קלווין קולידג'

לידתו ותולדות משפחתו

ג'ון קלווין קולידג' הבן נולד בעיירה פלימות' שבמדינת ורמונט ב-4 ביולי 1872. הוא הנשיא היחיד שנולד ביום העצמאות האמריקני. הוא היה הבוגר מבין שני ילדיהם של ג'ון קלווין קולידג', שהיה בעל חנות מכולת, ורעייתו ויקטוריה ג'וזפין מור. אמו מתה כשהיה בן שתים-עשרה. אחותו הצעירה, אביגיל, מתה ב-1890, בגיל 15 בלבד. אביו של קולידג' נישא שוב ב-1891, למורה, וחי עד גיל שמונים.
למשפחתו של קולידג' היו שורשים עמוקים בניו אינגלנד, מאז 1,630. סב-סבו, גם הוא ג'ון קולידג', היה קצין במהלך מלחמת העצמאות האמריקנית. סבו, קלווין, שירת בבית הנבחרים של ורמונט.

חינוך ולימודי משפטים

את השכלתו רכש קולידג' בבית ספר מקומי בעיירה ובאקדמיית "בלק ריוור" בלודלאו, ורמונט. בשנת 1891 החל ללמוד באמהרסט קולג' במסצ'וסטס, והתבלט בכיתת הנאומים.
לאחר מכן עבר לנורת'המפטון כדי להיות עורך דין. כדי להימנע מתשלום עבור לימודי משפטים, החליט לעבוד עם חברת עורכי דין מקומית וללמודאצלם. ב-1897 הוסמך לעריכת דין. בעזרת חסכונותיו וירושה קטנה מסבו, פתח קולידג' משרד משלו בנורת'המפטון ב-1898. הוא עסק בדיני מסחר, והחל לצבור ניסיון.

נישואין ומשפחה

ב-1905, פגש את גרייס אנה גודהיו, בוגרת אוניברסיטת ורמונט ומורה בבית ספר לחירשים בנורת'המפטון. באותה השנה הזוג התארס ונישא ב-4 באוקטובר, בבית משפחתה של גרייס. אמה של גרייס לא חיבבה את קולידג'. לאחר מכן יצא קולידג' לירח דבש במונטריאול. לאחר עשרים וחמש שנים, כתב על גרייס שנשאה בגאווה את חולשותיו.
קולידג' היה חסכן במיוחד. הוא התעקש לשכור בית, והתנגד להיות חייב לבנקאים. העצמאות הייתה דרכו להגן על חירותו לעשות את מה שמצא לנכון. הוא היסס להצטרף למועדונים, בניגוד לפוליטיקאים רבים. קולידג' יצר קשר עם אזרחים אחרים בכך שהשקיע את חסכונותיו בכל מיני תחומים.
למשפחה היו שני ילדים: ג'ון וקלווין הבן. קלווין מת בגיל שש-עשרה בעקבות הרעלת מזון. מותו, לפי הבן ג'ון, פגע מאוד בקולידג'.

תפקידים עירוניים

המפלגה הרפובליקנית שלטה בניו אינגלנד באותה התקופה, וקולידג' החליט להיות פעיל בפוליטיקה. ב-1896 תמך בויליאם מקינלי, וכעבור שנה נבחר להיות חבר בוועדה הרפובליקנית המקומית. ב-1898, נבחר למועצת העיר, כשהגיע למקום השני בבחירות. המשרה הייתה ללא שכר, אולם העניקה לו ניסיון פוליטי רב. ב-1899 סירב לנסות להיבחר מחדש, ונבחר לשמש כפרקליט העירוני בידי המועצה. הוא נבחר שוב ב-1901. המשרה תרמה לניסיונו בעריכת דין, וטמנה בחובה משכורת של 600 דולרים. ב-1902, דמוקרט נבחר לתפקיד, וקולידג' חזר לעסקים הפרטיים. מעט אחר כך, רשם בית המשפט המחוזי מת, וקולידג' החליף אותו. מכיוון שלא יכול היה לעסוק בעריכת דין, הוא נשאר בתפקיד רק שנה. ב-1904, הפסיד בפעם היחידה בחייו בבחירות, כשלא נבחר למועצת החינוך המקומית. כשהתברר לו שחלק משכניו לא תמכו בו כיוון שלא היו לו ילדים בבתי הספר המקומיים, הפציר בהם "תנו לי קצת זמן!".

