google/wiki40b huggingface dataset:
זוג קופר

בפיזיקה של חומר מעובה, זוג קופר, או זוג BCS, הוא זוג אלקטרונים (או פרמיונים אחרים) הקשורים יחדיו בטמפרטורה נמוכה. המצב תואר לראשונה בשנת 1956 על ידי הפיזיקאי האמריקאי לאון קופר. קופר הראה כי משיכה קטנה בין אלקטרונים במתכת יכולה לגרום למצבים של שני אלקטרונים להיקשר זה לזה. במוליכות-על קונבנציונלית, המשיכה נגרמת כתוצאה מאינטראקציית אלקטרון-פונון. מצב של זוג קופר הוא הגורם למוליכות על, כפי שמתואר על ידי תאוריית BCS שפותחה על ידי ג'ון ברדין, לאון קופר וג'ון שרייפר, שזכו עליה בפרס נובל בשנת 1972.
למרות שזיווג קופר הוא אפקט קוונטי, ניתן להסביר את התופעה באמצעים קלאסיים מופשטים. אלקטרון במתכת לרוב מתנהג כחלקיק חופשי. שאר האלקטרונים דוחים את האלקטרון על ידי מטענם השלילי, והיונים החיוביים מושכים אותו ויוצרים את הסריג הקשיח במתכת. משיכה זו מעוותת את הסריג היוני על ידי קירוב האלקטרונים ליונים, ומגדילה את צפיפות המטען החיובי של הסריג בקרבת האלקטרון. המטען החיובי יכול כעת למשוך אלקטרונים נוספים. משיכה זו יכולה להתגבר על הדחייה מהאלקטרונים הקרבים ולגרום להם להפוך לזוג.
אנרגיית הצימוד היא חלשה, מסדר גודל של , והאנרגיה התרמודינמית יכולה להפריד בקלות בין הזוגות. על כן, רק בטמפרטורות נמוכות נצפה שמספר משמעותי של אלקטרונים יימצאו בזוגות קופר. 
האלקטרונים בזוגות לא בהכרח קרובים, היות שהאינטראקציה היא לטווח ארוך, ועל כן הם יכולים להיות במרחק של מאות ננומטרים זה מזה. מרחק זה גדול לרוב מהמרחק הבין-אלקטרוני, ולכן זוגות קופר רבים תופסים את אותו המרחב. זוג קופר הוא בוזון אפקטיבי המורכב משני אלקטרונים בעלי ספין חצי, ועל כן הספין שלו יכול להיות 0 או 1. משמעות הדבר היא שפונקציית הגל שלו היא סימטרית תחת חילוף חלקיקים, ועקרון האיסור של פאולי לא חל עליו. 
תאוריית BCS שמישה גם למערכות של פרמיונים אחרים, כמו הליום-3. אכן, זוגות קופר גורמים לנוזליות-על של הליום-3 בטמפרטורות נמוכות. ניתן גם להרכיב זוגות קופר משני בוזונים. כאן הזיווג נוצר באמצעות שזירה בסריג אופטי.

קשר למוליכות-על

הנטייה של זוגות קופר במערכת היא 'להתעבות' למצב היסוד הקוונטי שאחראי לתכונות הייחודיות של מוליכות-על. 
קופר התייחס במקור רק למקרה של זוג מבודד במתכת. מאוחר יותר, כאשר הוא התייחס למצב יותר מציאותי של ריבוי זוגות אלקטרונים, כפי שהובהר בתאוריית BCS, הוא מצא שהזיווג פותח פער בספקטרום רציף של רמות אנרגיה מותרות של האלקטרונים, כך שכל עירור של המערכת חייב להיות בעל כמות מינימלית כלשהי של אנרגיה. פער העירור הזה מוביל למוליכות-על, שכן עירור קטן (כגון פיזור של אלקטרונים) הוא אסור.
הרברט פרוליך הציע לראשונה כי האלקטרונים מתנהגים כזוגות המצומדים על ידי תנודות בסריג המתכת. ניתן להסיק זאת באמצעות אפקט האיזוטופ הנפצה במוליכי-על. 
התאוריה של קופר היא כללית למדי ובלתי תלויה באינטראקציה הספציפית בין האלקטרון לפונון. תאורטיקנים מהתחום של חומר מעובה הציעו מנגנון זיווג המבוסס על קשר אחר בין אלקטרון לאקסיטון או בין אלקטרון לפלזמון, אך כיום עוד לא נצפתה אינטראקציית זיווג שכזו במתכת.
עבודה יצרנית

המונח עבודה יצרנית הוא מונח בתחום הכלכלה הפוליטית, המתייחס לסוג העבודה המייצרת תועלת שמתבטאת במוצרים חומריים, כגון עבודת כפיים, מלאכה וייצור. המונח שימש בעיקר בתאוריות כלכליות סוציאליסטיות ומרקסיסטיות במהלך המאה ה-19.
המונח מובדל מעבודה לא יצרנית, עבודה שתומכי הרעיונות המרקסיסטים ראו בה כמביאה תועלת לפרט העוסק בה, אך מנצלת את כלל החברה (כגון בנקאות ואמנות).
סטארלייט

