google/wiki40b huggingface dataset:
כלכלת איי קיימן

מיישוב איי קיימן, פעילות כלכלית נמנעה בגלל הבידוד ממקומות יישוב אחרים וחוסר באוצרות טבע. גידול צבי ים כדי לצייד ספינות היה הפעילות הכלכלית החשובה הראשונה על האיים, אך המאגרים המקומיים כולם עד סוף המאה ה-18. חקלאות הספיקה ליישוב המוקדם להתקיים, אך הוגבלה בשל המחסור באדמה מתאימה. דיג, בניית אוניות וייצור כותנה האיצו את ההתפתחות הכלכלית. 
הופעתם של אמצעי תחבורה ותקשורת מודרניים בשנות ה-50 של המאה ה-20 הובילה לעלייתם של מה שנחשב כיום כ"שני היסודות" הכלכליים של איי קיימן: בנקאות בינלאומית ותיירות. מחלקת ההשקעה של איי קיימן היא סוכנות ממשלתית שנוצרה כדי לקדם השקעה ופיתוח כלכלי באיי קיימן. 
הבום בתחום הכלכלה הבינלאומית יכול להתקשר לכך שבמושבת הכתר אין מס ישיר. אגדה פופולרית טוענת שאנגליה העניקה לאיי קיימן פטור ממסים משום שתושבי האיים הצילו את רוב קורבנות טביעת עשר הספינות, שבה 10 ספינות בריטיות עלו על שרטון ליד חופי גרנד קיימן ב-1794. בין אם אגדה זו נכונה או לא, הסטטוס הפטור ממסים של איי קיימן משך בנקים וחברות רבות למושבה. יותר מ-40,000 חברות רשומות באיי קיימן, נכון לשנת 2000, מתוכם כמעט 600 בנקים וקרנות נאמנות, עם נכסים העולים על 500$ מיליארד. תאגידים גדולים המבוססים באיי קיימן כוללים את סיגייט טכנולוגיות, SMIC, גרמין וטרנסאושן. בורסת איי קיימן נפתחה ב-1997. 
תיירות היא גם מקור הכנסה עיקרי, ואחראית לכ-70% מהתמ"ג וכ-75% מהרווח במטבע זר. תרבות התיירות מכוונת בעיקר לשוק היוקרה, ולנופשים מצפון אמריקה. חופים בתוליים, קניות ללא מס, צלילה ודיג במים עמוקים מושכים לאיים כמעט מיליון מבקרים בשנה. בגלל תעשיית התיירות המפותחת, אזרחים רבים עובדים בתחום זה. 
בגלל שהאיים לא יכולים להפיק מספיק סחורה כדי לתמוך באוכלוסייה, בערך 90% מהאוכל והטובין מיובאים. בנוסף לכך, באיים יש מעט מקורות מים טבעיים. התפלת מי-ים היא דרך למנוע בעיה זו. למרות אתגרים אלו, התושבים נהנים מתמ"ג לנפש מהגבוהים בעולם ומאיכות חיים גבוהה. 
חינוך הוא חובה באיים עד גיל 16 וניתן בחינם. רוב בתי הספר משתמשים בשיטת החינוך הבריטית. יש 10 בתי ספר יסודיים, אחד לחינוך מיוחד, תיכון וחטיבת ביניים מופעלים על ידי הממשלה, יחד עם לשלושה תיכונים פרטיים. בנוסף לכך יש בית ספר למשפטים, מכללה-אוניברסיטה ובית ספר לרפואה.
מערכת התנועה

מערכת התנועה היא מערכת איברים בגוף בעלי חיים אשר אחראית על ייצוב והנעת הגוף. מערכת זו מורכבת משני חלקים אשר פועלים ביחד: השלד והשרירים 
השלד הוא מבנה המורכב מעצמות המחוברות זו לזו במפרקים. תפקידיו של השלד הם: תמיכה וייצוב הגוף, הגנה על איברים הפנימיים וכיוון תנועות הגוף באופן תקין. באזור המפרקים העצמות רכות וסחוסיות, והן קשורות זו לזו באמצעות הרצועות. 
השרירים מתחברים אל העצמות באמצעות הגידים, ויחד עם העצמות, בעל החיים מניע את איבריו כמערכת של מנופים: השרירים מתכווצים ומתרפים, מושכים את קצות העצמות סמוך למפרקים ומניעים את האיברים כך שקצותיהם נעים בתנועה גדולה בייחס לכיווץ. התיאום בין השרירים נעשה במוח הקטן.
הארמייה ה-40 (ברית המועצות)

