google/wiki40b huggingface dataset:
ג'ון מיד פוקנר

חייו ויצירתו

פוקנר נולד בעיירה מנינגפורד ברוס בווילטשייר שבאנגליה. הוא למד במרלבורו קולג' והרטפורד קולג שבאוקספורד וסיים תואר בהיסטוריה ב-1882. לאחר אוקספורד בילה זמן מה כמורה בבית הספר הפרטי דרבי, ולאחר מכן שימש מורה פרטי לילדי משפחתו של אנדרו נובל, אציל בריטי שניהל את חברת הנשק ארמסטרונג וויטוורת'. ב-1915 פרש נובל מניהול החברה והותיר את הניהול בידי פוקנר.
ב-1921 פרש פוקנר מניהול החברה, והקדיש עצמו לעיסוקים שברוח. במסעותיו העסקיים מסביב לעולם רכש אוסף עתיקות יקר ערך. כן עסק בפליאוגרפיה - פיענוח כתבי יד עתיקים. הוא קבע את מושבו בדרהאם, וחי שם עד מותו ב-1932, אם כי בתקופה זו גם יצא למסעות רבים. בקריירת הכתיבה שלו כתב שלושה ספרי פרוזה, מספר ספרי שירה, וכן מדריכים לאזורים שונים באנגליה.

מונפליט

ספרו הידוע ביותר של מיד הוא "מונפליט". ספר זה מספר את סיפורם של מבריחים בכפר קטן על חופה הדרומי של אנגליה במאה ה-18. הספר נחשב לספר ילדים אהוב, ועובד לקולנוע בשנת 1955 על ידי הבמאי פריץ לאנג.
הספר תורגם לעברית פעמיים. פעם אחת בשנת 1958 על ידי יהושכר כרכי בהוצאת י' שמעוני, ופעם שנייה על ידי יעקב שרת בהוצאת "כתר". מיד מכונה "פלקנר" בשני התרגומים.
אליעזר חודורוב

אליעזר חודורוב ימאי עברי וחלוץ הימאות העברית, איש הפלוגה הימית ורב חובל מקצועי שתרם רבות להתפתחות הימיה העברית ולמדינת ישראל.

ביוגרפיה

אליעזר (לוסיה) חודורוב נולד בעיר קובל שבווהלין ב-17.5.1904. בטרם מלאו לו 14 שנה החל בארגון וליכוד בני הנוער היהודי. תחילה ייסד בעיר את תנועת הצופים ברוחו של רוברט באדן פאוול. התנועה שהנהיג גדלה מיום ליום אף מעבר לעיר קובל. לוסיה שימש באותם ימים גם מורה ספורט ב-"תרבות"- הגימנסיה העברית בקובל. מטרתו הייתה חינוך צופי-לאומי, מיזוג ערכי הצופיות וערכי הלאום לשלמות אחת.
בשנת 1921 קבלה התנועה את שמה "הסתדרות השומרים ע"ש טרומפלדור" ומנתה בקובל כ- 400 חניכים. לוסיה עורר את הרעיון הציוני בכל העיר קובל. תוך תקופה קצרה התפשטה התנועה לכלל ערי ועיירות פולין ומנתה אלפים רבים. פעילותו התמקדה בשליחות הציונית והוא לקח חלק פעיל בקונגרסים והוועידות הציוניות, דוגמת הוועידה העולמית של תנועות הנוער היהודיות בדנציג  1924. בשנת 1925 קרא להתלכדות תנועות הנוער המרכזיות בפולין ותנועתו התאחדה ביוזמתו עם תנועת "השומר הצעיר". 
בספטמבר 1925 עלה לוסיה לארץ, הצטרף למחנה עבודה מול הים בכרמל והרעיון להיות יורד ים דבק בו. 
בארץ נישא לשלומית פרידמן, בת רחובות, ממשפחת חלוצים מקובל. 
חודורוב היה פעיל בארגון ההגנה בחיפה, שחלומו היה ימאות. בשנת 1927 נסע על חשבונו ללמוד בבית הספר הימי בצרפת. משנקלע לקשיי מימון של שהותו ולימודיו, פנה בבקשת עזרה כספית אל ההגנה, שלאחר דיון ניאותה לתת לו סיוע (שהיה קטן ולא מספק) מתוך ראיית לימודיו כהשקעה לטווח הרחוק. ב-1930 שב מלימודיו בצרפת ושולב בפעילות ההגנה להעברת נשק בדרך הים.
חודורוב היה מדריך ומורה בבית הספר הימי זבולון ולימים קצין חיל הים. עקב פיצול פעילותו של בית הספר זבולון לשני בתי ספר, יומי וערב, הייתה מתיחות בלתי נסבלת באגודה הימית, וחודורוב כמו אחרים עזב את הירקון לנסות כוחו בצי הימי.  
בסוף שנת 1933 הוקמה חברת הספנות 'שירות ימי ארץ-ישראלי', כשותפות של שני רבי החובלים, ידידים מימי הגימנסיה הרצליה דרך האקדמיה הימית, חודרוב וישראליתן (ישראלי), עם עוה"ד פברשטיין מהנהלת זבולון וקצין ים בלגי ידידם. בשנת 1934 רכשה החברה בעיראק 'אוניית משא כללי משולבת' בתפוסה של 193 טון, ורישיון הסעת 12נוסעים. שמה הוסב ל-"כרמל". עקב ארגון לקוי לא הצליחה החברה לשרוד בתחרות הקשה עם הספינות הערביות באזור ומיד מכרה את האוניה.
לקראת סיום המנדט הבריטי נחשב חודורוב מבכירי רבי החובלים בצי המסחרי העברי. ערב הכרזת המדינה, ב-12 באפריל 1948 פנה דוד בן-גוריון אל חודורוב בבקשה לגבש הצעה לתקן מפקדה ימית מלחמתית להובלה ימית והגנת חופים. חודורוב שב אליו בתוך יומיים עם תוכנית מקיפה ומגובשת למפקדה כזו, שתעסוק בגיוס ובהכשרה צבאית של בעלי מקצוע ימיים, וכן גיוס ספינות סוחר אזרחיות שיעברו הסבה לפעילות צבאית.
בשנת 1948 מונה חודורוב רב החובל ומפקד משותף עם יוסף אלמוג על אח"י אילת (א-16) ליום אחד. הוא עזב את ספינת המלחמה משלא קיבל את שיטת "הפיקוד המשותף" שהונהגה על ידי הפיקוד הימי ומוסדות המדינה. 
בסוף אותה שנה הגיעה האונייה "Derector" (ששמה הוסב ל"גלילה") של חברת הספנות החדשה צים לישראל כשצוותה יהודי. חודורוב מונה רב חובל שלה, ובשנת 1949 הייתה הראשונה שהביאה גולים ממחנות המעצר בקפריסין. בסך הכל הביא עליה חודורוב 11,000 עולים בפחות מארבעה חודשים. 
בשנת 1951 מונה חודורוב כרב חובל של האונייה "אילת" של חברת צים שעבדה על קו ארצות הברית-תל אביב בשנת רכישתה. באחת מהפלגותיה הראשונות מניו יורק לישראל, עם מטען תפזורת חיטה, נקלעה לעין סערת הוריקן ממנה הוציאה חודרוב בשלום.
ג'אהאנגיר ראזמי

