google/wiki40b huggingface dataset:
דניאל ברנהם

דניאל הדסון ברנהם (Daniel Hudson Burnham;‏ 4 בספטמבר 1846 - 1 ביוני 1912), היה אדריכל ומתכנן ערים אמריקאי. ברנהם היה האדריכל הראשי של התערוכה העולמית של שיקגו (1893), תכנן את בניין פלאטאיירון בניו יורק, את בניין המרכז הסימפוני של שיקגו (ביתה של התזמורת הסימפונית של שיקגו) ואת "מקדש הבונים החופשיים של שיקגו", שהיה בשעתו (1892) המבנה הגבוה ביותר בעולם (יחד עם בניין ניו יורק העולמי). כמו כן ביצע תכנון עירוני לערים שיקגו, סן פרנסיסקו, וושינגטון הבירה ומנילה (בירת הפיליפינים) המודרנית. 
מבקרו החריף, האדריכל המודרניסט לואיס סאליבן, תקף את חזונו המוגבל ואת אידיאלי היופי האירופאים והנאו-קלאסיים שלו שבלמו את האדריכלות המודרניסטית.

תולדות חייו והקריירה שלו

ברנהם נולד בניו יורק וגדל בשיקגו. משפחתו הייתה נוצרית אדוקה והשתייכה ל"כנסיית ירושלים החדשה" וברנהם היה נוצרי מאמין כל חייו. בגיל 26 פגש את עמיתו ג'ון ולבורן רוט (John Wellborn Root), שהפך לשותפו וחברו. רוט, שהיה ממייסדי אסכולת שיקגו המודרניסטית, יצר תכנונים ברוח מודרנית. בתקופה זו תכננו רוט וברנהם את אחד מגורדי השחקים הראשונים, "מקדש הבונים החופשיים", שהיה בגובה 92 מטרים (302 רגל). רוט אף הכין את התוכניות הראשונות לתערוכת שיקגו, תוכניות מודרניסטיות ששונו בתכלית לכיוון נאו-קלאסי מובהק על ידי ברנהם לאחר מותו של רוט ב-1891.
לאחר מותו של רוט הפך ברנהם לאדריכל הראשי של התערוכה וגייס חבר אדריכלים מובילים עליהם ניצח בהקמת 200 מבנים ב"עיר הלבנה" בתוך שנה בלבד. בכך הוכיח שאינו רק אדריכל אלא גם איש ארגון וניהול יעיל ומוביל. בשנים 1894–1895 היה ברנהם נשיא איגוד האדריכלים של ארצות הברית (AIA)‏. בהמשך להצלחתו בתערוכה, הוזמן ברנהם לתכנן בין 1906 ל-1909 את התוכנית העירונית לשיקגו. תכנונו הושפע מפריז של הברון האוסמן, עם שדרות רחבות ידיים. לאחר כיבוש הפיליפינים על ידי ארצות הברית הוזמן ברנהם לתכנן גם את העיר מנילה. בוושינגטון עיבד את התוכנית העירונית, תיכנן את תחנת יוניון ואת המשכו של "המול" (השדרה הלאומית) מעבר לאנדרטת וושינגטון, לאנדרטת לינקולן ולכיוון אנדרטת ג'פרסון, שהוקמו מאוחר יותר.
שטחי חסות של הכתר הבריטי

שטחי חסות של הכתר הבריטי (אנגלית: Crown Dependencies) הם טריטוריות הנמצאות בבעלות הכתר הבריטי, בניגוד לטריטוריה בריטית שמעבר לים, הנמצאות בבעלות הממלכה המאוחדת. שטחי החסות כוללים את איי התעלה ג'רזי וגרנזי השוכנים בתעלת למאנש, ואת האי מאן בים האירי.
מאחר שמדובר בתחומי שיפוט נפרדים, שטחי החסות אינם מהווים חלק רשמי מהממלכה המאוחדת או מהאיחוד האירופי, אך כל שלושת שטחי החסות חברים במועצה הבריטית-אירית. החל משנת 2005 מכהן בכל אחד משטחי החסות שר ראשי, המחזיק בסמכויות דומות לראש ממשלה. אולם, מאחר שמדובר ברכוש של הכתר הבריטי השטחים אינם נחשבים למדינות ריבוניות בזכות עצמם, והסמכות לחוקק חוקים המשפיעים על האיים נמצאת ברשות הרשות המחוקקת שלהם, תוך קבלת הסכמה מהכתר באמצעות המועצה המלכותית.
שטחי החסות, ביחד עם הממלכה המאוחדת, ידועים באופן קולקטיבי כ"האיים הבריטיים". מאז כניסתו לתוקף של חוק האזרחות הבריטית 1981 הם נחשבים כחלק מהממלכה המאוחדת לצורך עניינים חוקיים הקשורים לאזרחות וללאום הבריטיים.
קינג אייר

