google/wiki40b huggingface dataset:
זיגוראת

זיגוראת או זיקורת (באכדית: ziqquratu, זקור, בולט) הוא מגדל מונומנטלי מטיפוס המיוחד למסופוטמיה (אזור עיראק המודרנית) בממלכות שומר, אכד, עילם, בבל ואשור. מבנים כאלו הוקמו החל מ-4,500 שנה לערך לפני זמננו לאורך כ-2,000 שנה.

מקור השם

מקור השם למבנה הוא במילה האכדית ziqqurratum. השורש של המילה באכדית הוא זק"ר, שפירושו "להיות גבוה, בולט" המתאים למגדל (בדומה לפועל העברי "להזדקר"). האות ת' בסוף המילה מציינת באכדית, כמו בכל השפות השמיות, את הנקבה. תעתיק אפשרי נוסף לשם בעברית הוא זיקוראת.

מבנה

הזיגוראת בנוי במדרגות, כאשר בסיסו רחב והוא הולך וצר כלפי מעלה. חלק מהזיגוראתים נבנו במבנה רבוע, כפירמידה וחלקם, בעיקר המאוחרים שבהם, במבנה עגול. העלייה לזיגוראת הייתה על גבי גרמי-מדרגות שנבנו מחוץ למבנה. 
זיגוראתים גבוהים התנשאו לגובה של יותר מ-50 מטר. ברוב הזיגוראתים היה חלל פנימי גדול, בחלקם מולא החלל בעפר.

מטרה

מטרת בניית הזיגוראת הייתה פולחנית ויועדה להנציח את השליט וליצור מיזם בו היו שותפים והתגאו כל תושבי העיר. הד למטרות אלה ניתן למצוא בסיפור מגדל בבל במקרא בבחינת "נעשה לנו שם". 
ההיסטוריון היווני הרודוטוס (484-425 לפני הספירה) הִרבּה לטייל במזרח, ראה זיגוראתים ותיאר אותם כמקדשים הבנויים על מדרגות אחדות ומשקיפים על העיר כולה. כמו כן הועלתה השערה שהמגדל היה חיוני על מנת לאפשר לנכבדי העיר ולכהנים להימלט לגובה בשעת שטפון, שהוא תופעה נפוצה באזורי המישור של מסופוטמיה. השטפונות באזור עזים וגובה המים גבוה מבית-חומר רגיל בן קומה אחת. מטרה נוספת יכלה להיות הקרבת קורבנות בגובה רב, כך שהעשן וניחוח הקרבנות עלה ישירות השמיימה.

שרידים ותיעוד

התגלו בחפירות ארכאולוגיות שרידי 32 זיגוראתים באזור עיראק, אולם טרם נמצא שריד למקדש שהיה אמור להיות בראש המגדל או בבסיסו. עם זאת נמצאו כתובות עתיקות הנוגעות לבניית זיגוראתים כגון כתובת המשויכת לאביו של נבוכדנצר השני, המספרת שהאל מַרְדֻךְּ ציווה עליו לשקם את הריסות העיר בבל ואת מגדל א-תמנ-אנקי (בית יסוד השמים והארץ). הוא פקד להכין לבנים שרופות, להביא ביטומן ולהגיע עד לשמים. בניית אותו מגדל מונצחת, לדעת רבים מהחוקרים, באפוס הבריאה הבבלי, אנומה אליש. ייתכן שסיפור מגדל בבל מושפע ממראם המרשים של שרידי המגדל, שבנייתו הופסקה. גם שרידי המגדל היו גבוהים פי כמה מבתי התושבים שהיו בני קומה אחת.
הזיגוראת הגדול ביותר שנחשף הוא הזיגוראת הגדול של אור.

בתרבות

ציירים רבים דימו את מגדל בבל בדמות זיגוראת, דוגמה טובה היא ציוריהם של פיטר ברויגל האב וגוסטב דורה למגדל בבל.
גם מבנים שנבנו לאחר התקופה העתיקה ניסו להעתיק את מבנה הזיגוראת וקיימים מבנים רבים המחקים זיגוראת רבוע או מעוגל כחלק מהעיצוב (כגון מטה הנשיונל ג'יאוגרפיק בוושינגטון). אחת הדוגמאות השאפתניות ביותר לבנות זיגוראת מודרני היא התכנון לארמון הסובייטים, שלא הושלם, במוסקבה.
ESO 270-17

