצבא כמפקד טנק ומדריך בחיל השריון.
עם סיום שירותו הצבאי החל לעבוד ככתב הספורט של העיתון ידיעות אחרונות ולימים הפך לכתב החדשות הצפוני של העיתון. במסגרת עבודתו סיקר אלנקוה את מלחמות ישראל בגבול הצפוני של המדינה, בהן מלחמת יום כיפור, מלחמת ששת הימים ומלחמת ההתשה.
עם קום מהדורת החדשות המרכזית של הערוץ הראשון, מבט לחדשות, שימש אלנקוה ככתב החדשות הצפוני הראשון של הערוץ, שם דבק בו הכינוי: "כתבנו בצפון". במהלך עבודתו זכה אלנקוה לראיין מנהיגים, נשיאים וגנרלים ישראלים במהלך המלחמה ונשיאים שונים בעת ביקורם בצפון הארץ. בתוקף עבודתו במבט לחדשות ובידיעות אחרונות סיקר אירועים רבים ובהם מרדפים אחר מחבלים בבקעת הירדן, החלפות שבויים ומלחמות עבריינים בצפון. כמו כן סיקר את חטיפת מטוס סבנה כאשר שהה עם מפקד משמר הגבול דאז בקרבת המטוס בעת השתלטות כוחות צה"ל, כתבה שהולידה מהדורה שנייה באותו הערב.
עם עזיבתו את מערכת מבט לחדשות המשיך אלנקוה לעסוק בעיתונות הכתובה, בשנת 1990 נשלח לארצות הברית לתקופה של שנה לסקר אירועים מקומיים עבור ידיעות אחרונות.
אלנקוה ייצג גם אמצעי תקשורת זרים ככתב שלהם בארץ, ביניהם ה-BBC וסוכנות הידיעות רויטרס.
יוסף שבתי פרחי

ביוגרפיה

נולד בירושלים בשנת 1802 (ה'תקס"ב), בן למשפחת פרחי וצאצאו של הרב יהושע פרחי. בירושלים נמנה עם רבני העיר הנודעים, וחתם איתם על מכתבים ותקנות שונות.
בשנת 1842 (ה'תר"ב) עבר להתגורר בליבורנו שבאיטליה, שם עסק בפרסום ספריו בעברית, בלאדינו ובערבית.
מלבד ספריו, במהלך חייו עסק רבות בנושא החיים שלאחר המוות, חיבוט הקבר ועוד.
הלך לעולמו בליבורנו בשנת 1882 (ה'תרמ"ב).
אחיינו היה אליעזר פרחי.

חיבוריו

עיסוקו בתחום הספרות התרכז בעיקר בפרסום ספרים עממיים בעברית, בלאדינו ובערבית, שהיו בחלקם  עיבודים והרחבות של סיפורי המקרא, כדוגמת סיפורו של יוסף, סיפורה של מגילת אסתר, ועוד.
בעזרת חיבוריו קיווה הרב פרחי לקרב את בני הנוער למקורות היהודיים העתיקים, ולהרחיקם מההשכלה הלא יהודית, שהתפשטה בתקופתו בקרב בני הנוער היהודיים. על מטרתו זו ניתן ללמוד מההקדמה שכתב לספרו "תקפו של יוסף":
והוא [הספר] רשת נאה ללכוד בה לשלומי נערי בני ישראל. לעוררם מתרדמת היצר הרע אשר טַפָש לבם בהבלי הזמן(...) אולי בקוראם בו להשתעשע בסיפוריו ומשליו, יתלהב לבם לאהבה וליראה את ה' ויציל(...) מדעות נפסדות ואפיקורסות אשר(...) פשתה המספחת ופגמו בקודש ובכליו.
נוקלאוטיד