קינג אייר (King Air; מאנגלית: מלך האוויר) הוא שם למשפחה של מטוסים לשימוש אזרחי בעלי שני מנועי טורבו-פרופ המיוצרים על ידי חברת ביצ'קראפט (כיום חטיבת ביצ'קראפט של חברת ריית'און). הקינג אייר יוצר ברציפות החל מ-1964. זוהי תקופת הייצור הארוכה ביותר של מטוס טורבו-פרופ אזרחי כלשהו. נכון ל-2006, הקינג אייר הוא אחד משני מטוסי העסקים בעל שני מנועי טורבו-פרופ שעדיין מיוצרים (האחר הוא piaggio avanti).
נכון ל-2006, כוללת משפחת הקינג אייר שלושה דגמים: C90GT, הקטן, בעל זנב רגיל; B200, הבינוני, בעל זנב טי, וה-350 הגדול בעל זנב טי. היסטורית, משפחת הקינג אייר כללה מספר דגמים המתחלקים לארבע משפחות, סדרת דגם 90, סדרת דגם 100, סדרת דגם 200 וסדרת דגם 300. בנוסף, שתי סדרות מטוסים אחרות, הביצ'קראפט דגם 99 והביצ'קראפט 1900, נגזרו ממשפחת הקינג אייר. למעלה מ-6,000 מטוסים ממשפחת קינג אייר יוצרו עד כה. נכון ל-2006, נע מחירו של מטוס ממשפחת הקינג אייר בין 3 ל-7 מיליון דולר אמריקני, בתלות בדגם ובתוספים.
דגמים של הקינג אייר נמצאים בשימוש אזרחי וצבאי ב-94 מדינות.

שירות בחיל האוויר הישראלי

חיל האוויר הישראלי מפעיל את מטוס הסופר קינג אייר B200 מאז 1984. דגמים מודרניים יותר של המטוס נקלטו במשך השנים. המטוסים, המכונים בחיל "צופית" ו"קוקיה" בהתאם לתצורה שלהם, משמשים למגוון משימות סיור ואיסוף מודיעין.
דגם הקוקיה הוא מטוס צבאי ברחבי העולם למטרת איסוף מודיעין ונקרא: Beechcraft RC-12D.
מטוס הקוקיה היווה את האב-טיפוס למטוס המנהלים- צופית: Beechcraft KingAir B200
ולכן, הדמיון הרב בין מטוסי ה"צופית" וה"קוקיה".
לטרנה מגיקה

היסטוריה

"לטרנה מגיקה" נחשב על ידי רבים כתיאטרון מולטימדיה ראשון בעולם. הוא הוקם כתוכנית תרבותית ייצוגית של הרפובליקה הצ'כוסלובקית  בביתנה בתערוכה העולמית בבריסל בשנת 1958 שמשכה מספר רב של צופים . כעבור זמן קצר הוזמנה הלהקה במדינות רבות: ברית המועצות, הרפובליקה הערבית המאוחדת (סוריה ומצרים) ,ארצות הברית, בריטניה, צרפת, הולנד, בלגיה, אוסטריה, ספרד וישראל.
באופן רשמי הוקם בית התיאטרון ב-9 במאי 1959 כלהקה עצמאית של התיאטרון הלאומי  כשמושב הבית שלו הוא בבניין "אדריה" שבככר יונגמן בפראג, סמוך לתיאטרון הלאומי. 
הלהקה לא מבצעת מחזות תיאטרון מוכרים אלא מופעי תיאטרון מולטימדיה לרוב ללא מלים, שנוצרו במיוחד בשבילה עם דגש על פנטומימה, ריקוד, מוזיקה, קרקסנות ו"תיאטרון בשחור" הידוע מן המסורת הצ'כית.   
השיטה הראשיתית של הלהקה  - האינטראקציה בין הקרנת סרטים ופעילות דרמטית חיה  - תוגברה במהלך השנים בטכנולוגיות חדשות, כמו  הקרנה דיגיטלית של מיצגים, צורות מדיה חדשות, כולל תכנות  ממוחשב בזמן אמיתי .
המופע הדגל של הלהקה היה לאורך השנים "הקרקס הפלאים"  שהוצג בבכורה בשנת 1977 , הוצג תכופות ברחבי מרכז אירופה, ונשאר עד היום ברפרטואר של התיאטרון.

התוכנית המקורית ב"אקספו 1958"

תוכנית זו הוצגה בתערוכה העולמית בבריסל בין 17 באפריל ל-19 בנובמבר 1958 .יוזמיה היו הבמאי אלפרד ראדוק ומעצב הבמה יוזף סבובודה.  יוצרים אחרים שהשתתפו בה היו המפיק ירוסלב סטרנסקי, מעצב התפאורות מילוש פורמן, לימים במאי קולנוע ידוע, מנהלי הבמה ולדימיר סוויטאצ'ק ויאן רוחאץ', הכוראוגרף  ייז'י נמצ'ק, מעצבת התלבושות ארנה וסלה, השחקניות  זדנקה פרוחאזקובה, סילביה דניצ'קובה וולנטינה טילובה,  הרקדנים ירמילה מנשינגרובה, נדיה בלז'יצ'קובה, איווטה פשקובה, אווה פוסלושנה,   מירוסלבה קורה וולסטימיל אילק, וחברים אחרים בלהקת התיאטרון הלאומי של פראג. 
התוכנית כללה קטעים אינדיבידואליים מחוברים בקטעי הנחיה מוקלטים מראש בשפות שונות ושהוקרנו על מסכים תוך אינטראקציה עם מופעיה של שחקנית על הבמה. היא שילבה גם קטעי מוזיקה, ריקוד ומשחק בימתי