סטארלייט הוא חומר מוצק המסוגל לכאורה לעמוד בפני טמפרטורות גבוהות במיוחד וכן לבודד מפני חום. החומר הומצא ויוצר על ידי כימאי חובב וספר בשם מוריס וורד (1933-2011) במהלך שנות השבעים והשמונים. התגלית התפרסמה בארצות הברית בשנת 1993 הודות לתוכנית טלוויזיה שעסקה בתחום המדע בשם  Tomorrow's World ("עולם המחר"). שמו של החומר ניתן לו על ידי נכדתו של וורד קימברלי.
למרות שנאס"א הייתה מעוניינת בחומר וכן חברות טכנולוגיות אחרות, וורד מעולם לא היה מוכן לחשוף את הרכבו או את אופן הכנתו. בראיונות שנערכו עימו הוא סיפר שאשתו ובנותיו יודעות איך להכין את החומר, אך לאחר מותו אף אחת מהן לא הכינה כמות נוספת מהחומר או הודתה שהיא אכן יודעת כיצד לעשות זאת.

תכונות

לאחר בדיקות, נטען כי סטארלייט יכול לעמוד בפני קרן לייזר שהפיקה 10,000 מעלות צלזיוס. בתוכנית "עולם המחר" וכן בתשדיר רדיו של ה-BBC, נאמר שביצה שכוסתה בחומר לא בושלה לאחר שנחשפה למבער לוהט במשך חמש דקות, היא אפילו לא הייתה חמה במקצת למגע לאחר מכן. יתרה מכך, החומר הגן גם על יד אנושית מפני מבער פועל.
היועץ המדעי של משרד ההגנה האנגלי, רונלד מייסון, אמר: "מוריס לעיתים אמר שטויות מבחינה מדעית, אך זהו החומר המיוחד ביותר". מהנדסי חומרים אחרים מן העולם הביעו התעניינות בחומר, בהרכבו ובאופן יצירתו.
הדובר של נאס"א זאז רודי נרגנור סיפר על מגעי הסוכנות עם וורד: "ביצענו המון הערכות ו...אנחנו יודעים על כל האפשרויות העצומות שיש לחומר הזה".

ניסיון לסחר

וורד התיר למספר ארגונים מדעיים לבחון ולבדוק את החומר שייצר, אך הוא אסר עליהם לשמור ממנו דוגמיות לאחר המבדקים שונים מחשש שיבצעו לו הנדסה הפוכה. וורד ציין כי המצאתו שווה מיליארדים והוא התעקש לבעלות על 51% מהנוסחה - דרישה שהקשתה רבות על המתעניינים והמשקיעים הפוטנציאליים בחומר. 
אם כי וורד היה מעורב במגעים עם נאס"א על השקעה במוצר שלו וכן עם גופים אחרים, הוא היה קנאי ביותר להגנה על סוד הפקת החומר או הרכבו (הוא אפילו חשש שדגימות יגיעו לידיים זרות מבלי ידיעתו). וורד מת במאי 2011, ולפי דיווחים שונים בכלי התקשורת, החומר אינו מיוצר מאז על ידי חברה או אנשים פרטיים כלשהם. כלומר, וורד לקח את סוד תגליתו עימו לקבר. 
בשנת 2011 עיתונאי חוקר של הגרדיאן פרסם כי את הסטארלייט שהיה למעשה אבקה דקה היה צריך לערבב עם דבק פלסטי, ולכן למוצר היה זמן חיים קצר ביותר. לפי טענתו זו "הייתה הסיבה שמר וורד מעולם לא הצליח למכור או להביא את המוצר לשוק". יתרה מכן, העיתונאי אמר שקם פיתוח למוצר מתחרה באותה תקופה ולכן הסטארלייט נשכח.

הרכב

כאמור, הנוסחה המדויקת של הסטארלייט אינה ידועה. אך, נאמר שהחומר הכיל מגוון של פולימרים אורגנים וקו-פולימרים יחד עם תוספים שונים, כגון בוראט וחומרים נוספים שסייעו לתכונות שלו - עד 21 חומרים שונים בסך הכל. לפי הערכות של כימאים, היותו של החומר מבודד חום וחסין ירי, מעידה על כך שהרכבו 90% חומרים אורגניים.
חדר האוכל הממלכתי (הבית הלבן)

