google/wiki40b huggingface dataset:
ז'אבר

הדמות

ויקטור הוגו מתאר את דמותו של ז'אבר לא כדמות נבל פשוטה, אלא כדמות טרגית הנמצאת במרדף מוטעה והרסני אחר צדק. הוגו כותב כי ז'אבר "היה מורכב משני עקרונות, פשוטים וטובים כשלעצמם, אבל ההפרזה בהם הפכה אותם למרושעים: הכבוד לסמכות והשנאה כלפי המרד". הוא קפדן, חסר פשרות, נוקשה. האבסולוטיזם הקנאי הזה מאפשר לו למצוא את "הדרך הישרה דרך כל מה שהוא מפותל בעולם".
לז'אבר יש השכלה בינונית; הוגו כותב כי "ברגעי הפנאי שלו ... על אף שהוא שנא ספרים, הוא היה קורא". להרהר במחשבות היה "דבר נדיר עבורו, ואף כואב להפליא"; זה נובע מהעובדה שמחשבות, באופן בלתי נמנע, כוללות בתוכן "כמות מסוימת של מרד פנימי", שז'אבר לא אוהב.
לז'אבר אין הרגלים מגונים, אולם הוא מסניף טבק מדי פעם. חייו הם חיים סיזיפיים חסרי רגש "של מחסור, בידוד, הכחשה עצמית, צניעות - ולעולם לא שעשועים".
כמי שנולד בכלא (אמו מגדת עתידות ואביו משרת במטבח הכלא), ז'אבר תופס את עצמו כמי שאיננו נכלל בחברה הנורמטיבית, אשר "באופן בלתי הפיך, סגרה את שעריה בפני שני מעמדות של גברים - אלו שתוקפים את החברה, ואלו ששומרים עליה". על בסיס ה"שנאה הבלתי-נלאה כלפי הגזע הבוהמי אליו הוא משתייך", ועל בסיס "הצדק, הסדר והיושר" שבו, הוא בוחר להקדיש את חייו בקריירה של קצין ברשויות אכיפת החוק (בתחילה, הוא משמש כסוהר בבית הכלא בו מוחזק האסיר ולז'אן; בהמשך, הוא הופך לשוטר במשטרה, מתקדם עד לדרגת מפקח). ז'אבר כל כך מסור לבחירתו זו, כך כותב הוגו, עד כי הוא "היה עוצר את אביו, אם הוא היה נמלט מהכלא, ואף היה מסגירה את אמו בגין הפרת תנאי שחרור מוקדם. והוא היה עושה את כל אלו עם סוג זה של סיפוק פנימי טהור".
ז'אבר מכבד את הממסד ואת הבורגנות, ובז לאביון החי בשוליים ולפורעי החוק. הוא מקדיש את מרבית חייו לרדיפתו של ז'אן ולז'אן, שהפר את תנאי שחרורו המוקדם. אולם, בעקבות מפגשיו עם ולז'אן במהלך המרד של יוני 1832 (בתחילה, ולז'אן חס על חייו של ז'אבר, ומאוחר יותר, ז'אבר חוזר בו מדבקותו העיוורת בחוק - הוא מסייע לוולז'אן לחלץ את מריוס הפצוע ונמנע מלעצור אותו), ז'אבר חווה ייסורים עמוקים שנגרמים לו על ידי הפשרה על השקפת עולמו הקודמת. עד לאותו הרגע, היה ברור לז'אבר כי בחיים ישנו "קו ישר אחד" שאותו אין לחצות, אך ההתנהגות המורכבת של ולז'אן מאלצת אותו לראות שיש שני קווים: "שניהם ישרים באותה המידה", אך סותרים זה את זה. הבלבול העמוק שנגרם לו כתוצאה מכך - ההבנה כי החוק אינו דבר מוחלט, כי הוא-עצמו איננו חסר דופי, וכי קיים כוח (המזוהה על ידי הוגו כאלוהים) עליון לכל מה שהוא ידע קודם לכן - ז'אבר צולל אל תוך ייאוש בו הוא מרגיש את עצמו "נהרס". על מנת להימלט מ"מצב לא טבעי" זה, ז'אבר מחליט שאין לו ברירה, אלא להתאבד.
הדמות של ז'אבר מבוססת על אז'ן פרנסואה וידוק, עבריין והרפתקן, שלימים הפך להיות שוטר במשטרה (אם כי וידוק הצהיר כי הוא מעולם לא עצר אף אדם, אשר גנב מתוך צורך). על בסיס סיפור חייו של וידוק, הוגו הסתמך (באופן רופף) גם כאשר עיצב את דמותו של ז'אן ולז'אן. ברומן, הוגו מתאר את ז'אבר כ"ברוטוס בווידוק."

