google/wiki40b huggingface dataset:
טי אס אליוט

מאפייני שירתו

שיריו של אליוט נחשבו כקשים לקריאה ולפיצוח, עקב שפע המטפורות הדקות, ההפניות והרמזים לספרות הקלאסית הרחבה, שאותן כתב אליוט מתוך הנחה שהקורא המשכיל יזהה את המובאות ואת משמעויותיהן. הוא השתמש בשירתו ביסודות צעקניים והמוניים לצד נושאים שיריים מסורתיים מן המסורת האירופית, היהודית-נוצרית או ההודית, במעברים בין שיחת חולין בנאלית לרטוריקה מקיפה, בהפסקות ברצף הסיפורים על ידי גיחות פתאומיות אל העבר כמו בטכניקות קולנועיות.
במקביל לפעילותו כמשורר ועורך בכיר (הוצאת פייבר את פייבר) העלה אליוט כמה מחזות חדשניים בתיאטרון האנגלי - כגון "רצח בקתדרלה", "האיחוד המשפחתי", מסיבת הקוקטייל" ועוד.

חידושים ביקורתיים

אליוט אחראי ליישום המונח שטבע בשנת 1919 - "קורלטיב אובייקטיבי" (Objective Correlative) בניתוחו את "המלט" לשייקספיר. דרך שימושו במונח זה הגדיר אליוט מערך של חפצים, אירועים ומצבים שמתחברים על-מנת ליצור רגש מסוים אצל הקורא. במאמרו זה, שנקרא "המלט ובעיותיו" מגדיר אליוט את המחזה המפורסם כ"כישלון ספרותי".

שאלת יחסו ליהודים

סוגיית היחס ליהודים ביצירתו של אליוט מעוררת פולמוס עז. כך למשל הם פני הדברים בנוגע לשיר שכתב ב-1919, בעת בה פרחה האנטישמיות באירופה, ואשר נקרא אז "בליישטיין עם סיגר" (לאחר מכן שינה אליוט את שמו של השיר ל"בֶּרְבַּנְק עם הבֶּדֶקֶר"). בשיר זה תיאר אליוט אדם בשם בליישטיין - שם יהודי - בתיאורים חריפים המעוררים סלידה מהדמות. עם זאת כיום רווחת יותר במחקר הספרות הגישה למעט בגישה האנטישמית אצל אליוט, בפרט על ידי הבלטת הפן הסאטירי ביצירתו, וטענה שאין זו אלא ביקורת על העם היהודי כשם שקיימת ביצירתו גם ביקורת על העם האירי ועל אחרים; היו גם שטענו שהשם 'בליישטיין', שמו של אותו אדם המתואר בצורה כה מסלידה, אינו יהודי במובהק. אמנם, על גישה זו נמתחה ביקורת, שכן גם בשירים אחרים נמצאים אצלו אזכורים אנטישמיים מפורשים, המזכירים את היהודים, וכי ההבדל בין סאטירה לבין אנטישמיות הוא בולט לעין כך, למשל, מתאר אליוט בשיר Gerontion, אחד משיריו הנודעים, את בעל הבית היהודי:
בֵּיתִי הוּא בַּיִת מָט לִפֹּל

וְהַיְּהוּדִי גּוֹהֵר-רוֹבֵץ עַל אֶדֶן הַחַלּוֹן, בַּעַל-הַבַּיִת

שׁוֹרֵץ בְּאֵיזֶה בֵּית-מַרְזֵחַ בְּאַנְטְוֶרְפֶּן,

מִתְפּוֹרֵר בִּבְרִיסֶל, נִקְלָף וּמְטֻלָּא בְּלוֹנְדוֹן.
וכך כותב מבקר הספרות גדעון סתר ("נתיב", ספטמבר 2002) על שיר זה:
מערכת הסמלים בשיר מעלה את היהודי (ושמא נֹאמר, מורידה) הרחק מעבר לעוד תיאור אנטישמי ונדוש של בעל-בית רודף בצע הסוחט את דייריו חסרי-האונים ומסרב לשפץ את בתיו המטים לנפול. המשמעות היא אוניברסלית. המשפט הטעון "ביתי הוא בית מט לִפֹּל" (My house is a decayed house) חורג מעבר למשמעות המיידית, ומקבל בשיר זה, הנושא מסר אוניברסלי ומתיימר להיות תיאור לציוויליזציה מתפוררת, משמעות הדומה למושג הטעון בעברית "חורבן הבית". הנה כי-כן, היהודי, הדמות האנושית האחת והיחידה המופיעה בשיר לצד כוחות הטבע, גזרת גורל, שטן, עכביש, רשע ושאר מזיקים, מקבל מימד דמוני של אנטיכריסט, כיאה לשירתו הספוגה רליגיוזיות של אליוט
על כן, גורס סתר, שהמוטיב האנטישמי בשירתו של אליוט אינו ניתן לערעור. הוא קושר זאת בסביבה התרבותית באותם זמנים, שעודדה אנטישמיות, ואף בהשפעה אפשרית של "מיטיבו ומדריכו הרוחני", עזרא פאונד.
אומה תורמן