מחוקק וראש עיר

ב-1906, בחרה הוועדה הרפובליקנית המקומית בקולידג' כמועמדה לבית הנבחרים של מסצ'וסטס. הוא ניצח בניצחון דחוק את המועמד הדמוקרטי ועבר לבוסטון ב-1907. הוא שירת בוועדות זוטרות, ולמרות שתמך במפלגתו בדרך כלל, הוא היה ידוע כפרוגרסיבי, שתמך במתן זכות הצבעה לנשים ובבחירה ישירה של סנאטורים. קולידג' תמך בסנאטור ווינטרופ קריין, ששלט בפלג המערבי במפלגה, והיה יריבו של הנרי קבוט לודג', מנהיג האגף המזרחי. בנוסף כרת ברית עם גאי קורייר, שהיה מוכר מבחינה חברתית. ב-1907, נבחר לכהונה שנייה, וב-1908 החל להתבלט יותר.
לאחר מכן, סירב לרוץ לעוד כהונה והחליט לנסות להיבחר לתפקיד ראש עיריית נורת'המפטון, לאחר פרישתו של ראש העיר הדמוקרטי. הוא ניצח את יריבו בניצחון דחוק. בין 1910 ל-1911, העלה את שכר המורים, הקטין את החוב העירוני והפחית מיסים. הוא נבחר שוב ב-1911.
לאחר פרישתו של הסנאטור במסצ'וסטס, ניסה קולידג' להיבחר במקומו לסנאט המקומי ב-1912. הוא ניצח ברוב גדול. לאחר מכן מונה לפתור את השביתה באיגוד הצמר האמריקני במסצ'וסטס. לאחר חודשיים מתוחים, הסכים התאגיד לדרישות הפועלים, בהסכם פשרה שהציע קולידג'. הרפובליקנים ממסצ'וסטס הושפעו מהפילוג במפלגה, בין האגף הפרוגרסיבי שתמך בתיאודור רוזוולט ובין האגף השמרני, שתמך בויליאם הווארד טאפט. למרות שקולידג' נודע כפרוגרסיבי, הוא סירב לנטוש את מפלגתו. המפלגה הפרוגרסיבית לא הציעה מועמד באזור הבחירה שלו, והוא נבחר שוב.
ב-1913, הצליח קולידג' להעביר חוק שקישר בין נורת'המפטון לקהילות תעשייתיות דומות במערב מסצ'וסטס. הוא התכוון לפרוש לאחר תקופת כהונתו השנייה, אבל לאחר מכן נבחר שוב ומונה לנשיא הסנאט, בעיקר בשל תמיכתו בזכות הצבעה לנשים.
לקראת סוף כהונתו, רבים תמכו בקולידג' כמועמד לתפקיד סגן המושל. לאחר שנבחר מחדש לסנאט ב-1914, נבחר קולידג' פה אחד לנשיאות הסנאט. תומכיו עודדו אותו לרוץ לתפקיד סגן המושל. הוא הכריז על מועמדותו בסוף המושב של 1915.

סגן מושל ומושל מסצ'וסטס

קולידג' נבחר לרוץ לתפקיד סגן מושל מסצ'וסטס לצד סמואל מקול. קולידג' גייס קולות רבים, ושניהם נבחרו לתפקיד בקלות.
במסצ'וסטס, סגן המושל לא מנהל את הסנאט, בניגוד למדינות אחרות. קולידג' נטש את לימודי המשפטים שלו ב-1916. מקול וקולידג' נבחרו שוב ב-1916 וב-1917. כשמקול הכריז שלא ירוץ לכהונה רביעית, הכריז קולידג' שירוץ לתפקיד המושל.

בחירות 1918

קולידג' זכה לתמיכת הרפובליקנים במסעו לתפקיד מושל מסצ'וסטס ב-1918. סגנו היה צ'נינג קוקס, עורך דין מבוסטון ודובר בית הנבחרים של מסצ'וסטס. הם הדגישו את הישגי הממשל הקודם: שמרנות תקציבית, התנגדות מעורפלת לחוק היובש, תמיכה בזכות הצבעה לנשים, ותמיכה במעורבות במלחמת העולם הראשונה. הקהילות האיריות והגרמניות נרתעו מהתמיכה במלחמה, וקולידג' נבחר לבסוף בהפרש זעום של 16,773.