מבנה

הנוקלאוטידים מורכבים משלושה חלקים. החלק החשוב, אשר מבדיל בין הנוקלאוטידים השונים ומעניק להם את שמם, הוא הבסיס החנקני. החומר התורשתי בנוי מנוקלאוטידים עם חמישה בסיסים חנקניים אפשריים: אדנין, גואנין, תימין, אורציל וציטוזין. אדנין וגואנין מורכבים משתי טבעות המכילות חנקן, והם מסווגים כפורינים. תימין, ציטוזין ואורציל כוללים טבעת אחת המכילה חנקן, והם מסווגים כפּירימידינים.
ה-DNA מורכב מנוקלאוטידים המכילים אדנין (A), גואנין (G), תימין (T) וציטוזין (C). בנוקלאוטידים המרכיבים את ה-RNA לא מופיע תימין, ובמקומו מופיע אורציל (U).
החלק השני בנוקלאוטידים הוא חד-סוכר טבעתי המכיל 5 אטומי פחמן. בנוקלאוטידים המרכיבים את ה-RNA (ובנוקלאוטידים בעלי התפקידים האחרים שהוזכרו לעיל) הסוכר הוא ריבוז, ובנוקלאוטידים המרכיבים את ה-DNA הסוכר הוא דאוקסיריבוז (כלומר, ריבוז שחסר בו אטום חמצן אחד). זהו מקור ההבדל בשמן של שתי חומצות הגרעין (DNA - חומצה דאוקסיריבונוקלאית, RNA - חומצה ריבונוקלאית).
כשאחד מחמשת הבסיסים החנקניים נקשר לסוכר, מתקבלת תרכובת הנקראת נוקלאוזיד (Nucleoside). כך למשל, אדנין הקשור לריבוז מהווה נוקלאוזיד הקרוי אדנוזין (Adenosine). גואנין הקשור לדאוקסיריבוז נקרא דאוקסיגואנוזין (Deoxyguanosine).
החלק השלישי בנוקלאטידים הוא קבוצת זרחה (פוספט). כשזרחה נקשרת לנוקלאוזיד מתקבל נוקלאוטיד. ייתכנו עד שלוש קבוצות זרחה בכל נוקלאוטיד. כך למשל, כששתי קבוצות זרחה נקשרות לאדנוזין, מתקבל הנוקלאוטיד אדנוזין דיפוספט (Adenosine diphosphate). כשקבוצת זרחה אחת נקשרת לדאוקסיציטידין, מתקבל הנוקלאוטיד דאוקסיציטידין מונופוספט (Deoxycytidine monophosphate). שמו המלא של הנוקלאוטיד ATP, אשר הוזכר לעיל, הוא אדנוזין טריפוספט.
כשנוקלאוטיד מכיל שתיים או שלוש קבוצות זרחה, הן נקשרות האחת לשנייה בשרשרת. הקשר הכימי שביניהן אינו יציב ולפיכך עתיר אנרגיה; זהו אחד הקשרים הכימיים האנרגטיים ביותר בביולוגיה, וזהו מקור יכולתם של חלק מהנוקלאוטידים לשמש כמטבע אנרגיה.
עוף החול

עוף החול (ביוונית עתיקה: Φοῖνιξ, פוינִיקְס) הוא ציפור האש הקדושה במיתולוגיה המצרית, ביוונית ובמיתולוגיות אחרות. על פי המיתולוגיה עוף החול מת בשריפה וקם לתחייה מתוך האפר באופן מחזורי.

מאפייני עוף החול

לפי המיתולוגיה המצרית, עוף החול חי במדבר במשך 500 שנים, או לפי גרסאות אחרות 1461 שנים, לפני שכילה עצמו באש וקם מחדש לתחייה מן האפר. ברבות מהמיתולוגיות עוף החול הוא תמיד ממין זכר והוא אינו מתרבה, אך במיתולוגיות המזרח יש גם נקבות עוף החול. לקראת סיום חייו הוא בונה לעצמו קן העשוי ענפי קינמון, מור ונרד, ומצית את עצמו. מן האפר נוצר עוף החול החדש, אשר לוקח את האפר של עוף החול הישן, עוטף אותו בקליפה עשויה מור, ומניח אותו בהליופוליס שבמצרים.
עוף החול מופיע בספר המתים המצרי,] בהם הוא מתואר לרוב כמו אנפה ולעיתים כנחליאלי צהוב או כעיט עם נוצות אדומות וזהובות. הוא מקושר לאל השמש רע, הנולד כל יום מחדש, לאחר מותו בערב הקודם. המצרים קישרו את עוף החול גם למילה "בנו" - היינו גרעין דקל, הצומח מתוך חולות המדבר. זהו גם מקור השם היווני "פוֹיְנִיקְס" (φοῖνιξ) שמשמעו ביוונית "צבע חום-אדום".