ביוגרפיה

תורמן נולדה בבוסטון, מסצ'וסטס שבארצות הברית למשפחה בודהיסטית ממוצא נוצרי-אירופאי. אמהּ, ננה פון שלברוג, הייתה בעברה דוגמנית ופסיכיאטרית, והייתה נשואה פחות משנה לטימותי לירי, ולאחר מכן נישאה לרוברט תורמן - בודהיסט ופרופסור לבודהיזם אינדו-טיבטי באוניברסיטת קולומביה; הוא העניק לבתו שם בסנסקריט उमा, "אומה", שם של פרוואטי אלת האהבה והפוריות ההינדית. לאומה שלושה אחים: גנדן, דצ'ן ומיפאם, ואחות למחצה מאביה: טאיה. ב-1985, בגיל 15 תורמן עזבה את הלימודים התיכוניים כדי להפוך לשחקנית בניו יורק.

קריירה

בגיל 15 החלה בקריירת הדוגמנות. ב-1989 הופיעה על שער המגזין "רולינג סטון".
ב-1988 הופיעה תורמן לראשונה בקולנוע בקומדיה "Johnny Be Good". באותה שנה השתתפה בשלושה סרטים נוספים. ב-1990 הופיעה בסרט "הנרי וג'ון".
ב-1993 קיבלה תורמן את התפקיד הגדול הראשון שלה בסרט "גם לבוקרות יש רגעים קודרים". לאחר מכן כיכבה בסרט "אישה לשניים" לצידו של רוברט דה נירו. ב-1994 כיכבה תורמן בסרט "ספרות זולה", שהפך לאחד מסרטי הפולחן המצליחים ביותר בכל הזמנים וגרף הכנסות בסך 213.9 מיליון דולר.
ב-1996 כיכבה תורמן בקומדיה הרומנטית "על נשים, גברים וחיות אחרות", וב-1997 בסרט "מה קרה בגטקה?", שם הכירה את בעלה לעתיד, השחקן אית'ן הוק. באותה שנה הופיעה תורמן בסרט "באטמן ורובין" וב-1998 הופיעה בסרט "הנוקמים". שני הסרטים הללו נכשלו כישלון חרוץ וזכו לביקורות קשות; על השתתפותה בסרטים הללו הייתה תורמן מועמדת לפרס פטל הזהב (פרס הניתן לסרטים ולשחקנים הגרועים של השנה).
לאחר לידת בתה הראשונה בשנת 1998, החליטה תורמן לקחת פסק זמן מעבודתה.
ב-2002 הופיעה בסרט הטלוויזיה "Hysterical Blindness". על הופעתה בסרט זה זכתה בפרס גלובוס הזהב.
לאחר הפסקה של חמש שנים מגילום תפקידים ראשיים, שבה תורמן לקולנוע, והופיעה ב-2003 בסרט "צ'ק פתוח", לצידו של בן אפלק. באותה שנה כיכבה בסרט "להרוג את ביל", שזכה להצלחה רבה. ב-2004 הופיעה בסרט ההמשך. על השתתפותה בשני הסרטים הייתה תורמן מועמדת לפרס גלובוס הזהב.
בשנת 2005 שיחקה בקומדיה "פשוט מאוהבת", לצד מריל סטריפ. באותה שנה הפכה תורמן לדוברת של מותג האופנה "לואי ויטון". שנה לאחר מכן כיכבה בסרט "הסופר אקסית שלי", לצד לוק וילסון.
בשנת 2017 גילמה תורמן את לני כהן בעונה השנייה של הסדרה "מתחזים" ברשת בראבו, בכיכובה של ענבר לביא.

חיים אישיים

בשנת 1990 נישאה לשחקן הבריטי גרי אולדמן, אך התגרשה ממנו לאחר שנתיים. ב-1 במאי 1998 נישאה לשחקן האמריקאי אית'ן הוק, אותו פגשה על סט הסרט "מה קרה בגטקה?". להם בן ובת משותפים. הבת, מאיה הוק, גם היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה. השניים התגרשו ביולי 2004.
ב-2008 הודיעה תורמן על אירוסיה לאיש העסקים הצרפתי ארפד באסון, אולם הם נפרדו וביטלו אותם, ושוב חזרו להיות יחד, וב-2012 נולדה להם בת משותפת. ב-2014 ביטלו את אירוסיהם שוב. מאז 2015 תורמן במערכת יחסים עם המלונאי האמריקאי אנדרה באלזס, לאחר שבעבר יצאו בין השנים 2004–2007.
תורמן תומכת ותורמת למפלגה הדמוקרטית.
משה צברי