חדר האוכל הממלכתי (באנגלית: State Dining Room) הוא חדר אוכל גדול המצוי בקומה הראשונה של הבית הלבן משכנו של נשיא ארצות הברית המצוי בוושינגטון בירת ארצות הברית. החדר משמש לסעודות ממלכתיות רשמיות, ומסוגל להכיל עד 140 סועדים.
גודלו של החדר 14.6 על 10 מטרים, ולו שש דלתות המובילות למזווה, לחדר האוכל המשפחתי, למסדרון הצלב (Cross Hall), לחדר האדום ולמרפסת המערבית.
החדר בנוי בסגנון נאו קלאסי - סגנון העיצוב והבנייה המקובל באנגליה במאה ה-18. קירות החדר לבנים, לאורך הקירות בצמוד לתיקרה מצוי כרכוב העשוי עץ אלון עם עמודי עץ אלון קורינתיים תומכים בו. לאורך הקירות מצויים שולחנות המעוטרים בעיטים הציפור המסמלת את ארצות הברית. את החדר מאירות נברשות מצופות כסף בסגנון הרוקוקו שמקורן מתקופת כהונתו של ראת'רפורד בירצ'רד הייס.
במרכז החדר מצוי שולחן מהגוני בסגנון המלכה אן. האוכל מוגש בסט סכו"ם מוזהב שנרכש בשנת 1817 על ידי הנשיא מונרו. במרכז השולחן מונח האוכל על מגש מוגבה העשוי שבע מראות שאורכו הכולל כ-4.5 מטרים.
החדר שימש בעבר כחדר הסבה, משרד, חדר ממשלת ארצות הברית ובעיקר כחדר אוכל. רק החל מכהונתו של אנדרו ג'קסון החל החדר להיות מכונה "חדר האוכל הממלכתי".
במקור, היה החדר קטן יותר. בקצהו הצפוני היה גרם מדרגות לקומה השנייה. בעת שיפוץ המבנה שנערך ב-1902 בהוראת תאודור רוזוולט הוסר חדר המדרגות והוגדל החדר. במסגרת שיפוץ זה שני אחים עשויים שיש איטלקי שהותקנו בתקופת כהונתו של ג'יימס מונרו הועברו לחדר האדום ולחדר הירוק. במקומם נבנה אח מרכזי בקיר המערבי.
Iron Man

הפקה

השיר יצא לראשונה בשנת 1970 באלבום Paranoid ואחר כך יצא גם בשנת 1976 באלבום We Sold Our Soul for Rock 'n' Roll.
השיר נודע בייחוד בזכות הסיפור שעומד מאחוריו וריף הגיטרה המפורסם שלו.
הסיפור של השיר מדבר על איש שנוסע בזמן ומגיע אל העתיד, בעתיד הוא רואה את סוף העולם.
האיש מחליט לחזור לעבר כדי להזהיר את שאר האנשים מסוף העולם הקרב ובא, אך בזמן שהוא חוזר לעבר הוא מוצא את עצמו בתוך שדה מגנטי שהופך את הגוף שלו לפלדה.
כשהאיש סוף סוף מגיע לעבר הוא פוגש אנשים שלא בוטחים בו ואף מסרבים להאמין לסיפור שלו מכיוון שגופו עשוי מפלדה.
הוא כועס על האנשים שמסרבים להאמין לו עד שלבסוף הוא הורג אותם, וכך הוא מביא לסוף העולם שקודם לכן הוא ראה בעתיד.
הריף המנוגן בגיטרה נחשב לאחד הריפים המוכרים והמזוהים ביתר. 
הוא משמש בתוכניות טלוויזיה ובסרטי קולנוע רבים, ביניהם ביוויס ובאטהד ובית ספר לרוק.
קצת אחרי שנת 2000 הפך הלחן של השיר להימנון פוטבול של בתי ספר תיכונים בארצות הברית.
מונופילטיות

בפילוגנטיקה, קבוצת אורגניזמים היא מונופילטית (מיוונית - גזע אחד) או הולופילטית אם כל האורגניזמים באותה קבוצה התפתחו במהלך האבולוציה מאב קדמון משותף, וכל הצאצאים של אותו אב קדמון נמצאים בקבוצה זו. להבדיל, אם קיימים צאצאים אשר אינם בקבוצה, הקבוצה תקרא קבוצה פרפילטית. אם הקבוצה אינה כוללת את האב הקדמון כלל, היא תקרא פוליפילטית. 
לדוגמה, כל האורגניזמים בסוג אדם, מגיעים ממשפחת ההומינידים, ולא ידועים צאצאים אחרים במשפחה זו. לכן הסוג הומו הוא קבוצה מונופילטית. הגישה השלטת כיום באשר לטקסונומיה של עולם הטבע גורסת שהטקסונים באילן היוחסין של היצורים צריכים להיות מונופילטיים כדי לייצג נאמנה את התפתחותם במהלך האבולוציה. קבוצה מונופילטית נקראת בעברית ענף ובאנגלית קלייד (clade).
צפון אסיה

צפון אסיה הוא אזור ביבשת אסיה, הכולל את סיביר והמזרח הרחוק הרוסי. האזור ממוקם בחלקה האסייתי של רוסיה, מזרחית להרי אורל.

גאוגרפיה

המושג "צפון אסיה" משמש גאוגרפים רק לעיתים נדירות, אך בדרך כלל הכוונה היא לחלק הגדול יותר של רוסיה, שנודע כסיביר. לעיתים החלקים הצפוניים של מדינות אסיאתיות אחרות, כמו קזחסטן ומונגוליה.
מסיבות גאוגרפיות וסטטיסטיות, מערכת הסטטיסטיקה של האו"ם ומערכות סיווג אחרות אינן מחלקות מדינות לחלוקות משניות, ובכך משייכים את כל האזור הרוסי כחלק מאירופה או ממזרח אירופה.