אדפטציות

מאז מועד ההוצאה לאור המקורי של הרומן "עלובי החיים" בשנת 1862, דמותו ז'אבר הופיעה במספר רב של עיבודים לסוגים רבים של יצירות המבוססת על הרומן, לרבות ספרים, סרטים, מחזות זמר, הצגות, תוכניות טלוויזיה ומשחקים.

דמויות המבוססות על ז'אבר

דמותו של סגן פיליפ ג'רארד, מסדרת הטלוויזיה "הנמלט" (1963 - 1967), הייתה מבוססת על דמותו של ז'אבר.
צבי אורון

ביוגרפיה

אורון נולד בשם צבי אורושקס ב-1888 בביאליסטוק שבפולין הרוסית, בנם של רבקה לבית פט וגדליה אורושקס. התחנך בעיר ורשה, שם למד את מקצוע הצילום תוך עבודה אצל גיסו, שהיה בעל מספר צלמניות. בשנת 1913 היגר לארצות הברית עם משפחתו והתיישב במיניאפוליס שבמינסוטה, שם התפרנס כצלם ולמד אנגלית בערבים.
נישא לקלרה כהן, והזוג היו הורים לשניים: רבקה ליגום, עסקנית ויצו בדרום אפריקה, וד"ר אברהם אורון, רופא מומחה לכירורגיה אורולוגית בניו יורק.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה פתח בתעמולה לגיוס כספים למען יהודי אירופה בעיתונים ובחוגי בית, והיה פעיל במסגרת התנועה הטריטוריאליסטית-הסוציאליסטית, שלאחר הצהרת בלפור (1917) ראתה בארץ ישראל כטריטוריה המיועדת לעם היהודי. עם הגיוס לגדודים העבריים הצטרף לגדוד האמריקאי של הלגיון העברי, גדוד 39 של קלעי המלך, והגיע עמו לארץ ב-1919.
לאחר שחרורו ב-1920 חזר לצילום. השתקע בתל אביב, ובשנת 1920 פתח בה סטודיו לצילום. למחייתו התפרנס מצילום תצלומים משפחתיים ואירועים חברתיים, ולצד זאת עבד מראשית ימיו בארץ כצלם עיתונות עבור העיתונות בארץ ובחו"ל. לאורך שנות ה-20 צילם עבור קק"ל את היישובים החדשים שהוקמו אז בארץ. עבודתו זכתה להערכתם של פקידי ממשלת המנדט הבריטי.
בשנת 1930 עבר לירושלים, פתח סטודיו לצילום ליד מגרש הרוסים (רח' יפו 28). על רקע קשריו הטובים עם ראשי שלטונות המנדט, מינה אותו הנציב העליון ג'ון צ'נסלור כצלמו הרשמי וכצלם הרשמי של הצבא הבריטי בארץ ישראל.
אורון צילם אירועים חשובים רבים בארץ בתקופת המנדט, משנות ה-20 ועד סוף שנות ה-40. בין השאר תיעד את תחילת בנייתו של נמל חיפה, את יריד המזרח הראשון בתל אביב והמכביה הראשונה (1932), מאורעות תרצ"ו בירושלים. כן ליווה את ועדות החקירה השונות בזמן המנדט, מוועדת שו (1929) ועד ועדת אונסקו"פ (1947). כן צילם תמונות דיוקן של אישים בולטים. המעיט בתמונות נוף. תצלומיו נדפסו בעשרות עיתונים, והוא היה צלמם הקבוע של יותר מ-20 עיתונים.
ואולם, על רקע קשריו עם השלטונות הבריטיים, לא עלה בידו למצוא את מקומו בעיתונות העברית בארץ, וזאת חרף קשריו עם חבריו לגדודים שהגיעו לצמרת הנהגת היישוב, יצחק בן-צבי ודוד בן-גוריון.
אורון לקה בהלם בעקבות פיצוץ בניין הבולשת הבריטית שבמגרש הרוסים (הסמוך לסטודיו שלו) באביב 1944, וסבל מתוצאותיו כל חייו.
ב-1958 תרם את אוסף תצלומיו, ובו אלפי תצלומים (קרוב ל-200 אלבומים) מ-1920 ועד ימיה הראשונים של המדינה, לארכיון הציוני המרכזי. בארכיון הציוני המרכזי שמור גם ארכיונו האישי, הכולל בין השאר קטעי עיתונות בנוגע לתערוכותיו, התכתבויות עם מערכות עיתונים, אישורים שונים של שלטונות המנדט, מכתבי הוקרה, תעודות שונות ונאומים.
ב-1962 הוצגה בבניין הסוכנות היהודית בירושלים תערוכה רטרוספקטיבית (1920–1950) מתצלומיו שנמסרו לארכיון; התערוכה נפתחה על ידי יו"ר הנהלת הסוכנות, משה שרת.
ב-1966 הוצגה התערוכה במוזיאון ההיסטורי לתולדות תל אביב.
לאחר פטירתה של אשתו ב-3 ביוני 1964, עבר להתגורר עם בתו באשדוד.
בשנות ה-60 הציג תערוכה באשדוד. בשנות ה-70 הציג את תצלומיו במוזיאון ישראל ובמוזיאון היהודי של ניו יורק.
אורון נפטר בדצמבר 1980 באשדוד, בגיל 92. נקבר בירושלים.
ב-21 במרץ 2013 נפתחה במוזיאון ארץ ישראל ברמת אביב התערוכה "בשירות הנציב העליון", המציגה תצלומים שצילם אורון בשנות המנדט הבריטי.
האיחוד המתמטי הבינלאומי