ראשית חייו

ראזמי נולד בעיר אראכ שבאיראן, לפקיד צבאי ולאשתו עקרת הבית. כבר מגיל צעיר גילה עניין בצילום, ובילה זמן רב בחנות צילום מקומית בפיתוח תמונות ובצילום צילומי דיוקן. הוא רכש מצלמה בגיל 12, ובעידודו של כתב מקומי, החל את קריירת הצילום העיתונאית שלו בצילום זירת פשע. לאחר מות אביו קיבל עבודה בחנות צילום קטנה, ולאחר מכן התגייס לצבא. ב-1973 קיבל עבודה במערכת העיתון "אטלאעאת", ומיד רכש לעצמו תדמית של צלם מיומן ונועז. הוא סיקר את חילופי השלטון באיראן בשנת 1979, שבהם גלה השאה מוחמד רזא פהלווי מאיראן ואת מקומו בשלטון תפס האייתוללה ח'ומייני. באוגוסט 1979 מאות אנשים שהיו קשורים לשלטון הקודם הוצאו להורג, וח'ומייני החל לשלוח כוחות צבא איראניים לכורדיסטן כדי למנוע את פריצתה של הפיכה מאזור זה. בעקבותיהם נסעו ראזמי וכתב "אטלאעאת" ח'ליל בהרמי.

"כיתת יורים באיראן"

ב-27 באוגוסט 1979 נודע לבהרמי כי שופט שהכיר עומד לשפוט ביום המחרת קבוצה של חיילים כורדים בנמל התעופה של סננדג'. במשפט שארך 30 דקות, הואשמו 11 האסירים בפשעים של סחר בנשק, רצח והצתת מהומות, ונגזר עליהם גזר דין מוות. עיניהם של המורשעים כוסו והם הובלו למסלול התעופה, שם הועמדו בשורה כמה מטרים אל מול כיתת היורים. כוחות הביטחון לא הערימו קשיים על ראזמי, והתירו לו לעמוד מאחורי היורה הימני ביותר ולצלם את ההוצאה להורג.
ראזמי העביר את החומרים המצולמים למשרדי העיתון "אטלא'אט", והעורך הראשי מוחמד היידארי החליט להשתמש באחת מתמנותיו של ראזמי כתמונת השער של העיתון; הוא בחר בתמונה שצולמה בעת שחלק מהיורים כבר ירו במורשעים וחלק עדיין לא. התמונה פורסמה באופן אנונימי, ללא שם הצלם, כדי לשמור על ביטחונו האישי של ראזמי ולהגן עליו מפעולת נקם של המשטר. סוכנות הידיעות United Press International ‏(UPI) הזמינה מיד עותק של התמונה, שאותו העבירה למשרדיה ברחבי העולם, שוב - ללא שם הצלם. ב-29 באוגוסט פורסמה התמונה בעיתונים כמו הניו יורק טיימס והדיילי טלגרף, שנתנו את הקרדיט ל-UPI.
התצלום משך עניין בינלאומי, והוצע על ידי UPI לפרס פוליצר. לארי דיסנטיס (Larry DeSantis), העורך המנהל של UPI, שלח את התמונה לוועדה של פרס פוליצר תוך הענקת הקרדיט ל"צלם UPI אנונימי". ב-14 באפריל 1980 הפכה "כיתת יורים באיראן" לתצלום היחיד שזכה אי פעם בפרס פוליצר תחת קרדיט אנונימי.