ביוגרפיה

צברי נולד וגדל בפתח תקווה למשפחה שעלתה מתימן. את לימודי התיכון עשה בפנימיית "שטיינברג" למחוננים בכפר סבא.
בשנת 1972 התגייס לצה"ל והחל קורס טיס, אך נשר ממנו, התנדב לסיירת מטכ"ל ועבר הכשרה כמפקד כיתה. לחם במלחמת יום הכיפורים ברמת הגולן תחת פיקודו של יוני נתניהו. נפצע במהלך המלחמה בכפר דורין. השלים קורס קציני חי"ר בהצטיינות ושימש מפקד צוות ביחידה 504. בהמשך, שימש בתפקידי פיקוד ביחידה 504, ובמלחמת שלום הגליל סופח כאיש היחידה לסיירת גולני ולחם בקרב על כפר סיל. בהמשך המלחמה נפצע בבחמדון. בהמשך, שב לסיירת מטכ"ל ושימש כמפקד פלגה. בשנת 1984 לקח חלק בחילוץ כוח מן היחידה שהסתבך במדינת אויב, ועוטר בצל"ש. בשנת 1987, לאחר שהשתתף במספר רב של מבצעים נועזים, השתחרר מצה"ל בגיל 33 בדרגת סא"ל, התגייס לשב"כ. צברי שירת באגף המבצעים של הארגון כראש מחלקה ולאחר מכן כראש חטיבה. בשנת 1994 מונה לקצין ביטחון מטעם השב"כ בטורונטו. בשנת 1998 מונה לראש האגף הביטחוני לסיוע, האמון על הטיפול בסייענים, במשת"פים ובסוכנים של השב"כ, "המוסד", צה"ל ומשטרת ישראל, וכן על הטיפול באנשי צד"ל לאחר נסיגת צה"ל מלבנון. לאחר מכן שימש כראש האגף למשאבי אנוש בשירות. בדצמבר 2004 פרש מן השירות.
במילואים שימש צברי, שהועלה לדרגת אל"ם, כראש ועדת חקירה צה"לית שבדקה את התנהלותו של בועז הרפז בעת שהיה איש מערך המ"מ.
צברי הוא בעל שלושה תארים מהטכניון: תואר ראשון בהנדסה גיאודטית, תואר שני בהנדסת תעשייה וניהול, תואר שלישי במדעים. בוגר התוכנית למנהלים, AMP של וורטון.
לאחר פרישתו הקים את חברת "אושר - הדרכה וייעוץ בע"מ" העוסקת בפרויקטים בתחומי ההדרכה והייעוץ והיה שותף ב"החברה הבינלאומית להגנה וחילוץ" וחברת "QG".
במהלך השנים היה חבר דירקטוריון "קשרי תעופה", הקים את "המכון הבינלאומי לחקר העולם הערבי" בקריה האקדמית] והיה יועץ לחברות בינלאומיות וממשלתיות בישראל בתחומי הארגון והאסטרטגיה. כיום הוא דירקטור בחברת "מגל".
כמו כן, צברי היה שותף עם האלוף במילואים גדי שמני בחברת "GME TRUST", העוסקת בניהול משברים ובשיפור תהליכי עבודה והטמעתם. מינואר 2018 משמש צברי כסגן נשיא לחדשנות בחברת "ICTS Europe".
צברי נשוי לוורד ואב לשלושה.
גיל ססובר

ביוגרפיה

ססובר נולד וגדל בחיפה. אחיו הצעיר הוא מנחה הטלוויזיה לשעבר דרור ססובר. למד בתיכון עירוני ה'.
את הקריירה שלו כבדרן החל גיל ססובר בלהקת הנוער הייצוגית של חיפה, "מפגשים ברכס". את שירותו הצבאי עשה בלהקת הנח"ל, שם הופיע, כתב וביים. לאחר שחרורו מצה"ל, החל ססובר להופיע במופע סטנד אפ משלו בכל רחבי ישראל.
החל משנת 1994 כיכב בתוכנית הטלוויזיה "הקומדי סטור" בערוץ 2 במשך שלוש עונות, שם גילם דמויות שונות כגון הממציא הצרפתי מסייה בומבסטיק והילד הדתי יפת, בנו של חם.
בשנת 1994 הצטרף ססובר לערוץ הילדים כמנחה, שם הנחה תוכניות פופולריות רבות, ביניהן: הוגו - תוכנית אינטראקטיבית שבה הילדים משחקים במשחק מחשב באמצעות הטלפון, "המגנט", "כדור פורח", "הזירה", ועוד. ססובר הנחה גם את התוכנית "מוטרף! עם גיל ססובר" ותוכניתו "ססובר 007 וחצי", ששודרה במשך כשעה בשבע וחצי בערב, הייתה מתוכניות האירוח הראשונות ששודרו באופן מלא בשידור חי. הוא הנחה בערוץ עד 1999.
בשנת 1999 ליווה ססובר את ילדי זיכרון מנחם במסעם לפריז ואל החיים, והשתתף בסרט דוקומנטרי שהוקרן בטלוויזיה הישראלית.
ססובר הנחה, כתב וערך תוכניות נוספות בערוץ 2: "ערב לא רגיל" - תוכנית אירוח אישית בפריים טיים, "קן הקוקיות" - תוכנית מערכונים בכיכובו, "וידאו חזק" - תוכנית מוזיקה ישראלית ועוד. בתקופה מסוימת הנחה את השעשועון "גלגל המזל" בערוץ 2, מאוחר יותר את "מזל טוב" והשתתף גם בתפקיד דרמטי באחד מפרקי הסדרה "טיפול נמרץ".
ססובר שיחק במספר מחזות זמר לילדים, בהם "פיטר פן" (בתפקיד פיטר פן, הילד הנצחי) ו"שלושת המוסקטרים" (בתפקיד המוסקטר פורתוס). כמו כן, הוא הגיע למקום השני עם שירו בפסטיגל 1996 ולמקום הרביעי בפסטיגל 1999.
ססובר הוביל קמפיינים פרסומיים רבים, בהם דגני הבוקר של קלוגס, חטיף "שוש" של עלית ומשקה "הוגו ראפ" של טמפו.
ב-2005 סיים לימודי תואר ראשון בפסיכולוגיה בשלוחת אוניברסיטת דרבי בישראל. בשבוע הספר 2006 יצא לאור ספרו הראשון של ססובר – ספר הילדים "בפעם הראשונה" בהוצאת ידיעות ספרים.
ב-2010 הקים עם שותפים את חברת "Solar Green Sun" העוסקת בהתקנת מערכות סולאריות קטנות לאנשים פרטיים.
ב-2018, אחרי מספר שנים שלא היה באור הזרקורים חזר ססובר להופיע כסטנדאפיסט. במאי 2018, פרסם סינגל בשם "פרק של ילדות" אשר כתב יחד עם איתי זילברשטיין.
בפברואר 2019 לקראת הבחירות לכנסת העשרים ואחת הוציא יחד עם רובי דואניאס את השיר "המדינה בוחרת ולכ" תחת דמותם של חם ויפת כהמשך לשיר אותו ביצעו כחלק מהקומדי סטור.
נשוי מאז 2004 לרוני ססובר, עורכת דין בהשכלתה ופעילה פוליטית, בתו של איש העסקים משה פטרבורג ואחייניתו של יצחק פטרבורג. רוני ססובר התמודדה לקראת הבחירות לכנסת ה-21 במקום ה-14 ברשימת מפלגת הימין החדש שלא עברה את אחוז החסימה. לקראת הבחירות לכנסת ה-22 הוצבה במקום ה-9 ברשימת ימינה, כחלק מן הימין החדש. הם הורים לארבעה.
War Thunder