האיחוד הבינלאומי למתמטיקה (International Mathematical Union; IMU) הוא גוף בינלאומי לא-ממשלתי המוקדש לשיתוף פעולה בתחומי המתמטיקה. האיחוד חבר במועצה הבינלאומית למדעים (ICSU) ומספק תמיכה לקונגרס המתמטיקאים הבינלאומי. חברי האיחוד הם נציגי הארגונים הלאומיים למתמטיקה של 65 מדינות. הארגון הוקם בשנת 1919, חדל לפעול בשנת 1936 והוקם מחדש בשנת 1951. נשיאת האיחוד היא המתמטיקאית הבלגית אינגריד דובישי.
כוח השיטור המלכותי של אלסטר

כוח השיטור המלכותי של אלסטר (באנגלית:  Royal Ulster Constabulary - RUC; באירית:  Constáblacht Ríoga Uladh) היה כוח השיטור החמוש של צפון אירלנד בין השנים 1922 ו-2001. עיקר עיסוקו של כוח השיטור היה הפרדה בין שני הציבורים הניצים בטריטוריה: היוניוניסטים-פרוטסטנטים (המצדדים באיחוד עם הממלכה המאוחדת ובמלוכנות) והרפובליקנים-קתולים (המצדדים בשילוב צפון אירלנד עם הרפובליקה של אירלנד), שמירה על הסדר הציבורי, פיזור הפגנות וסיכול טרור. בשיא כוחו עמד הכוח על 8,500 אנשי משרתי קבע ועוד כ-4,500 איש במילואים (יחס של 722 אנשי משטרה ל-100,000 אזרחים, מה שהפך אותה לכוח השיטור הגדול בעולם ביחס לכמות אוכלוסין). רק כ-8% מתוכם קתולים (בקרב אוכלוסייה שכ-40% ממנה קתולים). בעת "הצרות" ספג הכוח אבדות כבדות, 300 מאנשיו נהרגו ועוד כ-9,000 נפגעו, בעיקר עקב פעולות טרור של הצבא האירי הרפובליקני (ה-IRA), מה שהפך את השירות בו לשירות המסוכן העולם בכוח שיטור. במקביל נחשב לאחד מכוחות השיטור המקצועיים בעולם. כוח השיטור הוא גם אחד מכוחות הביטחון השנויים ביותר במחלוקת בעולם. ארגונים קתולים, אירים-רפובליקנים וארגוני זכויות האדם ציינו לא אחת הפרות של זכויות אדם שבוצעו על ידי אנשי הכוח בפעילותם. התלונות הובילו לעשרות ועדות חקירה ובדיקה, אולם איש מאנשי כוח השיטור לא הועמד מעולם לדין פלילי עקב חקירות אלה.

היסטוריה

הכוח נוצר ב-1 ביוני 1922 מתוך כוח השיטור המלכותי של אירלנד (Royal Irish Constabulary) שחלש על האי האירי לפני עצמאות אירלנד ויצירת צפון אירלנד. רוב מוחלט של אנשי הכוח היו פרוטסטנטים ומיצירתו ועד 1970 שירתו בו ככוח עזר של מתנדבים אנשי המיליציה הפרוטסטנטית "כוח המתנדבים מאלסטר" (כוח שהוקם עבור התגייסות אירים למלחמה לצד הכתר הבריטי במלחמת העולם הראשונה). מתנדבים אלה שירתו ביחידות שכינויין היה B-Specials, ונודעו ביד הקשה אותה הפגינו נגד קתולים. 
לקראת סוף שנות השישים ביקש ראש ממשלת צפון אירלנד היוניוניסט המתון טרנס או'ניל לפתח גישה שיוויונית יותר מול המיעוט הקתולי. כוח השיטור נאלץ להגן על הפגנות של קבוצות קתוליות מפני פרוטסטנטים והדבר גרר התמרמרות מצד יוניוניסטים קיצונים ("לויאליסטים"). הכוח התקשה לעמוד במשימותיו המתרבות באווירה הקשה וב-1969 הוזמן צבא בריטניה לתגבר אותו. ברפורמה מ-1970 פורקו ה-B-Specials. אולם, הצבא כשל אף הוא במשימות השיטור ולאחר יום ראשון העקוב מדם ב-1972, בו ירו צנחנים בריטים למוות ב-14 קתולים בלתי חמושים, פרצו 30 שנות טרור ואלימות, שהופנו בחלקן הגדול נגד השוטרים, שהגיבו אף הם בצעדים רדיקליים שאלימותם הלכה וגברה.
הסכם יום שישי הטוב משנת 1998, שסיים את שנות "הצרות", קבע כי בכוח דרושה רפורמה מקיפה שעיקרה הוא שילוב קתולים בכוח ביחס מתאים ליחסם באוכלוסייה ופיקוח על הכוח ופעולותיו על ידי מועצת מנהלים שחבריה ימונו על ידי הממשלה הבריטית. באוקטובר 2001 פורק כוח השיטור על מנת להקים את משטרת צפון אירלנד (Police Service of Northern Ireland - PSNI).
בשנת 2000 העניקה אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת לכוח את עיטור צלב ג'ורג' הקדוש על האומץ שהפגינו אנשיו במלחמה מול הטרור.
פי האמת