דמוגרפיה

על פי רוב ההערכות ישנם כ-38 מיליון רוסים המתגוררים מזרחית להרי אורל. כיום אין הרבה סיבירים ילידים והם מיעוט בסיביר / צפון אסיה בשל תהליך הרוסיפיקציה האירופי המכוון בשלוש המאות האחרונות. לפי מרשם האוכלוסין הרוסי, הילידים באזור זה הם רק כ-10% מהאוכלוסייה הכוללת של האזור, כאשר הבוריאטים מונים כ-450.000 תושבים, מה שהופך אותם לקבוצת המיעוט האתנית הגדולה בסיביר. מלבדם ישנם גם למעלה מ-400.000 יקוטים בסיביר. לפי מפקד האוכלוסין משנת 2002, בסיביר חיים גם כ-500,000 טטרים, אך 300,000 מתוכם אינם ילידים ומקורם מאזור הוולגה (אידל-אורל) שהתיישבו בסיביר בתקופות קולוניליסטיות שונות. קבוצות אתניות אחרות שחיות באזור הן ממוצא אתני גרמני והם מונים כ-400,000 איש.
קש

קש הוא גבעול יבש של דגן, ממנו נלקחו הגרעינים. קש מהווה בערך חצי מהתוצר הסופי, לאחר הקציר של צמחים כגון חיטה, שעורה ותירס. הוא נחשב תוצר לוואי שימושי בעבר ובהווה. 
גם כיום וגם בעבר, לקש יש שימושים רבים, והביקוש לקש כחומר בעירה, עבור יצור דלק, הופך לנרחב יותר ויותר. שימוש בקש כמצע לשינה, עדיין נהוג בחלקים רבים בעולם, הן עבור בהמות והן בני אדם. 
הקש עשוי לשמש כמרכיב המזון הגס במספוא עבור בהמות הצורכות אנרגיה לקיום בלבד. למרות ערכו התזונתי הנמוך הוא נחשב כשימושי, כיוון שהוא נעכל בקלות וגורם להרגשת שובע וכך מספק פתרון זול לחלק גדול מהמנה היומית עבור בעלי חיים אשר אינם נזקקים למנות עשירות באנרגיה ובחלבון.
השימוש בקש לכיסוי גגות, הופך ליותר ויותר פופולרי, בעיקר בשל העובדה שהוא מאוד ידידותי לסביבה. בנוסף, השימוש בקש וחימר כדי להכין חומר בנייה חזק עדיין נהוג במספר מקומות בעולם. קיימת טכניקת בנייה בה קש משמש כמבודד חום, חומר בנייה עיקרי, או שניהם.
קש רך אבל אינו נמעך ולכן יעיל כחומר מיגון לחבילות. בעבר נהגו למגן בקבוקי יין בעטיפות קש. כיום עטיפות כאלו נדירות אבל מספר סוחרים עדיין משתמשים בהם. 
ניתן להכין נייר מעיסת קש.
קש משמש ליצור מטרות עבור קשתים. כיום תהליך הייצור ממוכן.
קש משמש להכנת חבלים, כובעי קש וסלסילות קש.
במספר מקומות כגון יפן, נהוג לעטוף עצים בקש כדי להגן עליהם מנזקי הקור בחורף. קש נפרש על הקרקע תחת צמחי תות גינה כדי למנוע מפירות נופלים להתלכלך מהקרקע. כמו כן, משמש הקש כמצע גידול בגידול אינטנסיבי של פטריות מאכל.
Nimm, was dein ist, und gehe hin, רי"ב 144

Nimm, was dein ist, und gehe hin (בעברית: קח את שלך ולך), רי"ב 144, היא קנטטה שהלחין יוהאן סבסטיאן באך בהיותו בלייפציג. ביצועה הראשון היה ביום "ספטואגסימה", הוא יום ראשון השלישי שלפני התענית והתשיעי שלפני הפסחא, שחל ב-6 בפברואר 1724.

היסטוריה

קנטטה זו הייתה השמינית שהלחין באך באותה שנה, לאחר שבשנה הקודמת הלחין עשרים וחמש קנטטות. הקנטטה הקודמת שהלחין היא רי"ב 83.
ב-1884 הוציאה לאור חברת באך את הקנטטה לראשונה, בכרך 30 של פרסומיה.

הקלטות

היצירה הוקלטה במלואה 18 פעמים בהקלטות מסחריות. בין המנצחים שביצעו את ההקלטות ניתן לציין את הלמוט רילינג (ב-1978), גוסטב ליאונהארדט (ב-1984), טון קופמן (ב-1997) וג'ון אליוט גרדינר (ב-2000).
פיג'ן קי

