google/wiki40b huggingface dataset:
אב הזמן

אַב הַזְּמַן (ידוע גם בכינוי סַבָּא זְמַן) הוא האנשה של הזמן. דמותו מוצגת בדרך כלל כקשיש מזוקן, לבוש גלימה הנושא עמו שעון חול או מכשיר מדידת זמן אחר, כסמל לתנועה המתמדת של הזמן, וכן חרמש, הקושר בין התנועה המתמדת של הזמן למוות, אשר הוא בלתי נמנע. לעיתים הוא מופיע יחד עם תינוק השנה החדשה, כדימוי לשנה החולפת המפנה את מקומה לשנה הבאה.
ארטיום דולגופיאט

ביוגרפיה

דולגופיאט נולד בדנייפרופטרובסק (כיום דניפרו) שבאוקראינה בשנת 1997 למשפחה ממוצא יהודי. אביו בצעירותו התאמן בהתעמלות גם הוא. דולגופיאט החל להתאמן בהתעמלות בגיל שש.
בשנת 2009, בגיל 12, דולגופיאט עלה עם משפחתו לישראל והתמקם עמה בראשון לציון. הוא החל להתאמן בקבוצת ההתעמלות של אגודת מכבי תל אביב ותחילה גם למד בבית הספר שבח מופת שבעיר אך מאוחר יותר עבר ללמוד בבית ספר בראשון לציון. את שירותו הצבאי דולגופיאט העביר במעמד של ספורטאי מצטיין ושירת בבסיס תל השומר.

קריירה

בשנת 2014 הוא השתתף באולימפיאדת הנוער נאנג'ינג והגיע למקום החמישי בקפיצות, למקום השביעי בתרגיל הקרקע, ולמקום העשירי בקרב רב.
בשנת 2015 הוא השתתף בגרנד פרי אוסייק בקרואטיה וזכה במדליית זהב בתרגיל הקרקע. באליפות העולם בגלאזגו הוא סיים במקום 103 במוקדמות הקרב רב. באותה השנה דולגופיאט הדיח לראשונה את אלכס שטילוב מתואר אלוף ישראל בתרגיל הקרקע, הנחשב לתרגיל החזק של שטילוב. בסוף שנת 2016, דולגופיאט סבל מכאבי גב שהשביתו אותו מפעילות ספורטיבית לתקופה של שלושה חודשים.
באליפות העולם 2017 שנערכה במונטריאול, קנדה, דולגופיאט זכה במדליית כסף בתרגיל הקרקע לאחר שקיבל ציון של 14.533. בכך היה למתעמל הישראלי השני שזכה במדליה באליפות העולם והראשון שזכה במדליית כסף. באליפות אירופה שנערכה בקלוז', רומניה הוא סיים במקום הרביעי בתרגיל הקרקע. באותה השנה הוא זכה במדליית כסף בגרנד פרי אוסייק בקרואטיה בתרגיל הקרקע בתוצאה של 14.700. עוד באותה שנה דולגופיאט השתתף במכביה העשרים, שהוגדרה גם כאליפות ישראל, וזכה בשתי מדליות זהב בתרגיל קרקע וסוס סמוכות ובמדליית ארד בקפיצות. ב-26 בדצמבר הוא נבחר לספורטאי השנה על ידי הוועד האולימפי בישראל במסגרת טקס פרסי הספורט הישראלי שהתקיים בהבימה.
באליפות אירופה 2018 שנערכה בגלאזגו, דולגופיאט עלה לגמר מכשיר הקרקע מהמקום הראשון וזכה במדליית כסף לאחר שקיבל ציון של 14.466 בגמר. באותה השנה זכה במדליות נוספות בתחרויות בינלאומיות מסוג 'World Challenge Cup'. במאי זכה במדליית כסף בתרגיל הקרקע בתחרות שנערכה בקרואטיה; ביוני זכה שוב במדליית כסף בתרגיל הקרקע, לאחר שקיבל ציון של 14.950 בתחרות שנערכה בסלובניה; ובספטמבר זכה בשתי מדליות זהב בתחרויות שנערכו בסומבטהיי שבהונגריה, ובפריז. באליפות העולם באותה השנה שנערכה בדוחה שבקטר, דולגופיאט סיים במקום החמישי בתרגיל הקרקע עם ציון של 14.566 נקודות, ציון זהה לאמריקאי יול מולדאוור, שסיים רביעי עקב רמת ביצוע טובה יותר.
באליפות העולם 2019 שנערכה בשטוטגרט, גרמניה, זכה דולגופיאט במדליית כסף בתרגיל הקרקע בפעם השנייה בקריירה. הוא העפיל לגמר לאחר שסיים במקום הראשון במוקדמות עם ציון של 15.033 ובגמר סיים במקום השני לאחר שקיבל ציון של 15.200, עשירית הנקודה ממדליית הזהב של קרלוס יולו הפיליפיני (15.300). באליפות אירופה באותה השנה שנערכה בשצ'צ'ין, פולין, זכה דולגופיאט במדליית כסף עם ציון של 14.900 נקודות בגמר תרגיל הקרקע לאחר שהעפיל לגמר הקרקע מהמקום הראשון עם ציון של 15.366 נקודות. עוד באותה השנה הספיק דולגופיאט לזכות במדליית זהב בגביע העולם באוסייק, מדליית כסף בגביע העולם בפריז ובמדליית זהב בגביע העולם בבאקו שהייתה אחת מתחרויות הקריטריון לטוקיו 2020.
הקלה (הר געש)