הרפרטואר כיום

הקרקס הנפלא
קוקטייל 012 - המיטב
כמה שאני יכול לראות
התנועה האנושית
המסעות היוצאים מן הכלל של ז'ול ורן
הנסיך הקטן
לואיטפולד, הנסיך העוצר של בוואריה

ביוגרפיה

לואיטפולד נולד בוירצבורג, שהשתייכה לממלכת בוואריה, והיה בנם השלישי של לודוויג הראשון מלך בוואריה ותרזה, נסיכת סקסוניה-הילדבורגהאוזן, ואחיהם הצעיר של מקסימיליאן השני, מלך בוואריה ואותון, מלך יוון. מצד אחד אבותיו, יוהאן השני, דוכס בוואריה, היה הוא נצר לשושלות הקיסרים הביזנטים קומננוס ולסקאריס.
בשנת 1835 הצטרף לואיטפולד לצבא הבווארי, ובשנת 1848 במהלך מהפכות אביב העמים, תיווך בין אביו לקהל המפגינים. במהלך מלחמת אוסטריה-פרוסיה פיקד לואיטפולד על הדיוויזיה הבווארית ה-3, ובשנת 1869 מונה למפקח הכללי של הצבא הבווארי. במהלך מלחמת צרפת-פרוסיה ייצג לואיטפולד את ממלכת בוואריה במטכ"ל הגרמני, ובמסגרת תפקידו העביר את אישורו של לודוויג השני, מלך בוואריה, על הקמת האימפריה הגרמנית עם מלך פרוסיה כקיסר האימפריה, ואף ייצג את בוואריה בטקס באולם המראות בורסאי.
ב-10 ביוני 1886 הכריזה ממשלת בוואריה באופן רשמי על היות לודוויג השני, מלך בוואריה בלתי שפוי ובלתי ראוי להחזקת סמכויות שלטוניות כלשהן, ועל מינוי דודו לואיטפולד לעוצר רשמי של הממלכה. ב-13 ביוני 1886 מת לודוויג השני, אך לואיטפולד המשיך לכהן כעוצר, עקב היות אוטו, מלך בוואריה בלתי שפוי.
ב-12 בדצמבר 1912 מת לואיטפולד, ובנו לודוויג מונה לעוצר במקומו.
דייוויד קורט

ביוגרפיה

קורט הצטרף לארסנל ב-1959 בזמן שהיה תלמיד בית ספר, וחתם על חוזה המקצוען בינואר 1962. בתחילת דרכו הוא שיחק בעמדת החלוץ המרכזי או החלוץ השני, והבקיע שערים רבים עבור קבוצת הנוער וקבוצת המילואים של המועדון. הוא ערך את הופעת הבכורה בסגל הבוגר בהפסד 1 - 2 לאסטון וילה ב-10 בספטמבר 1962, והשתתף ב-14 משחקים באותה עונה ובזו שאחריה.
בתחילת עונת 1964/1965 החליט בילי רייט (מאמן ארסנל) להעביר את קורט לעמדת הקשר הימני, ובאותה עונה השתתף קורט ב-35 משחקים בעמדה זו. בעונת 1965/1966 הוא עבר לעמדת המגן הימני, והשתתף ב-38 משחקים. בסוף העונה פוטר רייט ממשרתו, ובעקבות כך עזבו שחקנים רבים. אולם, קורט לא היה ביניהם ונשאר בארסנל למשך שלוש עונות נוספות.
בתקופתו של ברטי מיי (מחליפו של רייט) שיחק קורט בכל העמדות האפשריות למעט שוער, אך זכה לזמן משחק יותר מצומצם ובשתי עונותיו הראשונות של מיי השתתף ב-31 משחקים בסך הכל. אולם, בעונת 1968/1969 הוא חזר לשחק בהרכב באופן קבוע, והשתתף ב-51 משחקים בכל המסגרות כולל ההפסד לסווינדון טאון בגמר גביע הליגה באצטדיון ומבלי הישן.
הוא הרבה לשחק גם בעונת 1969/1970, אך באמצעה סבל מפציעה והחמיץ את שני המשחקים של גמר גביע ערי הירידים. ביולי 1970 החליטה הנהלת ארסנל לקבל את הצעת לוטון טאון, ושיחררה את קורט תמורת סכום של 30,000 לירות שטרלינג; בסך הכל הוא השתתף ב-203 משחקים במדי ארסנל, והבקיע בהם 18 שערים. הוא שיחק בלוטון במשך שתי עונות, ולאחר מכן עבר לברנטפורד. הוא סיים את הקריירה שלו במועדון הכדורגל בארנט שמחוץ לליגה.
לאחר פרישתו הוא ניהל מאפייה ומעדנייה, עבד במגזר העסקי, וב-1996 חזר לארסנל בתפקיד עוזרו של ליאם בריידי (ראש התוכנית לטיפוח שחקנים צעירים).
מוריס רייזמן