מאפיינים

הגלקסיה נראית כפס דק וארוך שמשתרע על כ-15 דקות קשת, שממרחקה שקול לאורך של למעלה מ-63,000 שנות אור, כשני שלישים מקוטר שביל החלב. מסתה מוערכת בכ-‎8×10⁹‎ מסות שמש, כ-2% ממסת שביל החלב. בעבר שיערו שמדובר בגלקסיה ספירלית שקו הראייה אליה מקביל למישור הגלקסיה, אבל מדידת תוצא דופלר של הקרינה הנפלטת לאורכה העלה שהיא אינה מסתובבת, ולכן היא סווגה כגלקסיה לא-סדורה. גלקסיה עם צורה ארוכה וצרה כזו היא מאוד ייחודית ומהווה מעין "שבר גלקסיה", ונראה שמדובר למעשה בשריד של גלקסיה שהתפרקה, ככל הנראה בעקבות התנגשות עם קנטאור A לפני כחצי מיליארד שנים. כתוצאה מההתנגשות התפרקה הגלקסיה הקטנה יותר, הדיסקה שלה יצרה את פס האבק הכהה שחוצה את קנטאור A ונותן לה את הצורה המיוחדת שלה, ליבת הגלקסיה ששרדה את ההתנגשות היא הגלקסיה הננסית הסמוכה NGC 5237 וחלק נוסף שהועף לכיוון אחר יצר את ESO 270-17. בעקבות ההתפרקות נוצרו ב-ESO 270-17 אזורים עם צפיפות גבוהה של גז ואבק וכתוצאה מכך היא עברה תקופה של יצירת כוכבים חדשים בקצב שהולך ופוחת, אך עדיין יש בה כוכבים צעירים רבים יחסית. את הגלקסיה מקיף ענן של מימן נייטרלי (אזור H I) שמסתו כ-5% ממסת הגלקסיה.
You're Still the One

רקע וכתיבה

בדומה ל-"Whose Bed Have Your Boots Been Under?" ו-"The Woman in Me (Needs the Man in You)" השיר נכתב, הולחן והופק על ידי שאניה טוויין ורוברט "מאט". השיר הוא שיר בסגנון הקאנטרי-פופ, המשלב בתוכו גם את סגנון המוזיקה העכשווית למבוגרים.
בשנת 2004, הוציאה טוויין את אלבום הלהיטים הראשון שלה Greatest Hits, בו נכלל השיר.

הצלחה

השיר זכה להצלחה בינלאומית כאשר הפך לאחד מהשירים הנמכרים ביותר בשנות ה-90 של המאה ה-20, ולאחד מ-15 השירים הנמכרים ביותר בשנת 1998. כמו כן, הצליח השיר לזכות בשני פרסי גראמי, בקטגוריות "שיר הקאנטרי הטוב ביותר" ו-"ביצוע סולו הקאנטרי הווקאלי הטוב ביותר - אישה".
בנוסף לכך, היה השיר באותו הטקס מועמד גם בקטגוריות "שיר השנה" ו-"הקלטת השנה", אך הפסיד ללהיט "My Heart Will Go On" של סלין דיון.

וידאו קליפ

הווידאו קליפ המלא שיצא עבור השיר בוים על ידי דייוויד הוגן וצולם במאליבו, לוס אנג'לס שבארצות הברית. הקליפ צולם בשחור-לבן. את הקליפ הפיצו לראשונה ב-26 בינואר 1998, יום לפני שיצא כסינגל בתחנות הרדיו השונות.
נכון ל-31 באוגוסט 2019, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-131 מיליון צפיות.
ג'ון פרסיבל

קורות שירותו בצי

ג'ון פרסיבל נולד בווֶסְט בֶּרְנְסְטֵייבְּל, מסצ'וסטס. הוא עלה לים בגיל 13 והצטרף לספינת חופים מבוסטון בתפקיד שוליית מלחים (cabin boy). במלחמה הבלתי רשמית עם צרפת שירת בצי האמריקני בתפקידי חובל ופרח קצונה. לאחר המלחמה שב לעבוד בצי המסחרי. באחת מהפלגותיו גויס בכפייה על ידי הצי המלכותי הבריטי ונשלח אל אה"מ "ויקטורי". אחר כך הוצב באוניית שלל ספרדית, בה הצית מרד ונמלט אל אוניית הסוחר האמריקנית "וושינגטון".
ב-1809 שב לצי המלחמתי בתפקיד רב חובלים (sailing master) והוצב באונייה "סיירן" (16 תותחים) שהייתה חלק משייטת ניו יורק בפיקודו של קפטן ג'ייקוב לואיס. הוא פיקד על ספינת תותחים מס' 6, וב-4 ביולי 1812 קיבל בהשאלה את ספינת הדיג "ינקי" והשתמש בה כדי להכניע ולתפוס שלל את אה"מ "איגל", ספינת השירות (tender) של אוניית הוד מלכותו "פויקטירס" (74 תותחים). ב-9 במרס 1814 נשלח פרסיבל לסלופ "פיקוק", אשר במהלך שלוש הפלגות מבצעיות לכדה תשע-עשרה אוניות סוחר ושתי אוניות-מלחמה, אה"מ "איפרוויר" ו"נאוטילוס". לאות הערכה על תעוזתו בלכידת "איפרוויר" הועלה פרסיבל לדרגת לוטננט ואף קיבל חרב מיוחדת מן הקונגרס (הנראית בתצלום הדיוקן).
באוגוסט 1825 הפליג בסקונר "דולפין" אל קצווי האוקיינוס השקט בחיפוש אחר המלחים המורדים של אוניית הלווייתנים "גְּלוֹבּ", אשר נמלטו אל איי סנדוויץ' (איי האוואי). "דולפין" שבה לארצות הברית באוגוסט 1826 עם שניים מן המורדים, ופרסיבל נחשב לאמריקני הראשון שביקר באיים אלה. ב-1841 הועלה לדרגת קפטן, פיקח על שיפוצה של קונסטיטושן לאחר שבוטלה בלחץ הציבור ההחלטה לגרוט אותה, ובשנים 1844–1846 ערכה האונייה בפיקודו הפלגה סביב העולם.
כינויו של פרסיבל היה "ג'ק המשוגע" או "ג'ק הרועם", אך למרות אופיו הזועף וקצר הרוח הוא נודע גם בטיפוח אבהי של דור פרחי קצונה שהתבלטו בתקופת מלחמת האזרחים. אבות בעלי השפעה של פרחי קצונה צעירים ביקשו לעיתים קרובות כי בניהם יוצבו תחת פיקודו של פרסיבל. הוא נתפרסם גם בכישורי הימאות המצוינים שלו וכמי שאין לו מתחרים באומנות השיט. אוניות המלחמה בהן החל וסיים את שירותו – "ויקטורי" ו"קונסטיטושן" – הנמצאות עדיין בשירות פעיל והן היכלי תהילה לאומיים, מוסיפות ניחוח אגדי לשם שיצא לו. הרמן מלוויל וג'יימס מיצ'נר יצרו בסיפוריהם דמויות המבוססות על אופיו הססגוני של קפטן פרסיבל.
ב-1809 נשא פרסיבל לאישה את מרי פינקרטון מטרנטון שבניו ג'רזי. לזוג לא היו ילדים. הוא מת ב-7 בספטמבר 1862 בדורצ'סטר, מסצ'וסטס, ונקבר ליד מקום הולדתו בווסט ברנסטייבל. שתי משחתות של הצי האמריקני נקראו על שמו.
ירוחם פישל יהושע ברנשטיין