הקלה (איסלנדית: Hekla) הוא הר געש הממוקם בחלקה הדרומי של איסלנד, ופסגתו מגיעה לגובה של 1,941 מטרים. זהו מהרי הגעש הפעילים ביותר באלפי השנים האחרונות, כאשר יותר מ־20 התפרצויות געשיות תועדו בו החל משנת 874.
ההר הוא חלק מרכס געשי באורך של כ־40 ק"מ, כאשר הלוע המרכזי מכונה Heklugjá. ההר אחראי ל־10% מפיזור הטפרה ברחבי איסלנד במאות השנים האחרונות.
בתקופות שקטות הר הגעש מתכסה בשלג ובקרחונים. פעילות סיסמית מתרחשת בדרך כלל זמן קצר מאוד קודם להתפרצות, ובעוצמה נמוכה. קשה להעריך את משך ההתפרצות הצפוי מהר זה, היות שהתפרצויות עבר נמשכו בין ימים בודדים לשנתיים. יחד עם זאת ישנו קשר בין אורך התקופה השקטה קודם ההתפרצות, לבין עוצמת ההתפרצות שאירעה לאחריה.
צבועון הרעמה

נתונים פיזיים

צבועון הרעמה דומה במראהו לצבוע מפוספס קטן. יש לו חוטם צר יותר ואוזניים חדות בהם הוא נעזר לצוד טרמיטים. הוא בעל פסים שחורים על גבי פרווה צהבהבה ורעמה ארוכה לאורך הצוואר והגב שלו. הרעמה מוגבהת במהלך עימותים על מנת להראות גדול יותר.
אורכו של צבועון הרעמה הוא 80-55 ס"מ, לא כולל זנב עבות באורך 30-20 ס"מ. הגובה שלו הוא 50-40 ס"מ בכתפיים. צבועון בוגר שוקל 14-9 ק"ג. כפות רגליו בעלות 5 אצבעות בניגוד לצבועים אחרים בעלי 4 אצבעות. השיניים שלו והגולגולת שלו דומים לצבועים אחרים, למרות ששיני הלחיים שלו מתמחות באכילת חרקים.
ככל שהצבועון מזדקן, הוא יאבד חלק משיניו. הדבר כמעט ולא משנה את הרגלי התזונה שלו הודות לרכות של החרקים מהם הוא ניזון.

תפוצה ומחייה

צבועון הרעמה חי באזורים פתוחים, במישורים יבשים ואזורי סבך תוך הימנעות מאזורים הרריים. עקב סוג המזון הייחודי שלו, ניתן למצוא אותו רק באזורים בהם קיימים טרמיטים ממשפחה מסוימת. הטרמיטים הללו מסתמכים על עשב דרוך או מת והם נמצאים בעיקר באזורי מרעה וסוואנות, כולל אזורי חוות. במשך רוב השנה, הוא מבלה את זמנו בטריטוריות משותפות המכילות עד לתריסר מאורות, המאוכלסות כ-6 שבועות כל פעם.
קיימות 2 אוכלוסיות נבדלות: אחת באפריקה הדרומית, והשנייה במזרח וצפון-מזרח אפריקה.

התנהגות

צבועון הרעמה הוא יצור לילי ביישן, שישן במאורות תת-קרקעיות במשך היום. הוא משתמש במאורות קיימות של צבועונים אחרים, דורבנים או ארנבים, למרות שהוא מסוגל לחפור לעצמו מאורה.
בלילה אחד צבועון מסוגל לצרוך עד ל-200,000 טרמיטים בעזרת לשונו הארוכה והדביקה. הוא נזהר לא להרוס את תל הטרמיטים או לאכול את כל המושבה, דבר שמבטיח שהטרמיטים יוכלו לבנות את המושבה שלהם מחדש ובכך להבטיח לו מקור מזון בלתי נדלה. הצבועון יזכור את מקומה של מושבת טרמיטים ויחזור לשם על מנת לחסוך לו את הסכנות שבמציאת מושבה חדשה. ידוע גם שהם ניזונים מחרקים, זחלים, וביצים, ולעיתים גם על יונקים קטנים וציפורים. בניגוד לשאר קרוביהם במשפחת הצבועיים, הם אינם אוכלי נבלות או צדים יונקים גדולים.
זכר בוגר הוא בעיקר בודד בזמן חיפוש אחר מזון, הדבר נחוץ בעיקר בגלל המחסור והתפוצה ההומוגנית של החרקים מהם הם ניזונים. לעיתים קרובות הם נחשבים בטעות כבעלי חיים בודדים. למעשה, הם חיים כזוגות מונוגמיים, עם הצאצאים שלהם ומגינים על הטריטוריה שלהם.
זכרים צעירים מגיעים לבגרות מינית לאחר שנתיים. תקופת הייחום משתנה ותלויה במיקומם, אך לרוב מתרחשת באביב או בסתיו. במהלך התקופה, זכרים בודדים יחפשו בטריטוריה משלהם, כמו גם בטריטוריות אחרות, אחר נקבה להזדווג איתה. זכרים דומיננטיים יזדווגו עם נקבות של זכרים פחות דומיננטיים מטריטוריות שכנות. הדבר גורם לרוב למריבות בין 2 זכרים, כאשר אחד נכנס לאזור של השני.
ההיריון נמשך 110-90 ימים, ובסופו נולדים 5-1 גורים (לרוב 3-2) בתקופה הגשומה, כשהטרמיטים פעילים. בששת עד שמונת השבועות הראשונים הגורים מבלים עם אמם במאורה. לאחר 3 חודשים, הם מתחילים בחיפוש אחר מזון בהשגחה, ולאחר 4 חודשים הם כבר עצמאיים לרוב. אולם, הם בדרך כלל ישתמשו במאורה של אמם עד לתקופת הייחום הבאה. בשבי הם מגיעים לתוחלת חיים של עד 15 שנה.