גאוגרפיה

האי ממוקם בסמוך לגשר שבעת המילים, ליד סימן המייל ה-45, מערבית לנייטס קי (והעיר מרתון), ומזרחית לתעלת מוזר המפרידה בין הקיז האמצעיים והקיז התחתונים.
האי ממוקם במרחק של 75 ק"מ מקי וסט, ו- 160 ק"מ מהעיר מיאמי.
מאז גילוי האי על ידי הספרדים נקרא האי בשם "אי היונים" (בספרדית: Cayo Paloma) על שם להקות היונים לבנות הכתר (Columba leucocephala Linnaeus) שקיננו בו. 
בעת הקמת הרכבת מעל לים של הנרי פלאגלר שימש האי כאתר מגורים לבוני מסילת הברזל, ואתר אחסון לחומרי הבנייה שנדרשו להקמת גשר שבעת המילים. מבני אתר הבנייה הוקמו בשנת -1908 באי הקטן, ואלה נבנו חזקים במיוחד, על מנת לעמוד בהוריקנים באזור.
לאחר סיום עבודות הבנייה, בשנת 1912, נותרו באי צוותים לתחזוק מסילת הברזל. בשנת 1923 הוקם באי בית ספר עבור ילדי העובדים, וכן ב-9 באפריל באותה שנה נפתח באי סניף דואר (אשר פעל עד ה-5 בספטמבר 1933). 
במהלך ההוריקן הגדול של שנת 1935 בו נהרסה מסילת הברזל ונפגעו הקיז העליונים, נותר פיג'ן קי בלא פגע, ושימש את צוותי החילוץ והעזרה לנפגעים. בעת בניית הכביש המהיר שמעל הים, שימש האי את צוותי הבנייה, ולאחר סיום הבנייה ופתיחתו בשנת 1938 שימש האי את צוותי התחזוקה של הכביש, וכן כמגורי צוותי הפעלת כביש האגרה (שפעל עד שנת 1954).
במהלך מלחמת העולם השנייה פעל באי, שהולאם על ידי צבא ארצות הברית לתקופת המלחמה, מחנה אימונים של משמר החופים של ארצות הברית.
בשנת 1960 נפגע האי בהוריקן דונה, ושנים ממבני האי נהרסו כליל.
בשנת 1982 נבנה גשר שבעת המילים החדש, העוקף את האי.
כיום האי מהווה חלק מהרובע ההיסטורי פיג'ן קי.
סטפן אורוש הרביעי דושאן

מהלך שלטונו

סטפן דושאן נולד בשקודרה לסטפן אורוש השלישי דצ'אנסקי, מלך סרביה. היה נכדו של סטפאן אורוש השני מילוטין. ב-1314 הוגלה ביחד עם אביו לקונסטנטינופול. בקונסטנטינופול רקם קשרים עם ראשי השלטון הביזאנטי ורכש כישורים דיפלומטיים. בהמשך, שב לסרביה ולחם כמפקד צבאי לצד אביו במספר קרבות ובכללם הקרב ליד קיוסטנדיל שנערך ב-1330 ובו הובס צבא ממלכת בולגריה השנייה והצאר הבולגרי מיכאל שישמן מצא את מותו.
בעקבות עימות פנים סרבי בין סטפן דושאן לאביו סטפן דצ'אנסקי על רקע חוסר רצונו של אביו לתקוף את האימפריה הביזאנטית נישל סטפן דושאן בסיוע ראשי הצבא הסרבי את אביו מכיסאו והוכתר ב-1331 למלך סרביה. לאחר הכתרתו פעל דושאן להרחבת שטחי ממלכתו ותקף את האימפריה הביזאנטית מחד והתעמת עם כוחותיו של קארוי הראשון מלך הונגריה מאידך. ב-1341 פרצה מלחמת אזרחים באימפריה הביזאנטית. סטפן דושאן ניצל את חולשת האימפריה, כבש שטחים נרחבים במערב הבלקן ובכלל זה את העיר קוואלה.
ב-16 באפריל 1346 כינס סטפן דושאן אספה בסקופיה בנוכחות ראשי הכנסייה האורתודוקסית הסרבית והכנסייה האורתודוקסית הבולגרית, במהלכה הוסדר מעמדה של הכנסייה האורתודוקסית הסרבית וסטפן דושאן הוכרז כקיסר סרביה. מועד זה נחשב למועד ייסוד הקיסרות הסרבית. סטפן דושאן המשיך במסע כיבושיו וצבאו כבש את אפירוס, אטוליה, אקארנאניה ותסליה. בהמשך יצא למסע כיבושים בבוסניה. ב-1355 נפטר סטפן דושאן באופן לא צפוי והותיר אחריו ואקום שלטוני בממלכתו ובאזור כולו. יורשו סטפן אורוש החמישי דושאן לא השכיל לשמור על הישגי אביו והקיסרות נקלעה למאבק כוחות פנימי. במקביל, על גבולות האימפריה הסרבית התחזקו העות'מאנים והחלו להוות איום ישיר על קיומה.
דני ליטאי