עוף החול ביהדות

על פי מדרש בראשית רבה (פרשה יט), עוף זה נקרא חול. המדרש מפרש את הפסוק מספר איוב (פרק כ"ט, פסוק י"ח): "כחול ארבה ימים" כהתייחסות לעוף החול - "עוף ושמו חול ולא נקנסה (=נגזרה) עליו מיתה, שלא טעם מעץ הדעת ולבסוף אלף שנה מתחדש וחוזר לנערותו". פירוש זה מקובל גם על מקצת חוקרי המקרא]. בפירושו לבבלי (סנהדרין דף ק"ח:) כותב רש"י ששמו של העוף "אורשינא - עוף ושמו חול בלשון המקרא, ואינו מת לעולם".
המלבי"ם מציין את הופעת עוף החול בשירי עמים קדומים מלבד ביהדות: "שם עוף שאמרו חז"ל שחי לעולם, ושכל אלף שנה ישרף בקינו וישוב לחיות. וכן משוררי העמים הקדמונים הזכירו את העוף הזה באופן קרוב לזה" (מלבי"ם על איוב פרק כ"ט פסוק י"ח).
התלמוד הבבלי (סנהדרין דף ק"ח: ורש"י שם) מבאר שעוף החול זכה לחיי נצח על ידי ברכתו של נוח, כשכר על כך שלא ביקש מנוח מזון בתיבה משום שראה שהוא טרוד בהאכלת שאר החיות. 
ביהדות ישנן אגדות המקבילות לאגדות הפניקס, המיוחסות לנשרים (הנשרפים בכל עשר שנים וצומחים מחדש במשך עשרה מחזורים עד שמתים בגיל מאה), ולציפור בשם "גרופית" (לה מיוחסות תכונות מחזוריות הקשורות לגלגולי חיים ומוות. "גרופית" מופיעה בסיפורו של ש"י עגנון, עידו ועינם).

עוף החול בנצרות

בנצרות הפך עוף החול לסמל תחייתו של ישו הנוצרי, וכסמל לחיים אחרי המוות.
אדילגריי מגומדטאגירוב

אדילגֵרֶיי מגומדוביץ' מגומדטאגירוב (ברוסית: Адильгерей Магомедович Магомедтагиров; נולד ב-1 בנובמבר 1956, גונודה, חבל גוניב, דאגסטן - נרצח ב-5 ביוני 2009, במחצ'קלה) היה מדינאי רוסי ממוצא דאגסטני שכיהן כשר הפנים של דאגסטן והגיע לדרגת גנרל-לויטננט במשטרה, גיבור הפדרציה הרוסית (2009), בן ללאום האווארי.
אדילגֵרֶיי מגומדטאגירוב היה האישיות הבכירה ביותר ברוסיה שנרצחה בעשור הראשון של המאה ה-21.

שירותו במשטרה

אדילגריי שירת במשרד הפנים הסובייטי מ-1978 והיה איש המדור הפלילי וראש מחלקת הבילוש האזורית במחצ'קלה. ב-1988 סיים את לימודיו בבית הספר הגבוה לשוטרים במינסק, בלארוס וב-1992 מונה לסגן ראש מינהל המדור הפלילי הראשי של משרד הפנים בדאגסטן וב-1994 היה למפקד משטרת דרבנט וב-22 במאי 1998 מונה לשר הפנים של דאגסטן, הממונה על כל זרועות השיטור בדגסטן. 
אדילגריי נודע היטב במאבקו היעיל כנגד הווהאביסטים הצ'צ'ניים וארגון ג'מעת שריעת ובאוגוסט 1999 נטל חלק במבצע נגד הפלישה לדגסטאן של כוחות הצבא הפדרליים של רוסיה כנגד ארגוני הטרור האסלאמי הקיצוני, ובעיקר כנגד המחבל הדאגסטני רפאני חאלילוב. הוא זכה בשלל עיטורים ממלכתיים ושלטונות צ'צ'ניה העניקו לו את עיטור אחמט קדירוב, הנחשב לעיטור הממלכתי הגבוה ביותר בצ'צ'ניה.