שביתת השוטרים בבוסטון

ב-1919, כתגובה לתוכניתם של שוטרי בוסטון להירשם באיגוד עובדים, הכריז מפקד המשטרה שלא ירשה זאת. באוגוסט, התקבלו השוטרים אל איגוד העובדים. מפקד המשטרה הכריז על פיטורי השוטרים, אלא אם יפרקו את האיגוד עד 4 בספטמבר. ראש עיריית בוסטון ניסה לדחות את המועד, אולם לבסוף הושעו השוטרים ב-8 בספטמבר. למחרת היום, כשלושה-רבעים משוטרי בוסטון הכריזו על שביתה (1,117 מתוך 1,544). קולידג', שתמך במפקד המשטרה, עקב אחרי המצב מקרוב אולם בתחילה העדיף להשאיר אותו לטיפול הרשויות המקומיות. הוא ציפה למהומות שיגרמו לציבור להבין את המסר- השוטר לא יכול לשבות. בשני הלילות הבאים, הייתה אלימות ומהומה בעיר. רבים חששו משביתות של הכבאים, והמשמר הלאומי של מסצ'וסטס הגיע אל בוסטון.
קולידג' חש בחומרת המצב, והחליט להכניס עוד יחידות אל המשמר הלאומי. הוא קרא להעסקת שוטרים חדשים.
באותו הלילה, קיבל מברק ממנהיג איגוד העובדים שטען שהמהומות הן בגלל פיטורי השוטרים. קולידג' התנגד לחלוטין לשביתה והכריז בתגובה: "לאף אחד, בשום מקום, בשום זמן, אין זכות לשבות כנגד ביטחונו של הציבור". העיתונות פרסמה את דבריו והוא הפך לגיבור לאומי. באמצע גל אנטי-קומוניסטי, רבים באמריקה חששו ממרידות קומוניסטיות, כפי שהתרחשו ברוסיה, בהונגריה ובגרמניה. קולידג' איבד תומכים בקרב העבודה המאורגנת, אולם השמרנים החלו לתמוך בו. הוא נתפס כמנהיג החלטי ושקול, וכאוכף חוק וסדר. רק ב-1965 נוצר איגוד שוטרים, שהצטרף לאיגוד העובדים ב-1998.

בחירות 1919

קולידג' וקוקס נבחרו לרוץ שוב ב-1919. תומכי קולידג' פרסמו את פעולותיו במהלך השביתה. הפעם ניצח קולידג' בהפרש גדול. פעולותיו במהלך השביתה, וניצחונו הגדול, הובילו לשמועות שינסה לרוץ לנשיאות ב-1920.

חקיקה והטלת וטו כמושל

כשקולידג' נכנס לתפקידו ב-2 בינואר 1919, מלחמת העולם הראשונה הסתיימה. קולידג' דחף לחקיקה שתעניק בונוס של מאה דולר לכל יוצא צבא ממסצ'וסטס. בנוסף חתם על חוק שהפחית את שבוע העבודה לנשים ולילדים מ-54 שעות ל-48. הוא חתם על תקציב שהותיר את שיעורי המס על כנם, אולם קיצץ ארבעה מיליוני דולרים לשם הורדת החוב.
קולידג' הטיל וטו רב בתפקידו. הוא הטיל וטו על חוק שנועד להעלות את שכר המחוקקים ב-50%. למרות שהתנגד לחוק היובש, הטיל וטו על חוק ממאי 1920 שהיה מאפשר מכירת בירה או יין עם אחוזי אלכוהול נמוכים במסצ'וסטס, למרות התיקון ה-18 לחוקת ארצות הברית. קולידג' טען שדעתו לא נחשבת מול החוקה.

"קל השתקן"

בתור סגן נשיא, לא היו לקולידג' סמכויות רשמיות, אולם הרדינג הזמין אותו לישיבות הקבינט, תקדים עבור סגן נשיא. הוא נאם ברחבי המדינה.
כסגן הנשיא, קולידג' הוזמן יחד עם גרייס למסיבות רבות. באותן המסיבות נוצרו הסיפורים על קולידג'. למרות שהיה נואם מוכשר, בחייו הפרטיים היה איש של מילים מעטות וכונה "קל השתקן". סופר שבמהלך סעודה בבית הלבן אורחת ערכה התערבות עם חבריה באשר לאפשרות להוציא למעלה משלוש מילים מקולידג'. כשניגשה אליו וסיפרה על ההתערבות הוא הגיב במילים "את הפסדת". לאחר מותו, התבדחו רבים ושאלו כיצד היה אפשר לשים לב שמת. קולידג' לא הרגיש בנוח בקרב החברה הגבוהה מוושינגטון, וטען שהמשיך ללכת למסיבותיהם רק כדי לאכול שם. אליס רוזוולט, שהייתה מובילה חברתית, תיארה אותו כאדם שתקן, משלב ידיים וחמוץ פנים.
גם כנשיא, המשיך קולידג' לשמור על מוניטין כאדם שתקן. הוא טען שלמילותיו של הנשיא יש ערך חשוב, ואסור לו להשתמש בהן לעיתים קרובות. היסטוריונים טוענים שהוא הזין במכוון את תדמיתו כדי לחזק את מעמדו בקרב הציבור. אחרים טענו שקולידג' הסתגר בתוך עצמו מאז מות בנו ב-1924.