יחסים עם האדם

חקלאות עלולה להוות גורם שלילי על אוכלוסייתם עקב הרעלות בידי חוואים. הם לרוב נחשבים כחיות מועילות ולא מסוכנות על ידי חוואים. אולם, באזורים מסוימים הוא ניצוד בגלל פרוותו. מפגשים עם כלבים הם איום נוסף עליו.
ארץ ההרפתקאות (דיסני)

ארץ ההרפתקאות (באנגלית: Adventureland) היא אחת ה"ארצות" או ה"אזורים" בפארקי השעשועים של חברת וולט דיסני. הארץ מדמה את הג'ונגלים של אפריקה, ואסיה וכן אזורים במזרח התיכון. וולט דיסני אמר שמטרתה של ארץ זו להביא את המבקרים "רחוק מהציויליזציה - לג'ונגלים הרחוקים של אסיה ואפריקה".

דיסנילנד

ארץ ההרפתקאות בדיסנילנד שבקליפורניה כוללת את המתקנים מסע בג'ונגל, הרפתקאות אינדיאנה ג'ונס (נוספה בשנת 1983), בית העץ של טרזן (במקור בית העץ של משפחת הרובינזונים השווייצרית) וחדר הטיקי הקסום.

ממלכת הקסם

בממלכת הקסם בדיסניוורלד שבפלורידה, מחולקת ארץ ההרפתקאות לשני אזורים עיקריים - האחד - הכפר הערבי המתבסס על הסרט אלאדין משנת 1992, ובו נמצא חדר הטיקי הקסום (תחת הנהלה חדשה) והשני - הכיכר הקאריבית, בו נמצא מתקן שודדי הקאריביים.

דיסנילנד טוקיו

בדיסנילנד שבטוקיו ישנו מתקן רכבת הנהר המערבי וכן וריאציה שונה של חדר הטקיי הקסום בעל אופי יותר הוואיאי

דיסנילנד פריז

ארץ ההרפתקאות שבדיסנילנד שבפריז הוא בעל איפיוניים אסייתיים (בעיקר הודיים) וכן מאפיינים מרוקאיים. בארץ זו אין מסע בג'ונגל משום שמסעות נהר מקובלים מאוד בפארקי שעשועים באירופה, והמתכננים חשבו כי המתקן לא יהיה ייחודי.

דיסנילנד הונג קונג

בדיסנילנד שבהונג קונג נמצא במרכז ארץ ההרפתקאות אי נרחב, שעליו בית העץ של טרזן, וסביבו המסע בג'ונגל (בדומה למבנה נהרות אמריקה המקיפות בממלכת הקסם בארץ המערב הפרוע את האי של תום סוייר.
בארץ זו מתוכננת להיבנות (בשנת 2007) רכבת ההרים רוחות גועשות המצוייה גם בטוקיו דיסניסי.
ז'רביניו

קריירה

ז'רביניו החל את הקריירה שלו בבוורן, אליה הצטרף בעונת 2004/2005 ושיתף פעולה עם חברו לנבחרת עמנואל אבואה.  הוא שיחק במועדון במשך 2 עונות (2005-2007) וכבש 14 שערים ב-61 הופעות.
בסוף עונת 2006/2007 עבר ז'רביניו לליגה הצרפתית למועדון לה מאן. בעונתו הראשונה בליגה הצרפתית כבש ז'רביניו 2 שערים, בעונתו השנייה הוא כבר כבש 7 שערים ובשתי עונותיו כבש 9 שערים ב-59 הופעות.
לאחר הצלחתו בלה מאנס חתם ז'רביניו ליל לארבע שנים וסכום העברה עמד על 6 מיליון יורו.
בעונתו הראשונה כבש ז'רביניו 13 שערים ב-32 הופעות, בעונתו השנייה ערך ז'רביניו 42 הופעות בכל המסגרות ובהם כבש 18 שערים ויחד עם אדן הזארד עזר לליל להשלים דאבל בכך שזכו באליפות צרפת ובגביע הצרפתי.
ב-11 ביולי 2011 חתם ז'רביניו במועדון האנגלי ארסנל תמורת 12 מיליון יורו. ז'רביניו כבש צמד במשחק הבכורה שלו בארסנל נגד פ.צ. קלן.
ב-8 באוגוסט 2013 חתם ז'רביניו ברומא, שהעבירה לארסנל עבורו סכום של 8 מיליון ליש"ט. ז'רביניו קיבל את חולצה מספר 27.
ב-2016 עבר לקבוצת חביי צ'יינה פורצ'ן מליגת העל הסינית. ב-17 באוגוסט 2018 חתם ז'רביניו לשלוש שנים בפארמה.
אויגן יוכום