ההתנקשות בחייו

מגומדטאגירוב שרד שורת ניסיונות להתנקש בחייו בשל רגישות תפקידו הביטחוני. הוא נפצע רבות והשתקם לאחר אותם ניסיונות.
ב-5 ביוני 2009, צלף שהוצב מבעוד מועד המתין לשיירת שר הפנים שחלפה בכביש המהיר בכניסה לעיר מחצ'קלה, כשחלפה מכונית השרד של אדילגריי מגומדטאגירוב הוא פתח לעברה באש והרג את שר הפנים, יחד עם שניים ממאבטחיו.
כמה ימים לאחר מכן, נשיא רוסיה דמיטרי מדבדב העניק לאדילגריי את עיטור גיבור רוסיה.
הארמייה העשירית (האימפריה האוסטרו-הונגרית)

היסטוריה

הארמייה העשירית הוקמה בפברואר 1916, ולמפקדה מונה פרנץ רוהר פון דנטה. הארמייה נפרסה בחזית האיטלקית, והשתתפה בקרב קפורטו, בקרב הנהר פיאווה ובקרב ויטוריו ונטו, ופורקה בסיום המלחמה.
האינקוויזיציה של גואה

האינקוויזיציה של גואה פעלה כמשרד חקירות האינקוויזיציה הפורטוגזית במדינת גואה בתת-היבשת ההודית והייתה אחראית גם על חלקים אחרים באימפריה הפורטוגזית באסיה. היא הוקמה ב-1560, דוכאה חלקית בין 1774 ל-1778, והופסקה כליל ב-1812.
הקמת האינקוויזיציה באה בעקבות בקשתו של פרנסיסקו חאווייר מז'ואאו השלישי, מלך פורטוגל בעקבות ביקורו במדינה.
האינקוויזיציה הוקמה על מנת להעניש "נוצרים חדשים" – יהודים ומוסלמים שהמירו דתם לקתוליות, וצאצאיהם, שהיו חשודים כי הם ממשיכים לקיים את דת אבותיהם בסתר. בגואה האינקוויזיציה גם שמה לה למטרה להילחם במקומיים אשר המירו את דתם מהינדואיזם או מאסלאם והיה נראה כי הם חזרו לקיים את מצוות דתם הקודמת. האינקוויזיציה גם רדפה קתולים (לא מומרים) אשר ניסו להגן על המומרים, להפריע לפעולותיה ועוד. למרות שמטרתה המוצהרת הייתה לשמר את האמונה הקתולית ולחזקה, בפועל פעלה לפיקוח חברתי על התושבים ההודים, וכשיטה להחרמת רכושם של קורבנותיה ולהעשיר את אנשי האינקוויזיציה. 
תחת האינקוויזיציה נרצחו מאות אם לא אלפי יהודים בגואה, רובם מקרב עדת השינגילי, שנקראו מאוחר יותר "קהילת יהדות קוצ'ין". בתי הכנסת הוחרבו או הוסבו לכנסיות, מצבות בתי העלמין נופצו, ואלפים נאנסו לנצרות.
עד המאה ה-20 עוד ניתן היה למצוא כתובות בעברית, אך אלה נעלמו עם הזמן מהתפוררות או נקברו תחת האדמה.
זולוטונושה