פי האמת (באיטלקית: La Bocca della Verità, תעתיק: לה בוקה דלה וריטה) הוא פסל הנמצא ברומא. ככל הנראה הפסל היווה חלק ממזרקה מהתקופה הרומית או מכסה ביוב.

גילוי האמת

החל מימי הביניים ייחסו לפסל יכולת לגלות את האמת - ולהוות למעשה "פוליגרף". על פי האמונה אם אדם היה משקר בעת שהיה מכניס את ידו לתוך פי האמת, הפה היה נושך את ידו של השקרן. הפה הוצב בכניסה לכנסיית סנטה מריה קוסמדין במאה ה-17.

אזכורים בקולנוע

האיזכור המפורסם ביותר של פי האמת בקולנוע היה השימוש שנעשה בו בסרט "חופשה ברומא" משנת 1953 בהשתתפות אודרי הפבורן וגרגורי פק. בסרט, הפבורן המשחקת את הנסיכה אן, נלקחת על ידי פק, המגלם את דמותו של כתב עיתון, לסיור בעיר. במסגרת הסיור מגיעים השניים לפי האמת ופק מספר לה על האמונה. הפבורן מכניסה ידה בחשש לפה אולם לא קורה לה דבר. כאשר פק מכניס את ידו לפסל הוא צורח וכשהוא מוציא את ידו, כף ידו חסרה. האירוע לא היה בתסריט של הסרט ועל כן הפבורן צרחה באימה אמיתית עד שהוא הוציא את כף ידו משרוולו.
כנסיית הביקור

כנסיית הביקור היא כנסייה הנמצאת בשכונת עין כרם בירושלים. הכנסייה מוקדשת לביקור המתואר בבשורה על פי לוקאס – ביקורה של מרים, אם ישו אצל אלישבע, אם יוחנן המטביל, כששתיהן היו הרות. הכנסייה ניצבת במקום בו עמד בית הקיץ של זכריה ואלישבע, הוריו של יוחנן. כמו כן, על פי האמונה הנוצרית, בכנסייה ניצבת האבן שעל פי המסורת הסתירה את אלישבע ואת יוחנן התינוק, בזמן טבח התמימים, כאשר חיפשו אותו חייליו של הורדוס על פי פקודתו להרוג את כל הילדים מתחת לגיל שנתיים שנולדו בבית לחם ובסביבתה. 
מתחם הכנסייה מוקף משלושת עבריו במתחם מנזר גורני, המכונה גם "המוסקוביה". השטח נרכש על ידי המסדר הפרנציסקני הקתולי בשנת 1679 מתוך כוונה להקים מחדש באתר כנסייה, אולם המימון לבניית הכנסייה וההיתר לשיקומה הושג רק באמצע המאה ה-19, בעקבות לחץ של מעצמות אירופה על השלטון העות'מאני.

תיאור המבנה

הכנסייה החדשה הוקמה ב-1955 על ידי האדריכל אנטוניו ברלוצי, על יסודות כנסייה צלבנית, שנבנתה על יסודות כנסייה ביזנטית. בקריפטה נמצאים שרידי הכנסייה הביזנטית, כך שהמתחם מחולק לשני מפלסים: תחתון, המציין את ביתו של זכריה בו התקיים המפגש, ומפלס עליון המוקדש לתהילת הנצח של מרים. על קירות החצר תלויים 70 לוחות קרמיקה ועליהם תפילת המגניפיקט ב-70 לשונות שונות. תפילה זו נאמרה על ידי מרים בבואה לבקר את אלישבע, על פי המסופר בלוקס א' פסוקים 46-56.