חייו

יוכום נולד בבאבנהאוזן, סמוך לאאוגסבורג, בגרמניה. הוא למד נגינה בפסנתר ובעוגב באאוגסבורג וניצוח במינכן. עבודתו הראשונה הייתה כפסנתרן חזרות באופרה של מינכן ואחר כך בקיל.
הופעתו הראשונה כמנצח הייתה עם הפילהרמונית של מינכן בשנת 1927, ובאותה שנה התמנה למנהל מוזיקלי בקיל. בתקופתו המוקדמת כמנצח הוא היה מנהל מוזיקלי בדואיסבורג, ברדיו ברלין, ומנצח באופרה של המבורג, שם ניצח על מוזיקה מאת מלחינים כמו פאול הינדמית ובלה ברטוק, שהנאצים אסרו על השמעתם בכל מקום אחר. בהמשך ייסד את תזמורת רדיו בוואריה וניצח על תזמורת הקונצרטחבאו באמסטרדם. בשנת 1975 התמנה למנצח כבוד של התזמורת הסימפונית של לונדון. הוא הרבה לנצח בפסטיבל ביירוית ובפסטיבל זלצבורג. 
יוכום זכור בעיקר בפרשנויותיו לאנטון ברוקנר. גם אחיו הצעיר, גיאורג לודוויג יוכום, היה מנצח.
שער האריות

שער האריות (בערבית: باب الأسباط, : "באב אלאסבאט" - "שער השבטים") הוא אחד משערי חומת העיר העתיקה של ירושלים הקרוי כך בשל תבליטי שני זוגות חיות הטרף משני צדדיו המזכירים אריות. יש הטוענים כי מדובר בברדלסים, שנחשבו בטעות לאריות וקיבעו בכך את השם המוכר.

היסטוריה

השער נבנה בין השנים 1538–1539, יחד עם שיפוץ ובניית חומות העיר העתיקה על ידי הסולטאן העות'מאני סולימאן הראשון.
בשנת 1865 הוכנס קו טלגרף לעיר העתיקה דרך שער האריות. בשנת 1913 רבו המקרים בהם יידו אבנים על נושאי המטה בהלוויות בסביבות השער. בסוף ימי השלטון העות'מאני ובתחילת ימי השלטון הבריטי התקיימה ליד השער תחנת משטרה קטנה.
במלחמת ששת הימים פרצו הצנחנים לעיר העתיקה דרך השער. זאת הייתה הפעם הראשונה בהיסטוריה של ירושלים שצבא פורץ אל העיר מכיוון מזרח. במהלך הפריצה נופצו דלתות השער, והן שוקמו לאחר שנתיים, בפברואר 1969.

מיקום

השער ממוקם בחומה המזרחית בחלקה הצפוני, והוא מוביל אל רחוב "שער האריות" שברובע המוסלמי של העיר העתיקה. בסמוך לצידו החיצוני של השער שוכן בית קברות מוסלמי.

שימוש

השער שימש כיציאה הראשית לכיוון הר הזיתים ולבית הקברות היהודי שעליו. התהלוכה של חגיגות נבי מוסא עברה גם היא דרך שער האריות. גם בחזרה מנבי מוסא התקיימה תהלוכה משער האריות להר הבית.
השער משמש ככניסה ראשית לעיר העתיקה עבור מוסלמים המבקשים להגיע אל מתחם הר הבית.

בתרבות

מ-1973 הופיע שער האריות על  5 לירות.
גל מרקל

ביוגרפיה

גל מרקל נולד בחיפה והוא אחד משלושת ילדיהם של אריאל ושלמה מרקל, סגן נשיא חברת ברודקום העולמית ויו"ר חברת "רמות" של אוניברסיטת תל אביב. למד בכתת מחוננים במרכז חינוך ליאו באק בחיפה.
בוגר תואר ראשון בהצטיינות (1996), דוקטורט באימונולוגיה בהצטיינות יתרה (2004), דוקטור לרפואה (2006) - כל תאריו מהאוניברסיטה העברית בירושלים. בוגר העתודה האקדמית.
בשנת 2005 התקבל לתוכנית תלפיות במרכז הרפואי שיבא - תל השומר והיה לחוקר עצמאי במכון אלה למלנומה במרכז הרפואי שיבא. ב-2006 סיים את הסטאז' בהצטיינות והחל משנת 2008 מכהן כמדען ראשי במכון אלה למלנומה. בשנת 2008 היה למרצה במיקרוביולוגיה ואימונולוגיה קלינית בפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב. בשנת 2010 התמנה למרצה בכיר בפקולטה ובגיל 37 קיבל את הפרופסורה שלו מאוניברסיטת תל אביב, מה שהפך אותו לפרופסור הצעיר ביותר בפקולטה לרפואה בתל אביב אי פעם.
בשנת 2014 הרצה ב-TED MED
מרקל הוא המייסד המדעי של חברת סי קאם, אשר נמכרה לחברת מרק ב-2015, מייסד-שותף של חברת 4C Biomed ויו"ר הוועדה המדעית המייעצת של Biond Biologics.
נשוי ואב לשניים, תושב רמת גן.
העובד הציוני