היסטוריה

היחידה הוקמה באוגוסט 1941 על בסיס היחידות של החזית הדרום-מערבית. היעד של הארמייה היה לתמוך ביתר היחידות של החזית שכותרו על ידי ורמאכט. יחידות הארמייה החלו בקרבות על הקו ההגנה על הגדה המזרחית של הדנייפר. לקראת 15 בספטמבר רוב היחידות של החזית כותרו, מפקדת החזית חוסלה כולל מפקד החזית. יחידות הארמייה ה-40 הצליחו לשגת והמשיכו בקרבות מגננה. בדצמבר 1941 הם קיבלו פקודה להתחיל במתקפת נגד לכיוון העיר קורסק. למרות הצלחות נקודתיות היעד למומש. בהמשך יחידות הארמייה לחמו בגזרת העיר וורונז'.
בסוף 1943 הארמייה נכללה ביחידות של החזית האוקראינית הראשונה. היא השתתפה בקרב דנייפר, קרב קורסון-צ'רקאסי, מבצע יאשי-קישינב, מצור על בודפשט, קרב פראג.

לאחר סיום הלחימה, בקיץ 1946 הארמייה ה-40 פורקה.
ולדימיר

היסטוריה

ראשית נוכחותם של בני-האדם באזור התקיימה כבר לפני כ-25,000 שנים. באופן מסורתי, מועד הקמת העיר הוא 1108, בהתאם לעדויות בכתבי עת עתיקים והגרסה לפיה העיר הוקמה על ידי הנסיך ולדימיר השני, מונומך. הסיבה להקמת העיר, לפי אותה הגרסה הייתה הרצון של ולדימיר להרחיק את עצמו מערים ותיקות כמו רוסטוב וסוזדל. בשנת 1958 צוינו 850 שנים לייסוד העיר.
לפי עדויות שהתגלו בשנות ה-90, ולדימיר הראשון נסיך קייב ביקר בעיר כבר בשנת 990. בהתאם לכך, הוזז מועד הקמת העיר לשנת 990.

תקופת הזוהר

ללא קשר לשנת הקמת העיר, התקופה החשובה בתולדות העיר הייתה המאה ה-12. יורי דולגורוקי, הנסיך הגדול שייסד גם את מוסקבה, הקים את נסיכות ולדימיר-סוזדל והעביר את בירת רוסיה של קייב מקייב לוולדימיר. תקופת הזהר נמשכה עד לפלישת המונגולים לרוסיה. באותה התקופה ולדימיר הייתה אחת הערים הגדולות והיפות באירופה. מעמד העיר חוזק עוד יותר עם העברת מרכז מושבו של הארכיבישוף מטרופוליטני הרוסי מקייב לוולדימיר. באותה תקופה נבנו כנסיות, ארמונות ומבני ציבור רבים. רק 3 מהם שרדו עד היום: שער הזהב, קתדרלת דמיטרי הקדוש וקתדרלת עלייתה השמיימה של מרים, אם ישו. באותה תקופה נבנתה גם הכנסייה מפורסמת על נהר הנרל (Нерль, כ-12 ק"מ מהעיר), הנחשבת לאחד היהלומים של ארכיטקטורה הרוסית בימי הביניים.

נפילה

ב-8 בפברואר 1238, העיר נכבשה על ידי באטו חאן, שליט מונגולי. שריפה גדולה השתוללה בעיר. משפחת הנסיך הגדול נהרגה. מאז, לא חזרה העיר לעצמה. למרות זאת, עד לאמצע המאה ה-14 העיר הייתה מושבו של ארכיבישוף מטרופוליטני. כמו כן, על אף שבהדרגה, החשיבות הפוליטית עברה למוסקבה, התואר הרשמי של הצארים היה "הנסיך הגדול של ולדימיר". הצארים הוכרזו בקתדרלה של העיר, עד שקתדרלה דומה נבנתה במוסקבה.
קבר של אלכסנדר נבסקי היה בעיר עד לשנת 1703, אז הוא הועבר לסנקט פטרבורג.
מוספילם