תולדות חייו

נולד לרבי משה ישראל בירושלים בנו של רבי בנימין יהודה לייב ברנשטיין. צאצא של אדמו"רי לעלוב, קרלין ושל היהודי הקדוש מפשיסחה. היה מקורב לאדמו"ר רבי אברהם אלימלך מקרלין ולמד עמו בחברותא. לאחר הגעת רבי אברהם מרדכי אלתר מגור לישראל התקשר גם אליו. נישא לדינה, בתו של רבי יהושע אשר רבינוביץ.
היה ממייסדי הרבנות הראשית. בכ"ו בטבת תרפ"ח (1928) פרש באופן רשמי יחד עם הרב צבי פסח פרנק מכנסת ישראל, הארגון הכללי של יהודי ארץ ישראל. השניים לא הצטרפו לאגודת ישראל אלא עמדו בראש ארגון חדש: "עדת ישראל החרדית". עם זאת, המשיכו שני הרבנים לשמש כחברים במועצת הרבנות הראשית. מצב זה גרם לתרעומת בציבור והיו שקראו להם להתפטר מתפקידם. עם זאת, הרב קוק סירב לגנותם ומנע ניסיונות להדיחם מן התפקיד. בשל קרבתו לרבי מגור פרש הרב ברנשטיין בתרצ"ה משותפותו עם הרב פרנק והצטרף למעשה לאגודת ישראל. 
בטבת תרצ"ז, לאחר שנבחרה מועצה חדשה לרבנות הראשית (ובין חבריה הרב פרנק), הצטרף הרב ברנשטיין באופן רשמי לבית הדין של העדה החרדית. 
כיהן כראב"ד בד"ץ כוללות החסידים בירושלים, שהיה בית הדין של הציבור החסידי בירושלים. בנוסף לכך כיהן כראש ישיבת חיי עולם וכיהן בתפקיד לאחר פטירת סבו רבי בנימין יהודה לייב, ראש הישיבה הראשון. לאחר פטירתו ירש את מקומו בראשות ישיבת חיי עולם הרב דב בריש ווידנפלד. הוא כיהן גם כחבר ועד הישיבות בנשיאות הרב הרצוג ובראשות הרב איסר זלמן מלצר.
כחודשיים לפני פטירתו, בי"ג באב תש"ח, כאשר כיהן כרב בעדה החרדית, חתם יחד עם רבנים נוספים מהעדה על כרוז המביע התנגדות חריפה לגיוס נשים לצה"ל.
נקבר בבית העלמין הקטן ליד מבנה שערי צדק הישן.
חידושיו נקבצו ונדפסו לאור בה'תשנ"ו בספר תורת ירוחם, שנדפס יחד עם הספר "פרי אהרון" שבו נקבצו שיעורי בנו רבי אהרון ברנשטיין. היה ברשותו אוסף של כתבי יד נדירים. כך למשל היו בידו כ"ח תשובות הלכתיות מהרב דוד שלמה אייבשיץ הלבושי שרד, שנדפסו על ידי בניו וחתניו בשנת תשכ"ב בספר 'מי מנוחות'. כתביו של היהודי הקדוש ששכנו אצלו, נדפסו בספר "כתר היהודי".