הקמת התנועה

תנועת "הציונות הכללית" הצמיחה מספר תנועות נוער, בהם "הנוער הציוני". בסופה של העלייה הרביעית נוצר בגליציה גרעין חלוצי שהשתוקק להקים בארץ ישראל קבוצה עצמאית. ראשוני העולים מתנועת "הנוער הציוני" עלו לארץ בתחילת שנות ה-30. היא הייתה קבוצה מאורגנת, שהתיישבה במחנה עבודה ליד פתח-תקווה. בעקבות מאורעות תרפ"ט, שרר בארץ מחסור בעבודה והתקיימו מאבקים בין ארגוני הפועלים על כיבוש כל מקום עבודה פנוי. חברי הקבוצה עברו קשיים וייסורי קליטה, שהיו מנת חלקם של כל הקבוצות במושבות, אולם הם שאבו את כוחם מהכרת שליחותם כלפי התנועה בגולה – לשמש לעולים החדשים מסגרת לקליטתם. כמו כן הם רצו להוכיח את זכות קיומו של סוג חדש במחנה העבודה, עובד ציוני-כללי, תוך הבלטת הייחוד שבהשקפת עולמו ושאל דמות זו  יתחנכו אלפי החברים בגולה.
חברי "הנוער הציוני" ראו כחובתם להצטרף להסתדרות הכללית, אך דרשו מהארגון אוטונומיה רעיונית  מלאה, לרבות הכרה בזכותם להתנגד לאחד במאי כחג העבודה ולהנפת הדגל האדום. עליית הנוער הציוני גברה במסגרת גל העלייה החמישית והם תרמו לבניית מושבות חדשות כמו: נס-ציונה, כפר-סבא ויבנאל. באותו זמן התאגדו בערים צעירים רבים הקרובים ברוחם לנוער הציוני. בשנים 1934-1935 התפלגו שורותיו של "הנוער הציוני" לציוני א – התאחדות הציונים הכלליים, חסידי רעיון של הסתדרות עובדים מאוחדת, ולציוני ב' – ברית הציונים הכלליים, אשר דגלו בדרך נפרדת לעובדים הציונים הכלליים. העובדים הציוניים-הכלליים שהשתייכו להסתדרות ראו צורך להתלכד ולהניח יסוד לסיעה מאורגנת בהסתדרות. לשם כך נקראו ב-22 בנובמבר 1935 לכינוס כללי של חברים ברעננה, שם נאמו מנהיגי התנועה משה קול (קולודני) ודניאל טנא (טננבוים). בכינוס השתתף באופן פעיל ברל כצנלסון, שהשמיע את דעתו על בעיות שונות שהועלו בו. כך קמה סיעת העובדים הציונים הכלליים בהסתדרות - "העובד הציוני".

פעילות של התנועה

עד לראשית המאה ה-21 הקימה תנועת העובד הציוני 6 קיבוצים (אושה, תל יצחק, ניצנים, עין השלושה, כפר גליקסון והסוללים) וכ-30 מושבים, 5 מוסדות חינוך במסגרת ארגון "יסודות" ואת מכון משואה להוראת השואה. קיבוצי התנועה היו מאורגנים תחילה במסגרת איחוד הקבוצות והקיבוצים עד למיזוגם לתק"ם ומאוחר יותר לתנועה הקיבוצית. ואילו המושבים היו מאוגדים בתנועת המושבים של העובד הציוני. הקיבוץ הראשון של התנועה היה אושה, שהוקם ב-7 בנובמבר 1937 על ידי חברי התנועה מפולין במסגרת התיישבות חומה ומגדל. 
מפלגת "העובד הציוני" הייתה אחד משני המרכיבים העיקריים (יחד עם מפלגת "עליה חדשה") 
שיסדו את המפלגה הפרוגרסיבית עם הקמת המדינה ב-1948. בהסכם האיחוד סוכם כי "העובד הציוני" יהיה נציג המפלגה בהסתדרות. משה קול היה יושב ראש המפלגה המאוחדת ושימש שר מטעמה. 
"ברית הציונים הכלליים" הייתה מחדשת לפעמים את ניסיונה להקים ארגון נפרד – אך תמיד ללא הצלחה. קצתם של חברי "הארגון" היו פורשים ממנו ומצטרפים לסיעת "העובד הציוני" בהסתדרות. בסופו של דבר הצטרפו כל העובדים הציוניים הכלליים להסתדרות, והארגון הנפרד של העובדים הציוניים הכלליים חדל מלהתקיים. התנועה השתתפה בבחירות להסתדרות בין השנים 1942-1959. 
ב-1961 התאחדה "המפלגה הפרוגרסיבית" עם "הציונים הכלליים" למפלגה הליברלית, ובהסתדרות התאחדה סיעת "העובד הציוני"  עם סיעת "איגוד העובדים הציונים הכלליים" בתוך מסגרתה של הסיעה הליברלית. בשלב מאוחר יותר, בתאריך 16 במרץ 1965, התפצלה תנועה זו מן הליברלים והקימה את המפלגה הליברלית העצמאית שראשיה היו משה קול שר בממשלות ישראל, גדעון האוזנר ויצחק ארצי חברי כנסת.
מיכאל כץ