היסטוריה

ראשיתם של אולפני מוספילם בשתי חברות הפקת סרטים שהוקמו במוסקבה בתחילת המאה ה-20 - האולפנים של אלכסנדר חנז'ונקוב (Александр Ханжонков) והאולפנים של יוסיף ירמולייב (Иосиф Ермольев). במסגרת הלאמת כל העסקים הפרטיים לאחר מהפכת אוקטובר עברו שני האולפנים האלה  לאחריות הרשות הממלכתית לקולנוע של רוסיה הסובייטית (גוסקינו, Госкино) וקיבלו את השמות "מפעל הסרטים הממלכתי מס' 1" ו"מס' 3". בשנת 1926 אוחדו מפעלים אלה  ובשנת 1927 החלה הקמת הבניינים החדשים באזור הרי הדרורים במוסקבה. במשך השנים שלאחר מכן החליפו האולפנים  את שמם עוד מספר פעמים עד שבשנת 1936 נקבע סופית השם "מוספילם" - "מוס'" מלשון "מוסקבה" ו"פילם" - "סרט".
בסמל אולפני מוספילם מופיעים שני סימני היכר ידועים של העיר מוסקבה - פסל הפועל ואשת הקולחוז של ורה מוחינה ומגדל השעון של הקרמלין - מגדל ספאסקאיה. הסמל הזה הופיע לראשונה בסרט "אביב" (Весна‏, 1947) ומלווה את כל סרטי מוספילם, לעיתים בשינויים קלים.
במסגרת אולפני מוספילם בגלגוליהם השונים פעלו כמה מהיוצרים הידועים ביותר בקולנוע הרוסי - סרגיי אייזנשטיין, גריגורי אלכסנדרוב, מיכאל קאלאטוזוב, אנדריי טרקובסקי, אלדר ריאזנוב, סרגיי בונדרצ'וק, לאוניד גאידאי, גיאורגי דאנליה, ניקיטה מיכלקוב ואחיו אנדריי קונצ'לובסקי.
כיום פועלת החברה  כחברה ממשלתית שמשכירה את שטחי האולפנים והמשרדים שברשותה.
פאלקון כבד

יכולות ומבנה המשגר

למשגר יכולת נשיאה למסלול לווייני נמוך של כ־63 טון, וכ־27 טון למסלול גאוסטציונרי. זאת בהנחה של שיגור בתצורה מתכלה - שלושת השלבים הראשונים ישתמשו במלוא הדלק שבהם ללא אפשרות נחיתה חוזרת. אם תתבצע נחיתה חוזרת, היכולות יפחתו. יש המעריכים שהמשגר יוכל להביא רק כ־8 או 9 טון למסלול גאוסטציונרי באופן זה.

שלב ראשון

עיצוב המשגר מבוסס על רכב השיגור הסטנדרטי של החברה, המשגר הדו־שלבי פאלקון 9. לפאלקון הכבד שלב ראשון מרכזי שאליו צמודים שני שלבים ראשונים נוספים המשמשים כמאיצי צד, סגנון הדומה למשגר דלתא 4 כבד. בעוד שני מאיצי הצד זהים לשלב ראשון של פאלקון 9, שלדת השלב הראשון המרכזי הייתה צריכה לעבור עיצוב מחדש, על מנת שיוכל לעמוד בלחצים וברעידות החזקות שיוצר החיבור לשני המאיצים.
לכל שלב ראשון תשעה מנועי מרלין שמונעים בדלק נוזלי מסוג RP-1 (דלק קרוסין מזוקק) וחמצן נוזלי, כך שבסך הכל יש למשגר בשלביו הראשונים 27 מנועים רקטיים. כל שלושת השלבים הראשונים של הפאלקון הכבד מתוכננים להיות רב־שימושיים, ולנחות לאחר השיגור על היבשה או על אסדה באוקיינוס. הנחיתה נעשית באמצעות מספר בעירות רקטיות בשילוב עם סנפירי רשת (Grid fins) הממוקמים בחלק העליון של כל שלב ראשון, שיטה המפחיתה מיכולת השיגור של המשגר, שכן הוא לא מנצל את כלל מאגר הדלק שלו, אך מאפשרת להקטין את עלויות השיגור שכן עלות השלב הראשון היא עיקר עלות הטיל בפרט והשיגור בכלל.

שלב שני

השלב השני של המשגר זהה לשלב השני של הפאלקון 9, ומונע בעזרת מנוע מרלין 1D יחיד, המותאם לפעולה בתנאי ריק, עם כוח דחף של 934 kN. השלב השני יכול לפעול מספר פעמים, וזמן הבערה שלו בדחף מלא הוא 397 שניות.

פיתוח ושיגור הבכורה

פיתוח הפאלקון הכבד נמשך יותר משבע שנים, הוא הוצג לראשונה באפריל 2011 אז נטען שהשיגור הראשון יתרחש ב־2013, אך מאז מועד השיגור נדחה מספר פעמים עד ששיגור הבכורה התקיים בהצלחה ב־6 בפברואר 2018.
אילון מאסק סיפר במסיבת עיתונאים אחרי השיגור הראשון כי פיתוח הטיל היה קשה הרבה יותר משחשבו תחילה, וכי בשלוש הזדמנויות שונות שקלו לבטל אותו, לדבריו ספייס איקס השקיעה בפיתוח פאלקון כבד כ־500 מיליון דולר.
השיגור הראשון בוצע מכן השיגור LC-39A במרכז החלל קנדי. בדומה לשיגור הראשון של החללית דרגון 1.0, שנשאה איתה גלגל גבינה לחלל, גם הפעם המטען היה סמלי ויוצא דופן: מכוניתו הפרטית של אילון מאסק, טסלה רודסטר אדומה, בתא הכפפות היו עותק של הספר מדריך הטרמפיסט לגלקסיה, מגבת ושלט עם כיתוב "בלי פאניקה"; במושב הנהג ישבה בובה בחליפת האסטרונאוט של החברה; ברכב הושמעו השירים "Space Oddity" ו־"Life on Mars" של דייוויד בואי ללא הפסקה. למכונית חוברו שלוש מצלמות ששידרו ממנה בשידור חי למשך מספר שעות. היא שוגרה למסלול אליפטי סביב השמש בו תגיע אל מעבר למרחק של מאדים מהשמש.
שני המאיצים הצדדיים, שזו להם הטיסה השנייה לחלל, שבו ונחתו בהצלחה במנחתים ייעודיים סמוך לאתר השיגור יחד. המאיץ האמצעי לא הצליח לנחות והתרסק באוקיינוס במהירות 480 קמ"ש, 100 מטר מהאסדה עליה יועד לנחות.