היסטוריה

בראשית המאה ה-17 הייתה זולוטונושה בעיקר מושבם של הקוזאקים. ב-1640 היו ביישוב 273 בתי אב שבהם התגוררו 1,500 תושבים.
ב-1803 התגוררו בזולוטונושה 4,500 תושבים. ב-1897 היו כבר כ-9,000 תושבים, מתוכם 60 אחוזים אוקראינים, 32 אחוזים יהודים ו-7.5 אחוזים רוסים. באותה שנה העבירו בעיר קו של מסילת רכבת.
העיר נכבשה על ידי הגרמנים ב-19 בספטמבר 1941 ושוחררה על ידי הצבא האדום ב-22 בספטמבר 1943.
פלורנס דאגדייל

ביוגרפיה

דאגדייל נולדה ברובע אדמונטון שבלונדון, בתו של מנהל בית ספר אדוארד דאגדייל. היא למדה בבית הספר "National Infants School" ברובע אנפילד במשך שנתיים עד 1886, ואחר כך למדה בבית הספר לבנות סיינט אנדרו. כשהייתה בת 20 שילמו הוריה 9 פני לשבוע עבור לימודיה בבית הספר "Higher Grades School".
החל משנת 1895 התמקדו חייה של דאגדייל בהוראה. היא התחילה ללמוד בבית הספר לבנות סיינט אנדרו, שם זכו היא ואחותה אתל בפרסים מטעם מועצת החינוך של הבישופות על "ידע דתי ומיומנות בנושאים חילוניים". ב-1897 הוסמכה כמורה בבית הספר של אביה. דאגדייל הייתה בת לוויה לליידי סטוקר, אשתו של סר ת'ורנלי סטוקר אחיו של ברם סטוקר, מחבר הספר "דרקולה".
ב-1905 בהיותה בת 26 פגשה דאגדייל לראשונה את הסופר תומאס הרדי. היא הפכה לידידה ועוזרת שלו, וב-1908 הפסיקה ללמד, הן כדי שתוכל לסייע להרדי והן כדי לפתוח בקריירת כתיבה משלה. ב-1912 פרסמה את ספרה הראשון "The Book of Baby Birds" שלו תרם גם הרדי. באותה שנה מתה אֶמָה אשתו של הרדי. ב-1913 עברה דאגדייל לגור בביתו של הרדי "מקס גייט" בדורצ'סטר שבמחוז דורסט. שנה אחר כך ב-1914 הם התחתנו בכנסיית סיינט אנדרו באנפילד, על אף פער הגילים ביניהם שהיה 39 שנה.
במהלך הנישואים מצאה פלורנס את עצמה חיה בצלה של אֶמָה, שלמרבה האירוניה הרדי הזניח אותה כשהייתה בחיים. שירי האהבה הנלהבים שכתב הרדי אחרי מותה של אֶמָה, הביכו ואמללו את פלורנס. עם זאת כשהרדי נפטר ב-1928 בגיל 87, היא הייתה מוכת יגון עד כדי כך שנדרש רופא לטפל בה.
בני הזוג הרדי היו חברים של ת.א. לורנס, ופלורנס השתתפה בהלוויה שלו.
פלורנס הרדי נפטרה במקס גייט מסרטן בגיל 58. גופתה נשרפה בקרמטוריום ווקינג, ואפרה נטמן בחצר הכנסייה סטינפורד, שם נקברו לבו של הרדי ואשתו הראשונה.
הלן אובירי

ביוגרפיה

אובירי נולדה וגדלה בקניה. בנעוריה התמקדה בריצת 800 מטר, ב-2010 החלה להתאמן תחת הדרכתו של סמי רונו ששכנע אותה לעבור להתחרות בריצת 1500 מטר. היא זכתה באליפות קניה בריצת 1500 מטר ב-2011, במשחקים הצבאיים העולמיים באותה שנה סיימה במקום השלישי בריצת 800 מטר ובמקום הרביעי בריצת 1500 מטר. באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בקוריאה הדרומית התנגשה בגמר עם רצה אמריקאית בעקומה האחרונה, וסיימה במקום ה-11 (וקודמה למקום העשירי לאחר פסילת נטליה טוביאס בשל אמרוץ).

