ג'ובני פאיזיילו

ביוגרפיה

פאיזיילו נולד בטאראנטו, שם למד בקולג' ישועי. קול שירתו הערב משך תשומת לב רבה כל כך, שב-1754 שלחו אותו לקונסרבטוריו די סאן אונופריו בנאפולי, שם למד אצל פרנצ'סקו דוראנטה ובהמשך היה למורה עוזר. הוא כתב כמה אינטרמצי בשביל תיאטרון הקונסרבטוריון, שאותו עזב ב-1763. אחד האינטרמצי האלה עורר את עניינו של אציל צעיר בשם ג'וזפה קאראפה, שמינה את פאיזיילו למנהל להקת האופרה הקטנה שעמד אז בהקמתה. הודות לקאראפה הוזמן פאיזיילו לכתוב שתי אופרות, La Pupilla ו-Il Mondo al Rovescio בשביל בולוניה ואופרה שלישית, Il Marchese di Tidipano, בשביל רומא. השנייה באופרות אלה נכשלה בהצגתה הראשונה, אבל זכתה להצלחה במודנה כשהועברה לשם כעבור שבועיים. כתוצאה מכך הוזמן פאיזיילו לכתוב מוזיקה חדשה לאופרה שהייתה במקורה של פייטרו גוליילמי. טיפולו המוצלח באופרה זו הביא לו הזמנות לאופרות נוספות מעוד בתי אופרה בצפון איטליה.
אחרי שביסס כיאות את המוניטין שלו, חזר ב-1766 לנאפולי וישב שם למשך שנים אחדות. על אף הפופולריות של ניקולו פיצ'יני, דומניקו צ'ימרוזה וגוליילמי, שבהצלחותיהם קינא מרות, הפיק פאיזיילו שורה של אופרות מצליחות ביותר שאחת מהן, "האליל הסיני", הרשימה מאוד את הקהל הנאפוליטני. פאיזיילו חיבר שלוש אופרות הרואיות לתיאטרון סן קרלו, "לוצ'ו פאפיריו דידטאטורה", ,אולימפיה" ואופרה שכונתה "פסטה טאטראלה אין מוזיקה", שהתקבלו כנראה בעין יפה גם בחצר של פרדיננדו הרביעי, ב-1772 החל פאיזיילו לכתוב מוזיקה כנסייתית וחיבר רקויאם לג'נארה די בורבון, משושלת המלוכה השלטת. באותה שנה נשא לאישה את צ'צ'יליה פאליני ונישואיהם עלו יפה והיו מאושרים, לאחר ניסיון כושל של פאיזיילו לחזור בו מהסכם הנישואים ב-1768, ניסיון שעלה לו בחסדי החצר ואף הביא אותו לכלא עד שהתרצה.רק ב-1774 בוצעה אופרה קצרה, "איל דיברטימנטו דה נומי" בארמון המלכותי וההזמנה הבאה מתיאטרון סן קרלו הגיעה רק ב-1776. פאיזיילו לא יכול היה לקבל הזמנה זו, כיון שבאותה שנה קיבל הזמנה לסנקט פטרבורג מטעם יקטרינה השנייה, הצארינה של רוסיה, ונשאר שם שמונה שנים. 
הצארינה לא גילתה עניין רב במוזיקה האיטלקית אלא בפוליטיקה שלה, ופאיזיילו היה פנוי אפוא לחבר גם מוזיקה לכלי מקלדת לגבירות החצר, בעיקר לתלמידתו מריה פיודורובנה, כלת הצארינה. ברוסיה חיבר, בין השאר, את יצירת המופת שלו, "הספר מסביליה", שעשתה לה שם עד מהרה ברחבי אירופה. גורלה של אופרה זו מציין את סיומה של תקופה וראשיתה של תקופה חדשה בתולדות האמנות האיטלקית; עמה באו אל קצם נועם ההליכות והחן, שטיפחו רבי האמנים של המאה ה-18 ופינו את מקומם לברק המסנוור של השנים הבאות.
כשכתב ג'ואקינו רוסיני, בשנת 1816, מוזיקה לגרסה חדשה, מעובדת ומעודכנת של הליברית, בשם החדש "אלמביבה", הורדה התוצאה מהבמה בשריקות בוז; ואולם, לאחר שהוחזר לה השם "הספר מסביליה", מקובל לראות כיום באופרה זו את היצירה הגדולה ביותר של רוסיני, בעוד שהאופרה של פאיזיילו כמעט ואינה זוכה עוד להפקה. במידה מסוימת, אפשר לראות בכך צדק פיוטי, שכן פאיזיילו עצמו השתדל, שנים רבות קודם לכן, להעיב על תהילתו של ג'ובאני בטיסטה פרגולזי כשכתב מוזיקה לליברית של האינטרמצו המפורסם שלו, "השפחה הגברת". 
פאיזיילו עזב את רוסיה ב-1784 ואחרי שחיבר את "המלך תיאודור" בווינה, התקבל לשירותו של פרדיננד הרביעי בנאפולי, שם חיבר רבות מן האופרות הטובות ביותר שלו, ביניהן "נינה" ו"לה מולינארה". אחרי תהפוכות רבות, שנבעו מתמורות פוליטיות ושושלתיות, הגיע לפריז (1802) בהזמנת נפוליאון, שאת חסדו רכש חמש שנים קודם לכן כשחיבר שיר לכת להלווייתו של גנרל הוך. נפוליאון נהג בו ברוחב יד, ובה בשעה הזניח באכזריות שני מלחינים אחרים מפורסמים, לואיג'י כרוביני ואטיין מאול, שאליו העביר חביבו החדש של השליט את השנאה, שרחש עד אז לצ'ימרוזה, לגוליילמי ולפיצ'יני.
פאיזיילו ניצח על המוזיקה בחצר הטווילרי במלגה של 10,000 פרנק ועוד 4800 למגורים, אבל נכשל לחלוטין במאמציו לרצות את הקהל הפריזאי, שקיבל את האופרה שלו "פרוזרפינה" בצינה מודגשת כל כך, עד שבשנת 1803 ביקש, ואף קיבל בקושי מסוים, רשות לחזור לאיטליה, בתואנת בריאותה הרעועה של אשתו. עם שובו לנאפולי הוחזר פאיזיילו למשרותיו הקודמות בהוראת ז'וזף בונאפרטה וז'ואקים מירא, שהוכתרו על ידי נפוליאון למלכי נאפולי, אבל הוא התיש את גאוניותו מעבר ליכולתה ולא עמד בדרישות שהוצגו לה לרעיונות חדשים. גם סיכוייו לא היו במיטבם. שלטונה של משפחת בונאפרטה התערער לקראת מפלתה ומזלו של פאיזיילו דעך עמה. מות אשתו ב-1815 השפיע עליו קשות. בריאותו התדרדרה במהירות והקנאה בהצלחתם של אחרים, שעמדה ביסוד אופיו, הייתה לו מקור לדאגה ומגינת לב.