נשיאותו

ב-2 באוגוסט 1923, הלך לעולמו באופן מפתיע הנשיא הרדינג, במהלך סיבוב נאומים בסן פרנסיסקו. בעת מותו של הרדינג שהה קולידג' בביקור אצל הוריו בוורמונט, בכפר שבאותם ימים לא היו בו לא חשמל ולא טלפון. בשעה 2 לפנות בוקר הגיע פרש מהעיר הסמוכה, העיר את סגן הנשיא, ומסר לו מברק בהול המודיע על מות הנשיא. קולידג' התלבש, התפלל, וירד אל הסלון בבית הוריו, שם התקבצו העיתונאים. לאחר מכן נשא קולידג' את שבועת האמונים לאורה של עששית, כשידו מונחת על ספר התנ"ך המשפחתי. מאחר שבאותו כפר לא היה שופט, השביע את הנשיא הנוטריון של הכפר - אביו. לאחר מכן חזר לישון, ולמחרת היום חזר אל וושינגטון, כדי שיושבע בידי שופט עליון. הוא עשה זאת כדי למנוע כל ביקורת על כך שהושבע בידי נוטריון.
האומה לא ידעה מה לחשוב על קולידג', שלא התבלט בתוך ממשל הרדינג. רבים ציפו שלא ייבחר לשמש כסגנו של הרדינג ב-1924. למרות שכמה מחברי ממשלו של הרדינג הואשמו בשחיתות, קולידג' שמר על כולם, בטענה שעליו להמשיך במדיניות הרדינג עד לבחירות הבאות. הוא טען שאנשי הרדינג שהיו חשודים בשחיתות היו חפים מפשע עד שתוכח אשמתם. קולידג' הרגיש שהחקירות של הסנאט בנוגע לשערוריות השחיתות הן אמצעי מספק כדי לשמור על הסדר, בעיקר כשהמעורבים התפטרו. הוא דרש את התפטרותו של התובע הכללי, הארי דוהרטי, לאחר שסירב לשתף פעולה עם הקונגרס. הוא בדק את ממצאי החקירה לפני שעשה זאת.
קולידג' נאם בפני הקונגרס כשזה התכנס שוב ב-6 בדצמבר 1923, ונאם בשבח מדיניותו של הרדינג. הוא תמך במדיניות התקציבית של הרדינג, בהגבלות על הגירה, ובתיווך עם כורי הפחם השובתים בפנסילבניה. נאומו של קולידג' היה הנאום הנשיאותי הראשון ששודר ברדיו. אמנת וושינגטון אושרה כחודש לאחר כניסתו לתפקיד, בתמיכה גדולה. במאי 1924, למרות הוטו שהטיל, עבר חוק שהעניק בונוס לחיילים ממלחמת העולם הראשונה. קולידג' חתם על חוק ההגירה מאוחר יותר באותה השנה, כדי להגביל הגירה מדרום ומזרח אירופה, אולם התעכב בהכרזת החתימה עליו כדי להביע את אי שביעות רצונו מכך שהחוק לא הטיל מגבלות על ההגירה היפנית. לפני הוועידה הרפובליקנית, חתם קולידג' על חוק שהוריד את שיעור המס השולי המרבי מ-58% ל-46%, וגם את שיעורי מס ההכנסה האישיים, בנוסף להעלאת מס עיזבון והנהגת מס מתנות.
ב-2 ביוני 1924, חתם קולידג' על החוק שהעניק אזרחות לכל האינדיאנים שנולדו בארצות הברית. כשני שלישים מהאינדיאנים כבר היו אזרחים, בעזרת נישואין, שירות צבאי (יוצאי מלחמת העולם הראשונה קיבלו אזרחות ב-1919) או בעזרת הסכמי סחר באדמות.