ביוגרפיה

רייזמן נולד בטיגינה, אז באימפריה הרוסית ולאחר מלחמת העולם הראשונה ברומניה, במשפחה יהודית וקיבל את השם "מירון". עם הגירתו לצרפת שינה את שמו הפרטי ל"מוריס" ובשנת 1931 קיבל אזרחות צרפתית. הוא עבד כמהנדס באיגוד האוטונומי של התחבורה הפריזאית. רייזמן זכה במקום הראשון בטורניר פריז, ב-1938 וזכה שש פעמים במקום הראשון באליפות צרפת בשחמט, בשנים 1932, 1936, 1946, 1947, 1951 ו-1952.
קלודין אוז'ה

קורות חיים

קלודין אוז'ה (Claudine Oger) נולדה בפריז, צרפת. היא למדה בקולג' סט. ג'ון ארק ואחרי כן בקונסרבטוריון לדרמה של פריז, שם היא הופיעה בתפקידים דרמטיים. היא הופיעה לראשונה בסרטים בהיותה בבית הספר. ז'אן קוקטו ליהק אותה לתפקיד עליו לא קיבלה קרדיט כבלרינה גבוהה בסרט The Testament of Orpheus ‏ (1960). בהיותה בת 18, היא נישאה לבמאי-תסריטאי בן ה-41 פייר גספאר-ויט, והוא ליהק אותה במספר סרטים The Iron Mask‏ (1962);‏ The Vengeance of Kali‏ (1963), ועוד. 
כשהיא נפשה בנסאו, הכותב-מפיק קווין מקלורי שנפש שם גם הוא, ראה אותה והמליץ שהיא תעבור מבחן בד לסרטו כדור הרעם (1965). תפקידה המקורי היה לגלם את דמותה של שחקנית איטלקיה בשם דומינטה פטאקי, אולם אוז'ה הרשימה את המפיקים והם כתבו מחדש את התפקיד כך שהיא גילמה אשה צרפתיה בשם דומינו, דבר שהלם אותה יותר. אם כי היא לקחה שיעורי קול על מנת לשפר את המבטא האנגלי שלה, דובב לבסוף קולה בסרט בידי ניקי ואן דר זיל (Nikki van der Zyl). אוז'ה טענה שהיא חשה קירבה לדמותה של דומינו, שכן גם דומינו הייתה בקשר עם גבר שמבוגר ממנה. אוז'ה, שכוכבה דרך, הופיעה מיד בחצי עירום בפלייבוי ובתפקיד אורח בתוכנית טלוויזיה אמריקנית בכיכובם של דני תומאס ובוב הופ.
כדור הרעם הזניק את אוז'ה לקריירת סרטים אירופית מצליחה, אבל בארצות הברית היא לא המריאה. 
היו לה כמה תפקידים בסרטים אירופאיים כמו Triple Cross‏ (1966) (בו היא התאחדה עם במאי ג'יימס בונד טרנס יאנג) ו-The Killing Game ‏(1967). 
היא הייתה נשואה לאיש העסקים פיטר ברנט עד למותו באוגוסט 2008.
מועצת העם

מוֹעֶצֶת הָעָם הייתה המוסד העליון של היישוב שהוקם לקראת הכרזת המדינה. היא תפסה את מקומה של המלך במועצה, שבשמה שלטה בריטניה בארץ ישראל  המנדטורית.
מועצת העם הוקמה על ידי ההנהלה הציונית ב־12 באפריל 1948, לקראת הכרזת המדינה. כבר בפברואר באותה שנה, פרסמו הסוכנות היהודית והוועד הלאומי את הצעתם המשותפת לעניין זה.  המועצה מנתה 37 חברים, מתוכם נבחרו 13 חברים להימנות עם מנהלת העם, הקבינט של היישוב והגוף המבצע העליון שלו.
מלבד 13 חברי מנהלת העם בראשותו של דוד בן-גוריון, כללה מועצת העם מספר אישים בעלי מעמד והשפעה ביישוב, אשר נכונו להם לעתיד לבוא תפקידים בכירים במדינת ישראל ובהם יצחק בן צבי לימים נשיא המדינה, גולדה מאיר (אז מאירסון) לימים צירת ישראל במוסקבה, שרת העבודה והחוץ בממשלות ישראל וראש ממשלת ישראל הרביעית, זרח ורהפטיג לימים שר הדתות, והרצל רוזנבלום שהיה עורך ידיעות אחרונות.
חברי מועצת העם נתמנו לפי מפתח מפלגתי וארגוני: למפא"י 10 חברים, לציונים הכלליים 6 חברים, למזרחי והפועל המזרחי (לימים המפד"ל וכיום הבית היהודי) 5 חברים למפ"ם 5 חברים, לאגודת ישראל ופועלי אגודת ישראל 3 חברים. לויצו, לעלייה חדשה, לתימנים ולספרדים - נציג אחד לכל ארגון.
כן נכללו במועצת העם, זו לראשונה במוסד עליון של הנהגת היישוב, שלושה חברים רוויזיוניסטים (תומכים, אך לא נציגים של אצ"ל ובוודאי לא של לח"י) וכן נציג של המפלגה הקומוניסטית, פועל יוצא של תמיכת ברית המועצות בתוכנית החלוקה. החברים הרוויזיוניסטיים היו: בן-ציון שטרנברג, צבי סגל והעיתונאי הרצל רוזנבלום (ששינה את שם משפחתו לצורך זה בלבד, על פי בקשת בן-גוריון, להרצל ורדי). החבר הקומוניסטי היה מאיר וילנר. בתחילה הרוויזיוניסטים התנגדו להזמנת הסוכנות להצטרפותם למועצת העם, בשל תוכנית החלוקה
במגילת העצמאות, מגילת היסוד של מדינת ישראל, אותה הקריא דוד בן-גוריון בטקס הכרזת העצמאות בבית דיזנגוף שבתל אביב ב־14 במאי 1948, הוכרז בין היתר כי מנהלת העם הופכת להיות לממשלה הזמנית של מדינת ישראל ומועצת העם הופכת להיות למועצת המדינה הזמנית, המוסד המחוקק של המדינה.
חברי מועצת המדינה הם החתומים על מגילת העצמאות, 25 מהם חתמו על המגילה בטקס הכרזת המדינה ו־12 מחברי המועצה, שלא יכולים היו להגיע מירושלים הנצורה לטקס, הוסיפו את חתימותיהם מאוחר יותר.
אישטרוק אבן שאנג'י