מחיר

מחיר השיגור של פאלקון כבד נע בין 90 מיליון דולר כאשר מאיצי הצד נוחתים חזרה ל־150 מיליון דולר לתצורה בה כל שלושת השלבים המאיצים משתמשים במלוא הדלק שבהם. מדובר במחיר תחרותי מאוד בשוק שיגורי הלוויינים. (לשם השוואה: טיל דלתא 4 כבד מסוגל לשגר מטען במשקל קטן בכ-50% מפאלקון כבד אך עולה יותר מפי 2 ממנו - 350 מיליון דולר.)

שיגורים

הפעלתו המסחרית הראשונה של הפאלקון הכבד הייתה ב-11 באפריל 2019, עם שיגור לוויין התקשורת הסעודי ArabSat 6A. בשיגור הזה, לראשונה בפאלקון כבד, שלושת המאיצים של הפאלקון נחתו בחזרה בהצלחה, אולם עקב רוחות וגלים גבוהים, המאיץ המרכזי אבד בים.
Space Quest (סדרת משחקים)

מסע בחלל (או ספייס קווסט) היא סדרת משחקי מחשב בעלת 6 פרקים, בז'אנר משחקי ההרפתקה והמדע הבדיוני. הסדרה עוקבת אחר רוג'ר ווילקו, שרת חללית.
המשחק פותח על ידי צמד המפתחים מארק קרו וסקוט מורפי (המכנים עצמם שני בחורים מגלקסיית אנדרומדה) והופץ על ידי חברת סיירה און ליין.
בכל סדרת המשחקים ישנם קטעי פרודיה על מלחמת הכוכבים ומסע בין כוכבים, בנוסף מוזכרים כפרודיה דברים ממקדונלד'ס ועד מיקרוסופט. הסדרה מאופיינת על ידי הומור מטורף של יוצרי הסדרה לכל אורך ששת המשחקים.

מקור הסדרה

מארק קרו וסקוט מורפי שעבדו יחד בעבר על המשחק "הקדרה השחורה" מבית סיירה, רצו ליצור משחק הרפתקה מדע בדיוני ובעיקר מצחיק, בדומה לרוב משחקי ההרפתקה באותה תקופה. בנוסף לזה רצו ליצור גיבור שתפקידו שרת בחללית "ארקדה" (הגיבור מתחיל את המשחק כדמות שולית בחללית ועד מהרה נהפך לגיבור).
RTP2

היסטוריה

ערוץ RTP2 החל בשידוריו ב-25 בדצמבר 1968. עם זאת, רק ב-21 בנובמבר 1970 הערוץ החל בשידורים רציפים וקבועים.
ב-21 ביולי 1978 הופסקו שידורי הערוץ בשל שיפוצים, והם התחדשו כמה חודשים מאוחר יותר, ב-16 באוקטובר אותה שנה, כאשר הופרד הערוץ מ-RTP1, לרבות הקמת צוותים ייחודיים והפקת תוכניות מקוריות עבור הערוץ. שינויים אלו לא שרדו זמן רב, ובראשית שנות ה-80, בשל קיצוצים, אוחדו שני הערוצים בשנית.
בשנת 1990 עבר הערוץ מיתוג מחדש, ושמו שונה ל"ערוץ 2", ובשנת 1992 שונה שמו שוב ל-TV2. הססמה של הערוץ הייתה "טלוויזיה אחרת".
בשנת 1994, לאחר עלייתם של שני ערוצי טלוויזיה פרטיים (SIC ו-TVI) לאוויר, נאלץ TV2 להתמקד בשידור תוכניות לקהלים קטנים יותר, ובוצעו שינויים משמעותיים בלוח השידורים של הערוץ. שידור משחקי כדורגל ואופרות סבון הופסקו, ובהתאם לכך קהל הצופים של הערוץ קטן. מאז השינויים שבוצעו, הערוץ משדר תוכניות תרבות, תעודה, אומנות, מדעים וילדים. בשל כך, RTP2 נחשב כיום לערוץ טלוויזיה ברמה גבוהה יותר לעומת יתר ערוצי הטלוויזיה.
ב-27 באפריל 1996 הוחזר השם הישן של הערוץ, RTP2, תוך הפסקת שידורי הפרסומות. לוח השידורים לא השתנה. כמו כן, בנובמבר 1999, הערוץ החל לשדר בשעות מסוימות בפורטוגזית בערוץ יורוניוז.
ב-2002 הערוץ החל לשדר במשך 24 שעות ביממה.
ב-14 במאי 2012, RTP2 הפך לערוץ הטלוויזיה הפורטוגלי הראשון שמשדר בפורמט 16:9.
עיון (כתב עת)

