נושא ווריאציות

במוזיקה, "וריאציה" היא כינוי לטכניקת כתיבה בה חומר מוזיקלי עובר שינוי ואליטרציה בחזרותיו השונות. השינויים יכולים להתקיים בכל אחת מאבני היסוד המרכיבות את המוזיקה: הרמוניה, מלודיה, קצב ומקצב, מרקם קונטרפונקט ותזמור. נושא וּוָריאציות היא צורה מוזיקלית נפוצה הפועלת לפי עיקרון זה.
ניתן לציין כי המילה 'וריאציה' עצמה חרגה מתחום המוזיקולוגיה, ומשמשת כמטאפורה בנושאים שונים, בהם יש צורך לתאר דבר מה, החוזר באופן שונה. כך למשל ניתן לדבר על 'וריאציה' בגרפיקה, קופירייט, ועוד.

צורות מבוססות על עקרון הווריאציה

ישנם מספר ז'אנרים המושתתים על עקרון הווריאציה, למשל: פסקאליה, שאקון ונושא ווריאציות. הז'אנר האחרון הוא צורה מוזיקלית שבה הנושא הראשי שמופיע בתחילתהּ משתנה בכל חזרה שלו, או מלוּוה באופן שונה. הצורה הזו יכולה להתקיים כפרק עצמאי או כפרק מתוך יצירה רב-פרקית. פסקליה ושאקון (שהם למעשה ריקודים) הן צורות בהן חוזר אותו קו של בס לאורך הפרק כולו. במקרה זה, יהיה קו הבס קצר יותר מאשר נושא המשתמש בצורת נושא ווריאציות. פנטזיית וריאציות היא צורה בה אותו נושא חוזר ומשתלב באופן חופשי.
עיקרון הווריאציות נפוץ גם במוזיקה של עמים שונים. במוזיקה הסקוטית לחמת חלילים, צורה זו אף נחשבת ל"גבוהה" ולקשה ביותר, והיא באה לידי ביטוי במוזיקת הפיברוך.

מוזיקה עתיקה

יצירות בצורת נושא ווריאציות מופיעות לראשונה בתולדות המוזיקה הקלאסית החל מן המאה ה-16. צורה נפוצה של וריאציות ברנסאנס נקראת "חלוקה" (Division), בה הנושא מתחלק למקצבים בערכים הולכים וקטנים עם חזרותיו. פתיחה בווריאציות פשוטות ומעבר לווריאציות מורכבות ו"מרוחקות" יותר היה רעיון בסיסי עוד מראשית ימיה של הצורה, מאחר שהוא תורם לאחדות הצורנית של סט הווריאציות באופן משכנע יותר מאשר הופעתן של וריאציות ברצף שרירותי.
שני סטים מייצגים של הצורה מתקופת הבארוק הם הרמוניוס בלאקסמית', פרק בצורת נושא ווריאציות (על פי מודל של חלוקת המקצב) מאת גיאורג פרידריך הנדל, ואחת היצירות הידועות ביותר, וריאציות גולדברג מאת יוהאן סבסטיאן באך. באותה עת הייתה נפוצה כתיבה של וריאציות על נושא ספרדי בשם "La Folia", כשסטים מפורסמים על נושא זה נכתבו על ידי ארכאנג'לו קורלי ומרן מארה. בתקופת הבארוק ישנם עדיין פרקי וריאציות מז'אנר השאקון והפסקאליה, שהיו משולבים מפעם לפעם בסוויטות ובפרטיטות. הופעת פרק בצורת נושא ווריאציות לא הייתה תדירה בתקופה זו, כמו בתקופות שיבואו אחריה.

רומנטיקה

צורת הווריאציות המשיכה להתפתח בתקופה הרומנטית. פרדריק שופן כתב סטים ידועים, בהם וריאציות על שיר עם גרמני (Der Schweizerbub) מ-1826, וריאציות על נושא מתוך האופרה "לכלוכית" של רוסיני להרכב של חליל ופסנתר (הרכב נפוץ באותה תקופה לכתיבת וריאציות פשוטות), וריאציות על "קרנבל בוונציה" של ניקולו פגניני (נושא הקרנבל בוונציה שימש לסטים רבים של וריאציות לכלים שונים), וכן וריאציות על נושא מתוך "דון ג'ובאני" של מוצרט לפסנתר ולתזמורת, משנת 1827 (אופוס 2).
ניתן להבחין גם, שעם השנים הפכו הווריאציות, בעיקר אלו הקרובות לסיום הסט, למרוחקות מאוד מהנושא המקורי, עד כי המאזין עשוי שלא למצוא נקודות זיהוי בין הווריאציות לבין הנושא המקורי. התרחקות זו מן הנושא הגיעה לשיאה בפרקי וריאציות שנכתבו במאה ה-20.
המלחין יוהנס ברהמס, עם נטיותיו הקלסיציסטיות, בלט אף הוא ביצירות שכתב בצורת נושא ווריאציות. כמה מן הסטים המפורסמים שלו נכתבו על נושאים של מלחיני-עבר גדולים (בניגוד לנטייה לכתוב על נושאים מתוך אופרות של מלחינים בני זמנם), לדוגמה, וריאציות ופוגה לפסנתר על נושא של הנדל (משנת 1861), וכן יצירתו הנודעת לתזמורת, וריאציות על נושא של היידן (משנת 1873), שהיא הסט העצמאי הראשון להרכב זה (בניגוד לסט עם הפסנתר שכתב שופן). סטים של וריאציות לתזמורת הפכו להיות נפוצים החל מאמצע המאה ה-19. יצירתו של אדוארד אלגר "וריאציות אניגמה" (משנת 1899) לתזמורת, היא בין יצירותיו הנודעות ביותר של המלחין. כמו כן, הווריאציות והפוגה על נושא של מוצרט (מתוך הסונטה לפסנתר בלה מז'ור)  לתזמורת של מקס רגר, היא מיצירותיו התזמורתיות המבוצעות.