רבי אישטרוק בן דוד אבן שאנג'י (ה'ש"ל 1570 בערך - סוף שנת ה'ת"ג 1643) היה רב, פוסק וראש ישיבה בבולגריה בראשית תקופת האחרונים.

חייו

נולד בשנת ה'ש"ל בקירוב, כנראה בעיר ניקופול שבבולגריה. היה לו אח בשם ר' ציון, שהיה מגדולי הקהל בניקופול, וייתכן שאף היה רב העיר למשך תקופה לאחר רבי יצחק ביג'ה. לפי דברי הרב יצחק ביג'ה אביו ר' דוד "התפרסם כתלמיד חכם, עשיר ובעל מעשים וזכה לשיבה טובה". מוצא משפחתו ממגורשי ספרד שהגיעו לבלקן לאחר הגירוש. ממשפחתו יצאו תלמידי חכמים, רופאים, משוררים ומנהיגים מהמאה ה-15 ועד המאה ה-18. למד תורה בשאלוניקי בישיבתו של רבי שלמה הכהן (מהרש"ך). רבי אישטרוק מרבה לצטט את רבו, ומזכירו כרבו המובהק. משנת ה'ש"ן (1590) בערך שימש כרב קהילת הספרדים בסופיה, כנראה במקום רבי אברהם חדידה, שבה כיהן כחמישים שנה עד לעלייתו לארץ ישראל בשנת ה'ת' לערך. חכם קהילת הספרדים הוא "מרביץ התורה", שתפקידו לדרוש בשבתות, לדון בדיני אישות ובדיני ממונות, ולהקים ישיבה.
עלה לארץ ישראל על אף המצב הכלכלי והמדיני הקשה ששרר בה באותה תקופה. תקופה מסוימת שהה בקושטא, כנראה בדרכו לארץ-ישראל, והתגורר בביתו של ר' ישראל בנבנישתי, אביו של רבי חיים בנבנישתי. הוא התיישב בירושלים ובה נפטר בשנת ה'ת"ג.
רבי חיים בנבנישתי מביא בחיבורו הנהגות שראה אצל רבי אישטרוק בהיותו בקושטא בבית אביו או במקומות אחרים. רבי עזריה פיגו הספיד אותו עם בוא הידיעה על פטירתו. התכתב עם רבים מרבני דורו, בהם מהרי"ט, רבי אברהם מונסון ועוד.
אוסף תשובותיו היה שמור בכתב יד חסר סדר שהתגלגל למוסקבה ונשמר באוסף גינזבורג, ויצא לאחר עריכה וסידור על ידי הרב ד"ר משה עמאר בשנת תשמ"ב בהוצאת אוניברסיטת בר-אילן. כפי הנראה השאיר רבי אישטרוק כתבים נוספים, שטרם ראו אור.
מחלף ישי

תיאור המחלף

מחלף ישי הוא מחלף יהלום עם לולאת תלתן אחת. כביש 77 עובר בגשר מעל כביש 75 ומתעקל כך שהוא מקביל אליו. כביש 75 מתעקל מעט בקשת בשביל לפנות מקום לכביש 77.
כביש 77 מערב\דרום: ישנה יציאה ימינה לעבר כביש 75 הכוללת עקומה חדה ומסתיימת בצומת בו ניתן לפנות ימינה לכביש 75 מערב ללא צורך לעמוד ברמזור, לפנות שמאלה לכביש 75 מזרח או להמשיך ישר לכיוון כביש 77 מערב\דרום. כביש: 77 צפון\מזרח ישנה יציאה ימינה עם עקומה חדה שמאלה (צפון-מזרח), ממנה ניתן לפנות ימינה (ללא רמזורים) לכביש 75 מזרח, לפנות שמאלה לכביש 75 מערב או להמשיך ישר לכביש 77 לכיוון צפון\מזרח. כביש 75 מזרח: ישנה צומת בה ניתן להמשיך ישר או לפנות ימינה לכביש 77 צפון\מזרח (ללא עמידה ברמזור), ואחרי-כן ישנה יציאה מסוג לולאת-תלתן לכיוון כביש 77 מערב\דרום. אחרי כן ישנו צומת בו ניתן לפנות שמאלה או להמשיך ישר. כביש 75 מערב: ישנו צומת בו ניתן לפנות ימינה לכביש 77 מערב\דרום (ללא עמידה ברמזור) ואפשרות להמשיך ישר. אחרי-כן ישנו צומת בו ניתן לפנות שמאלה לכביש 77 צפון\מערב או להמשיך ישר.
ב-11 בינואר 2019 נפתח המחלף שהיה צומת בעברו. המחלף נבנה על ידי חברת סולל בונה כאשר על הפרויקט פיקחה חברת הניהול א. אפשטיין ובניו. במחלף הוצבה תאורת לד, שהינה תאורה ממוקדת מיסעה וללא זליגת אור. בנוסף, מדובר בתאורה חסכונית באנרגיה שאינה מפריעה לסביבה האקולוגית - אחד המרכיבים בהגדרתו של פרויקט כביש 77 כ'פרויקט ירוק'.