סחר ותעשייה

קולידג' היה נשיא בתקופת שגשוג כלכלי גדול, שנודעה כ"שנות העשרים הסוערות". הוא הותיר את מדיניות הממשל כלפי התעשייה בידי מזכיר המסחר, הרברט הובר, שהעניק חסות ממשלתית כדי לקדם יעילות עסקית וכדי לפתח את התחבורה האווירית והרדיו. קולידג' לא תמך ברגולציה, ומינה מנהלים לוועדת הסחר הפדרלית ולוועדה לסחר בין-מדינתי, שלא הגבילו את העסקים בתחומם. הרגולציה בתקופתו הייתה נמוכה ביותר.
מדיניותו הכלכלית נחשבה למדיניות אוהדת עסקים. רבים ביקרו אותו על מדיניות הלסה פר שלו, שטענו שגרמה לפרוץ השפל הגדול שהתרחש חצי שנה בלבד לאחר פרישתו. מנגד אחרים טענו שקולידג' לא בהכרך תמך באי-מעורבות כוללת - הוא תמך בחקיקה למען שכר הוגן והגבלת שעות העבודה, התנגד להעסקת ילדים, שמר על שליטה כלכלית במלחמת העולם, הנהיג אמצעי בטיחות במפעלים ואף שאף לייצוג עובדים במועצות המנהלים. בשנות העשרים, לעומת זאת, כשהיה נשיא, עניינים אלו נראו כאחריותם של הממשלות המקומיות, ולכן לא קידם זאת.
הרקע לשפל הגדול החל ב -1921 ונמשך במשך כל תקופת נשיאותו של קולדיג, משנה זו ועד לפרוץ השפל הגדול ב-1929 הייתה בארצות הברית גאות כלכלית שלוותה באינפלציה. היצע הכסף הכולל התרחב מ-45.3 מיליארד דולר בתחילת התקופה, עד 73.23 מיליארד דולר בסיומה. עלייה זו, בשיעור של 62 אחוז, הייתה העלייה המשמעותית ביותר בהיצע הכסף בארצות הברית. סך הכסף שבמחזור כמעט לא השתנה לאורך התקופה (3.68 לעומת 3.64 מיליארד דולר) והשינוי בכמות הזהב שבידי ארצות הברית היה מזערי. משמעות הדבר הייתה כי כמות האשראי הכוללת בשוק, שלא היה לה כיסוי בזהב, גדלה במידה ניכרת, תהליך הנחשב אינפלציוני במהותו. בועת אשראי זו נופצה לבסוף בפרוץ השפל הגדול. 
אנדרו מלון כיהן כשר אוצר, תחת קולדיג ותחת הנשיא שלפניו וורן הרדינג, ואילו הרברט הובר כיהן כשר המסחר בתקופת הנשיאות של שניהם. יציבות זו בעמדות הכלכליות הבכירות הביאה לכך שבמובנים רבים ניכרה רציפות בין הממשלים מבחינת הגישה והמדיניות בנושאי כלכלה. הממשלים כוננו מדיניות שהייתה אופיינית לממשלים הרפובליקאיים לפניהם, וכללה תקציב מאוזן (כאן, במיוחד בזכות השפעתו של מלון), הטבות מס שכוונו להקל על בעלי ההכנסות הגבוהות (שהיו מממניה הבולטים של המפלגה), ונטייה להחיל הגנות ומכסי מגן, במיוחד כאלו שסייעו ליצרנים גדולים ולחקלאים בארצות הברית. בין אנשי המפלגה הרפובליקנית לאנשי המפלגה הדמוקרטית היו כמה נקודות של דמיון ויעדים משותפים. אחת הנקודות המשותפות והמאחדות הייתה הרצון ליצור שפע כלכלי באמצעות הרחבת האשראי, שתרצה את השדולות רבות העוצמה של החקלאות, התעשייה והמסחר, שהיו מעוזן של שתי המפלגות כאחת.

מיסוי והוצאה ממשלתית

מדיניות המיסים של קולידג' הייתה המדיניות של מזכיר האוצר שלו, אנדרו ויליאם מלון, בטענה שמיסוי נמוך יוכל להעלות את גביית המיסים. הקונגרס הסכים, והמסים קוצצו במהלך כהונתו של קולידג'. בנוסף הקטין קולידג' את ההוצאה הממשלתית והפחית את החוב הלאומי. הרפובליקנים בקונגרס תמכו בו, וב-1924 עבר חוק שהפחית את שיעורי מס ההכנסה וביטל מיסוי של שני מיליון אמריקנים. המיסים ירדו שוב ב-1926 וב-1928, וכדי להפחית את החוב הלאומי, הוצאות הממשלה המשיכו לרדת. ב-1927, רק שני האחוזים העשירים ביותר מבין משלמי המיסים שילמו מס הכנסה. קולידג' לא הגדיל את ההוצאה הממשלתית, והפחית את החוב הלאומי ברבע. לעומת זאת, הממשלות המקומיות הגדילו את תקציבן, והוציאו יותר מהתקציב הממשלתי ב-1927.