2012

באליפות העולם באולם שנערכה באיסטנבול, זכתה במדליית זהב בריצת 3000 מטר בזמן של 8:37.16 דקות לאחר שניצחה את מסרט דפאר מאתיופיה שזכתה בארבע האליפויות הקודמות. באולימפיאדת לונדון סיימה במקום ה-12 בריצת 1500 מטר.

2013

באליפות העולם באתלטיקה זכתה במדליית ארד בריצת 1500 מטר שנערכה במוסקבה בתוצאה של 4:03.86 דקות.

2014

באליפות העולם באולם זכתה במדליית הכסף בריצת 3000 מטר, אחרי גנזבה דיבאבה האתיופית. באליפות אפריקה באתלטיקה זכתה במדליית זהב בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:09.53 דקות. באליפות העולם בריצות שליחים הייתה חברה בנבחרת הקנייתית ששברה את שיא העולם בריצת 1500X4 מטר.

2016

באולימפיאדת ריו זכתה במדליית כסף בריצת 5000 מטר בשיא אישי של 14:29.77 דקות, לאחר המנצחת בת ארצה ויויאן צ'רויוט שקבעה שיא אולימפי חדש.

2017

בחודש יוני אובירי ניצחה בריצת 5000 מטר בתחרות ליגת היהלום שנערכה ברומא בשיא קניה חדש של 14:18.37 דקות, תוצאה המדרגת אותה חמישית בכל הזמנים. 
בבאליפות העולם זכתה במדליית זהב בריצת 5000 מטר בתוצאה של 14:34.86 דקות.

2018

באליפות העולם באתלטיקה באולם סיימה במקום הרביעי בריצת 3000 מטר.

2019

באליפות העולם במרוצי שדה אובירי זכתה במדליית הזהב, והפכה לראשונה שזוכה במדליית זהב באליפות עולם באצטדיון, באולם, ובמרוצי שדה. 
באליפות העולם זכתה במדליית זהב בריצת 5000 מטר בשיא אליפות של 14:26.72 דקות. היא סיימה חמישית בריצת 10,000 מטר בשיא אישי של 30:35.82 דקות.
שיר אהובת הספן

רקע

השיר נכתב על ידי יאיר לפיד והולחן על ידי חברו רמי קליינשטיין, והוא אחד מבין מספר שירים שיצרו יחד. הוא בוצע על ידי ריטה שהייתה אשתו של קליינשטיין. השיר נכלל באלבום הבכורה שלה שנשא את שמה.
השיר נכתב על ידי לפיד בהשראת הספר ים המוות שכתב הסופר הברזילאי ז'ורז' אמאדו.
במצעד הפזמונים העברי השנתי של רשת ג' לשנת התשמ"ו (1986) הגיע השיר למקום השמיני.
השיר בוצע גם כחלק ממופע הפסטיבל בצבעים טבעיים 1986.
הזמרת היווניה קונסטנטינה הקליטה שיר ביוונית בלחן של "שיר אהובת הספן".
השיר גם כיכב במחזמר אלדין בתחילת שנות התשעים.
פסקוב

היסטוריה

העיר מוזכרת לראשונה ב-903. שמה בא ממקור פינו-אסטוני, או ממקור בלטי. מהעיר פסקוב הגיעה אולגה, אשתו של איגור, הנסיך הראשון של קייב. מאותה תקופה החלה פסקוב להתפתח כעיר.
מהמאה ה-10 עד המאה ה-12 הייתה פסקוב חלק מרוסיה של קייב. במאה ה-12 צורפה לרפובליקת נובגורוד תוך שמירה על זכויות מיוחדות. ב-1348 אנשי פסקוב החליטו על ממשל עצמי והקימו את רפובליקת פסקוב, שהתקיימה עד 1510, אז צורפה למוסקבה. בין 1581-1582 הושמה העיר במצור על ידי סטפאן באטורי מלך פולין, היא עמדה במצור בכבוד במלחמת ליבוניה.
לאחר 1777 הפכה פסקוב לבירת נמסטניצ'סטבו (נציבות) פסקוב. בפסקוב ויתר הצאר ניקולאי השני על כיסאו לטובת הממשלה הרפובליקנית ב-2 במרץ 1917.
בין 1941 ל-1944 הייתה העיר תחת כיבוש גרמני שהשמיד 94% מהעיר, כולל העיר העתיקה. למעלה מ-1,000 יהודים שרוכזו בגטו שהוקם בעיר נרצחו בתחילת 1942.
כלבי הרחוב של מוסקבה