היסטוריה

בעשור הראשון של המאה ה-21, היו בצומת עומסי תנועה רבים בעיקר בבוקר ואחרי הצהריים ולכן הוחלט לשדרג את קטע הכביש בינו לבין מחלף המוביל לדו נתיבי לכל כיוון. עבודת שדרוג הצומת בוצעה בשיטת ה"תכנון-ביצוע" (Design build), בה הקבלן המבצע אחראי גם על תכנון הכביש. בין היתר, הורחבו כביש 77 בקטע צומת ישי – צומת המוביל לדו מסלולי דו-נתיבי, בוצעו עבודות עפר ודיפון לסלילת נתיב שלישי (בעתיד) והתאורה שודרגה. החברה להגנת הטבע התלוננה כי הקבלן ערם עודפי עפר מהעבודות בשטחים פתוחים ופגע בטבע.
אליהו פרומצ'נקו

אליהו פרומצ'נקו (נכתב גם פרומנצ'נקו) (1886/‏1888 - כ"ח בתשרי תשכ"ב, 8 באוקטובר 1961) היה תעשיין יהודי, מייסד המפעל לשוקולד "לאימה" (Laima) בלטביה (מפעל הממתקים הגדול בלטביה כיום) וממייסדי בית החרושת לשוקולד וממתקים "עלית".

קורות חייו

נולד ליצחק פרומצ'נקו בעיירה פורחוב (Порхов) שבמחוז פסקוב שברוסיה. הוא נשא לאשה את שרה חנה לבית קופילוב.
פרומצ'נקו החל בייצור ממתקים בביתו שברוסיה ופתח שם עסק בשנת 1918. בעקבות המהפכה הקומוניסטית ומלחמת האזרחים שבאה בעקבותיה עזב את רוסיה ועבר ללטביה. בשנת 1921 הקים פרומצ'נקו, יחד עם השותפים אליהו קופילוב ודוד מושביץ (מושיוב), מפעל לייצור שוקולד. בשנת 1925 התמזג המפעל עם מפעל שוקולד מקומי והוקמה חברת "לאימה"  בריגה בירת לטביה. המפעל הצליח והתרחב והעסיק בשנת 1930 כ-500 עובדים. מוצריו נמכרו בהצלחה בשוק המקומי ואף יוצאו למדינות רבות, בעיקר לצרפת, בריטניה, מצרים וארץ ישראל. 
בשנת 1933, לאחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, עלה פרומצ'נקו לארץ ישראל עם משפחתו והביא עמו מכונות ייצור, מומחים לשוקולד והון. באותה שנה רכשו פרומצ'נקו, קופילוב ומושביץ שטח ברמת גן, גייסו משקיעים נוספים והחלו בהקמת בית חרושת לממתקים. המיקום נבחר בגלל הקרבה לעיר תל אביב והימצאות השטח מחוץ לעיר, שאפשר למפעל להתרחב, במידת הצורך. באביב 1934 החל הייצור בבית החרושת.
בשנת 1937 חיסלו פרומצ'נקו ושותפיו את עסקיהם בלטביה. ממשלת לטביה קנתה את מפעל לאימה מידי השותפים ומיזגה אותו עם מפעל מתחרה. פרומצ'נקו הקים מפעל לממתקים וחנות גם בביירות, שאותם הצליח למכור לפני פרוץ מלחמת העצמאות.
פרומצ'נקו החליט על הקמת שיכון לעובדי עלית בסמוך לבית החרושת. המיזם כלל הקמת מאה דירות, צרכנייה ובית כנסת על שטח של 13 דונם בשכונת "תל בנימין" שברמת גן. במרץ 1951 החלה חלוקת הדירות הראשונות בשיכון. עם סיום הבנייה נמסר השטח לידי הקרן הקיימת לישראל. קופילוב, מבעלי עלית, תרם תרומה פרטית להקמת ספרייה בשיכון.
בשנת 1954 היה פרומצ'נקו שותף בהקמת בית החרושת "פרי-סוכר" בגבעתיים. בשנת 1956 הקימו בני הזוג פרומצ'נקו קרן לסיוע למשפחות שכולות. פרומנצ'נקו הקים בצפת את בית החרושת לסוכריות "שחל". במאי 1958 חנך פרומנצ'נקו את מפעל עלית לייצור קפה נמס בצפת. באותה שנה רכשה עלית את בית החרושת לממתקים "צ.ד." ברמת גן. בנוסף היה פרומצ'נקו שותף במפעל השימורים "פרימן" שפעל ברמת גן ושימש כמנהלו. 
היה חבר בהנהלת התאחדות התעשיינים בישראל.
אליהו פרומצ'נקו נפטר בתל אביב בשנת 1961, ונטמן בבית העלמין נחלת יצחק. 
שני בניו, יעקב ואבא פרומצ'נקו, היו בעלי שליטה בעלית. הבן אבא פרומצ'נקו המשיך את ניהול החברה.
משפחתו הנציחה את שמו בשנת 1963 בתרומה של 250,000 לירות להרחבת הספרייה המרכזית של רמת גן.
הספרייה עברה למשכנה החדש (ברחוב חיבת ציון) בשנת 1967 ונקראת על שמו.
על שמו קראה עיריית צפת רחוב לזכרו. כמו כן נוסדה קרן פרסים על שמו מטעם התאחדות התעשיינים לתעשיינים מצטיינים.
קובוס שחור