ביוגרפיה

נולד בתל אביב כדני ליטוֹבסקי, אחיה הצעיר של הסופרת רחל איתן. שירת בלהקת פיקוד המרכז ולאחר שחרורו ב-1961 נטל חלק בתפקיד משני כשחקן במחזמר "שלמה המלך ושלמי הסנדלר" בתיאטרון הקאמרי. לאחר מכן הפך לכוריאוגרף בלהקת פיקוד הצפון.
את עיקר פרסומו השיג בעבודתו בלהקת הנח"ל בתוכנית "שמש במדבר" כשהיה אחראי על העמדת הפזמונים. באותה התוכנית פגש את מלווה הלהקה, יאיר רוזנבלום, שעזר לו בצעדיו הראשונים כמלחין ומאוחר יותר אף מינה אותו למנהל המוזיקלי של הלהקה. במקביל ללהקת הנח"ל, בה שיתפו פעולה בתוכניותיה המצליחות ביותר עבדו גם על מספר תוכניות של להקת פיקוד המרכז ועל התוכנית הראשונה והמצליחה של להקת חיל הים לה גם כתבו ביחד את שיר הנושא של התוכנית "וביום השלישי".
מאוחר יותר גם עברו לעבוד עם חבורת הזמר של פיקוד הצפון ובמופעים נוספים כמו להקת פיקוד דיזינגוף, ג'אמבו ועוד. את דמות הבמאי בסרט הלהקה נוטים לייחס לו למרות הסתייגויותיו. ליטאי ביים הפקות רבות נוספות במשך השנים כמו אל תקרא לי שחור, בצל ירוק 80, להקת קולות גבעתיים, היה הבמאי הראשון של להקת הנוער צעירי תל אביב ועוד.
כפזמונאי כתב בין היתר עם בני נגרי את "הו מה יפית ארץ כנען".
בשנת 1990, במלאת לו 50, נערך לו ערב הוקרה מיוחד, בהנחיית דודו דותן.
בשנת 2004 נערך לכבודו בתיאטרון צוותא מופע הצדעה רב משתתפים.
במשך מספר שנים עבד עם להקת הגבעטרון ובשנותיו האחרונות ביים בעיקר הצגות ילדים.
הוא היה פעיל קבוע במשמרות השלום בימי שישי בצהריים.
ליטאי נפטר בבית החולים בילינסון בפתח תקווה בגיל 73, בנובמבר 2013.
יום ליום

מאפיינים

בנוסף למאפיינים הרגילים של העיתונות החרדית, העיתון דירג רבנים, מ"מאור ישראל", או "מרן" (כינויים של הרב עובדיה יוסף והרב שלום כהן, נשיא מועצת חכמי התורה), ועד "הרה"ג" (הרב הגאון) לאברך כולל תלמיד חכם. בעיתון לא צויינו בדרך כלל בגלוי מחלוקות פנימיות בש"ס, אך הוא היווה זירה חשובה למאבקי כוח פנימיים, המתבטאים במדרג תוארי הרבנים ובדיווח או בהשתקה של פעילות. לעומת זאת הובלטו בעיתון קריאות תיגר של הנהגת המפלגה על זרמים חרדיים ואחרים.
כמקובל בעיתונות החרדית, גם "יום ליום" אינו מפרסם תמונות של נשים, מדיניות שהתבטאה בין השאר בפרסום תמונת ממשלת ישראל ה-34 תוך מחיקת השׂרות המכהנות בה.
לאחר רכישת העיתון על ידי נעמה עידן, הושקה אפליקצייה לעיתון. כותבים בו אנשים חילוניים טורי דעה, וכן כותבות בו נשים גם בגיליון החדשות ומופיעים בו דיונים הקשורים לאינטרנט ולרשתות חברתיות.
פרת

סלע המחלוקת כיום סביב מימי נהר הפרת

מימי הפרת מנוצלים על ידי שלוש המדינות שבהן הוא עובר.
עם זאת, טורקיה הקימה סכרים גדולים בחלקו האמצעי ושליטה זו מקנה לה עוצמה פוליטית אדירה כנגד סוריה ועיראק. בעבר, הייתה טורקיה מאיימת בהטיית חלק גדול יותר של המים לתחומה, על חשבון שכנותיה.

סחף וביצות

לפרת יש כמה יובלים עיקריים: הסג'ור, הבליח' והחבור. בחלקו התחתון של הנהר, השיפוע על פני השטח קטן ביותר - בין השאר משום שבמשך הדורות נערמו שם כמויות גדולות של אדמת סחף. עובדה זאת יצרה נפתולים ואפיקים קטנים.
לעיתים קרובות עולה נהר הפרת על גדותיו ומציף את הקרקע בשיטפונות אדירים. מרבצי הסחף גרמו להיווצרות של שטח ביצות נרחב, בעיקר בדרום עיראק. חוקרים מסוימים סוברים כי אף קודם לכן הייתה התיישבות סביב נהר זה, כמו תרבויות תל חלאף, עוביד, ארך ואור.

נהר הפרת בתרבויות קדומות

מימי הפרת מנוצלים להשקיה החל מימי קדם ועד ימינו אנו. סביב ובעקבות נהר זה קמו מן התרבויות הגדולות בעת העתיקה - תרבויות כמו אכד, אשור ובבל. תרבויות אלה נוצרו בשטח שהיום שוכנת עיראק ובעבר נקרא מסופוטמיה ("הארץ שבין שני הנהרות"), חציית הנהר נעשתה באמצעות דוֹברות, ובהן השתמשו גם חֵילות אדירים, כמו צבאו של סנחריב.
בתעודות הקדם-סרגוניות ממארי נהר פרת מתואר כאלוהות ,ומן התיעוד האפיגרפי מהאלף השני לפנה"ס עולה כי נהר הפרת החל לאבד בהדרגה מקדושתו הדתית ,נמצא תיעוד ארכאולוגי לכך שבתקופה הבבלית התיכונה "אלוהי פרת" היה ביטוי השגור  בקרב תושבי האזור.
על פי סיפור הבריאה הבבלי - "אנומה אליש" מימיי האפרתס (פרת) ,ומימיי הטיגריס (חידקל) נובעים משתי עיניה של האלוהות המנוגדת למרדוק -תיאמת ,עין ימנית זורמת אל הטיגריס ועין שמאל אל הפרת 
 