עיון (באנגלית: Iyyun: The Jerusalem Philosophical Quarterly) הוא כתב עת ישראלי לפילוסופיה, רבעון היוצא לאור על ידי החברה הפילוסופית בירושלים ומרכז ברגמן בפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטה העברית, ובסיועו של משרד החינוך והתרבות.  
כתב העת נוסד על ידי הפילוסופים סיני אוקו, מרטין בובר, שמואל הוגו ברגמן ויוליוס גוטמן בשנת 1945. תחילה ראה אור בהוצאת מחברות לספרות ולאחר מכן, בסיוע מוסד ביאליק, משרד החינוך והתרבות והאוניברסיטה העברית, במסגרת "החברה הפילוסופית בירושלים". עד לשנת 2016 ראו אור 65 כרכים.
בעמוד הראשון של כתב העת מוצהר כי "עיון מפרסם מאמרים, דיונים, מאמרי ביקורת וסקירות ספרים בכל תחומי הפילוסופיה, פרי עטם של מחברים מכל אסכולה פילוסופית או מתודת מחקר".
החל משנת 1990 עיון רואה אור בעברית או באנגלית לחלופין.  
כיום (2012) העורך הוא פרופ' מרק שטיינר והעורכת האחראית היא חוה שור.
צדביטה זאגרב

היסטוריה

המועדון הוקם בשנת 1991. משתתפת בליגה הקרואטית הבכירה מאז עונת 2002/03. ומשתתפת במפעלים אירופאים מעונת 2003/04.
בעונות 2006, 2010, 2011, הגיעה הקבוצה עד לחצי גמר הגביע הקרואטי. בעונת 2010/11 הקבוצה הגיעה עד לגמר הפלייאוף והפסידה את אליפות קרואטיה לק.ק זאגרב. ובנוסף, הגיעה הקבוצה גם לחצי גמר היורוקאפ והפסידה לאוניקס קאזאן.
בעונת 2011/12, זכתה הקבוצה בגביע הקרואטי הראשון בתולדותיה, לאחר ניצחון בגמר מול קבוצת ק.ק. זאגרב. בנוסף הגיעה הקבוצה עד לגמר הליגה האדריאטית והפסידה לקבוצת מכבי תל אביב 87-77. ובסיום העונה הפסידה בגמר הפלייאוף לציבונה זאגרב 3-1.
בעונת 2013/14, עם המאמן יסמין רפשה זכתה בדאבל הראשון בתולדותיה כאשר זכתה לראשונה באליפות קרואטיה (לאחר 0-3 בסדרת הגמר מול ציבונה זאגרב) ובגביע השני שלה (לאחר ניצחון 68-86 בגמר מול ק.ק. זאגרב). כמו כן העפילה שוב לגמר הליגה האדריאטית אך שוב הפסידה. בגמר הסופרקאפ הקרואטי הפסידה לציבונה 82-61.
ההיכל הביתי של הקבוצה הוא סוטינסקה ורלה הנמצא בשכונת פודסוסד. ובעל קיבולת של 2,000 מקומות ישיבה. במסגרת היורוקאפ עוברת הקבוצה לארח בהיכל דראזן פטרוביץ' המכיל 5,400 מקומות.
בקיץ 2019 התמזגה הקבוצה עם אולימפיה ליובליאנה, וכעת נקראת צדביטה אולימפיה מהעיר ליובליאנה.
קבר הרדינג