תיאור ואקולוגיה

פרוותו כהה יותר משאר תת-המינים וצבעה נע בין חום כהה לשחור. פס לבן צר מתוח מהחוטם לאורך הצוואר, מתרחב באזור הבטן, מתפשט מעט לרגליים ומסתיים בתחתית הזנב. שפתיו וצדדי עיניו לבנים. פניו, עורפו וחלקו האחורי בהירים בדרך כלל, ורגליו, לחייו וקצה זנבו שחורים. הגוף גבוה יותר בחלק האחורי, והפרסות רחבות וארוכות, ומונעות מהקובוס לשקוע באדמת ביצות, שהיא בית הגידול העיקרי שלו. הנקבות בהירות יותר, ולעיתים אין אף הבדל ביניהם לבין תת-מינים אחרים. הזכרים בעלי זוג קרניים ארוכות ודקות בצורת נבל, וגדולים יותר מהנקבות. גובה הכתפיים הוא 110-85 ס"מ, אורך הראש והגוף: 180-130 ס"מ, והמשקל נע בין 60 ל-130 ק"ג.
הקובוסים השחורים חיים בעדרים גדולים ורופפים, ללא מערכת חברתית נוקשה. הזכרים נוטים להיות על אדמה יבשה יותר מהנקבות. לקובוסים יש העדפה לאזורים מוצפים, ולעיתים קרובות הם נכנסים למים שמגיעים עד צווארם, כדי להגיע לצמחים מזינים יותר. עונת הרבייה מתרחשת בעונת הגשמים שבין נובמבר לפברואר והזכרים מקיימים ביניהם קרבות, ומחזיקים שטחים קטנים. תקופת ההיריון היא כ-שבעה עד שמונה חודשים, לאחריהם נולד ולד אחד, השוהה באזורים מוסתרים על היבשה בזמן שאמו אוכלת; האם חוזרת מעת לעת להניק את העופר.
העדרים נודדים בעקבות השיטפונות העונתיים, שמביאים בעקבותיהם אדמה פורייה וצמחים מזינים לרוב. כאשר יש הצפה קיצונית הם מוצאים מקלט באזורים מיוערים. ביבשה, הקובוסים די איטיים בגלל פרסותיהם, אך במים כאשר הם נמלטים מטורפים הם מסוגלים לרוץ במהירות, הודות לרגליהם הגדולות והחזקות שמניעות אותם בזינוקים ארוכים, וכן בגלל פרסותיהם המונעות מהם לשקוע - מה שנותן להם יתרון.

מצב שימור

בעבר הקובוס השחור היה מצוי בשתי אוכלוסיות בזמביה, אחת בקרבת הגבול עם מלאווי, והשנייה הגדולה בצפון זמביה עם גלישה לרפובליקה הדמוקרטית של קונגו. כיום האוכלוסייה המזרחית נכחדה והאוכלוסייה הצפונית הצטמקה ומתרכזת בעיקר סביב בביצת בנגוואולו. גם כיום הקובוס השחור מאוים על ידי ציד לא חוקי ובניית סכרים, ומצבו מוגדר על פי IUCN כפגיע (VU). האוכלוסייה העולמית שלו נאמדת בכ-36,000 פרטים.
לואיס פאג'ט

לואיס פאג'ט (Lewis Padgett) היה שם עט משותף של בני הזוג, הסופר היהודי אמריקאי הנרי קטנר (Henry Kuttner)‏ (7 באפריל 1915 - 4 בפברואר 1958) והסופרת סי. אל. מור (Catherine Lucille Moore)‏ (24 בינואר 1911 - 4 באפריל 1987), שכתבו סיפורי מדע בדיוני רבים, הן ביחד והן כל אחד לחוד. השם נלקח משמות הנעורים של אמהותיהם. הם גם השתמשו בשמות הבדויים "לורנס או'דונל" (Lawrence O'Donnell) ו"ס. ה. ידל" (C. H. Liddell), וכן שתפו פעולה בשמותיהם האמיתיים.
בכתיבתם כ"לואיס פאדג'ט" הם חיברו סיפורים קצרים הומוריסטיים רבים במדע בדיוני בשנות הארבעים והחמישים.