פיתוח המשחק

המשחק התחיל את דרכו כבטא סגורה בלבד שכולל רק חמישה צבאות (לפי הסדר שהוזכר למעלה), בשנת 2011. באותה תקופה היו רק מטוסים במשחק.
בשנת 2012 יצא המשחק כבטא פתוחה, ואיפשר לכולם להירשם ולנסות את המשחק בחינם.
כמו כן באותה שנה הגיע המשחק ל-223 מודלים של מטוסים.
בשנת 2013 יצא המשחק לפלייסטיישן 4 וגם קיבל תמיכה ב-VR.
בשנת 2014 הופיעו לראשונה הטנקים במשחק, ובשנת 2016 ניתן היה לראשונה לנסות את הבטא הסגורה של הספינות, בנוסף לכך נעשה ניסיון לבטא של צוללות.
ב־19 בספטמבר 2018, יצא עדכון המוסיף מסוקים וטנקים מודרניים, אשר שינה את המשחק, שעסק עד אז רק בכלים ממלחמת העולם השנייה, וכיום יש יותר מ-1,300 כלי מלחמה, משנות ה-30 המאוחרות ועד לשנות ה-90.
ב-23 באוקטובר 2018 יצא עדכון חדש המאפשר לכולם לשחק בספינות ללא עלות של רכישת ספינה בכסף אמיתי.
לאחרונה נוספה סין למשחק בתור מדינה השמינית במספר.

מצבי משחק

במשחק שלושה מצבי משחק: ארקייד (Arcade), ריאליסטי (Realistic), סימולטור (Simulator).
לכל מצב אופן ההתנהגות והשליטה בטנקים, מטוסים, ספינות שונה.
מצב משחק הארקייד הוא הכי פחות ריאליסטי, והכי קל לשליטה ומאפשר אפילו לבצע תמרוני טסה שאינם אפשריים במציאות.
לעומת זאת מצב הסימולטור הוא המציאותי ביותר שיש ויש בו גם משחקים המתנהלים במפות המבוססות על קרבות מתקופת במלחמת העולם השנייה.
בית אל-עזה