מבנה

המבנה מעוצב כמקדש יווני - אכסדרת עמודים עגולה כפולה נטולת תקרה מאבן שיש לבנה, הנישאת מעל בסיס מדרגות עגול. קוטרה הוא 31 מטרים וגובהה 16 מטרים. בכיכר העגולה שבתוך האנדרטה ממוקמים קברי הרדינג ואשתו. האנדרטה עוצבה לפי משאלתם של בני הזוג להיקבר בשטח פתוח. היא תוכננה על ידי הנרי הורנבוסטל, אריק פישר ווד ואדוארד מלון.
האנדרטה שוכנת במסגרת פארק בשטח של 40 דונם, הקרוי על שמו של הרדינג.
הרדינג מת במפתיע במהלך כהונתו כנשיא, בשנת 1923. אשתו נפטרה בשנה שלאחר מכן. הם נקברו במרתף קבורה בבית קברות בעיר מריון, שבה גרו במשך חלק ניכר מחייהם. בניית האנדרטה החלה בשנת 1926 מכספי תרומות פרטיים, שנאספו מכמיליון אזרחים וכן מארצות חו"ל. הבנייה הסתיימה ב-1927. באותה שנה הועברו אליה גופות בני הזוג ונקברו בה מחדש. מסיבות שונות נחנכה האנדרטה באופן רשמי רק ב-16 ביוני 1931, במעמד הנשיא דאז הרברט הובר.
בשנות השמונים הועברה הבעלות על האנדרטה מאגודת הזיכרון לוורן הרדינג אל החברה ההיסטורית של אוהיו. באמצע שנות השמונים נערך שיפוץ מלא של האנדרטה.
האנדרטה היא האחרונה בקברים הנשיאותיים המסוגננים שנבנו בארצות הברית, שהראשון שבהם היה קבר הנשיא לינקולן בספרינגפילד שבאילינוי. יורשי הרדינג בחרו במקומות קבורה פשוטים יותר, שחלקם שולבו בספריות הנשיאותיות שהוקמו על שמם.
בעיר מריון נמצא גם בית המגורים של משפחת הרדינג, המשמש כמוזיאון לזכרו של הנשיא.
זניט סנקט פטרבורג (רוגבי)

פרימורץ

מועדון הרוגבי נוסד לראשונה בשנת 1974 בשם "פרימורץ" («Приморец») והתמודד באליפות ברית המועצות ברוגבי ובגביע הלאומי ברוגבי. בשנת 1977 המועדון העפיל לגמר הגביע הסובייטי ומחלקת הנוער שלו באותה שנה סיימה במקום השני באליפות הנוער. המועדון פורק בהמשך והוקם מחדש בשנת 2011.

זניט

בקיץ 2019 אורגן מחדש בשם "זניט סנקט פטרבורג" בחסות מועדון הכדורגל "זניט" וחברת גזפרום, במהלך שזכה לתמיכת פדרציית הרוגבי הרוסית.
ארגון האמנה לביטחון משותף

ארגון האמנה לביטחון משותף (Организация Договора о коллективной безопасности ,ОДКБ) הוא ברית פוליטית-צבאית שהוקמה על ידי חבר המדינות העצמאיות על בסיס האמנה לביטחון משותף שנחתמה ב-15 במאי 1992 ומאגדת תחת ברית אחת את כל צבאות המדינות החברות בחבר המדינות העצמאיות. מטה הארגון ברחוב ורברקה 7, מוסקבה, רוסיה.
הספרייה המרכזית ע"ש ארן

תולדות הספרייה

בראשית שנות השישים החלו ההכנות להקמת המכון להשכלה גבוהה נגב בבאר שבע, מכון שהפך לימים לאוניברסיטת בן-גוריון בנגב. בבניין הראשון של המכון הוקמה בשנת 1965 ספרייה והמנהלת הראשונה הייתה ד"ר נורית רויטברג. הספרייה החלה את דרכה עם אוסף של כ 1500 ספרים, בעיקר בנושא אזור הדרום, עם השנים גדל אוסף הספרים בספרייה עד שבשנת 1971 מנה כ- 71,000 ספרים ובעשור השני של המאה ה-21 מנה למעלה ממיליון כותרים. גודל הספרייה השפיע על ההחלטה על הפיכת המכון לאוניברסיטה בשנת 1969. קטלוג הספרייה זמין לציבור הרחב באינטרנט.
הספרייה נקראת ע"ש שר החינוך זלמן ארן שהיה בין הדוחפים להקמת האוניברסיטה.

מבנה הספרייה

בסוף שנות השישים התקיימה תחרות לבניית הספרייה שבה זכה משרד "נדלר, נדלר, ביקסון, גיל אדריכלים". קודם לכן תכנן המשרד בבירת הנגב את בניין קולנוע קרן ואת בניין העירייה בעיר. אבן הפינה למבנה הספרייה הונחה בשנת 1971 והבניין נחנך בשנת 1972. הבניין היה המבנה הראשון בקריית האוניברסיטה.
המתכננים רצו להקים ספרייה שמתמודדת עם האקלים והרעיון של הקמת קמפוס אקדמי באמצע המדבר. המבנה בנוי בטון חשוף, בחזיתות הפונות לכיוון דרום ומזרח, החשופות לשמש שעות רבות ביום, עוצב הבטון בצורה ש"תשבור" את קרני השמש ותמנע התחממות מיותרת.
אולם הקריאה המרכזי של הספרייה הוא חלל גדול המחולק למפלסים שונים לקבלת פרטיות מצד אחד והמשכיות מצד שני. בתקרת הספרייה עשרות חלונות המכניסים אור טבעי פנימה ומייתרים את השימוש בתאורה מלאכותית בשעות היום.
אגדה אורבנית טוענת שחזית המבנה אמורה לדמות ינשוף כשזוג חלונות עגולים מדמים עיניים והחלונות שבגג מדמים נוצות.
שיר בית"ר

