מירי נשרי

ביוגרפיה

נולדה ב-1950 בקולומביה, עלתה לישראל עם אימה ואחותה ב-1958. גדלה בקיבוץ גניגר, מתגוררת ועובדת כיום בתל אביב.

למדה הנדסאות בניין בין השנים 1974–1976 באורט טכניקום בגבעתיים, ובין השנים 1977–1981 במדרשה לאמנות ברמת השרון (כיום חלק ממכללת בית ברל).

מלמדת בסדנאות לאמנות של מוזיאון ת"א. זוכת פרס אוסקר הנדלר לשנת 1988 ופרס שר החינוך התרבות והספורט לאמנויות פלסטיות לשנת 1996.
עבודותיה נעות בין ציור, צילום, וידאו ארט ומיצב, והוצגו בתערוכות רבות ובפסטיבלים בארץ ובעולם, בהם: מוזיאון תל אביב, מוזיאון ישראל, מוזיאון חיפה, מוזיאון רמת גן, מוזיאון ינקו דאדא, ביאנלת הקיץ בלוליאה שוודיה, פסטיבל אולימפוליס ביוון, Human Emotion Project ברומא ומוזיאון סטנרסן באוסלו.
עבודותיה הפלסטיות מתאפיינות בחומריות חזקה, והיא מרבה להשתמש בין השאר בקפה כצבע בציוריה. לדבריה: "אפשר לומר שכל העבודות שלי נובעות מתוך החומר. חומרים מדברים אלי לא פחות מחומרים ספרותיים. הם טעונים באסוציאציות. מתחילת הדרך המרקם תמיד הוליד את הנושא."
עבודות הווידאו שלה, עוסקות עוד מראשיתן, בהרכבת זהות עצמית, פירוקה ובנייתה מחדש, תוך תהיות באשר לטיבו של האמן ושל האמנות. האופי הקולאז'י של יצירתה, הנעה מעניין לעניין, מזהות לזהות ומז'אנר לז'אנר, באופן כמעט בלתי מורגש, מבטא את זהותה השסועה כמהגרת, יתומה מאב ובת לניצולת שואה. 

חומרים דוקומנטריים משולבים לעיתים קרובות בקטעים מבויימים, והגבול בין מציאות לבדיון נחצה פעמים רבות באותה יצירה.

עבודות בולטות

סרט כחול כחול (1981) עבודת הווידאו ארט הראשונה של נשרי, המורכבת משני מסכי טלוויזיה הפועלים באופן סימולטני, עוסקת בבחינת גבולות המדיום האמנותי בתחומי המסך. היצירה עושה שימוש באלמנטים צורניים פשוטים, בחזרות והכפלות מסוגים שונים, במעין תקלות של ציוד הווידאו ובציטוטים לימודיים, ספרותיים ומוזיקליים. רוני שר כתב על היצירה בעיתון העיר: "הסרט מזכיר לי את 'מספר שניים' של ז'אן-לוק גודאר מבחינת המבנה וצורת ההצגה. [...] מה שמשותף לגודאר ולאוונגרד המודרני הוא התפיסה האמנותית הבסיסית: דיבור על העולם על ידי התבוננות עצמית. רפלקסיה עצמית של עשיית סרט על עשיית סרט." העבודה הוצגה בשנות השמונים במוזיאון תל אביב ובמוזיאון ישראל, ופעמיים במוזיאון חיפה: בשנת 2003 בתערוכה "הפרעות בתקשורת" של האוצרת אילנה טננבוים, שעסקה בעבודות החשובות של ראשית יצירת הווידאו ארט בישראל, ושוב ב-2008 בתערוכה "צ'ק פוסט" שסיכמה את שנות ה-80 באמנות הישראלית.
נמרים (1981) סדרת ציורים בטכניקה מעורבת העושים שימוש בטקסטורה טבעית של עץ על מנת לדמות את חברבורות הנמר, תוך שילוב של אלמנטים פיסוליים, חומרים סינתטיים כגון פוליאסטר, סיבי זכוכית ואקריליק וחומרים טבעיים כגון אדמה, חימר ועצמות. לדברי נשרי: "אני מעוניינת באינוס אלמנטים פיסוליים אל פורמט ציורי. האלמנטים הפיסוליים מחוברים למשטח הציורי בדרך של הנגדה. המשטח הציורי הוא דקורטיבי ורזה לעומת האלמנטים הפיסוליים הכבדים והגסים."
האם תינוק זה הוא שלך? (2000) פרויקט דואר שנמשך כשנתיים במהלכן שלחה נשרי כ-300 קופסאות ובהן עוברים מצוירים אל אנשי רוח, אמנים, ובעלי עמדות השפעה, גברים ונשים כאחד, בצירוף השאלה "התכיר באבהותך על התינוק הזה?" את כ-120 התגובות שהתקבלו מאנשים מרחבי העולם, בהם: יוקו אונו, אסא כשר, אבי מוגרבי, אדם ברוך, גדעון עפרת, קובי הראל, הדלאי לאמה, אנט מסג'ה, והאפיפיור, הציגה נשרי בתערוכה מסכמת בגלריית הקיבוץ. ב-2003 יצא בהוצאת "אמנות לעם" ספר אמן המרכז את התגובות ואת הפרויקט.
מים אחרונים (2006) מיצב וידאו המתעד את תודעתה המתפוררת של אימה ניצולת השואה של האמנית, בימיה האחרונים. חוויית המעבר לבית קשישים בקיבוץ נדמית לה כלכידה בידי הנאצים, ואירועים טראומטיים מעברה השואתי מתאחדים בתודעתה עם אירועי האחד עשר בספטמבר. המיצב הוצג בבית האמנים בתל אביב, בביאנלת הקיץ בלוליאה שוודיה (2007) ובפסטיבל Stuttgarter Filmwinter בשטוטגרט גרמניה (2010). גרסת הווידאו הוצגה במקומות נוספים, בהם: פסטיבל Olympolis ביוון, Human Emotion Project ברומא ופסטיבל CologneOFF IV בגרמניה.