היסטוריה

הבית נבנה במחצית הראשונה של המאה ה-19 בידי בני משפחת אל-עזה, שהגיעו מאזור הר חברון. המשפחה התגוררה ביפו, ובזכות קשריה עם הסולטאן עבדול חמיד השני, ניתנו לה אדמות רבות בארץ, בעיקר באזור לכיש. בעיר יפו החזיקה המשפחה בית אחד, וארבעה בתים נוספים הוקמו באזור הדרך לירושלים, היא דרך בן-צבי של ימינו. הבתים היו מפוארים, ואחד מהם אף שימש את סגן הקונסול הצרפתי פיליברט ז'יל בסוף המאה ה-19 ואת סגנו של הרברט סמואל בתקופה מאוחרת יותר. בבית הסמוך למפגש הרחובות בן-צבי ותל גיבורים של ימינו, התגורר חליל אל-עזה, שהיה בעל קשרים ענפים גם עם היהודים, ובין באי ביתו היו גם אהרן שלוש וחיים ויצמן. חליל אל-עזה הלך לעולמו ב-1942, ובנו איסמעיל המשיך בדרכו.
.
רבים מבני משפחת אל-עזה נאלצו לעזוב את ישראל במהלך מלחמת העצמאות, אך חלקם נשאר ביפו וביישוב אל-עזי, הסמוך לכפר מנחם., הוחל על הבית חוק נכסי נפקדים, ואף שצה"ל תפס את הבית במהלך המלחמה ונשאר בו, הוא משלם למשפחה דמי שכירות.
ב-1954 הקים צה"ל בבית את מועדון קליעה כביר, שפעל במסגרת הגדנ"ע. בתוך המבנה היה מטווח לאקדחים, ובחצר מטווח לרובים. המועדון הכשיר אלפי קלעים, כמה מהם היו לבכירי הקלעים בישראל. בעקבות הצלחת המועדון, הקים הגדנ"ע מועדונים דומים ברחבי הארץ, במסגרת גדנ"ע קליעה. כיום ניתן לראות בקירות שונים בבית ובמיוחד בדלת הליוואן העתיקה את החורים שפערו הקליעים של החניכים הפחות מוצלחים. מפקד המתקן, דן דוד, התגורר עם משפחתו במבנה סמוך.
בשנת 2007 נסגר מועדון הקליעה משיקולים תקציביים. הבניין עומד כיום שומם, המדינה סירבה למסור את הבית למשפחה, עשתה חלוקה ללא הסכמת המשפחה, ומכרה את הבית במיליוני שקלים. אך עם זאת, בשנים האחרונות פועלת בקומה התחתונה של המבנה, אשר שימשה במקור לאחסון ולאריזה, נגרייה.

המבנה

ככל בית באר, גם ראשיתו של בית אל-עזה זה בבאר, ממנו נשאבו מים באמצעות אנטיליה, והועברו לבריכת אגירה. לצדם הוקמו שני מבנים ששימשו כמחסנים, ומאוחר יותר חוברו באמצעות מבנה שלישי ששימש כאורווה. המבנים נבנו בפשטות יחסית, מאבני כורכר שכוסו בטיח, וקורו בקמרונות צולבים.
הקומה השנייה, שנוספה בשלב מאוחר יותר, שימשה למגורים, והייתה מפוארת יותר. היא נבנתה בסגנון האופייני לבתי ליוואן (חלל מרכזי המשמש לאירוח, שסביבו חדרי המגורים), וכללה גם אלמנט בהשראת הבנייה הטורקית: דִירֶכְּלִיכּ - שני עמודי שיש המופרדים ביניהם ובין הקירות באמצעות קשתות, ומחלקים את החלל לשלושה חלקים. הקומה השנייה קורתה בעץ, וכללה מרצפות מעוטרות. הליוואן מרוצף בחלקו במרצפות משושות ייחודיות אשר לא נמצאו בשום מקום אחר בארץ ישראל, וכנראה יובאו במיוחד מוונציה. מאוחר יותר נוספה לבית מרפסת, אך היא נסגרה והפכה למסדרון. מהחלל המרכזי, הליוואן, הוקמה גזוזטרה קטנה אשר פונה לדרך הראשית, אולם היא נסגרה לאחר כניסתו של צה"ל למבנה. שאר החדרים בקומה מפוארים פחות, אולם גם הם כללו רצפות וקירות מאוירים ותקרות עץ בעלות פיתוחים ועיטורים.
מדרום וממזרח לבית היו הפרדסים, שהושקו באמצעות תעלות שהובילו מים מהבריכה. הפרדסים נעקרו לאחר קום המדינה, ובמקומם הוקמו כמה מבתיה של שכונת נווה עופר וכן בית מעצר תל אביב. חלקים מהמבנה נהרסו ובמקומם הוקמו מבנים שונים ששימשו את הצבא.
Print screen

מקש Print screen (לעיתים מופיע בקיצורים שונים כגון Prt Scr ,Print Scrn ו-Prnt Scrn) הוא מקש המופיע על מרבית המקלדות המודרניות. בדרך כלל מופיע המקש יחד עם מקשי break ו-Scroll lock. לעיתים הוא מופיע יחד עם הפונקציה SysRq. במערכות הפעלה מבוססות שורת פקודה לחיצה על מקש זה העתיקה את זיכרון הבאפר של המסך ליציאה סטנדרטית של מדפסת, כגון LPT1. במילים אחרות, כל מה שהוצג על המסך ברגע הלחיצה על המקש - הודפס.
מערכות הפעלה חדשות המשתמשות בממשק משתמש גרפי נוטות להעתיק את תמונת מפת הסיביות הנוכחית של המסך אל לוח העריכה (clipboard) או לשטח אחסון דומה. לאחר מכן ניתן להדביק את התמונה שנשמרה לתוך קבצים ולהשתמש בהם כתמונת מסך. ישנן מעטפות המאפשרות לערוך את התנהגות הכפתור באמצעות כפתורים נוספים כגון מקש Ctrl ו-מקש Alt.
במערכת ההפעלה חלונות, לחיצה על מקש ה-print screen תלכוד את כל המסך, ואילו לחיצה על המקש יחד עם מקש Alt תלכוד את החלון הפעיל בלבד. את התמונה שנלכדה ניתן להדביק בתוכנות עריכה כמו ב-Word, במכתב דואר אלקטרוני, בצייר של חלונות ובתוכנות גרפיקה אחרות. החל מגרסה 8, לחיצה על מקש Print Screen יחד עם מקש סמל Windows שומרת את צילום המסך כתמונה לתיקיית התמונות במחשב, מה שחוסך את הצורך להדביק את צילום המסך בתוכנה ולהשתמש בה כדי לשמור אותו כתמונה. לחיצה על מקש ה-print screen יחד עם המקשים Alt ו-Shift מפעיל את פונקציית החדות הגבוהה שמשמש אנשים בעלי ליקויי ראייה שונים.
בשולחנות העבודה GNOME ו-KDE המקש מבצע פעולה דומה לזו שמתבצעת בחלונות. אך במקום לשמור את המידע ללוח העריכה, ייפתח חלון המציג את התמונה שנלכדה ומציע לשמור אותה כקובץ (בברירת המחדל בפורמט PNG).
במחשבים ובמסכים החדשים, מקש ה-PrintScreen איננו לוכד תמונה מסרט וידאו שרץ על המחשב, שכן בסרט מטפלים כרטיס המסך והמאיץ הגרפי ולא מערכת ההפעלה. ישנן תוכנות המאפשרות לכידת מסך של תמונה מתוך סרט, באמצעות פונקציה הכלולה בתוכנה.
ארמון לינלית'גו