אחרית דבר

בשנים שלאחר מכן המשיך ראזמי בעבודתו העיתונאית-צילומית, וסיקר את מלחמת איראן-עיראק. ב-1987 מאס בסיקור מלחמות ופרש מעבודתו ב"אטלאעאת"; תחת זאת הקים סטודיו לצילום. ב-1997 היה הראשון שקיבל את תפקיד "הצלם הרשמי של הנשיא והקבינט שלו", תחת הנשיא החדש מוחמד ח'אתמי.
ב-2006 פנה אליו כתב העיתון וול סטריט ג'ורנל והוא חשף לראשונה את זהותו כצלם התמונה "כיתת יורים באיראן". לפני כן לא חשב לחשוף את העובדה שצילם תמונה פרובוקטיבית ומעוררת יצרים זו, מחשש לנקמה, אך עם חלוף הזמן החליט לבסוף לעשות זאת, בשל האכזבה שחש על שלא זכה לקרדיט על התצלום עטור השבחים.
דיה

גזרון

שם העוף דיה, מצוי בשפה אוגריתית ("diy"-דִיְ)  במשמעות  "עוף דורס" ,בדרך כלל נץ. בערבית -סורית (הֶדָאֳי - "hedâye")
חיים שיין

ביוגרפיה

שיין נולד וגדל בתל אביב לשרגא (פייבל) ולרחל. סיים לימודיו בבית הספר עירוני ב' (צייטלין).
בשנת 1968 התגייס לחיל השריון והשתחרר בדרגת סגן בשנת 1972. במלחמת יום הכיפורים פיקד על יחידת טנקים והשתתף בקרבות התעלה בחזית המצרית. במהלך המלחמה נפצע קשה והוכר כנכה צה"ל. לאחר תהליך שיקום ארוך פנה ללימודי משפטים ופילוסופיה באוניברסיטת תל אביב וקיבל תואר ראשון בשנת 1976.
בתום הלימודים ולאחר תקופת התמחות נסע לארצות הברית בה קיבל תואר שני בפילוסופיה יהודית בבית הספר למוסמכים של ישיבה יוניברסיטי בניו יורק בשנת 1979. בשנת 1987 קיבל תואר דוקטור במשפטים מאוניברסיטת תל אביב.
בעבר לימד באוניברסיטת אריאל פילוסופיה.
משנת 1995 ועד היום מרצה באוניברסיטאות ובמכללות בנושאים רבים ומגוונים ומתמחה בתחום הפילוסופיה של המשפט. בין הקורסים והסמינרים אותם לימד ניתן למצוא את הפילוסופיה של המשפט, זרמים במחשבה המשפטית המודרנית, שופטים ושפיטה במדינת ישראל, דת ומדינה בתקשורת, גבולות חופש הביטוי, משפט ותקשורת, משפט וקולנוע ועוד. כמו כן מרבה לפרסם ולהתראיין באמצעי התקשורת.
בשנים האחרונות כותב שיין טורי דעה בעיתון "ישראל היום".
ג'יימס בלושי

קורות חייו

בלושי נולד בשיקגו שבארצות הברית למשפחת מהגרים מאלבניה. כמו אחיו הגדול השחקן המנוח ג'ון בלושי, עבד בשנים 1977 ועד 1980 בקבוצת התיאטרון של שיקגו "העיר השנייה" (The Second City). בשנת 1978 הופיע ג'יימס בסדרת הטלוויזיה "מי שומר על הילדים?" (Who's Watching the Kids?), ובנוסף בתוכנית הקומית הידועה "סאטרדיי נייט לייב".
בשנת 1986 הופיע ג'יימס בסרט הקולנוע המוזיקלי "חנות קטנה ומטריפה" לצדו של סטיב מרטין ובסרט "סלבדור" לצידו של ג'יימס וודס ובשנת 1988 בסרט הפעולה "מפגש לוהט" (Red Heat) לצדו של ארנולד שוורצנגר.   
בשנת 1991 שיחק בדרמה "יומן של רוצח שכיר" בכיכובו של פורסט ויטאקר. ב-1995 שיחק בדרמה "חיים נפרדים" לצד לינדה המילטון.   
ב-2004 התארח בסדרה "פחות ממושלמת". בשנת 2006 שיחק בסרט "מאחורי החיוך" לצד מרלון ויינס. בשנת 2008 שיחק בסרט הילדים "חברים בשלג" לצד וופי גולדברג.   
לג'יימס קריירה ארוכה של סרטים וסדרות, שיחק בסדרה הקומית "החיים על פי ג'ים" (According to Jim) לצדה של השחקנית קורטני תורן סמית. ב-2010 שיחק בסדרת הדרמה המשפטית "הסנגורים" ברשת CBS, כפרקליט בלאס וגאס לצדו של ג'רי אוקונל, והסדרה ירדה מהאויר לעונה עונה אחת.  
בשנת 2015 שיחק בסרט "אין כמו בגיהנום", קומדיה שחורה בכיכובם של פטריק וילסון וקתרין הייגל. 
בשנת 2016 שיחק במותחן "כל האמת" לצד קיאנו ריבס, בסרט הפשע "הולופוינט" לצידם של לין קולינס וג'ון לגוויזאמו, בסרט "קייטי אומרת להתראות" לצד אוליביה קוק ובסרטו של ג'וזף מאזלו "לא מנוסח". 
בשנת 2017 השתתף בסרטו של וודי אלן "גלגל ענק".
יהדות סודאן