התנגדות למימון חקלאים

אחד מהנושאים המרכזיים בתקופת נשיאותו של קולידג' היה הסיוע לחקלאים. כמה חברי קונגרס הציעו חוק שנועד לעצור את הירידה במחירי התוצרת החקלאית, לאשר לממשלה לרכוש יבול ולייצא אותו במחירים נמוכים. מזכיר החקלאות, הנרי קנטוול וולאס (אביו של הנרי וולאס) ואחרים בממשל תמכו בחוק ב-1924. לאחר העלייה במחירי התוצרת החקלאית רבים שוכנעו שהחוק אינו נחוץ, והוא נעצר ממש לפני מערכת הבחירות. ב-1926, כששוב ירדו מחירי התוצרת החקלאית, הוחלט להעביר חוק סיוע לחקלאים. החוק הציע מועצת חוות פדרלית שתרכוש תוצרת עודפת בשנים עם יבול גבוה ותשמור אותו למכירה במועד מאוחר יותר או לייצוא. קולידג' התנגד לכך, בטענה שעל החקלאות לעמוד על "בסיס עסקי עצמאי", וטען שהשליטה הממשלתית היא מתכון בטוח לשליטה פוליטית. במקום שליטה במחירים, הוא תמך בתוכניתו של הרברט הובר, ליצור רווחיות בעזרת מודרניזציה לחקלאות. המזכיר מלון טען שהחוק אינו יציב ויגרום לאינפלציה. החוק לא עבר.
לאחר כישלון החוק, תמך קולידג' בחוק מתון יותר, שהיה אמור לייצר מועצה שתלווה כסף לקואופרטיבים חקלאיים בתקופות של עודף תקציבי. החוק לא עבר. בפברואר 1927, ניסה הקונגרס שוב להעביר את חוק הסיוע לחקלאים, שעבר על חודו של קול, אולם קולידג' הטיל עליו וטו. הוא טען שהחוק לא יעזור לחקלאים, אלא רק ליצואנים וירחיב את הביורוקרטיה. הקונגרס לא ביטל את הוטו, אולם במאי 1928, החוק עבר שוב. קולידג' ביטל את החוק שוב, בטענה שהחקלאים מעולם לא הרוויחו הרבה כסף, ואין מה שהממשלה תוכל לעשות בנוגע לכך.

שיטפונות

קולידג' זכה לביקורת רבה על פעולותיו במהלך השיטפון בנהר המיסיסיפי ב-1927. היה זה אסון הטבע הנורא ביותר שפגע בחופי ארצות הברית עד ההוריקן קתרינה ב-2005. למרות שקבע שהובר יעמוד בראשות וועדה לסיוע, טוענים ההיסטוריונים שקולידג' התנגד לכל ניסיון להקים רשות פדרלית לטיפול השיטפונות. הוא סירב לבקר באופן אישי באזורים מוכי ההצפות, בטענה שדבר זה לא ישיג כלום, וייראה כפעולה פוליטית. בנוסף, לא רצה להשקיע כספים פדרליים בסיוע לקורבנות שיטפונות. הוא האמין שבעלי הרכוש צריכים לשאת בעול התשלום. מצד שני, הקונגרס רצה להעביר חוק שיסייע לנפגעי שיטפונות בחסות הממשל הפדרלי. לאחר שהקונגרס העביר חוק פשרה ב-1928, סירב קולידג' לקחת קרדיט על החוק, וחתם עליו באופן פרטי ב-15 במאי.