היסטוריה

החל מהמאה ה-12 הייתה במקום בו נמצאים כיום שרידי הארמון אחוזה השייכת לבית המלוכה הסקוטי. האחוזה נהרסה ובמקומה נבנתה מצודה מבוצרת על ידי כוחות אנגליים במאה ה-14 בהוראתו של מלך אנגליה אדוארד הראשון, בשל מיקומו האסטרטגי של המבנה (בין טירת אדינבורו לטירת סטירלינג).
בשנת 1424 החל מלך סקוטלנד ג'יימס הראשון לבנות במקום ארמון עבור בית המלוכה הסקוטי. סביב הארמון נבנו גנים רשמיים. הארמון הורחב על ידי המלכים ג'יימס השלישי, ג'יימס הרביעי וג'יימס החמישי (אשר נולד בארמון) - שבנה את בית השער של הארמון ואת המזרקה המפוארת בחצר הארמון. מרי מלכת הסקוטים נולדה בארמון בשנת 1542 ונהגה להתגורר בו במהלך שנות מלכותה.
לאחר איחוד הכתרים בשנת 1603 עברה חצר המלוכה ללונדון ופסק השימוש בארמון לינלת'גו. המלך אנגליה ג'יימס הראשון נהג לבקר במקום ואף הרחיב אותו בין השנים 1618–1622, אולם לאחר מלכותו של ג'יימס הראשון לא ביקרו מלכי אנגליה בארמון (למעט המלך צ'ארלס הראשון שישן בארמון לילה אחד בשנת 1633).
בשנת 1745 שהה בארמון הנסיך צ'ארלי היפה זמן קצר, אולם לא לן בו. בינואר 1746 צבאו של דוכס קמברלנד העלה את הארמון באש.
מאז המאה ה-19 נעשו מספר פעולות לשימור הארמון, וכיום הארמון פתוח לציבור ומנוהל על ידי קרן סקוטלנד ההיסטורית.
איי ריוקיו

גאוגרפיה

הארכיפלג של איי ריוקיו מונה 98 איים, מתוכם 47 מיושבים. האיים הגדולים יותר הם לרוב איי סלעיים ממקור געשי, בעוד שהאיים הקטנים שטוחים ומקורם בשוניות אלמוגים. האורך הכולל של קשת האיים הוא כ-1200 קילומטרים, ושטחם הכולל מגיע ל-4800 קמ"ר.
באיים שורר אקלים סובטרופי, המושפע מרוחות מונסון. הטמפרטורות בקיץ מגיעות ל-30 מעלות, ובחורף נעות בין 5–10 מעלות בצפון הארכיפג ל-16–20 מעלות באיים הדרומיים. האיים הם אזור של יער גשם טרופי, והעולם החי והצומח של האיים דומה לזה של טאיוואן ופיליפינים.