יהדות סודאן נוסדה בסוף המאה ה-19, והייתה מרוכזת ברובה בבירה ח'רטום. בשיאה מנתה כאלף איש. באמצע המאה ה-20 הקהילה כללה כ-350 יהודים, בעיקר ממוצא ספרדי שבנו בה בית כנסת ובית ספר יהודי בין השנים 1948 ו-1956, חלק מחברי הקהילה עזבו את סודאן, והקהילה חדלה להתקיים סופית בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20.

תולדות הקהילה

היהודים הראשונים שהתיישבו בסודאן הגיעו אליה ממצרים במחצית השנייה של המאה ה-19, כאשר מצרים שלטה בה בחסות עות'מאנית. המשפחות הראשונות התיישבו בערים אומדורמאן וח'רטום, השוכנת במקום המפגש של הנילוס הכחול והנילוס הלבן, מקום מפגש הידוע בכינוי "הנשיקה הגדולה ביותר בעולם". שתי הערים ישבו על דרך שיירות קדומה אשר שימשה למסחר, וכמו סוחרים רבים, גם המשפחות היהודיות מצאו בהן פוטנציאל עסקי וכן חופש פולחן דתי.
ב-1881, פרץ בסודאן מרד עממי נגד השלטון, ומנהיג המרד, מוחמד אחמד אבן עבדאללה, הכריז על עצמו כ"מַהְדִי", וראה בשלטון העת'מאני־מצרי כופר שהתרחק ממצוות האסלאם. בסדרה של קרבות גבר צבאו על החיל המצרי וכבש שטחים נרחבים מחבל ארץ זה. ב-1885, הביס צבאו גם את כוחות הצבא הבריטי וכבש את ח'רטום. ראשו של המושל הבריטי צ'ארלס גורדון נערף והובא לידי המהדי, ובכך ביסס המהדי את אזור שליטתו, למעשה על רוב שטחי סודאן, כמדינה עצמאית. הוא נפטר מספר חודשים לאחר מכן, ואולם יורשו הח'ליפה עבדאללה א־תַעַאיֻשִי, המשיך בדרכו. סך הכל התקיימה המהדיה רק 13 שנה, שבסופן, ב-1898, גברו כוחות הצבא הבריטי על צבאו של הח'ליפה וכוננו בסודאן שלטון אנגלו־מצרי. אלא ששמונה המשפחות היהודיות שחיו בסודאן באותה עת, בדומה ליתר הלא־מוסלמים, נאלצו להתאסלם בתקופת המהדיה, והגברים, ראשי המשפחות, נאלצו לשאת נשים שניות, מקומיות ומוסלמיות. נציג היהודים האנוסים בחצרו של הח'ליפה, בסיוני (במקור "בן ציון קושטי"), נהג להניח תפילין בכל בוקר ולהתפלל שחרית, גם לפני שיצא לתפילת יום השישי במסגד. עם כינון השלטון האנגלו־מצרי יכלו האנוסים לחזור בגלוי ליהדותם. אשתו הסודאנית־קופטית של בסיוני וארבעת ילדיהם גוירו ב-1908 על ידי הרב הראשי של אלכסנדריה.
בראשית המאה ה-20, ובמיוחד בשנות ה-20 של אותה מאה, גבר זרם המהגרים היהודים לסודאן, מרביתם ממצרים. הקהילה היהודית המצרית הייתה מורכבת גם מיהודים מכל קצוות העולם, וכך גם הפכה הקהילה היהודית-סודאנית למגוון של עדות. רוב יהודי סודאן ישבו בשתי הערים הגדולות והסמוכות זו לזו, אומדורמאן וח'רטום, וכן בואד מדני. מיעוטם ישבו בפורט סודאן שלחופי ים סוף, ומשפחות ספורות חיו באזורים מרוחקים יותר. בשל מיעוטם היחסי הם קיימו יחסים הדוקים עם הקהילה היהודית בקהיר ובאלכסנדריה, באו איתן בקשרי חיתון והיו נתונים לסמכותם של הרבנים במצרים. באין רב מקומי הובא מארץ ישראל הרב שלמה מלכה, שכיהן כרב הראשי של הקהילה בין השנים 1906-1949. על אף מוצאן השונה של המשפחות, וככל הנראה בשל מיעוטם, היהודים בסודאן התפללו באותו בית כנסת ומרביתם גם סיגלו אורח חיים אירופי ומודרני, כמו רבים מבין הזרים ובני המיעוטים באותה העת.
מלחמת העולם השנייה ועליית כוחו של הרעיון הלאומי, ציוני וערבי כאחד, העלו בסודאן קולות נגד היהודים. נקודת רתיחה נוספת הייתה ב-1956 עם מבצע קדש, קבלת העצמאות של סודאן והצטרפותה לליגה הערבית. מרבית היהודים עזבו את סודאן עד שנת 1967, והמעטים שנותרו עזבו עד 1970, ובכך נעלמה לחלוטין הקהילה היהודית מסודאן. רבים עזבו לארצות הברית, לאירופה וכן לניגריה, וככל הנראה כמחציתם היגרו לישראל.
קוסובו במשחקים האולימפיים לנוער