זכויות האזרח

קולידג' תמך במתן זכויות אזרח לאפרו-אמריקאים, וטען בנאום מצב האומה הראשון שלו שזכויותיהם קדושות כמו של כל אזרח אחר, תחת החוקה. הוא טען שזאת חובה להגן עליהן. הוא לא מינה חברי קו קלוקס קלאן מוצהרים למשרות ציבוריות, והקלאן איבד את רוב השפעתו במהלך כהונתו. ממשלו ערך מחקרים כדי לשפר תוכניות סיוע לאינדיאנים.
קולידג' תמך בחוקים שיאסרו על לינצ'ים בארצות הברית, וטען בנאום מצב האומה של 1923 שזהו פשע נורא, שממנו סובלים לא רק שחורים, אולם שהם רוב הקורבנות. הדמוקרטים הדרומיים מנעו העברת חוקים נגד לינצ'ים. קולידג' מינה שחורים למשרות ציבוריות זוטרות.
ב-2 ביוני 1924, חתם קולידג' על חוק אזרחות לאינדיאנים, שהעניק אזרחות לכל האינדיאנים, עם מתן אישור לשמור על אדמות השבטים וזכויותיהם התרבותיות. החוק לא הבהיר האם הממשלה או מנהיגי השבטים שמרו על הריבונות על השבט. ממשלו מינה וועדה לבחינת תוכניות סיוע לאינדיאנים. הוועדה המליצה על חקירה של החיים בשמורות מבחינת בריאות, חינוך, כלכלה, משפטים וזכויות אזרח. כעבור כמה ימים, נאם קולידג' באוניברסיטת הווארד בוושינגטון, והודה לשחורים על התקדמותם המהירה בחינוך ועל תרומתם לחברה האמריקנית, וגם על היותם חיילים במלחמת העולם הראשונה, כשהם סובלים מאפליות ומדעות קדומות.
באוגוסט 1924, הגיב למכתב מניו יורק שטען שארצות הברית היא "מדינתו של האדם הלבן" ושאסור לשחורים להתמודד על תפקידים. קולידג' גינה את המכתב, טען שהשחורים הם אזרחים נאמנים כמו כל אדם אחר, ושיבח את שירותם של חיילים שחורים במלחמת העולם הראשונה.
בנאום בבית הלבן אל מול מתאזרחים ממוצא אירופאי, באוקטובר 1924, טען קולידג' שסובלנות היא ערך אמריקני, והודה למהגרים על תרומתם לחברה האמריקנית. הוא טען שלמרות שאירופה זרועה במתיחות בגלל מגוון התרבויות, ארצות הברית רק מרוויחה מכך. הוא טען שעל המדינה לסייע למהגרים שמגיעים אל המדינה, ודרש מהם לדחות כל שנאה גזענית ודעות קדומות.
בדצמבר 1924, נאם את נאום מצב האומה השני שלו, ובו שיבח את השחורים על התקדמותם, ודרש לכבד ולהגן על זכויותיהם החוקתיות.
במאי 1926, נאם נאום בפני אנשי צבא, וטען שהגיוון באוכלוסייה הוא דוגמה לאמריקניזם. הוא התנגד לשנאה גזענית ולחוסר סובלנות דתית, בטענה שדבר זה רק פוגע במדינה.

מדיניות חוץ

למרות שלא היה בדלן, סירב קולידג' להיכנס לבריתות חיצוניות. הוא טען שהניצחון של הרפובליקנים ב-1920 סימן שהעם דחה את מדיניותו של וודרו וילסון והתנגד להצטרפות אל חבר הלאומים. קולידג' לא התנגד לחבר הלאומים, אולם טען שהחבר לא ישרת אינטרסים אמריקניים, ולכן אין להצטרף אליו. הוא תמך בהצטרפות אל בית המשפט העולמי לצדק, בתנאי שהמדינה לא תיאלץ לקיים את המלצותיו. ב-1926, הסנאט אישר הצטרפות אל בית המשפט העולמי, בסייגים מסוימים. הסייגים התקבלו אצל חבר הלאומים, שהציע תיקונים משלו. הסנאט לא פעל וארצות הברית לא הצטרפה אל בית המשפט העולמי לצדק.
הישגו המרכזי של קולידג' היה הסכם קלוג-בריאן ב-1928, שנקרא על שם מזכיר המדינה שלו, פרנק קלוג, ושר החוץ הצרפתי אריסטיד בריאן. ההסכם, שאושרר ב-1929, חייב על החותמים עליו- ארצות הברית, הממלכה המאוחדת, צרפת, גרמניה, איטליה, ויפן- להתנגד למלחמות ככלי למדיניות לאומית ביחסיהן אחת עם השנייה. ההסכם לא הצליח להשיג את המצופה ממנו, אולם הניח את הבסיס לחוק הבינלאומי לאחר מלחמת העולם השנייה.
קולידג' המשיך במדיניות הממשל הקודם ולא הכיר בברית המועצות. הוא גם המשיך לתמוך בממשלה הנבחרת של מקסיקו מול המורדים, וביטל את האמברגו על מכירת נשק למדינה.
הכיבוש האמריקני בניקרגואה ובהאיטי המשיך תחת ממשלו, אולם קולידג' הוציא את החיילים האמריקנים מהרפובליקה הדומיניקנית ב-1924. הוא הוביל את המשלחת לוועידה הפן-אמריקנית השישית, בין ה-15 ל-17 בינואר 1928, בהוואנה, קובה. היה זה הטיול הבינלאומי היחיד שערך במהלך תקופת נשיאותו. הוא ניסה להתפייס עם מנהיגי אמריקה הלטינית שכעסו על ההתערבות האמריקנית במרכז אמריקה ובאיים הקריביים. במשך שמונים ושמונה שנים היה הנשיא היחיד שביקר בקובה, עד לביקורו של ברק אובמה ב-2016.