הקריפטה

הקריפטה היא מערה קטנה ובה מעיין, והיא שוכנת במפלס התחתון של הכנסייה. האדריכל ביקש לשמר בה את מראה בית הקיץ של אלישבע וזכריה, ולכן הרצפה מכוסה בפסיפס דמוי שטיח, והתקרה מעוטרת בפרסקו של סוכת גפנים. הקריפטה שימשה לתפילה בתקופה הביזנטית, ומוצגים בה שרידי הסלע שמאחוריו על פי המסורת התחבאה אלישבע עם יוחנן בזמן הטבח של הורדוס. מסורת זו משתקפת בציור הקיר הדרומי, שמעל הגומחה שבתוכה שרידי הסלע. מאחר שצליינים לקחו במהלך הדורות חלקים מהסלע כמזכרות, נותר ממנו חלק קטן בלבד, והוא מוגן על ידי סורג ברזל.
קירות הקריפטה מעוטרים בציורים מחיי אלישבע ויוחנן, מעשה ידיו של הצייר א. דלה טורה (1940). הציור שעל הקיר המזרחי מציג את הביקור, בדמות שתי הנשים המחבקות זו את זו בנוכחות מלוותיהן, וברקע ההרים הסובבים את היישוב. המעיין הקטן הפורץ מהסלע מזכיר את המעיין אשר ממנו מקבלת הבאר שבמערה מים. לפי המסורת, המעיין הקטן החל לפרוץ ברגע המפגש. הציור על הקיר הצפוני מציג את זכריה בבית המקדש בירושלים ברגע שבו נגלה אליו המלאך המבשר לו על הולדת בנו. הציור השלישי מציג, כאמור, את טבח התמימים בימי הורדוס.

הכנסייה הראשית

לכנסייה הראשית, השוכנת במפלס העליון, אפסיס אחד, ובו מתוארת מריה כשנזיר פרנציסקני מגיש לה את הכנסייה כמתנה. סביב מריה עומדים ומביטים בה פרנציסקוס הקדוש מאסיזי וגורי, הפטריארך הלטיני בעת חנוכת הכנסייה.
על קירות הכנסייה ישנם ציורי קיר רבים המתארים אירועים שונים בתולדות הנצרות: ועידת הכנסייה באפסוס; מריה כמלכת העולם (בציור קיר זה מופיע גם ברלוצי עצמו, ענוב עניבה); נס היין שעשה ישו בכפר קנה; הוויכוח הפומבי בו השתתף דון סקוטוס באוניברסיטת סורבון לגבי הריונה של מרים; וניצחון הצי הנוצרי על הצי העות'מאני בלפנטו שביוון בשנת 1571, לאחר שביקשו ממרים לזכותם בניצחון. 
בין ציורי הקיר מתוארות נשים שונות מהמקרא - בצד חלונות המבנה ציורי: שרה, רחל, מרים ודבורה, ובצד הפנימי: יעל, יהודית, אסתר המלכה וחנה. 
רצפת הכנסייה מעוטרת בפסיפסים המתארים בעלי חיים שונים.
כמו כן, הכנסייה מעוטרת, בדומה לכנסיות קתוליות אחרות, ב-14 תחנות הוויה דולורוזה וכן בעיטורי עצי דקל המסמלים את ישו.
בחצר הכנסייה פסלו של זכריה.
מקדחת שיניים

מקדחת שיניים היא כלי בו משתמשים ברפואת שיניים להוצאת החלקים הנגועים בעששת מהשן, על מנת למנוע את התפשטות הרקבון ומניעת החמרה של הבעיה. במקום החלקים הנגועים רופא השיניים מכניס לשן חומר לסתימה.
מקדחת שיניים משמשת להוצאת הרקבון שבשן ובכך מונעת מצבי זיהום שיכולים לגרום במצבים נדירים אף לבעיות רפואיות קשות. בעבר רופאים עקרו שיניים שלקו בעששת קשה במשיכה וללא הרדמה. במקום השיניים שנעקרו, לעיתים הותקנו בפה שיניים תותבות מזהב או שנהב. נמצאו שיניים בתותבות בלסתות של מומיות מצריות משנת 500 לפני הספירה.
סתימת חורים על ידי ריקוע זהב או ספוגי זהב נעשה נפוץ במאה התשע עשרה. ניסיונות להחליף את הזהב בחומרים אחרים נכשלו, וגם את הזהב שהיה רך מדי היה צורך להחליף לעיתים קרובות. ב-1826 החל השימוש באמלגם למטרה זו. החומר החדש היה שיפור גדול ביחס לזהב משום שהיה עמיד לאורך זמן וקל לעיבוד.
השימוש באמלגם עורר את הצורך במקדחה יעילה יותר.
מקדחת שיניים ראשונה שעבדה על מנוע יוצרה בשנת 1864 על ידי ג'ורג' פלו הרינגטון. מקדחה זו הייתה מחוברת למנגנון של שעון והייתה מסורבלת ולא נוחה לשימוש. בשנת 1875 רשם ג'ורג' פ. גרין פטנט על מקדחת שיניים חשמלית. גם מקדחה זו הייתה לא נוחה ומגושמת. 
גרין ורדימן בלק (1831-1915) המציא מנוע שעבד בשליטת הרגל והשאיר שתי ידיים פנויות לרופא השיניים.
בשנת 1957 ג'ון ו. בורדן המציא מקדחה שעובדת באמצעות טורבינת אוויר דחוס בעלת מהירות גבוהה. עד שנת 1971 המקדחה נעשתה נפוצה וכיום היא בשימוש בקרב כל רופאי השיניים.
עד אמצע המאה העשרים הייתה בשימוש גם מקדחת שיניים ללא מנוע. התנועה הסיבובית נוצרה על ידי לחיצה חוזרת על דוושה שסובבה גלגל תנופה. מקדחה כזאת הייתה מיועדת למקומות ללא חשמל ולתנאי שדה.
סאלח סעד