אוכלוסיית כלבי הרחוב של מוסקבה היא אוכלוסייה של כ-35,000 כלבים משוטטים בעיר מוסקבה, שגודלה יציב מאז המאה ה-19; במוסקבה יש בערך כלב משוטט אחד לכל 300 איש. חלק מאוכלוסייה זו הסתגלה לעיר המודרנית, עד כדי שימוש במערכת הרכבת התחתית של מוסקבה.

התנהגויות ייחודיות

התנהגויותיהם של ה"קבצנים" ייחודיות ומבדילות אותם הן מה"זאבים" והן מכלבי בית. אחת משיטות הפעולה שנצפו היא קידומם של הכלבים החמודים ביותר בלהקה להתיידד עם עוברי אורח וכך להשיג מהם מזון, מתוך הבנה שכלבים גדולים מדי נתפסים כאיום ואינם מצליחים להשיג מזון. נצפה כי הכלבים מאתרים סוגים שונים של בני אדם נושאי מזון ומחליטים באיזו אסטרטגיה לנקוט מולם, שיגור כלב חמוד או הפחדה על ידי נביחה מאחור, בתקווה שהאדם יפיל מזון. אולם, ככלל, הכלבים העירוניים אינם מאיימים מבחינה חיצונית, אם כי נרשמו גם מקרים של התנפלויות כלבים על בני אדם. חוקרים מניחים כי בשל הזמינות הגבוהה של מזון איכותי, הכלבים אינם נזקקים לנהל מלחמה מתמדת על מזון ומסוגלים להשקיע בפיתוח ושכלול התנהגויות.
כלבי הרחוב למדו לחצות את הכבישים הסואנים, תוך שימוש במערכת הרמזורים, גם כאשר לא חצו את הכביש בני אדם. החוקרים מניחים שאור הרמזור אינו הסיבה הישירה, כיוון שכלבים אינם מסוגלים להפריד בין אור ירוק לאדום, אלא סימנים אחרים.

הכלבים והרכבת התחתית

מערכת הרכבת התחתית של מוסקבה היא מהמסועפות בעולם והשנייה מבחינת עומס הנוסעים. כ-500 כלבים חיים באופן קבוע בתחנותיה, בחודשי החורף הקרים. מתוכם נצפתה תת-קבוצה של כ-20 פרטים המבינים את פעולת מערכת הרכבות ועושים בה שימוש מושכל ומכוון לנסוע לתחנות מסוימות בפרקי זמן שונים של היום (כגון שנת לילה באזור מרוחק ושקט ונסיעה למרכז שוקק בשעות היום).
נראה כי הכלבים מסוגלים להעריך את זמן הנסיעה בין תחנות, לזהות את קריאת הכרוז בקרון, לזהות את הריח הייחודי לכל תחנה ולשלב את הגורמים לעיל. 
ב-2001 דקרה יוליה רומנובה, בת 22, כלב בשם מלצ'יק שחי בתחנת הרכבת מנדלייבסקיה (Менделе́евская) באמצעות סכין מטבח וגרמה למותו. הדבר אירע בשעת עומס בתחנה וגרם להתקוממות של הנוסעים ולמעצרה של האשה, אשר נמצאה בלתי שפויה. בפברואר 2007 הוקם בתחנה פסל ברונזה של הכלב כאנדרטה לזכרו.
כפר חנניה