משפחתו

לרב ברנשטיין היו שלושה בנים ושתי בנות. בנו יעקב חנניה היה מנהל ישיבת חיי עולם. בתו ברכה נישאה לרב משה אדלר, רב שיכון הרבנים. בנם הוא הרב בנימין אדלר, ממלא מקום אביו ברבנות, חבר בד"צ אגודת ישראל. בנו הרב אהרן היה חבר בד"ץ אגודת ישראל וראש ישיבת חיי עולם.
עושים צהריים

עושים צהריים היא תוכנית רדיו יומית העוסקת בנושאי אקטואליה, ומשודרת בגלי צה"ל בהגשתה של יעל דן בין השעות 13:00-14:00.
התוכנית היא מגזין אקטואליה, העוסק גם בחדשות היום, אך גם בנושאי חברה, תרבות, בריאות וכלכלה. התוכנית מובילה מאבקים חברתיים מתמשכים, ובמיוחד מתמקדת במאבק בפגיעות מיניות. בין השאר, התוכנית יזמה את שינוי החוק, על מנת להתיר לנפגעות ונפגעי תקיפה מינית המעוניינות בכך, להיחשף בכלי התקשורת בזהותן האמיתית.התוכנית החלה את שידוריה ב-30 באוגוסט 1998, וב-29 באוגוסט 2018 חגגה 20 שנה במשדר מיוחד. 
בעבר היה התוכנית שודרה במשך שעתיים, בין השעות בשעות הצהריים. עם שינוי בלוח המשדרים שנערך בשנת 2015 בגלי צה"ל, קוצץ זמן השידור לשעה יומית אחת בלבד, והיא משודרת כיום בימים ראשון עד רביעי בשעות 13:00 - 14:00. בשנת 2015 זכתה התוכנית בפרס מפקד גלי צה"ל לשנה זו.
אנדריי קורוטאייב

אנדריי ויטלייביץ' קורוטאייב (ברוסית: Андрей Витальевич Коротаев; נולד ב-17 בפברואר 1961)  הוא אנתרופולוג, היסטוריון כלכלי, וסוציולוג רוסי.
נודע כחוקר המערכות החברתיות והפוליטיות בתימן, במחקריו בתחום האנתרופולוגיה התרבותית, ובפיתוחם של מודלים מתמטיים של דינמיקה חברתית, כלכלית והיסטורית. עיקר תרומתו היא בחידוש המחקר בשדה ההיסטוריה הכלכלית.
פיתח סדרה של מודלים מתמטיים של הדינמיקה הפוליטית, הדמוגרפית לטווח ארוך של מצרים, והשתמשו בהם לצורך ניתוח המבנה הדמוגרפי של המהפכה המצרית של 2011.
הוא זיהה גם גלי זמן רב את הדינמיקה הגלובלית של המצאות.
הוא ידוע גם על תרומתו לתורת האבולוציה החברתית.
עבודותיו פורסמו באוקראינה, בארצות הברית, באנגליה, בצרפת, בגרמניה, באוסטריה, בשוודיה, ברוסיה, 
בבלגיה, 
בספרד, באיטליה, 
בהונגריה, 
בצ'כיה, 
באוסטרליה, 
בניו זילנד, 
בסין, ביפן, בנורווגיה, בטורקיה, במצרים, בתימן ובמדינות אחרות.
אוניברסיטת פרינסטון

היסטוריה

פרינסטון נוסדה בשנת 1746 בשם The College of New Jersey והייתה ממוקמת בעיר אליזבת שבניו ג'רזי. האוניברסיטה עברה לפרינסטון בשנת 1756 ושינתה את שמה רשמית לאוניברסיטת פרינסטון בשנת 1896. האוניברסיטה היא אחת משמונה החברות בליגת הקיסוס. בראשית ימיה האוניברסיטה הייתה פרסביטריאנית (פלג נוצרי) אולם כיום היא אינה דתית, ואין לה דרישות דתיות מהסטודנטים.
פרינסטון לא קיבלה נשים ללימודים עד 1969. ובניגוד לאוניברסיטאות אחרות מסוגה, כמו הרווארד וקולומביה, לא היה לה גם קולג' צמוד המיועד לנשים.

האוניברסיטה כיום

רוב הסטודנטים באוניברסיטת פרינסטון לומדים לקראת תואר ראשון. אוניברסיטת פרינסטון היא האוניברסיטה העשירה בעולם פר-סטודנט. פרינסטון נחשבת כאחת האוניברסיטאות היוקרתיות בעולם, וכך לדוגמה היא מדורגת על ידי פורבס ועל ידי U.S. News & World Report כקולג' הטוב ביותר בארצות הברית.
הביקוש ללמוד בפרינסטון הוא רב, וכמו אוניברסיטאות אחרות בליגת הקיסוס היא עורכת סינון רב בין המועמדים ללימודים. אחוז הקבלה בשנת 2012 לתואר ראשון (שמיועדים לסיים לימודים ב-2016) עמד על 8.86%. עלות שנת לימודים לתואר ראשון ב-2012–2013 עמדה על כ-$54,780.