שיר ביתר הוא שירו של זאב ז'בוטינסקי. השיר חובר בפריז שנת 1932 כהמנון לתנועת הנוער בית"ר, אשר הקים ז'בוטינסקי בשנת 1923.  השיר נכתב בהברה ספרדית (בשונה למשל מרוב שירתו של ביאליק), מתוך אמונתו בהתאמתה ובעתידה בספרות העברית המתחדשת. השיר הולחן על ידי דב פרנקל.
ככל שיריו ותרגומיו של ז'בוטינסקי, השיר היה ועודנו אהוד בקרב אנשי התנועה הרוויזיוניסטית וחניכי תנועת הנוער בית"ר, ונהוג לשיר אותו בטקסים, אזכרות והתקהלויות חגיגיות.   
שלמה בן יוסף, עולה הגרדום הראשון, שר את השיר בזמן תלייתו.

תכנים ואמירות

נושאו העיקרי של השיר הוא תקומת ישראל בעת החדשה והדרכים והאמצעים להגיע אליה. כמו רבים ממנהיגיה של התנועה הציונית, סבר ז'בוטינסקי בתקופתו - המחצית הראשונה של המאה ה-20, כי תקומת ישראל תלויה בנוער, בדור הצעירים אשר יהיה מוכן לשאת על שכמו את ביצוע המטלות החיוניות לה. התכונות ההכרחיות לדור הצעירים שיהיו כחיילים בצבא יהודי, לא רשמי, הן הקרבה ללא מצרים, כשרונות מופלגים, ונדיבות נפש וקשיחותה, גם יחד. ראוי לנוער הלוחם על תקומתה של האומה, אליבא דז'בוטינסקי, לומר את דברו ללא היסוסים, גם אם לאמירה זו יהיה מחיר כבד מצד המתנגדים: "כִּי שֶׁקֶט הוּא רֶפֶשׁ". ההיסטוריה היהודית והאתרים שבהם התחוללה: במרד הגדול ומרד בר כוכבא "בֵּיתָר הַנִּלְכָּדָה, יוֹדֶפֶת, מַסָּדָה" במיוחד בארץ ישראל, היא משאב האומץ והגבורה של הנוער, שנטל על עצמו להחזיר את הריבונות היהודית בארץ ישראל, שהיא עיקרו של הרעיון הציוני.
ז'בוטינסקי קרא בשירו להקמת גזע, ביטוי מטאפורי לענף דורי חדש, אשר יתאפיין בחוזק ובעוצמה, בדיוק כמו גזע של עץ.
תכונותיו של הדור החדש יהיו "גאון, ונדיב ואכזר", שהן התכונות הנדרשות להקמת הריבונות היהודית החדשה בארץ ישראל; "גאון" הוא בעל התנהגות מלאת כבוד וגאווה חיובית, בדומה למשנתו של ז'בוטינסקי על חשיבתה של התנהגות מכובדת ב"הדר", ועל מקומו של הפרט בחברה, למשל, ביצירתו "שמשון", כי "כל יחיד הוא מלך", וברוח זו תבע מתלמידיו להוות דוגמה ומופת לגאווה דתית ולאומית (בגרסתו המקורית של השיר נכתב "גאיון" ולא "גאון"). "נדיב", הוא בעל תכונות אציליות, גם במצב שבו מושפל היהודי, בגלות או בארץ ישראל, עליו להיות נדיב, לכבד את עצמו: "נוצרת בן מלך, בכתר דוד נעטר". "אכזר" הוא בעל יכולת לנהוג בתקיפות ובכוח, ולקיים עמידה איתנה על זכות היהודי להיות גאה בעברו ובמוצאו, ולהאבק על קיומו.
על פי פרופ' דן מירון השיר הוא אחד משמונת  שיריו הציוניים-פוליטיים של ז'בוטינסקי, ורב "המשקע שהותירו בתודעה הספרותית והציבורית ואפילו בזיכרון הלשוני העברי כשלעצמו. המטבעות הלשוניות שטבע בהן המשורר נעשו ל"חלק מהמטווה הקיים והעומד בשיח הציבורי העברי במשך שבעים שנה"; בשמונת שירים אלו "מצא הז'אנר של ההימנון הציבורי, ... את גיבושו המודרני השלם, ה'קלסי', הראשון"; ז'בוטינסקי הטביע בהם "מוזיקליות",  "בהירנות" במבע, ושימוש ב"מילון' הכלל יישובי, ובכלל זה של "השמאל הציוני". מירון סובר כי "שיר ביתר" הוא "האמנותי שבין ההמנונים", ו"ככל שהשיר היה שיר פוליטי מובהק הוא גם עוצב כיצירת אמנות שלמה ו'סגורה'".
חיים טשרנוביץ

הרב חיים טשרנוביץ (1870 – 15 במאי 1949), שכינויו הספרותי היה רב צעיר, היה סופר עברי, רב, מורה, מרצה ופובליציסט.