היסטוריה

האזכור הראשון של תרבות באיי ריוקיו מופיעים ברישומי היסטוריה של סין מהמאה ה-7, אשר משבחים את טיב הכנסת האורחים של התושבים המקומיים.
על האיים, בעיקר על האי אוקינאווה התקיימו מספר יישובים, אשר בשנת 1322 התאחדו לשלוש ממלכות - הוקוזאן, "ההר הצפוני"; צ'וזאן, "ההר האמצעי"; ונאנזאן, "ההר הדרומי". בשנת 1372 הפך האי למשלם המיסים של שושלת מינג הסינית. בתחילת המאה ה-15 השליט של הממלכה האמצעית קיבל את התמיכה של סין; בשנת 1426 הוא כבש את הממלכה הצפונית, ובשנת 1429 את הממלכה הדרומית. בכך הוא איחד את איי הריוקיו לממלכה מאוחדת אחת; הוא לקח לעצמו את השם שוֹ הָאשִי והקים את שושלת שו, אשר שלטה באיים עד צירופם הרשמי ליפן בשנת 1879. הוא אימץ את ההיררכיה הסינית, ובנה נמל וארמון המלך בנהה.
בסוף המאה ה-16 ביקש טויוטומי הידיושי את עזרת הממלכה במסעו נגד קוריאה; במקרה של הצלחת המסע, התכוון להמשיך ולצאת נגד סין. בהיותה של הממלכה נתינה של סין, בקשתו נתקלה בסירוב. לכן השליט הבא של יפן טוקוגאווה איאיאסו הורה למשפחת סצומה לכבוש את הממלכה. בשנת 1609 כ-3000 לוחמים על מאה ספינות מלחמה יצאו מהאי קיושו וכבשו את איי ריוקיו ללא כל התנגדות: שליט האיים הורה לנתיניו לא להילחם מפאת קדושת החיים. במשך כ-250 שנה לאחר מכן הייתה הממלכה תחת שליטתה של משפחת סצומה, אף על פי שרשמית לא הייתה חלק מאדמות המשפחה. הדבר איפשר לסצומה לנצל את האיים למסחר עם סין, אשר באותה תקופה חתמה על הסכמי מסחר רק עם המדינות הנתינות. מאוחר יותר, כאשר יפן ניתקה את הקשרים עם העולם המערבי, שימשו האיים כפרצה למסחר עם מדינות המערב. היפנים חששו כי במקרה של שליטה גלויה בממלכת ריוקיו תפסיק סין את קשרי המסחר עם המדינה, לכן במהלך התקופה הזאת נהנו האיים מעצמאות יחסית. היפנים יכלו להגיע לאיים רק בהוראתו של השוגון, ועל האוכלוסייה המקומית נאסר לאמץ את מנהגי יפן ותרבותה. עם זאת, משפחת סצומה הכניסה מספר תקנות אשר היו מקובלות ביפן הפיאודלית, כגון האיסור על נשיאת נשק על ידי פשוטי העם. הדבר הביא לפיתוחה של אמנות הלחימה קראטה.

התושבים המקומיים

אוכלוסיית האיים מונה כ-1,5 מיליון איש, כאשר כ-90% מהם גרים על האי אוקינאווה. תושבי ריוקיו ידועים בזכות אריכות ימיהם. ייתכן כי הדבר נובע משילוב של תזונה ומערכת יחסים חמה בתוך המשפחה והקהילה. לאורך ההיסטוריה אנשי ריוקיו היו ידועים כמארחים טובים וכשוחרי שלום: בעוד שביפן הפיאודלית היה מקובל לשים זוג חרבות בטוֹקוֹנוֹמָה (גומחה מיוחדת בחדש יפני), אנשי ריוקיו היו נוהגים לשים בטוקונומה כלי נגינה.
גונאיצ'י מיקווה

ראשית הקריירה

מיקווה נולד במחוז הירושימה. הוא סיים את לימודיו במחזור ה-38 של האקדמיה הימית הקיסרית בשנת 1910, במקום ה-149. בהיותו פרח קצונה שירת מיקווה על סיפון הסיירות "אסאמה" ו"סויה", ועל אוניות המערכה "סצומה" ו"קונגו", ולאחר מכן למד בבית הספר של הצי הקיסרי למקצועות הטורפדו והתותחנות הימית. בסוף 1914 הצטרף מיקווה לסיירת "אסו", והפליג על סיפונה לסין במסגרת השתתפות האימפריה היפנית במלחמת העולם הראשונה. שנה לאחר מכן עבר לשרת על המשחתת "סוגי", ולמד במכללת הלוחמה הימית. ב-1919 הצטרף מיקווה, באותה עת בדרגת לוטננט, למשלחת היפנית לועידת השלום בפריז.
במהלך שנות ה-20 שירת מיקווה על סיפון מספר כלי שיט בתפקיד קצין ניווט, בהם אוניות מערכה וסיירות, ולאחר מכן קיבל את הפיקוד על בית הספר ללוחמת טורפדו. בשנת 1930 היה מיקווה חלק מהמשלחת היפנית לוועידה הימית בלונדון, ולאחריה התמנה לנספח צבאי בפריז. בסוף אותה שנה קיבל מיקווה דרגת קפטן, ושב ליפן.
עם שובו ליפן קיבל מיקווה את הפיקוד על הסיירת הכבדה "אאובה", ולאחר מכן פיקד על הסיירת "צ'וקאי" ועל אוניית המערכה קירישימה. בדצמבר 1936 קיבל מיקווה דרגת אדמירל משנה.
בשנת 1937 שימש מיקווה ראש מטה הצי הקיסרי היפני, ולאחר מכן שירת במטה הכללי הקיסרי. ב-1939 חזר לשרת בים, וקיבל פיקוד על פלגות שונות, בהן של סיירות ושל אוניות מערכה. בדצמבר 1940 קיבל מיקווה דרגת תת-אדמירל.