קמפוס ומבנים בולטים

לאוניברסיטה מספר מתחמים. הקמפוס המרכזי שוכן על שטח של כ־2,000 דונם וממוקם במרכז העיר פרינסטון. קמפוס ג'יימס פורסטל שוכן בין העיירה פלינסבורו ובין דרום-ברונסוויק. בנוסף, בבעלות האוניברסיטה מספר נכסים במערב-וינדזור.
הבניין הראשון בקמפוס היה אולם נסאו (Nassau Hall), שבנייתו הושלמה ב-1756. הקמפוס התפתח בהדרגה סביב לאולם נסאו במהלך המאה ה־19. הבניינים בקמפוס בנויים במספר סגנונות שונים ובהם סגנון גותי-ויקטוריאני ונאו-רומנסקי שנבנו במהלך תקופת התחייה הגותית, וסגנון גותי-קולגיאלי, שהפך סטנדרט הבניה מסוף המאה ה־19.
כנסיית אוניברסיטת פרינסטון ממוקמת במרכז הקמפוס, גובהה מגיע ל־32 מטרים והיא מכילה כ־2000 מקומות ישיבה. בנייתה הכנסייה נערכה בין 1924 ל־1928 בעלות של 2.3 מיליון דולר (כ־30 מיליון דולר במונחי 2012). בעת בנייתה הייתה כנסיית-האוניברסיטה הגדולה בעולם. בין 2000 ל־2002 נערך שיפוץ בכנסייה בעלות כוללת של 10 מיליון דולר.
בשנת 1882 נחנך בקמפוס מוזיאון אומנות, המכיל כיום כ־72 אלף פריטים מאוספים שונים המתמקדים באזורי המזרח התיכון, מערב אירופה, סין, ארצות הברית ואמריקה הלטינית.
בצידו הדרומי גובל הקמפוס באגם קרנגי, אגם מעשה ידי אדם הקרוי על־שם אנדרו קרנגי. קרנגי מימן את בניית המאגר לבקשתו של בוגר פרינסטון, בתקווה שספורט החתירה יחליף את עיסוק הסטודנטים בפוטבול, אותו החשיב לספורט "שאינו ג'נטלמני".
קונטרבס

הקשת

הצליל בקונטרבס מופק באמצעות קשת (העשויה משערות זנב סוס המתוחות על יתד העשויה עץ). לקונטרבס קיימים שני סוגי קשתות - קשת גרמנית, המוחזקת באחיזה תחתית, וקשת צרפתית, המוחזקת באחיזה עילית. לרוב מקל הקשת עשוי מעץ ברזיל (פרנאמבוקו) אך כיום משתמשים בחומרים נוספים כמו שיטה (snakewood),פייברגלאס וסיבי פחמן זאת בשל עלותו של עץ הפרנאמבוקו.
הפרוג (החלק בו מחזיקים את הקשת) עשוי בדרך כלל מהובנה. הפרוג מעוטר באם הפנינה. ניתן להדק את שערות הקשת באמצעות בורג הנמצא בסמוך לפרוג.
על מנת להגדיל את האחיזה של הקשת במיתרים ולסייע בהרעדתם משתמשים בשרף המופק מעצי מחט. השרף בו משתמשים לקשת הקונטרבס רך ודביק יותר מהשרף של שאר כלי הקשת.
הוראת הנגינה בקשת נקראת "ארקו" (arco).

אופן הנגינה

נגן הקונטרבס עומד או יושב על כיסא גבוה ומחזיק את הקונטרבס במאונך, נוטה קלות לכיוון גופו. כשהנגן עומד, ה"נאט" אמור להיות בערך בגובה עיניו של הנגן. בתחתית הכלי ישנה "רגל" ובעזרתה משעינים את הקונטרבס על הרצפה. משום שלקונטרבס אין סריגים המסמנים את מיקום הצלילים (כמו בגיטרה),ישנן פוזיציות המאפשרות לנגן למצוא את מיקום הצלילים לאורך השחיף. בדרך כלל הפוזיציות משתמשות בשלוש אצבעות (המורה, האמה והזרת) כאשר המרחק בין האצבע המורה לזרת הוא טון. יד שמאל לוחצת על המיתרים בעזרת האצבעות, לכיוון הגוף בזמן שהאגודל מאחור, לא לוחץ. בדומה לצ'לו, בפוזיציות הגבוהות, הנגן משתמש בפוזיציית אגודל, זה כדי להגיע לחציו התחתון של השחיף. בפוזיציה זו משתמשים בדרך כלל באגודל, המורה האמה והקמיצה, ולעיתים רחוקות משתמשים גם בזרת.
טכניקה נפוצה בקונטרבס היא הפיציקטו - נגינה באמצעות פריטה על המיתרים תוך שימוש באצבעות.

מוזיקה קלאסית

הקונטרבס הוא חבר מן המניין בסקציית כלי הקשת בתזמורות סימפוניות וכן בהרכבים קאמרים. בדרך כלל בתזמורת, הקונטרבס מנגן את תפקיד הבס אשר לעיתים מוכפל על ידי הצ'לו. בתזמורת סימפונית יש בין ארבעה לשמונה נגנים אך בתזמורות גדולות יכולות למנות עשרה או שנים עשר נגנים. במהלך השנים נכתבו לקונטרבס תפקידים סולניים (בתוך סימפוניות למשל) ואף יצירות סולניות (קונצ'רטי). תפקידים תזמורתיים חשובים שנכתבו לקונטרבס הם הפרק הרביעי מתוך הסימפוניה התשיעית של בטהובן, אשר נפתחת באוניסון של הקונטרבסים והצ'לי, בנוסף, הקונטרבס מבצע את הנושא מתוך תנועה זו. תפקיד חשוב נוסף הוא הפיל מתוך קרנבל החיות מאת סן־סאנס. כמו כן ישנם תפקידי סולו ביצירות שונות מאת היידן, ברהמס, ריכרד שטראוס ועוד.
יתר על כן, נכתבו יצירות סולניות לקונטרבס כגון קונצ'רטי לקונטרבס על ידי מלחינים שונים כמו ג'ובאני בוטזיני, דומניקו דרגונטי וקארל דיטר פון דיטרדורף. יצירות אלו נחשבות קשות לביצוע מהבחינה הטכנית.