ביוגרפיה

סעד נולד בכפר הדרוזי בית ג'ן. אביו היה תופיק סעד והוא בן למשפחה שכולה. סעד שירת כ-12 שנה כלוחם בכוחות הביטחון.
סעד פעיל במפלגת העבודה מאז שנות השמונים של המאה העשרים. שימש כמגשר ובורר מוסמך בבית הדין לעבודה, שימש כיועץ ארגוני למועצה המקומית אבו סנאן ולחברת יובל, תיפקד כיו"ר השדולה הציונית הדרוזית בבית ג'ן ופועל למען דו-קיום בישראל.
שימש כמנכ"ל חברת אלרואד בע"מ לסיעוד ורווחה. 
היה מנהל חטיבת עובדי הרשויות המקומיות בגליל ויו"ר ההסתדרות החדשה במרחב גליל. בשנת 2007 נאלץ לפרוש מתפקידו בהסתדרות לאחר שבדיקה העלתה שהציג תואר פיקטיבי במשפטים מאוניברסיטת לומונוסוב במוסקבה, דבר שהעניק לו תוספת שכר. מבדיקת מבקר ההסתדרות עלה כי סעד פברק לכאורה חשבוניות של דלק שרכש בתחנת דלק בבעלותו כדי לקבל החזרי נסיעות.
נחשב מקורב לעמיר פרץ. בבחירות לכנסת ה-19 היה מועמד מפלגת העבודה אך לא נבחר לכנסת. בבחירות לכנסת העשרים הוצב במקום ה-26 ברשימת המחנה הציוני לכנסת כנציג הדרוזים. עם פרישתו של מנואל טרכטנברג מהכנסת באוקטובר 2017 החל סעד לכהן כחבר כנסת בסיעת המחנה הציוני בכנסת העשרים ובהתפלגות הסיעה ב־2019 השתייך לסיעת העבודה.
בבחירות לכנסת ה-21 שובץ במקום ה-17 ברשימת העבודה ולא נכנס לכנסת.
בבחירות לכנסת ה-22 שובץ במקום התשיעי ברשימה ולא נבחר לכנסת.

חיים אישיים

סעד נשוי ואב ל-5, מתגורר ביישוב בית ג'ן.
סנטה יוספטל

ביוגרפיה

סנטה פונדוב גדלה בפירת שבגרמניה. בשנת 1933 סולקה מלימודיה האקדמיים, משפטים וכלכלה, והחלה לפעול במסגרת תנועת הנוער הציונית הבונים.
בשנת 1936 נישאה לגיורא יוספטל, חברהּ לתנועה. יחד עלו לארץ ישראל בשנת 1938 ועסקו בעבודה חקלאית ובקליטת עלייה. בשנת 1945 היו בין מייסדי קיבוץ גלעד.
סנטה התאלמנה מגיורא יוספטל ב-23 באוגוסט 1962, באמצע כהונתו כשר הבינוי והשיכון.
לאורך השנים החזיקה בתפקידים מרכזיים בקיבוץ ובתנועה הקיבוצית: גזברית קיבוץ גלעד (1945–1952), מנהלת מחלקת הקליטה והפיתוח בהסתדרות (1956–1960), מזכירת איחוד הקבוצות והקיבוצים (1962–1965, 1967–1970), יו"ר חברת המים מקורות (1972–1974), מנהלת האגף הכלכלי במרכז החקלאי (1974–1978).
כיהנה תקופות קצרות בכנסת השלישית והשמינית מטעם מפא"י ומפלגת העבודה.
לאחר שעזבה את העשייה הציבורית השתלבה יוספטל כעובדת ייצור במפעל הקיבוצי, תמה, המשותף לקיבוצה ולקיבוץ משמר העמק.
סנטה יוספטל הלכה לעולמה בגיל 94 ביום חמישי 26 ביולי 2007, י"א באב ה'תשס"ז.
יחסי ירדן–לבנון