מלחמת העולם השנייה

בהתקפה על פרל הארבור פיקד מיקווה על פלגת אוניות המערכה השלישית, ששימשה כוח מגן לכוחות ההתקפה העיקריים, ולאחר מכן הוביל מיקווה אוניות מערכה גם בפשיטה באוקיינוס ההודי ובקרב מידוויי.
מ-14 ביולי 1942 ועד 1 באפריל 1943 פיקד מיקווה על הצי השמיני בדרום האוקיינוס השקט, מבסיסו ברבאול שבאי בריטניה החדשה. בתקופה זו פיקד מיקווה על כוחות הצי שהשתתפו בקרב גוודלקנל ובמערכה באיי שלמה. בליל ה-8‏-9 באוגוסט 1942 הוביל מיקווה כוח של סיירות כבדות ומשחתת, שהסבו תבוסה קשה לספינות צי ארצות הברית וסיירת כבדה אוסטרלית בקרב האי סאבו מול גוודלקנל.
אף על פי כן, ספג מיקווה ביקורת ממפקדיו על כך שלא ניצל את ניצחונו ולא תקף את אוניות התובלה של בעלות הברית שפרקו ציוד ואת נחתי דיוויזיית הנחתים הראשונה בגוודלקנל. תחת זאת, החליט מיקווה לסגת צפונה לרבאול ולא לתקוף את האויב.
בליל ה-13‏-14 בנובמבר הוביל מיקווה כוח סיירות שהפגיז את שדה התעופה שדה הנדרסון במהלך הקרב הימי על גוודלקנל. לאורך מרבית קרב גוודלקנל, השתמשו היפנים במשחתות כדי להעביר חיילים לגוודלקנל בגיחות לילות שנקראו טוקיו אקספרס. אולם, כשניסה מיקווה להשתמש באותה טקטיקה כדי להוביל חיילים ללאה שבגינאה החדשה, נכשל הניסיון לאחר שמטוסי בעלות הברית תקפו והשמידו את השיירה. בעקבות זאת נאלץ מיקווה לשאת באחריות על התבוסה היפנית במערכה באיי שלמה, ולאחר מכן מילא תפקידי יבשה בלבד.
בשנת 1943 שירת מיקווה במטה הכללי הקיסרי, וב-1944 הוא פיקד על צי המשלוח השני לפיליפינים. מאוחר יותר באותה שנה קיבל את הפיקוד על צי אזור דרום-מערב המצומצם, ועל כוח האוויר ה-13. לאחר קרב מפרץ לייטה באוקטובר 1944 שב מיקווה ליפן, ובמאי 1945 פרש מהצי הקיסרי.
לאחר המלחמה חי מיקווה את שארית חייו ביפן, ונפטר בשנת 1981, בגיל 92.
טופאק אמארו השני

ביוגרפיה

טופאק אמארו נולד בשם חוסה גבריאל, למשפחה ממוצא מעורב, במחוז קוסקו, בפרו שתחת שלטון האימפריה הספרדית. הוא רכש השכלה בבית ספר ישועי. הוא קיבל תואר מרקיז, ושלט בשם הספרדים על כמה שבטי אינדיאנים. תפקידו היה לתווך בין האינדיאנים לבין המושלים הספרדים. אותה תקופה הכבידו המושלים את עולם על האינדיאנים, גבו מהם מיסים כבדים, ולקחו רבים לעבודות כפייה. המרמור בקרב המקומיים היה רב, והחלו געגועים למורשת האינקה המפוארת. חוסה גבריאל ביקש כמה פעמים מהספרדים להקל על המיסים הכבדים שהם גובים, אולם תחנוניו נפלו על אוזניים ערלות. הוא החל לתכנן מרד בסתר, והפסיק להעביר את המיסים. המושל אנטוניו דה אריאגה איים עליו במוות, בתגובה שינה חוסה גבריאל את שמו לטופאק אמארו, וטען שהוא צאצא ישיר של טופאק אמארו הראשון. הוא הכריז על מרד ובעורמה הצליח ללכוד את אריאגה ולתלות אותו.
מעשהו של טופאק אמארו הצית את אש המרד בכל רחבי פרו, ילידים רבים הצטרפו אל צבאו ההולך וגדל שהגיע לבסוף ל-6,000 לוחמים. הם צעדו לכיוון קוסקו, ובדרך כבשו מספר ערים וטבחו בספרדים הטהורים שחיו בהם. חייליו השתלטו על העיר סנגרה, אולם קרב זה חשף את חוסר יכולתו לשלוט בהם, החיילים טבחו בכל התושבים ספרדים ואינדיאנים וכך הרחיקו אינדיאנים אחרים מצבאם. טופאק אמארו הטיל מצור על קוסקו, אולם תושבי העיר שהזדעזעו מטבח סנגרה, התגוננו באומץ, וקיבלו תגבורת ואספקה באופן שוטף מלימה. כוחותיו היו נצורים, ובעקבות בגידה של קציניו הוא נתפס. כאשר חוקר ספרדי ניסה להשיג ממנו את מקום מחבואם של עוזריו טופאק אמארו השיב בבוז "אין כאן עוד שותפים חוץ ממני וממך אתה כמדכא ואני כמשחרר". הוא סבל עינויים קשים, ונאלץ לצפות בהוצאתם להורג של אשתו, בנו וידידיו. ראשו נערף בכיכר המרכזית של קוסקו, אותו מקום בו נערף ראשו של סב סביו לכאורה טופאק אמארו הראשון. גופו נחתך לחתיכות שהוצגו ברחבי פרו כדי לדכא את שאריות המרד. בתיו נהרסו, שדותיו נזרעו מלח, וכל המסמכים הקשורים למשפחתו הועלו באש.