מיכאל כץ (נולד ב-24 בינואר 1970) הוא שף ישראלי, בעבר שימש כשף הראשי ב"טרטוריה חבה" בשוק מחנה יהודה, ובקבוצת מסעדות אדום הירושלמית. לשעבר מורה בבית הספר היוקרתי "קורדון בלו" באנגליה.
בימים אלו מיכאל הוא מורה מן המניין בבית הספר לבישול "דן גורמה", ורכז קורס "הפרופשונל", עוסק ביזמות עסקית, הכוונת עסקי מזון, ומשתף פעולה עם חברת הפוד טק "גרין אוניקס" (Greenonyx).
מיכאל מקדיש זמן רב מזמנו לדור צעיר של טבחים פעילות זו באה לידי ביטוי בהכוונה וייעוץ "פרו בונו" ובעריכה וכתיבה של בלוג, הנועד לשמש ככלי עזר לדור הצעיר. להלן קישור לבלוג "טיפ הכוונה לטבח הצעיר".

ביוגרפיה

מיכאל כץ נולד בינואר 1970 בירושלים. אביו, יוסף כץ, הוא פרופסור אמריטוס לפיזיקה עיונית במכון רקח של האוניברסיטה העברית בירושלים. אמו, רות ירדני-כץ, עסקה בחינוך וסופרת.
מיכאל למד בבית הספר התיכון "בית חינוך" בעירו. את שירותו הצבאי עשה בסיירת הצנחנים, ולאחר מכן החליט להתמסר לבישול. לדבריו, "חומר הגלם בביתי היה תמיד בשר משובח או דגים טריים וגם הרבה ירקות טריים. ללא קשר למצב הכלכלי שהיה בבית במשך השנים, האוכל ואיכותו היה דבר קדוש. אבי, שמוצאו מבלגיה, היה חוזר הביתה מדי יום בשביל להכין לנו ארוחת צהריים. סגנון הבישול שלו היה יוצא דופן, מוקפד מאוד ואירופאי".
לאחר שירותו הצבאי נסע ב-1991 ללמוד בישול בבריסל בירת בלגיה. את הכשרתו החל במסעדת "ל'אקייה דו פאלה רויאל" (L'Écailler du Palais Royal), בעלת שני כוכבי מישלן, בניהולו של השף אטיליו באסו (Attilio Basso). במקביל למד בבית-ספר לשוליות מטבח (Infobo) יום בשבוע במשך שנתיים. ארבע שנים למד ועבד בבלגיה במסעדות יוקרה בעלות שניים ושלושה כוכבי מישלן – ב"לה וילה לורן" (La Villa Laorraine), "שה ברונו" (Chez Bruno) ו-"לה ברג'רי" (La Bergerie), שם שימש כסגנו של השף גי לפברה (Guy Lefevere).
לאחר שנות העבודה והלימוד שב לארץ ופתח את המסעדה "מיכאל & אנדרו" יחד עם המסעדן אנדרו ג'ייקובס מלונדון (ממקימי רשת המסעדות "ג'ירף" (Giraffe), שמרכזה בלונדון). המסעדה דורגה כאחת מעשר המסעדות הטובות בארץ על ידי המגזין האמריקאי "פרומרס" ("Frommer's") מדריך פודורס האמריקאי ("Fodor's") והמדריך הצרפתי "גו-מיו" (Gault-Millau), המדרג מסעדות באירופה ודירג גם מסעדות בארץ. המסעדה נסגרה ב-2001 בעקבות האינתיפאדה השנייה. כץ עבר ללונדון, שם עבד במשך שנה כשף של מסעדת הדגים "ראדלנד סטאבס" (Ruddland Stubbes) ולאחר מכן כשף של מסעדת "דה בראסרי" (The Brasserie). מפנה חד חל בקריירה שלו כאשר התקבל ללמד בסניף הלונדוני של בית הספר לבישול היוקרתי "קורדון בלו", ולימד כמורה מן המניין במשך שלוש שנים (מתחילת 2004 עד סוף 2006).
בשנת 2005 קיבל את התואר "Master chef of Belgium" מטעם איגוד השפים הבלגי על הישגיו בתחום.
בשנים 2006 עד 2009 שהה כץ במקסיקו ועסק בעיקר בפיתוח מזון באוויר מבוקר בחברת "סרל" (Serel) וגם התמקד בנתינת שיעורים וסדנאות בישול.
בשנת 2009 שב לארץ והתמנה כשף הראשי של מסעדות קבוצת "אדום" ("אדום", "קולוני" ו"לבן").
מחודש אוקטובר 2013 היה לשף הראשי של מסעדת "טרטוריה חבה" שבבעלות משפחת חבה הירושלמית.
כץ דובר עברית, אנגלית, צרפתית וספרדית. תחביביו בניית מודלים של ספינות, רכבות ומטוסים. מנגן בפסנתר, כלי נשיפה ותופים.
נשוי לסנדרה ולהם שני ילדים מיה וגבריאל.