היסטוריה

בשנת 1946 כוננו היחסים בין המדינות, לאחר שירדן קיבלה את עצמאותה מבריטניה. בשנת 1948 השתתפו שתי המדינות במלחמת השחרור נגד מדינת ישראל הצעירה שזה עתה הוקמה, אולם בעוד שירדן הצליחה להשתלט על תחומי הגדה המערבית, 14 כפרים לבנונים נכבשו על ידי צה"ל והוחזרו ללבנון רק לאחר הסכמי שביתת הנשק.
בשנת 1970 פתח חוסיין, מלך ירדן במלחמה נגד אש"ף וארגוני הטרור הפלסטינים, וכתוצאה מתבוסתם עברו הארגונים הללו לדרום לבנון, שם הקימו את הפתחלנד.
במהלך מלחמת לבנון השנייה בשנת 2006, גינתה ירדן את ישראל על פעולותיה, אולם מאידך מתחה ביקורת גם על החזבאללה. במהלך מלחמת האזרחים בסוריה תמכה ירדן באופוזיציה הסורית, בעוד החזבאללה תמך בשלטונו של בשאר אל-אסד, אולם גם ירדן וגם חזבאללה לחמו כנגד ארגון המדינה האסלאמית.

יחסים דיפלומטיים

לבנון מחזיקה בירדן רק שגרירות בעמאן, ואילו ירדן מחזיקה בלבנון שגרירות בביירות בלבד.
פצצת SDB

מאפיינים

הרעיון שמאחורי ה-SDB הוא יצירת פצצה קטנה ומדויקת שתאפשר פגיעה במטרות איכותיות ממרחק. היא כוללת כנפיים בתצורת "יהלום" שמעניקים לה יכולת דאייה של כ-110 קילומטרים (68 מיל) והיא מדויקת מאוד. היא קטנה וקלה יותר מפצצת JDAM רגילה ולכן כל מטוס יכול לשאת יותר יחידות ממנה. פצצת SDB I נושאת כ-16 קילוגרם (35 ליברות) של חומר נפץ מרסק מסוג AFX-757 שלו יכולת חדירה של 1,000 מילימטר בטון מזוין.
הדגם המקורי, GBU-39/B SDB I, צויד בהנחיית ניווט אינרציאלי מסויעת GPS שאפשרה לו לתקוף מטרות נייחות כגון מצבורי דלק, בונקרים, מכ"מים וסוללות טק"א נייחות. הדגם המתקדם יותר GBU-53/B SDB II של ריית'און כולל גם ראש ביות תרמי ומכ"ם עם יכולת זיהוי מטרה אוטומטי, על מנת לאפשר לתקוף גם מטרות ניידות כגון טנקים, כלי רכב ונגמ"שי חפ"ק. לדגם SDB I יש CEP של 5–8 מטר והוא משיג זאת על ידי עדכון מתמיד של מערכת הניווט האינרציאלית שלו לפי נתוני ה-GPS.

בישראל

פצצות ה-SDB נמצאות בשימוש חיל האוויר הישראלי החל מ-2009. כיום הם מבצעיות על מטוסי ה-F-15I רעם, ה-F-16I סופה וה-F-35I אדיר.
חיל האוויר הישראלי ערך שימוש ראשון מאושר בפצצת SDB במבצע צוק איתן ב-2014, אך ישנם דיווחים לא מאומתים שהוא השתמש בפצצה באופן לא מאושר כבר במבצע עופרת יצוקה ב-2008. לטענת סוריה, ב-28 במרץ 2019 מטוס F-35I של חיל האוויר הישראלי השתמש בפצצות SDB מדגם GBU-39 כדי להשמיד מחסני טילים איראניים בחלב במסגרת סכסוך ישראל-איראן-חזבאללה בסוריה.
אטמי אוזניים

אטמי אוזניים הם כל התקן המצוי בתוך תעלת השמע או שחוסם את אפרכסות האוזניים ותפקידו הוא לאטום את האוזניים מפני רעש או חדירת מים.