משחקי הקיץ

המשלחת הראשונה של קוסובו למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער בואנוס איירס וכללה חמישה ספורטאים שהתחרות בחמישה ענפי ספורט. המשלחת זכתה במדליית ארד יחידה.
ג'יזל בן-דור

מנצחת בינלאומית

ג'יזל בן-דור נולדה באורוגוואי ועלתה לישראל ב-1973. סיימה את לימודיה באקדמיה למוסיקה על שם רובין בתל אביב והמשיכה בארצות הברית, בבית הספר למוזיקה של אוניברסיטת ייל. את הופעת הבכורה שלה עשתה עם תום לימודיה בייל, בניצוח על התזמורת הפילהרמונית הישראלית, בקונצרט שהוקלט על ידי BBC שבלונדון ושודר ברחבי אירופה. כיום היא חיה בארצות הברית ומופיעה כמנצחת אורחת עם תזמורות ברחבי העולם ברפרטואר הקלאסי המוכר, במוזיקה מהמאות ה-20 וה-21 ובמוזיקה קלאסית דרום אמריקאית. לג'יזל בן-דור תפקיד מכריע בהחיאתה וקידומה של המוזיקה האמנותית הדרום אמריקאית, אותה היא מבצעת עם תזמורות בקונצרטים, בפסטיבלים ובהקלטות.
בתחילת דרכה כמנצחת היא קיבלה הכרה על ידי לאונרד ברנשטיין, שהזמינה להופיע לצידו בפסטיבל טנגלווד. מאז, כיהנה כמנהלת מוזיקלית של תזמורות רבות, בהן התזמורת הסימפונית של סנטה ברברה והתזמורת הקאמרית פרו-ארטֵה בבוסטון ובמקביל הרבתה להופיע ולהקליט עם תזמורות רבות ברחבי העולם, בהן התזמורת הפילהרמונית של ניו יורק, התזמורת הסימפונית של לונדון, התזמורת הקאמרית האנגלית, תזמורת רשות השידור הבריטית, התזמורת הפילהרמונית של לוס אנג'לס, תזמורת הטיילת של בוסטון, תזמורת העולם החדש, התזמורת הסימפונית של יוסטון, תזמורת שווייץ המערבית, התזמורת הפילהרמונית של רוטרדם, הפילהרמונית של הלסינקי וכמה תזמורות בצרפת.

ג'יזל בן-דור ומוזיקה דרום אמריקאית

ג'יזל בן-דור מחיה ומקדמת את המוזיקה האמנותית הדרום אמריקאית. היא ביצעה בכורות עולמיות של יצירות מאת חינסטרה, רבואלטס, פיאצולה, וילה לובוס, ולואיס בקלוב ומרבה להקליט ולקיים פסטיבלים שעוסקים ברפרטואר זה. תרומתה לקידום המוזיקה הלטינית כוללת פעילות ענפה במסגרת הקהילה בסנטה ברברה וחינוך מוזיקלי למוזיקה של אמריקה הלטינית. בשנת 2000 יזמה ואירגנה את הפסטיבל החלוצי רבואלטס. ב-2004 הקימה את פסטיבל "טנגו ומלמבו" (תוך כדי עבודתה עם ג'ורג'ינה חינסטרה, בתו של המלחין אלברטו חינסטרה) – פסטיבל של קונצרטים, מחול וקולנוע.