אחיו, איתמר, בוגר אוניברסיטת קיימברידג' שבאנגליה, בעל תואר דוקטור לגאוגרפיה רפואית.
במחנה גדנ"ע

במחנה גדנע היה כתב עת לנוער של פיקוד הגדנ"ע. יצא לאור מלפני קום המדינה ובהמשך בהוצאת משרד הביטחון ועד תחילת שנות ה-90, עת הוחלט על צמצום מספר הבטאונים הצבאיים. בגלגוליו הראשונים נקרא: "עלומים", "ניב עלומים" ו"במחנה עלומים".
עיתון נוסף שהחל לצאת במקביל בשנות החמישים, "במחנה גדנ"ע למתערה", פנה במיוחד אל הנוער העולה וקישר בין תושבי מחנות העולים והמעברות ל"ישראל הוותיקה". בהמשך שינה את שמו ל"באהלי גדנ"ע" וביולי 1959 אוחד עם ב"מחנה גדנ"ע". בני נוער הוזמנו להשתתף בכתיבה והקבועים שבין הכותבים הצעירים זכו למעמד של כתבים צעירים (כ"צים). בין הכתבים הצעירים של כתב העת  דאז, ראוי לציין את: אברהם בן-עזרא, הגר שפר, פנחס גייסטמן, דן לאור, גפי אמיר, גולן יוכפז, גיא בכור, מנחם בן, עמנואל רוזן ואמיר גבע. 
אחד המדורים הפופולריים של במחנה גדנ"ע היה "קלשון" - אסופת בדיחות בעריכת יהושע (יוש) הלוי, בהשתתפות קבועה של הכותבים - אברהם בן-עזרא, עלי מוהר, פנחס גייסטמן, פנינה שרפסקי ואחרים.
בין עורכיו וכתביו של ב"מחנה גדנ"ע" נמנו: מרדכי נאור (עורך בשנים 1971-1962), זאב ענר, יורם טהרלב, יוסי גמזו ויהודה אטלס (סגן עורך בשנים 1961–1966), עלי מוהר, אמיר חצרוני, אהד זמורה (מזכיר המערכת בראשית שנות ה-50), דן אלמגור, רחל חלפי, ירמיהו יובל, זאב סגל, יורם דינשטיין, יוסי שריד.
ינון נאמן

ינון נאמן (8 בנובמבר 1936 - 23 בדצמבר 1965), (כ"ג בחשוון ה'תרצ"ז - כ"ט בכסלו ה'תשכ"ו) יוצר רב תחומי, בן קיבוץ משמר השרון, שנפטר והוא בן 29 בלבד.
רקדן, כוריאוגרף, משורר, מלחין, מעבד, מנצח, סופר, שחקן ובמאי, בנוסף לעבודתו הקבועה בענפי החקלאות (לול, מטעים ומכוורת) במשק.
אות זכויות האדם ע"ש אמיל גרינצוויג

היסטוריה

האות, המוענק על ידי האגודה מאז 1981, החל כיוזמה של חבר האגודה  פרופ' יעקב לורך. שנתיים מאוחר יותר, ב-10 בפברואר 1983, נרצח אמיל גרינצווייג, פעיל שלום עכשיו וחבר האגודה לזכויות האזרח, בעת שהשתתף בהפגנת "שלום עכשיו" בירושלים. לנוכח המשמעות הציבורית של הרצח החליטה האגודה לזכויות האזרח ב-1983 לקרוא את אות ההוקרה על שמו.
מדי שנה מפרסמת האגודה מודעות המזמינות את הציבור להגיש מועמדויות לקבלת האות. כיום, בחירת הזוכים נעשית על ידי ועדה שבה חברים פרופ' יצחק בנבג'י, פרופ' רות הלפרין-קדרי, ופרופ' מיכאיל קרייני. הענקת האות נעשית בדרך כלל במסגרת אירועי שבוע זכויות האדם המתקיים בחודש דצמבר מדי שנה.
דוד ינדי

חייו

דוד ינדי נולד ב-3 באפריל 1893 בשם יאנוש דוד לדרר, בן למשפחה יהודית שירדה מנכסיה. אביו היה לאופולד לרדר. הילד דוד בילה את רוב חייו בבאיה מארה, שם היה תלמידו משנת 1911 של כמה ציירים ידועים. הוא צייר בעיקר נופים, סצנות תנכיות ומיתולוגיות, והדגיש את המרחביות של הצורות. בשנת 1913 שינה לדרר את שם משפחתו לינד על שם כפר הולדתו בהונגריה.
בין 1914 לבין 1918 גויס לצבא האוסטרו-הונגרי ונלחם במלחמת העולם הראשונה. משנת 1922 הוא ביקר בבודפשט מספר פעמים, שם בילה סמסטר במחלקה לאמנויות גרפיות במכללה לאמנויות יפות. בין 1925 ל-1930 נסע כמעט כל שנה לאיטליה, שם בילה הרבה זמן בוונציה ובפירנצה. מסעותיו האיטלקיים האלה השפיעו רבות על האמן הצעיר, ותמונותיו שיקפו גם את החוויות וההתנסויות שם.
ינדי הציג את יצירותיו בכמה תערוכות. בשנת 1923 הופיע בגלריית בֶּלְוֶודֶרֶה, בשנת 1926 ב"בית הסלון הלאומי", ובשנת 1937 בגלריית טומאש. בשנת 1926 נבחר לחבר קבוע באגודת הציירים של באיה מארה וציוריו הוצגו בקביעות במספר ערים בטרנסילבניה. משנת 1942 השתתף בתערוכות או.מ.י.ק.ה., שם הציג בנוסף לנופים של באיה מארה גם יצירות עם נושאים תנכיים שהופיעו גם קודם ביצירותיו. ב-1944 גורש על ידי המשטר הנאצי מבאיה מארה למחנות הריכוז ונורה תוך ניסיון בריחה מהרכבת.