סגנונות נוספים

הקונטרבס נפוץ בסגנונות רבים כיום כמו בלוגראס וקאנטרי אשר טכניקת ה"סלאפ" עדיין נפוצה בהם כיום. בנוסף, הקונטרבס נפוץ גם במוזיקה לטינית ואפרו־קובנית וכן במוזיקה פופולרית, רוק אנד רול, בלוז ופולק.

הגברה

כשיש צורך להגביר את צליל הקונטרבס (בעת הופעות או הקלטות) הדבר נעשה על ידי אחת משלוש דרכים: מיקרופון רגיל המוצב בסמוך לקונטרבס, או מיקרופון קטן המוצמד לגוף הכלי; על ידי "פיקאפ" (Pickup) — רכיב אלקטרוני הקולט את תנודות המיתר; או על ידי שילוב בין מיקרופון ל"פיקאפ".
כיום ישנו קונטרבס חשמלי — שצליליו מופקים בלעדית על ידי רכיב אלקטרוני, ללא גוף התהודה המוכר. בנוסף ישנה גיטרת בס חשמלית, שהיא צאצאית של הגיטרה החשמלית המיועדת לצלילי הבס.
דה לה רו

דה לה רו היא חברה הממוקמת בבייסינגסטוק, שבדרום המפשייר ועוסקת בייצור נייר מאובטח, הדפסה בטכנולוגיות מתקדמות, הפקה ויצירה של מסמכים מוגנים מפני זיוף, כולל שטרות כסף, סימני מים ועוד. בשנת 1952, דה לה רו, הדפיסה את הגרסה הראשונה של שטרי הלירה הישראלית, שהוזמנו על ידי מחלקת ההוצאה של בנק לאומי. החברה רשומה בבורסה לניירות ערך בלונדון.

היסטוריה

החברה הוקמה בלונדון, בשנת 1821 על ידי 'תומאס דה לה רו', כעסק לממכר כלי כתיבה ומדפסות. תומאס שכבר היה בעל ניסיון בעסקי דפוס, עת בשנת 1813 הוציא לאור בגרנזי את השבועון 'לה מירור פוליטיק' הצליח בשנת 1831, לקבל צו מלכותי, מהמלך ויליאם הרביעי, המתיר לו לייצר קלפי משחק שיוצרו בטכניקה חדישה. ובשנת 1860 הקים מחלקה מיוחדת להדפסת שטרי כסף.
בשנת 1838 לרגל הכתרת המלכה ויקטוריה הדפיס תומאס דה לה רו מהדורת זהב של העיתון סאן הלונדוני.
בשנת 1846, בנו של תומאס, האסטרונום והכימאי 'וורנר דה לה רו', המציא מכונה לקיפול מעטפות, המכונה שהייתה מסוגלת לייצר 2,700 מעטפות בשעה, הוצגה בתערוכות בלונדון פריז וניו יורק, ולאחר מכן שימשה את החברה. בשנת 1853 החל בהדפסת בולי הכנסה, הבולים היו מיועדים למס הכנסה של אנגליה, והיו הבולים המנוקבים הראשונים. בשנת 1855 זכה דה לה רו במכרזים, וחתם על חוזים להספקת בולים לחברות הדואר של הודו, כף התקווה הטובה, מאוריציוס, טרינידד, אוסטרליה המערבית, ציילון, סנט הלנה, איי בהאמה, וסנט לוסיה.
בשנת 1860 הדפיס דה לה רו את שטרי הכסף הראשונים שלו, היו אלו שטרות של מאוריציוס.
בשנת 1862 הזמין משרד הדואר של קונפדרציית המדינות של אמריקה, שפרשו מהאיחוד לאחר ניצחונו של אברהם לינקולן ב-1860, בולי דואר. הבולים הוזמנו ב-5 בתי דפוס, 4 מהם באמריקה, והחמישי דה לה רו שבלונדון. הבול שהודפס על ידי דה לה רו, היה בול של 5 פני, מעוטר בתמונת ראשו של ג'פרסון דייוויס.
בשנת 1874 נחנך המפעל החדש של חברת דה לה רו, שנבנה ב'שדרות בונהיל' ותוכנן על ידי משרד האדריכלים פאר אנד סטרונג,
בשנת 1881 החל דה לה רו בפיתוח דגם של עט נובע, מדגם זה התפתח בסופו של דבר הדגם המפורסם אונוטו (Onoto).
בשנת 1896 הפכה החברה מעסק משפחתי, לחברה בבעלות פרטית, בשם 'תומאס דה לרו בע"מ' ובשנת 1921 מכרה משפחת דה לה רו את מניותיה בחברה.
בשנת 1914, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, הסמיך משרד האוצר הבריטי את תומאס דה לרו, להדפיס שטרות של 1 ליש"ט, ו- 10 שילינג.
בשנת 1930 התקבלה ההזמנה הראשונה להדפסת שטרות מממשלת סין. הסינים היוו במשך 18 שנה לקוחות נאמנים של החברה, אשר בשנת 1939 הקימה מפעל לייצור שטרות בשאנגחאי.
ב-11 בספטמבר 1940. בזמן הבליץ, פוצץ מבנה החברה בשדרות בונהיל, ונחרב עד היסוד.
ב- 27 במרץ 1947 נרשמה החברה בבורסת הכספים בלונדון.
בשנת 1952, על פי הזמנת מחלקת ההוצאה של בנק לאומי, הדפיסה חברת 'תומאס דה לה רו' את שטרי הלירה הישראלית הראשונים. שטרות אלו החליפו את שטרי הלירה הארץ ישראלית שהונפקו מיד לאחר קום המדינה.
בשנת 1961 רכשה דה לה רו, את חברת 'ווטרלו ובניו', שהתמחתה בהדפסת שטרי כסף.
בשנת 1967 פיתחה דה לה רו ואף התקינה את מכשיר הכספומט הראשון. המכשיר הותקן על הקיר החיצוני של בנק ברקליס סניף אנפילד.
באפריל 2013 זכתה חברת דה לה רו, בפרס המלכה ליוזמות חדשניות, על פיתוח שטר מאובטח באמצעות סיב אופטי מיוחד, בשילוב עם הליך ייצור הנייר.
אורסולה פון רידינגסווארד