כפר חנניה הקדום

היישוב נקרא על שם היישוב הקדום 'כפר חנניה', המוזכר במשנה (שביעית, פרק ט' משנה ב') כיישוב בגבול שבין הגליל התחתון והגליל העליון. בסמוך ליישוב נמצא קבר, המיוחס לתנא רבי חנניה בן עקשיא, ואחרים המיוחסים לרבי חלפתא ובניו. השם נשמר בשמו של הכפר הערבי כפר ענן.
בחפירות ארכאולוגיות שנערכו בחורבת חנניה, בגבעה הסמוכה ליישוב מצפון, נמצאו כבשן לחרס וכן שכבת רעפים בגודל 8X18 מטר. שברי רעפים הנושאים טביעת חותם של הלגיון השישי פראטה, מעידים כנראה על כוח צבא רומאי ששהה באזור זה.
היישוב היהודי בכפר חנניה התקיים לאורך כל ימי הביניים. הוא נזכר בפי הנוסע ר' שמואל בר' שמשון בשנת 1211, ר' מנחם בן פרץ החברוני בשנת 1215, אצל יעקב שליח ר' יחיאל מפריז בשנת 1260, בעל 'אלה המסעות', המציין שבית כנסת לרשב"י קיים בו ואף בעל 'תוצאות ארץ ישראל' מזכיר אותו בסוף המאה הי"ג. ב-1522 מוסר פרטים על כפר חנניה הנוסע משה באסולה ומונה בה קהל מסתערבים (הכוונה לילידי הארץ בניגוד לעולי ספרד) בן 30 בעלי בתים, רובם כהנים ולהם בית כנסת.
אשר דיורנד

חייו

האמן החשוב ביותר באסכולת נהר הדסון ומייצגו של הזרם היותר נטורליסטי באסכולה זו. דיורנד למד את אומנות התחריט ואולי משום כך, אפשר למצוא ביצירותיו הבחנה דקה ביותר בפרטים. ציורו, הקירבה שברוח, מייצג לרוב את האסכולה אליה השתייך.
דיורנד נולד בשנת 1796 ב-Jefferson Village, כיום Maplewood, ניו ג'רזי. הוא היה השמיני בין 11 אחים. בריאותו הרופפת פטרה אותו מעבודה בחווה המשפחתית. במקום זאת היה מסייע לאביו שהיה שען וצורף. בעקבות זאת יצא בשנת 1812 להתחנך אצל אמן התחריט, פטר מאווריק, ובשנת 1817 נכנס לשותפות מלאה עמו והחל לעבוד בסניף הניו יורקי של החברה שבסיסה היה בניוארק. השותפות נסתיימה בשנת 1820 בעקבות סכסוך על עבודת תחריט שהכין דיורנד. משהושלמה זו בשנת 1823, זכה דיורנד למוניטין כאחד מאמני התחריט המעולים בזמנו.
כחבר בקהילה האמנותית של ניו יורק, סייע דיורנד לייסוד אגודת הציירים של ניו יורק בשנת 1825, אשר מאוחר יותר הייתה לחלק מן האקדמיה הלאומית לעיצוב שדיורנד שימש כנשיאה בין השנים 1845 עד 1861. כמו כן, סייע בייסוד המועדון לרישום בשנת 1829.
בסוף שנות ה-20 ותחילת שנות ה-30 של המאה ה-19, החלה התעניינותו הגוברת להעתיק את עבודותיו מתחריט לציור שמן ושמו נעשה קשור בציור דיוקנאות. בתמיכתו ובעידודו של מיטיבו לומאן ריד, החליט דיורנד לפרוש בשנת 1835 מעבודות התחריט. בשנת 1837 הצטרף יחד עם ידידו תומאס קול למשלחת שיצאה לסיורי רישום בחיק הטבע ובעקבות כך, התגבשה החלטתו להתמקד בציורי נוף. עם מותו של תומאס קול, הוכר דיורנד כראש חבורת ציירי הנוף האמריקניים. בשנת 1869 פרש מחייו המקצועיים ובשנת 1886 נפטר באחוזת המשפחה ב-Maplewood.