מינויי שופטים

קולידג' מינה שופט אחד לבית המשפט העליון של ארצות הברית, הרלן סטון. סטון היה עורך דין מוול סטריט ורפובליקני שמרן. הוא היה דיקן בית הספר למשפטים של קולומביה כשמונה בידי קולידג' לתפקיד התובע הכללי ב-1924, כדי להחזיר את האמון בתפקיד. סטון האמין בריסון מערכת המשפט, והיה בין שלושה שופטים ליברלים שאישרו את חוקי הניו דיל. הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט מינה אותו לנשיא בית המשפט העליון.
קולידג' מינה 17 שופטים לבית המשפט לערעורים, ו-61 שופטים לבתי המשפט המחוזיים. הוא מינה את השופטת הראשונה אי פעם, לבית המשפט לענייני מכס. בנוסף חתם על חוק שהגביר את הסודיות המשפטית.

פרישה ומוות

לאחר פרישתו, פרש קולידג' אל ביתו בנורת'המפטון. הוא עסק בשיט. בנוסף שימש כיו"ר הוועדה הבלתי מפלגתית למסילות ברזל, והיה נשיא כבוד של הקרן למען העיוורים. לאחר מכן קיבל תואר דוקטור למשפטים לשם כבוד.
קולידג' פרסם את האוטוביוגרפיה שלו ב-1929, וכתב טור בעיתונות. בעקבות חוסר האהדה להובר במהלך הבחירות ב-1932, רצו הרפובליקנים להעמיד את קולידג' לבחירה במקום הובר. קולידג' דחה את ההצעות. הובר נבחר להיות המועמד, וקולידג' נאם ברדיו לטובתו. הובר הפסיד בבחירות לפרנקלין דלאנו רוזוולט הדמוקרטי בהפסד גדול.
קולידג' הלך לעולמו ב-5 בינואר 1933. הוא נקבר מתחת למצבה פשוטה בורמונט, ליד בית משפחתו.

רדיו, סרטים והנצחה

למרות המוניטין שלו כאדם שקט, קולידג' השתמש ברדיו כמה פעמים במהלך כהונתו. הוא ערך 520 מסיבות עיתונאים במהלך כהונתו ונפגש עם כתבים יותר מאשר כל נשיא. נאום השבעתו השני היה נאום ההשבעה הראשון ששודר ברדיו. ב-6 בדצמבר 1923, הוא היה לנשיא הראשון שנאומו בפני הקונגרס שודר ברדיו. הוא חתם על חוק הרדיו של 1927, שהקים את וועדת הרדיו הפדרלית. ב-11 באוגוסט 1924, צולם קולידג' בבית הלבן, וכך היה לנשיא הראשון שהופיע בסרט אילם. ב-1927, כשצ'ארלס לינדברג חזר מטיסתו מעל האוקיינוס האטלנטי, קולידג' קיבל את פניו, וצולם בתצלום עם קול. קולידג' הוא הנשיא היחיד שפניו הופיעו על מטבע במהלך חייו, ב-1926. לאחר מותו הופיע גם על בולים.

מורשתו

רונלד רייגן טען שקולידג' היה הנשיא האהוב עליו, בגלל אמונתו בממשל פדרלי מצומצם. רייגן טען שטיפולו של קולידג' בשוטרים השובתים בבוסטון נתן לו השראה במהלך שביתת פקחי הטיסה בארצות הברית ב-1981. בקרב שמרנים, נחשב קולידג' נשיא אהוד.
אפקט קולידג', תופעה מתחום הביולוגיה שבה גברים מגבירים את עוררותם המינית כלפי שותפות חדשות, גם אם סירבו לקיים יחסי מין עם שותפות קודמות, נקרא על שמו.