יצירתו

האופרות של פאיזיילו, 94 במספר ככל הידוע, משופעות במלודיות, שיופיין וחינן זוכים להערכת אמת עד היום. הידועה ביותר, אולי, מבין אריות אלה היא "Nel cor più non mi sento" המפורסמת מתוך "לה מולינארה", שהונצחה לעד בוריאציות של בטהובן. המוזיקה הכנסייתית שלו רבה מאוד וכוללת שמונה מיסות ועוד יצירות רבות קטנות יותר; כמו כן כתב חמישים ואחת יצירות אינסטרומנטאליות ומספר רב של קטעים בודדים. דומניקו דרגונטי מסר כתבי יד של רבות מן האופרות שלו לספריית המוזיאון הבריטי בלונדון.
ספריית ג'רולאמיני בנאפולי מחזיקה בקובץ כתבי יד מעניין, המתעד את דעותיו של פאיזיילו על מלחינים בני זמנו ומציג אותו כמבקר מחמיר משהו, בעיקר של יצירות פרגולזי.
מילון גרוב המרוכז למוזיקה מציין,  כי "פאיזיילו היה אחד ממלחיני האופרה המצליחים והמשפיעים ביותר בתקופתו. רוב האופרות שלו, למעלה מ-80 במספר בסך הכל, הן קומיות וכתובות בסגנון פשוט, ישיר ומלא חיים, והמאוחרות שבהן מצטיינות באפיון דמויות חד יותר, בתזמור צבעוני יותר ובמלודיות חמימות יותר (מאפיינים שהשפיעו על מוצרט). באופרות הרציניות שלו כמות קטנה מהמקובל של כתיבה ווקאלית וירטואוזית; אלה (שכתב) לרוסיה הן הקרובות ביותר לגישה ה"מתקנת" של גלוק."