ביוגרפיה

אביה של פון רידינגסווארד, איגנץ קרולישצ'ין היה חוטב עצים אוקראיני, שהיגר לפולין, ונישא שם לאשה פולניה. ב-1938 ברחה המשפחה מפולין לגרמניה, שם הפך האב למעין איכר-עבד, עד לתום מלחמת העולם השנייה. פון רידינגסווארד הייתה החמישית משבעת ילדיהם של בני הזוג קרולישצ'ין והיא עברה עם משפחתה, את כל ילדותה, מלידתה ב-1942, ועד גיל 8, במחנות פליטים ועקורים בגרמניה. 
בדצמבר 1950 היגרה המשפחה לארצות הברית והשתקעה בעיירה פליינויל, קונטיקט, שם הצליחו ההורים לפרנס את המשפחה הגדולה רק במאמצים כבירים. שני ההורים עבדו כל השבוע, כאשר האב עובד שתי משמרות ביום, כפועל בבית חרושת ועוד מוסיף לעבוד גם כגנן בסופי השבוע. 
בגיל 18 החלה פון רידינגסווארד ללמוד באוניברסיטת ניו המפשייר, שם פגשה את בעלה הראשון, מילטון פון רידינגסווארד, סטודנט לקדם רפואה. עמו היא עברה תוך זמן קצר לפלורידה, שבדרום, לשם התקבל הבעל ללימודים בבית הספר לרפואה. היא עצמה החלה ללמוד באוניברסיטת מיאמי, ציור, וקיבלה שם תואר ראשון וב-1965 תואר שני - MA. עם סיום הלימודים עברו בני הזוג לברקלי, קליפורניה, שם עשה הבעל את התמחותו בעוד פון רידינגסווארד מלמדת כמורה לאמנות בבית ספר תיכון ומפרנסת אותו ואת בתם אורסולה אן. משסיים הבעל את ההתמחות נפרדו דרכיהם.

פסלת

פון רידינגסווארד חזרה לתקופה קצרה הביתה, לקונטיקט, שם היא גרה בדירה בבית דירות שהצליחו הוריה לרכוש תודות לעבודתם הקשה, אבל ב-1973 היא עברה לניו יורק, יחד עם בתה ובכך החלה בדרכה האמנותית. 
היא התקבלה ללימודים באוניברסיטת קולומביה וב-1975 סיימה תואר שני נוסף, באמנות - MFA. באותה שנה היא גם קיימה את תערוכת היחיד הראשונה שלה, בתוך האוניברסיטה, ובנוסף לכך גם קיבלה באותה שנה את מלגת תוכנית פולברייט, דבר שאיפשר לה להתמסר לפיסול ללא בעיות פרנסה. 
החל מ-1975 ועד היום פון רידינגסווארד מפסלת בעץ - קורות עצי ארז. 
ב-1982 התקבלה פון רידינגסווארד כמרצה בבית הספר לאמנות של אוניברסיטת ייל, החלה ללמד שם ופגשה את מי שעתיד היה להפוך לחתן פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 2000, פול גרינגרד, יהודי אמריקאי. היא נישאה לו ב-1985. 
גם לגרינגרד היו אלה נישואין שניים ויש לו שני בנים מנישואיו הראשונים - האחד הוא כיום ד"ר למתמטיקה וסגן נשיא IBM והשני לסלי גרינגרד, רופא וד"ר למחשבים (שני התארים מאוניברסיטת ייל, 1987), חבר האקדמיה הלאומית למדעים (ארצות הברית), פרופסור ומרצה למתמטיקה ומדעי המחשב באוניברסיטת ניו יורק.
פון רידינגסווארד לימדה באוניברסיטת ייל במשך שש שנים וב-1988 חזרה לניו יורק ומאז היא עוסקת בפיסול בלבד.
ב-1991 היא קיבלה תואר דוקטור לשם כבוד מהקולג' לאמנות של מרילנד, בבולטימור. החל מ-2008 היא אחת מ-250 החברים ב-American Academy of Arts and Letters.
טראוויס אטקינס