ג'יזל בן-דור וישראל

בשל מוצאה היהודי-ישראלי, מקיימת ג'יזל בן-דור קשר רציף עם ישראל. היא ניצחה ומנצחת על כל התזמורות החשובות בישראל בהן: התזמורת הפילהרמונית הישראלית, התזמורת הסימפונית ירושלים, התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון, האופרה הישראלית החדשה, הקאמרטה הישראלית ירושלים, התזמורת הקאמרית הישראלית, תזמורת סימפונט רעננה, והסינפונייטה הישראלית באר שבע. ב-2007 הצטרפה בן דור כחברה להנהלת קרן קיימת לישראל באזור מגוריה בארצות הברית. במסגרת פעילותה זו השתתפה, בין השאר, במשלחות שונות של הקק"ל לישראל, שעסקו בעיקר בהחייאת הנגב.

חיים אישיים

ג'יזל בן-דור נולדה באורוגוואי למשפחה של יוצאי פולין ועלתה לישראל ב-1973. היא נישאה בישראל לאלי בן-דור, איתו עברה לארצות הברית, שם הם חיים כיום עם שני בניהם, שנולדו בישראל.
מאחק

מאחק (בספרדית: Magec) הוא אל השמש במיתולוגיה הגואנצ'ית. 
על פי האגדה חטף גואיוטה את אל השמש והאור מאחק וכלא אותו בהר טיידה, ועקב כך חשך כל העולם. הגואנצ'ים פנו בבקשת עזרה לאל העליון אצ'מן. אצ'מן נלחם בגואיוטה, שחרר את מאגק מכלאו בהר, כלא במקומו את גואיוטה וחסם את הפתח העליון של אצ'יידה בחרוט סוכר. מאז לכוד גואיוטה בטיידה. כשהיו הגואנצ'ים עולים על טיידה בזמן התפרצות געשית הם נהגו להדליק מדורות על מנת להבהיל את גואיוטה.
פיבונאצ'י

רקע היסטורי

עם נפילת האימפריה הרומית במערב, עבר מרכז הפעילות המדעית לחלקיה המזרחיים - האימפריה הביזנטית. כאן הונח הבסיס הראשון למדע בימי הביניים זאת על ידי תרגום מיטב היצירה המדעית היוונית ללשון ערבית. המדע המוסלמי (בשנים 850–1200), עסק באלכימיה (כימיה), אסטרונומיה, מתמטיקה ורפואה. מדעניו איחדו את המתמטיקה הגאומטרית של היוונים עם המתמטיקה האלגברית של ההודים ואף הגיעו בעצמם להישגים ניכרים. השפעת המדענים המוסלמים על מדעני ספרד היהודיים, הייתה גדולה ומכרעת. הידע הועבר למדע היהודי בספרד ובצפון אפריקה ומשם לאירופה - מאחר שהיהודים ידעו ערבית ושפות רומאניות שהתפתחו מן הלטינית, הייתה להם היכולת לתרגם את הידע הערבי ללטינית או לעברית. הדבר עתיד להשפיע במישרין על המדע הלטיני נוצרי במערב אירופה. לאונרדו פיבונאצ'י היה אחד הצינורות המובהקים שהזרימו את הידע הזה לאירופה ממקורות יהודיים וכן ישירות מהמדע המוסלמי.

ביוגרפיה

מעט מאוד ידוע על חייו של פיבונאצ'י, אך נראה כי חי בשנים 1170–1250 בקירוב.  כבנו של קונסול פיזה בעיר הנמל האלג'יראית בג'איה, למד פיבונאצ'י חשבון אצל מורים ערביים ונחשפה בפניו שיטת הספרוֹת העשרונית שכללה את הספרה אפס אשר הייתה נהוגה בארצות האסלאם. חומר נוסף לספרו הראשון אסף במסעות מסחריים למצרים, סוריה, סיציליה ופרובאנס. 
בשנת 1202 פרסם את ספרו ספר החשבונייה (Liber abbaci) אשר מכיל כמעט את כל אשר היה ידוע באותה תקופה על אלגברה ואריתמטיקה. הספר - שרק המהדורה השנייה שלו משנת 1228 נשתמרה - היה הראשון במערב אירופה (למעט ספרד) שעשה שימוש בשיטת הספרות העשרונית הנהוגה עד ימינו, שמוצאה מהודו (קדם לו בכך "ספר המספר" מאת אברהם אבן עזרא, שנכתב בעברית). ספרו שתרם להפצת השימוש בספרות הערביות בעולם המערבי (שם השתמשו בספרות רומיות), הכיל חידושים רבים. ההופעה הראשונה של הספרה "אפס" במערב הייתה בספריו של פיבונאצ'י. בעקבות פרסום הספר, זומן פיבונאצ'י בפני פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה שהציג לו קושיות שונות. אחד ממקורותיו של פיבונאצ'י בספרו "ההנדסה המעשית" בתחום הגאומטריה הוא התרגום ללטינית של ספרו של אברהם בר חייא, "חיבור המשיחה והתשבורת" (גאומטריה ותורת השברים), ממנו העתיק מסקנות, רעיונות ודוגמאות.
לאונרדו וינצ'י