עיבודים

הסיפור "Twonky" עובד לתוכנית רדיו ולסרט באורך מלא באותו השם.
פרק של אזור הדמדומים היה מבוסס על הסיפור הקצר "What You Need".
הסרט העלילתי "The Last Mimzy" מבוסס באופן רופף על הסיפור הקצר "חלכן היה נמזר" (Mimsy Were the Borogoves)
וינסנט ד'אונופריו

ילדותו

ד'אונופריו נולד בניו יורק, למשפחה ממוצא איטלקי. יש לו שתי אחיות, והוא הצעיר במשפחה.

קריירה

ד'אונופריו התפרסם בעקבות משחקו בסרט הדרמה "מטאל ג'אקט" ב-1987. בין הבולטים שבסרטיו היו "מיסטיק פיצה" (1988) בתור ביל, "בחירתה של אהבה" (1991) לצדה של ג'וליה רוברטס, סרט הדרמה זוכה השבחים "The Whole Wide World"‏ (1996), "להרגיש את מינסוטה" לצדם של קיאנו ריבס וקמרון דיאז, סרט המדע בדיוני-קומי הפופולרי "גברים בשחור" (1997) בתפקיד הנבל הראשי, "האחים ניוטון" (1998) בתפקיד אחד האחים, סרט המדע הבדיוני המצליח "הקומה השלוש עשרה" (1999) בתור ג'רי אשטון, סרט המתח/אימה "תא קטלני" (2000) לצדה של ג'ניפר לופז בתור הרוצח הסדרתי קארל סטרנגלר, "תאונות משמחות" לצדה של מריסה טומיי, וסרטו של קיאנו ריבס "מצוץ מהאצבע" (2005).
בטלוויזיה הוא בולט בתור הבלש רוברט גורן בסדרת דרמת פשע הפופולרי "חוק וסדר: כוונה פלילית" משנת 2001 עד 2011. ב-2004 קיבל ד'אונופריו הצעה להשתתף בסדרה זוכת השבחים "הסופרנוס", אך סירב. הוא הופיע גם בתפקידי אורח רבים, בין היתר בסרטים "אד ווד", "JFK תיק פתוח", "השחקן", "להיות אנושי" ו"הצד שלו הצד שלה". הוא אף התארח בסדרות טלוויזיה, בהן "רצח מאדום לשחור", "מיאמי וייס" ו"סאטרדיי נייט לייב".
בשנת 1997 הוא זכה בפרס סטורן על משחקו בסרט "גברים בשחור".
בשנת 2015 שיחק בעולם היורה בתור ויק הוסקינס, אחראי האבטחה של חברת "אינגן" והנבל העיקרי.
בשנת 2016 יצא סרט הפעולה "שבעת המופלאים" בה הוא מככב לצידם של דנזל וושינגטון, אית'ן הוק, כריס פראט והיילי בנט. 
בשנת 2017 שיחק לצד מייקל פניה בקומדיית האקשן "תרגיל לשוטרים מתחילים", שכתב וביים דקס שפרד. בינואר 2017 החל לשחק בסדרת הפנטזיה "עיר הברקת" של רשת NBC ומבוססת על ספרו של ליימן פרנק באום - הקוסם מארץ עוץ. בשנת 2018 שיחק בסרט "משאלת מוות", מותחן נקמה לצד ברוס ויליס ואליזבת שו, בבימויו של אלי רות'. הסרט מהווה רימייק לסרט משנת 1974 בכיכובו של צ'ארלס ברונסון.

חייו האישיים

ב-1991 נישא ד'אונופריו לשחקנית האוסטרלית גרטה סקאקי, שנה לאחר מכן נולדה לזוג בת. השניים התגרשו ב-1993. ב-1997 הוא נישא לקרין ואן דר דונק ולזוג נולד בן ב-1999. ב-2003 הזוג התגרש, אך הם חזרו ב-2007, ושנה לאחר מכן נולד לזוג בן שני.
כיום ד'אונופריו מתגורר במנהטן שבניו יורק עם משפחתו. בסוף שנת 2004 הוא סבל מבעיה רפואית והתמוטט באמצע צילומי הסדרה "חוק וסדר: כוונה פלילית". הוא נשלח פעמיים לבית החולים הסמוך, וההפקה דחתה את צילומי הסדרה עד שהוא התאושש.
שוגי (מותג)

שוגי הוא מותג דגני בוקר וחטיפים של חברת תלמה. 
סמל המותג הוא דמות של ציפור אשר מופיעה על אריזת המוצר ונקראת "שוגי". שיווק המוצר החל בשנת 1989.

היסטוריה

המותג החל להיות מיוצר בשנת 1989 כמותג דגני בוקר. בשנת 2002 החלה החברה לשווק סדרת חטיפי דגנים תחת שם המותג ונתח השוק שלו הגיע ל-14.75 בתחום דגני הילדים. בשנת 2007 היה נתח השוק של המותג 9% משוק דגני הילדים.
המותג פונה לקהל הילדים ולצידו החברה משווקת שני מותגי דגני בוקר לילדים:"עוגי" ו"קוקומן". בתחום חטיפי הדגנים לילדים יוניליוור היא החברה השולטת בשוק נכון לשנת 2013.