ביוגרפיה

אטקינס נולד במדינת מונטנה. הוא למד בבתי ספר במדינה וכן בבית הספר הצבאי קמפר (Kemper) שם. עבד בחברות קבלניות וכמכונאי ובשנת 2000 התגייס לצבא ארצות הברית, עבר אימון חי"ר והוצב בדיוויזיה המוטסת ה-101. במהלך שירותו השתתף בפלישה האמריקאית לעיראק שהחלה במרץ 2003. במהלכה הוביל כמפקד כיתה התקפה מוצלחת שהביאה לתפיסת בניין בבגדאד שבו שהו עשרות חמושים. בדצמבר 2003 שוחרר משירותו בדרגת סמל. הוא שב לעבודות האזרחיות שלו וכן למד באוניברסיטת מונטנה. שנתיים לאחר מכן שב והתגייס לצבא והוצב בדיוויזיה ההררית העשירית. במאי 2007 קודם לדרגת סמל מטה.

הקרב האחרון

ב-1 ביוני 2007, בעת שהדיוויזיה העשירית הייתה מוצבת בעיראק, הוביל אטקינס סיור ממונע בקרבת הכפר יוסופיה שמדרום לבגדאד. חיילי הסיור עיכבו שני גברים חשודים. אחד מהם תקף את אטקינס והם החלו להיאבק. תוך כדי ההיאבקות הבחין אטקינס שהחשוד חוגר מתחת לבגדיו חגורת נפץ ועומד להפעיל אותה. כשראה שלא יוכל למנוע זאת הוא הקריב את עצמו כשהפיל את המחבל לקרקע, חיבק אותו כדי לסוכך על חייליו ונהרג מהתפוצצות חגורת הנפץ.
אטקינס הניח ילד בן 11, הורים ואחות. הוא נקבר בבית הקברות סאנסט הילס (Sunset Hills) בעיר מגוריו בוזמן (Bozeman) שבמונטנה.

הנצחה

לאחר מותו עוטר אטקינס על גבורתו בעיטור צלב השירות המצוין. לימים הוחלט להעניק לו במקומו את מדליית הכבוד, העיטור הצבאי האמריקאי הגבוה ביותר. המדליה נמסרה לקרוביו של אטקינס על ידי נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ בטקס שנערך בבית הלבן ב-27 במרץ 2019. בטקס נכחו בין היתר שלושת החיילים שניצלו מפגיעה בזכות הקרבתו של אטקינס.
בינואר 2013 נקרא על שמו של אטקינס מרכז כושר וספורט במחנה הדיוויזיה העשירית בפורט דראם שבמדינת ניו יורק.
אטקינס עוטר במהלך שירותו ולאחר מותו בעיטורים נוספים, לרבות כוכב הארד, לב הארגמן ומדליית ההצטיינות של הצבא (Army Commendation Medal).
שאווייה

שאווייה, או מחשוש (מערבית: محشوش) הוא מאכל תימני ודרום מערב סעודי מסורתי. הוא אחד ממאכלי העדה התימנית. זהו תבשיל של צלי בשר שהיה נאכל בשבת ובחגים בעיקר בפסח, במהלך הג'עלה. לרוב הוא מוגש קר. נהגו לשתות לצד השאווייה שתייה חריפה, כגון ערק. השתייה הייתה מקלה על בליעתו ועיכולו של התבשיל.
שאווייה עשויה קוביות בשר מבושלות ומטוגנות עם בצל ותבלינים.
אוברוי טריידנט

מלון אוברוי טריידנט, הקרוי גם אוברוי מומבאי, מגדלי הילטון ומגדלי טריידנט, הוא בית מלון יוקרתי בן 5 כוכבים ברובע מארין דרייב בעיר מומבאי שבהודו, השייך לרשת בתי המלון אוברוי.
המלון שנבנה ב-1986 ומונה כיום 287 חדרים נחשב כמלון השני בפארו בדרום מומבאי (אחרי מלון טאג' מהאל), ומקובל מאוד על אנשי עסקים ישראלים המגיעים לעיר.
ב-26 בנובמבר 2008 נמנה המלון עם האתרים שהותקפו במתקפת הטרור במומבאי. במצור שנמשך שלושה ימים נרצחו כ-30 איש במלון. המלון ניזוק וכל אורחיו פונו ממנו לבתי מלון חלופיים.
באפריל 2010, לאחר שיפוץ שנאמד בכ-45 מיליון דולר נפתח מחדש המלון וכולל מנגנוני ביטחון מוגברים.