ביוגרפיה

חיים טשרנוביץ נולד לרב אלכסנדר זיסקינד ולאה בת הרב שלמה דרוזד בסורז' עיירה קטנה ליד עיר המחוז בויטבסק, ברוסיה הלבנה, שנכללה בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית (כיום בבלארוס). סבו, שהיה רב העיר, לימד אותו מפיו. בשנת 1893 נשא אשה ויצא לעיר קובנה שבליטא, ללמוד בישיבה הידועה "כולל הפרושים", שבהּ למד בעת שעמדה תחת חסותו של רבי יצחק אלחנן ספקטור.
בשנת 1897 עבר עם משפחתו לעיר אודסה שבאוקראינה, לכהן כרב העיר. באודסה התקרב לחוגים הציוניים של אחד העם וחבריו, ואף החל לפרסם את מאמריו ב'השילוח', כתב העת של אחד העם, תחת החתימה "רב צעיר". בשל התקרבותו לחוג של אחד העם הורעו יחסיו עם החרדים. 
בשנת 1902 הקים באודסה "קיבוץ" של תלמידי ישיבה צעירים, ברוחו המיוחדת, ששילבה תורה עם ציונות. הקיבוץ של תלמידיו הפך מאוחר יותר לגרעין של "הישיבה" באודסה. הוא עמד בראש ישיבה זו עד שנת 1911. בין השנים 1914-1911 עמד בראשה ד"ר ישראל אברהם רבין.
בשנת 1911 ביקר הרב טשרנוביץ בארץ ישראל, והביקור הפך את חייו ואת השקפותיו. טשרנוביץ יצא לגרמניה להשלמת לימודיו הגבוהים, ולמד באוניברסיטת ברלין, ובאוניברסיטת ברן שבשווייץ. בשנת 1914 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת וירצבורג בגרמניה. את שנות מלחמת העולם הראשונה עשה עם משפחתו בעיר לוזאן, ועם תום המלחמה לא חזר לארץ ישראל, אלא חיפש משרה באירופה.
בשנת 1923 היגר הרב טשרנוביץ לארצות הברית, השתקע בעיר ניו יורק, ולימד בהּ כפרופסור ב"מכון למדעי היהדות" (Jewish Institute of Religion) הרפורמי, מייסודו של הרב סטפן וייז, עד יומו האחרון.
אחיו היה שמואל טשרנוביץ; אחייניתו היא סופרת הילדים הידועה ימימה אבידר טשרנוביץ, אחיינו הוא יעקב צור, שהיה שגריר ישראל בארגנטינה ובצרפת, ואביו של מוקי צור, היסטוריון תנועת העבודה בארץ.
על שמו של רב צעיר קרויים שני רחובות בישראל: בקריית משה שבירושלים ובמתחם יהודה המכבי שבתל אביב.
תחיה בת-אורן

תחיה בת-אורן (נולדה בנובמבר 1923) היא עיתונאית ושדרנית רדיו, משוררת וציירת.

ביוגרפיה

בת אורן נולדה ב-1923 בססקצ'ואן, קנדה, ועלתה לארץ ישראל ב-1931. בוגרת המדרשה הממלכתית למורים לאמנות בהרצליה. 
הייתה עורכת "פינת האשה" ב'קול ישראל' ובעלת טורים אישיים בעיתונות היומית, בשבועון "לאשה" ובירחונים "את", "בית", "מחשבים" ו"סגנון". מחברת ספרי בישול והליכות בית ומחברת הספר הפמיניסטי הראשון בעברית "שיחרור האשה – לאן?".
בת-אורן הייתה נשואה לאיש הקולנוע אשר הירשברג. בתה היא הזמרת אסתר שמיר.
פויבה

פויבה (איטלקית יחיד Foiba, רבים Foibe) הוא כינוי לבולען דמוי משפך הפוך הנפוץ במאות באזורים הקארסטיים בסלובניה, קרואטיה ואיטליה. מקורו של המונח במילה הלטינית "fŏvea" שמשמעה "נקרה". עומקה של פויבה עשוי להגיע עד 200 מטר.
ממונח זה נגזר שמו של טבח פויבה המיוחס לצבא הפרטיזנים היוגוסלבי ולמשתפי פעולה במשך מלחמת העולם השנייה ולאחריה באוכלוסייה האיטלקית, בפשיסטים ובאחרים בשטחים שכבש, בשל כך שהפויבות שימשו להחבאת גופות.