חייו

וינצ'י נולד בסטרונגולי (או נאפולי) ולמד אצל גטאנו גרקו בקונסרבטוריון של נאפולי. פרסומו הראשון בא לו מן האופרה בופה שכתב בניב נאפוליטני בשנת 1719; כמו כן חיבר מספר רב של אופרה סריה. הוא התקבל ל"קהילת מחרוזת התפילה" בפורמיילו בשנת 1728 ומת בהרעלה בשנת 1730 - לא 1732, כפי שגורסים לעיתים.
האופרות בופה של וינצ'י, ש- Le Zite 'n Galera משנת 1722 נחשבת על פי רוב לטובה ביותר ביניהן, מלאות חיים, התלהבות ומרץ; האופרות סריה, ש"דידו הנטושה" Didone Abbandonata (רומא, 1728) ו"ארתחששתא" Artaserse (רומא, 1730), שתיהן לליברית של פייטרו מטאסטאזיו, הן הנודעות ביותר מביניהן, מצטיינות בעוצמה נוקבת ובביטוי דרמטי, ששארל בורני משבח את ישירותו העזה. האריה Vo solcando מתוך "ארתחששתא" מדגימה היטב את לסגנונו. 
המקור האנגלי לערך זה נלקח במקורו מן האנציקלופדיה בריטניקה, מהדורת 1911, כיום נחלת הכלל.
הקונספציה

השפעתה על מהלכי הפתיחה של המלחמה

רבע שעה לפני פרוץ המלחמה הפיצה חטיבת המחקר באמ"ן לקט דחוף שקבע, על בסיס מברק ההתרעה של זמיר, כי תוכנית המלחמה המצרית מוגבלת בשלב ראשון להתקדמות של עד עשרה קילומטר בעומק סיני. לכך הייתה חשיבות רבה כיוון שבתנאים שנוצרו, כאשר צה"ל נמצא בלתי מוכן לחלוטין למלחמה, היה חשוב לדעת מה מידת הסיכון הנשקפת לישראל עד שצבא המילואים יגויס ויגיע לחזית. אולם, מרגע שהחלה המלחמה קציני אמ"ן שבו והתריעו כי דיוויזיות השריון 4 ו-21 צולחות את התעלה או עומדות לעשות זאת במטרה להתקדם לעבר מעבר הגידי ומעבר המיתלה. להתרעות האלה לא היה בסיס בחומר המודיעיני, אבל חטיבת המחקר באמ"ן הכירה את תוכנית המלחמה הקודמת, שבמרכזה עמד גם שלב פריצת השריון המצרי לעומק חצי האי סיני, תוכנית שאבד עליה הכלח כשנה לפני שפרצה המלחמה וחרף עובדה זאת והלקט המוקדם שבה לדבוק בעיקרי הקונספציה. התוצאה הייתה מתקפת הנגד של 8 באוקטובר, מחשש לצליחתן של דיוויזיות 4 ו-21, מתקפה שפיקוד הדרום לא היה ערוך לה, נוהלה ברשלנות וכשלה.

הפקת לקחים

במסגרת יישום הלקחים בעקבות המלצות ועדת אגרנט הוקמה לאחר מלחמת יום הכיפורים באגף המודיעין של צה"ל מחלקת הבקרה (הידועה גם בכינוי ה"איפכא מסתברא"). ראש המחלקה הוא קצין בדרגת אלוף-משנה, הכפוף ישירות לראש אגף המודיעין, ולא לראש חטיבת המחקר.
בנוסף, הוחלט על הפרדה בין אגף המודיעין לחיל המודיעין, אשר בראשו יעמוד קצין מודיעין ראשי, בכפיפות לראש אמ"ן ויבוא במקום תפקיד "עוזר ראש אמ"ן לחמ"ן". המטרה הייתה לאפשר לראש אמ"ן להתמסר לנושאי המחקר, הערכת המודיעין וההתרעה, ולהסיר ממנו את הצורך לדאוג לטיפול היום-יומי בענייני הלוגיסטיקה והארגון הקשורים לניהול זרוע המודיעין בצבא.
צבי זמיר העיר כי "אין פסול בכך שלגוף כמו צה"ל או אמ"ן תהיה קונספציה במשמעות של תפיסה, ראייה כוללת. על יסוד צירוף של עובדות, מהלכים שיש ביניהם קשר, מתקבלת תפיסה כוללת המדריכה ומכוונת את המערכת. ... הבעיה אינה הקונספציה כשלעצמה, אלא ההיצמדות אליה והסירוב לבחון אותה לאור עובדות ונתונים מצטברים. אסור שקונספציה תהפוך לתפיסה מקודשת. להפך, היא חייבת להיות דינמית, נבדקת ומתעדכנת באופן מתמשך לאור ידיעות עדכניות על כוונות היריב ויכולותיו."
תחרות מס