זכרו

בשנת 1947 נערכה תערוכה ב"גלריה פוקוס" בבודפשט לזכרו ולזכר הפסל ההונגרי-יהודי אישטוואן אורקני שטרסר, שאף הוא נרצח בשנת 1944 על ידי חיילי אס.אס. בשנת 1966 נערכה תערוכת זיכרון עצמאית לזכרו באולם אדולף פאֵנִיאֶש.
ארטיום מיקויאן

ביוגרפיה

נולד בסאנאהין, ארמניה. סיים את לימודיו והחל לעבוד כחרט ברוסטוב עד לגיוסו לצבא, שם שרת כקצין אחראי מטעם הצבא במפעל להרכבת מטוסים. לאחר שחרורו הצטרף לאקדמיית חיל האוויר ע"ש ז'וקובסקי וסיים את לימודיו ב-1937. עבד כמתכנן מטוסים במשרד פוליקרפוב עד שייסד משרד עצמאי במוסקבה בדצמבר 1939. יחד עם גורביץ' ייסדו את משרד התכנון "מיג" (ראשי תיבות של מיקויאן-גורביץ') אשר תכנן סדרה ארוכה של מטוסי קרב מוצלחים, ובהם המיג 15, עליו קיבלו מיקויאן וגורביץ' את פרס סטלין בסך 150 אלף רובל.
הוכתר פעמיים בעיטור האזרחי הגבוה ביותר של ברית המועצות, "גיבור העמל הסוציאליסטי", ובשנת 1962 זכה בפרס לנין. אחיו הבכור היה אנסטאס מיקויאן, שהיה פוליטיקאי סובייטי בכיר ואף שימש כנשיא ברית המועצות בין השנים 1964–1965.
אדוארד דיטל

קריירה מוקדמת

דיטל נולד ב-21 ביולי 1890 ברוזנהיים שבבוואריה, כבנו של פקיד במשרד האוצר הבווארי. במהלך מלחמת העולם הראשונה הועלה לדרגת האופטמן (סרן) ונפצע ארבע פעמים.
לאחר המלחמה נשאר דיטל ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 במאי 1938 מונה דיטל למפקד הדיוויזיה ההררית ה-3.

מלחמת העולם השנייה

עם פרוץ המלחמה היה דיטל מפקד הדיוויזיה ההררית ה-3, ולחם עימה במהלך הפלישה לפולין כחלק מהקורפוס ה-18 במסגרת הארמייה ה-14. כאשר פלשה גרמניה לנורווגיה במהלך מלחמת העולם השנייה, הונחתה הדיוויזיה של דיטל באזור הרי הצפון. דיטל קיבל הוראה להישאר שם, אולם אז כבשו בעלות הברית בפיקודו של אוטו רוגה את נרוויק. כוחותיו של דיטל יצאו ממחבואם ותקפו את הנורווגים ובעלי בריתם. רוגה נאלץ להיכנע ונרוויק נכבשה.
לאחר הצלחה מזהירה זו קיבל דיטל ב-19 ביוני 1940 תוספת עלי אלון לצלב האבירים של צלב הברזל, והיה החייל הגרמני הראשון שקיבל זאת. כמו כן הפך דיטל לפופולרי מאוד בעיני אנשיו ובעיני קצינים אחרים. היה אחד מחביביו של היטלר ואפילו מתנדבים פינים שלחמו לצד גרמניה העריצו אותו.
התקשורת הגרמנית ניצלה את גיבור המלחמה הפופולרי הזה למטרות תעמולה. דיטל נודע באהדתו למשטר הנאצי ובשנאתו ליהודים למרות שלא הייתה לו האפשרות לרדוף אותם באופן מעשי.
התפרסם במיוחד נאום של דיטל על מדרגות במינכן:
"החייל בחזית יודע שזה המאבק הגורלי של העם הגרמני שהיהודים מכל העולם הגיעו יחד לחיסולה של גרמניה ואירופה."
ב-15 בינואר 1942 מונה דיטל למפקד הקורפוס ההררי נורווגיה, וב-20 ביוני 1942 מונה למפקד הארמייה ההררית ה-20.
שלושה ימים לאחר מכן, ב-23 ביוני 1944 הוזמן דיטל לפגישה עם היטלר באתר הנופש הפרטי של היטלר ברגהוף במהלך הדרך התרסק מטוסו של דיטל והוא יחד עם כמה קצינים נוספים נהרגו. מותו נשמר בסוד בתחילה מסיבות של תעמולה אולם בסוף דלף לציבור, ובלווייתו היטלר נשא עליו הספד, שאף שודר לאחר מכן ברדיו הגרמני.
ישנן שמועות שמטוסו של דיטל לא התרסק אלא נעשתה בו חבלה במטרה לפגוע במורל הגרמני.