(55-Tablet)
,מאוחר יותר צומצמה הגישה הרואה בנהר פרת כאלוהות עצמאית המשמשת את האל המסופוטמי "שמש". 
שמו הקדום של הנהר היה "מַלַה".
הסוחר אלדד הדני בן המאה התשיעית  מוסר אודות בני זבולון השוכנים בהרי פארן ומגיעים עד לנהר פרת, ובני שבט ראובן יושבים מאחורי הרים אלה, ולשלשת השבטים הללו "מקרא משנה תלמוד ואגדה" ומדברים בלשון הקודש ופרסית.
הפרת מופיע במגילות ים המלח הלקוח מהשפה האכדית "פּוּרת",ובספר בן סירא - התורה מייצגת את  הפרת שמתואר כנהר מוצף בחוכמה -"מטיפה שכל כנהר פרת וכירדן בימי הקציר."

פרת במשנה

נהר הפרת מוזכר במשנה לעניין זמן בקשת גשמים בברכת השנים בתפילת העמידה. לפי ההלכה, מתחילים לבקש גשמים רק 15 יום לאחר סיומו של חג הסוכות, בתאריך ז' בחשוון. סיבת עיכוב זה היא חישוב משך הזמן הדרוש לעולי הרגל שבאו מבבל, על מנת שיוכלו לעבור את נהר פרת לפני שיעלה על גדותיו מחמת הגשמים.
בתלמוד בבלי, מסכת נדרים, דף מ', עמוד ב' - נהר הפרת מתואר כטהור בחודש תשרי מכיוון שבחודש זה מקור מימיו הוא מנביעה מהאדמה.
בתלמוד ירושלמי, מסכת ברכות, פרק ט', הלכה א' - מאוזכרת חשיבותו הדתית של נהר הפרת, "ראה פרת אומר ברוך עושה בראשית".
NGC 4762

היסטוריה

לגלקסיה בהירות מדרגה 10.2 והיא התגלתה ב-15 במרץ 1784 על ידי האסטרונום ויליאם הרשל, שכלל אותה ברשימת הערפיליות שפרסם בשנת 1786 תחת הציון II.75, כאשר הוא מציין שהיא המזרחית מבין שתיים (המערבית היא II. 74‏ - NGC 4754) ומתאר אותה כדי בהירה, מאוד מאורכת, ושהמרחק הזוויתי בין שתי הערפיליות הוא הוא 8–10 דקות קשת. בנו, ג'ון הרשל, צפה בה גם כן והכניס אותה לקטלוג תחת הציון 1466, כאשר היא מתוארת כדי בהירה, מאורכת מאוד, עם מרכז בהיר ושסביבה יש שלושה כוכבים, והוא גם הוסיף לקטלוג שרטוט של הערפילית, של הכוכבים שסביבה ושל NGC 4754 הסמוכה. הוא הכניס את הגלקסיה גם לקטלוג הכללי של ערפיליות וצבירי כוכבים שפרסם בשנת 1864 תחת הציון GC 3278 ובשנת 1888 ג'ון דרייר הכניס אותה לקטלוג הכללי החדש, תחת הציון NGC 4762, כאשר היא מתוארת כדי בהירה, מאורכת מאוד ושהיא המזרחית מתוך שתים.

תצפית

הגלקסיה נמצאת בקצהו המזרחי של צביר הבתולה, כ-2.3 מעלות ממערב לכוכב וינדמיאטריקס וכ-2.9 מעלות ממזרח-צפון-מזרח לכוכב ρ בבתולה. כ-10.4 דקות קשת ממערב-צפון-מערב לה נמצאת NGC 4754, כ-3 מעלות מדרום-דרום-מערב לה נמצאת NGC 4698, כ-3.1 וכ-3.35 מעלות ממערב-דרום-מערב לה נמצאות בהתאמה NGC 4608 ו-NGC 4596, כ-2.1 מעלות ממערב לה נמצאת NGC 4660 ובאותו הכיוון כ-4 מעלות מ-NGC 4762 נמצאות זוג הגלקסיות NGC 4567 ו-NGC 4568.‏ M60 נמצאת כ-2.3 מעלות ממערב-צפון מערב לה, כאשר באותו הכיוון כ-0.4 מעלה מעבר לה נמצאת M59, כ-2.9 מעלות מצפון-מערב ל-NGC 4762 נמצאת NGC 4654, כ-2.8 מעלות מצפון-צפון-מערב לה נמצאת NGC 4689, וכ-4 מעלות מצפון לה נמצאת NGC 4710, כולן גלקסיות השייכות גם כן לצביר הבתולה.