סוגי האטמים וצורת השימוש

אטמי אוזניים פנימיים הם זוג ספוגים זעירים או פיסות קטנות משעווה או סיליקון המוחדרים אל תעלת השמע. בדרך כלל, אטמי אוזניים העשויים מספוג מיועדים למניעת רעש, בעוד אטמים העשויים משעווה מיועדים למניעת כניסת מים.
אטמים פנימיים רבים יש לדחוס בגלגול ואז להחדיר אותם בתעלת האוזניים, אך בד בבד יש להיזהר מפגיעה בעור התוף. האטמים מתנפחים וממלאים את חלל האוזן, וכתוצאה מכך אנרגיית גלי הקול נבלעת בספוג נוכח המרקם הספוגי המותאם לכך, וכך פוחתת עוצמת הקול החודרת לתעלת האוזן בעשרות דציבלים והופכת בדרך כלל לעוצמה שאינה מזיקה.
אולם ישנם גם אטמים פנימיים העשויים מחומר קשיח יותר שאין צורך למעוך אותו לקראת ההחדרה לאוזן. חלק מהאטמים הפנימיים הקשיחים מותאמים באופן אישי לצורת תעלת האוזן של אדם ספציפי.
החסרון באטמים פנימיים פשוטים הוא שהם גורמים ללחץ באוזן לאחר שימוש ממושך. הלחץ נגרם מכמה סיבות, שהעיקריות שבהן הן לחץ פיזי מהחומר על האוזן, וחוסר באוורור האוזן. יש גם לשמור את האטמים נקיים למניעת דלקות אוזניים. ישנם אטמים מיוחדים, אך יקרים, שפותרים את הבעיה - חסרונם הוא המחיר.
חסרונם של האטמים החיצוניים הוא סרבולם.
ג'ניפר קרפנטר

תחילת דרכה

קרפנטר נולדה בלואיוויל, קנטאקי, לרוברט קרפנטר. היא למדה באקדמיית "הלב הקדוש" בלואיוויל והוכשרה ב"וולדן תיאטרון" בקונסרבטוריון, ומאוחר יותר בבית הספר "ג'וליארד" בניו יורק. בשנת 2002, עוד לפני סיום לימודיה היא שיחקה בברודוויי בהפקה חוזרת של מחזהו של ארתור מילר "ציד המכשפות".

קריירת משחק

הופיעה בסרט "גירוש השדים של אמילי רוז". היא זכתה בפרס "הביצועים המפחידים הטובים ביותר" של MTV לשנת 2006, וקיבלה בנוסף את פרס "השחקנית פורצת הדרך של השנה בהוליווד".
מ-2006 עד 2013, שחקה קרפנטר בתפקיד דברה מורגן בסדרת דרמת הפשע "דקסטר" ברשת שואוטיים, למשך כל שמונה עונות הסדרה. משחקה בסדרה הרשים כמה מבקרים, בהם העיתונאי האוסטרלי ג'ק מרקס, שתיאר אותה כשחקנית "מגניבה ומגושמת" ואמר כי היא "כל כך מושלמת, עד שצופים רבים מייחסים את הפגמים בדמות שמגלמת, לה".
בשנת 2015 שחקה בתפקיד סוכנת ה-FBI רבקה האריס בסדרת הדרמת-פשע "ללא גבולות" ברשת CBS, לצד ג'ייק מקדורמן בתפקיד בריאן פינץ'.
בשנת 2017 שיחקה בסרט הפשע "מהומה באגף 99" לצידו של וינס ווהן. בשנת 2018 הצטלמה לסרט "עם הגב לקיר", שוב פעם לצד ווהן ומל גיבסון. 
בשנת 2019 כיכבה בתפקיד הראשי בסדרת המשטרה "האויב שבפנים" ברשת NBC בתפקיד סוכנת המבצעים של CIA אריקה ג'יי שפרד.

חייה האישיים

בדצמבר 2008 נישאה קרפנטר לשחקן מייקל סי הול, שמשחק את אחיה המאומץ בסדרה "דקסטר", ובדצמבר 2010 הודיעו השניים שהגישו מסמכי גירושים, לאחר שהיו פרודים במשך זמן מה. לאחר כשנה הסתיימו הגירושים בטענה שקיימות ביניהם מחלוקות שאינן ניתנות לגישור, אך השניים נשארו חברים קרובים.
ב-2013, החלה קרפנטר מערכת יחסים עם מוזיקאי הפולק סת' אבט. בפברואר 2015, נודע שהשניים מאורסים ושקרפנטר בהריון. באוגוסט באותה שנה יצאה הידיעה שבמאי 2015 נולד לשניים ילד, לו קראו אייזק. קרפנטר סיפרה שהייתה בחודש התשיעי להריונה כשצילמה את הפיילוט לסדרה 'ללא גבולות'.
יום ווטרלו

יום ווטרלו (באנגלית: Waterloo Day) הוא יום זיכרון המצוין מדי שנה ב-18 ביוני כזכר לניצחון הבריטים והפרוסים בקרב וטרלו שנערך בשנת 1815. היום נחגג על ידי חלק מהגדודים של הצבא הבריטי.
ביום זה מובא מדי שנה דגל צרפתי לטירת וינדזור, והחדר בטירה המכונה "חדר ווטרלו" מקושט בצבעי גיבור הקרב האנגלי-אירי, ארתור ולסלי, הדוכס הראשון מוולינגטון.
במדינות הממלכה המאוחדת של ארצות השפלה נחגג החג בשנת 1816 כיום השנה לשחרורן משלטון נפוליאון בונפרטה, ובאותה שנה החליט המלך ההולנדי כי היום יצוין מדי שנה ב-18 ביוני.