תחרות מס (באנגלית: tax competition) היא מצב שבו מדינות מתחרות במדינות אחרות, בין היתר, בניסיון להשיג עדיפות במשיכת השקעות באמצעות מתן הטבות מס שונות (פטורים, הנחות, זיכויים, שיעור מס אפס וכדומה).
אחד המאפיינים של הגלובליזציה היא הניידות המוגברת של גורמי הייצור. תופעה זאת מתחזקת באמצעות התנהגות תחרותית של מדינות המבקשות להשפיע על זרם ההשקעות העולמיות. התחרות יכולה להיות בהגמשת דיני החברות המקומיים, הרגולציה של איכות הסביבה ועוד. גם תחום המיסוי עשוי לשמש כמכשיר חשוב למשיכת השקעות גלובליות.
ברור כי משטר המס מהווה נדבך חשוב במדיניות פיסקלית של מדינות העולם לצורך קביעת סדר עדיפויות כלכלי וחברתי, השונה ממדינה למדינה. אכן, בצד ההטבות למשקיעים זרים, מדינות מעניקות תמריצים ממשלתיים באמצעות משטר המס לתושבים מקומיים לצורך עידוד סקטורים מסוימים או עידוד הייצוא. במקרה זה, בשונה מההטבות למשקיעים זרים, המניעים למתן ההטבה אינם מהווים בהכרח אסטרטגיה בתחרות המס אלא קידום מדיניות-פנים.
ישנם שיקולים נוספים, מלבד שיקולי המס, הנחשבים כמהותיים בעיני הנישומים בעת קביעת התחום הגאוגרפי של העסק. הנישומים מסווגים את המדינות, בין היתר, בהתאם ליציבות הכלכלית והפוליטית, תשתיות בכלל ותשתיות תקשורת בפרט, הגידול הצפוי במשק, עלות כוח העבודה, זמינות כוח עבודה מיומן, מערכת בנקאות יעילה וטובה.

בישראל

מדינת ישראל משתתפת פעילה בתחרות המס. כך, החוק לעידוד השקעות הון התשי"ט-1959, פותח בפני משקיעי החוץ את האפשרות לקבל הטבות שונות עבור השקעות הון בתחומים מסוימים ובאזורים מועדפים במדינה. החוק קובע, בין היתר, שיעורי מס נמוכים על הכנסות מ"מפעל מאושר" בהתאם לשיעור הבעלות של המשקיעים הזרים. המטרה המוצהרת היא "למשוך" משקיעים זרים.
במטרה לעודד השקעות זרות ולמנוע בריחת הון לחו"ל משנת 2010 מס חברות נקבע על 25% במטרה להשוות לשיעור המס המקובל בחלק ממדינות אירופה.
לארי פאוסט

ביוגרפיה

פאוסט נולד בעיר פליינסוויל שבאוהיו, וגדל בפיטסבורג, פנסילבניה. בין השנים 1946–1950 למד באוניברסיטת לה סאל שבפילדלפיה, ולאורך תקופתו בקבוצת הכדורסל שלה קלע 14.2 נקודות בממוצע למשחק.
פאוסט נבחר על ידי קבוצת שיקגו סטאגס בבחירה החמישית של דראפט ה-NBA לשנת 1950. לפני תחילת עונת 1950/1951 התפרק מועדון הסטאגס, ופאוסט נבחר על ידי פורט ויין פיסטונס ב"דראפט הפיזור" של הקבוצה. ב-22 בנובמבר 1950, במשחקו ה-12 בליגה, קלע פאוסט את הסל שהעניק לקבוצתו את הניצחון על מיניאפוליס לייקרס בתוצאה 19-18 - תוצאת הסיום הנמוכה בתולדות ה-NBA. בעונת 1951/1952 הוביל את הליגה עם 880 ריבאונדים בסך הכול, וממוצע הריבאונדים שלו (13.3 למשחק) הציב אותו במקום השני, אחרי ג'ורג' מייקן. בעונות 1955 ו-1956 הוביל פאוסט את הפיסטונס לגמר ה-NBA, לצד ג'ורג' יארדלי, ובשתי הפעמים הפסידו (לסירקיוז נשיונלס ולפילדלפיה ווריורס, בהתאמה).
בעונת 1957/1958 עבר פאוסט בטרייד למיניאפוליס לייקרס, בה שיתף פעולה עם ורן מיקלסן ואלג'ין ביילור. בפלייאוף 1959 העפיל עם הלייקרס לגמר ה-NBA, אך הפסיד לבוסטון סלטיקס בתוצאה 4-0. במהלך עונת 1959/1960 עבר לסנט לואיס הוקס, אותה הובילו בוב פטיט, קליף הייגן וקלייד לאבלט לשתי הופעות בגמר ה-NBA‏ (1960 ו-1961), שבשתיהן הפסידו לסלטיקס. בסיום עונת 1961/1962 פרש פאוסט ממשחק, בגיל 33.
ב-8 מתוך 9 עונותיו הראשונות ב-NBA נבחר פאוסט להשתתף במשחק האולסטאר, ובעונות 1955 ו-1952 נבחר לחמישיית העונה הראשונה והשנייה, בהתאמה. בעת פרישתו דורג תשיעי מבין קלעי ה-NBA בכל הזמנים, עם 11,198 נקודות, ו-8,041 הריבאונדים שאסף דירגו אותו רביעי, אחרי דולף שייס, בוב פטיט וביל ראסל.