תכונות

אורכה הזוויתי של NGC 4762 הוא כ-8.7 דקות קשת, שממרחקה שקול לקוטר של כ-170,000 שנות אור, כ-70% יותר מהקוטר של שביל החלב. קו הראייה ממערכת השמש אל הגלקסיה כמעט משיק למישור הדיסקה שלה, כך שרוחבה הזוויתי קטן בהרבה והוא רק כחמישית מאורכה הזוויתי, מה שנותן לה את צורתה המאורכת במיוחד ומפריע להבחין בפרטי המבנה הפנימי שלה. מסתה מוערכת רק בכ-‎6.3×10¹⁰‎ מסות שמש, כ-11% בלבד ממסת שביל החלב, כאשר כ-70% ממנה או כ-‎4.5×10¹⁰‎ מסות שמש, היא מסת הכוכבים שבגלקסיה. בנוסף יש בה גם כמות קטנה מאוד של מימן אטומי ומימן מולקולרי, שכמותם המשותפת מוערכת בפחות מ-‎5.5×10⁷‎ מסות שמש, כך שבסך הכל כמות המימן החופשי בגלקסיה היא פחות מאלפית ממסתה. כתוצאה מהמחסור במימן, קצב יצירת הכוכבים החדשים בגלקסיה נמוך מאוד ומוערך בכ-6 אלפיות של מסת שמש בשנה או במסת שמש בכ-160 שנים, ובהתאם לכך אוכלוסיית הכוכבים בגלקסיה זקנה עם גיל ממוצע של כ-8.5 מיליארד שנים ומתכתיות נמוכה יחסית של כ-53% מהמתכתיות של השמש. למרות הקושי לצפות במבנה הפנימי של NGC 4762, מחקרים של ההבדלים בעוצמת ההארה מחלקיה השונים העלו שהיא מורכבת מתפיחה מרכזית, מוט מרכזי שאורכו הזוויתי כ-25 שניות קשת, השקול ממרחקה לאורך של 16,000 שנות אור, דיסקה מעובה דמוית עדשה וטבעת חיצונית שקוטרה הזוויתי כ-8.3 דקות קשת השקולות לקוטר של כ-162,000 שנות אור. עם זאת, הועלתה אפשרות שלגלקסיה אין מוט מרכזי וניתן להסביר את מאפייני ההארה החריגים שלה בשרידים של מיזוג עם גלקסיה אחרת שיוצרים את חוסר האחידות. למרות הקרבה הנראית של NGC 4762 ושל NGC 4754, הפרש המהירות הרדיאלית ביניהן הוא קרוב ל-400 קילומטר בשנייה וכן נראה ש-NGC 4762 נמצאת לפחות 10 מילון שנות אור מעבר ל-NGC 4754, כך שהן לא משפיעות זו על זו.
דוד הנדלר

ביוגרפיה

דוד הנדלר נולד בעיר קייב שברוסיה (לימים אוקראינה) ב-1904. בשנת 1924 עלה לארץ ישראל בגפו. הנדלר למד באופן פרטי רישום אצל פרופ' פישל (Pichel) מהאקדמיה לאמנות בפראג.
הנדלר היה בעלה השני של הציירת אביבה אורי.
הנדלר ידוע בעיקר בזכות רישומיו; הוא היה בעל חוש עדין לצבע, ורישומיו המצוירים בציפורן ומגוונים בכתמי צבע מים מועטים, היו נפוצים בבתים רבים בתל אביב ובשאר ערי הארץ. ביסודו היה הנדלר רשם; על כך תעיד קלילות נגיעתו בנייר ועדינות משיכתו של הקו. בציורי העירום שלו הייתה ניכרת לעין השפעתו של אנרי מאטיס. עם זאת צייר לעיתים גם בצבעי שמן על בד ועל עץ תעשייתי (מזוניט), אך עבודות אלו נדירות יחסית לציוריו על נייר. 
השפעתו של הנדלר על הרישום בארץ הייתה רבה, והיא ניכרת ביצירותיהם של אריה נבון, אביגדור סטימצקי ואחרים. המוטיבים המרכזיים בציוריו הם פועלים, סוסים ובהמות עבודה אחרות, בתי תל אביב הישנים, הטיילת של תל אביב. בימי חייו צייר הנדלר יצירות אמנות רבות לפרנסתו. מסופר שהיה גומר ציור בדקות ספורות. הוא התפרנס בקושי והיה עובר עם תמונותיו בבתי תל אביב, דופק על הדלתות ומנסה למכור את תמונותיו בפרוטות. בשנת 1936 היה חבר קבוצת האמנים "מסד" שייצגה את דור האמנים הצעירים של האמנות הארץ-ישראלית. בשנת 1944 הפך למורה לציור של אביבה אורי שעברה לגור עמו כשלוש שנים לאחר מכן. השניים נישאו באמצע שנות החמישים. אורי הפכה להיות המודל הקבועה של הנדלר שרשם וצייר את דיוקנה אין ספור פעמים. 
הנדלר זכה שלוש פעמים בפרס דיזנגוף (1938, 1940, 1945-6). הציג תערוכת יחיד בבית הנכות בצלאל בשנת 1961 ובמוזיאון תל אביב לאמנות בשנת 1981 (בתערוכה שזכתה לשם: "ההנדלרים של הנדלר").
דוד הנדלר נפטר ב-1984, ונקבר בבית העלמין קריית שאול. לימים נקבעה לוחית זיכרון על ביתם של הנדלר ואורי ברחוב יריחו בתל אביב.