google/wiki40b huggingface dataset:
צפלוספורין

היסטוריה

צפלוספורין מופרש באופן טבעי על ידי הפטרייה Acremonium chrysogenum (נקראה בעבר Cephalosporium acremonium). בשנת 1945 בודד החוקר האיטלקי ג'יזפה ברוטצו צפלוספורין מהפטרייה אשר נמצאה בביוב בסרדיניה. ברוטצו מצא כי החומר יעיל כנגד החיידק Salmonella typhii הגורם לטיפוס הבטן. רק בשנת 1964 הוחל ביצור התרופה באופן מסחרי לשימוש קליני.

מנגנון פעולה

אנטיביוטיקות מקבוצת הצפלוספורינים נקשרות לחלבונים מקבוצת (Penicillin Binding Proteins (PBP'S ומעכבות פולימריזציית מולקולות פפטידוגליקן בדופן התא של חיידקים ועקב כך להרס הדופן והרג החיידק.

עמידות לצפלוספורין

תרופות אלו כוללות כאמור טבעת בטא לקטם, אשר עלולה להינזק על ידי האנזים בטא-לקטמאז (הקרוי כאן צפלוספורינאז)- ישנם חיידקים המייצרים אנזים זה והם עמידים בפני תרופות אלו. בנוסף לשני מנגנוני העמידות הקיימים בפניצילין (שינוי באתר הקישור או ייצור בתא לקטמזות), קיימים שני מנגנוני עמידות נוספים המאפיינים משפחה זו- האחד ESBL- בטא לקטמז המסוגל לפרק את כל התרופות מקבוצת הצפלוספורין, והשני- מנגנון עמידות כרומוזומלי הנקרא amp-C אשר מתבטא מספר ימים לאחר הטיפול.

התוויות טיפוליות

הטיפול בתרופות ממשפחת הצפלוספורין תלוי בין היתר בדור התרופה כאמור לעיל. בדומה לפניצילין, תרופות אלו משמשות לטיפול נגד חיידקים מסוג גראם חיוביים, אולם גם גראם-שליליים, וכן טיפול במחלת העגבת ובמחלת ליים. בין היתר, התרופות האמורות משמשות כטיפול מניעתי (פרופילקסיס) מלבד טיפול בזיהום הנגרם על ידי החיידק עצמו.

תופעות לוואי

תופעות הלוואי של הצפלוספורינים דומות לאלו של הפניצילין- תגובת רגישות יתר של המטופל. תופעות לוואי נוספות הן דלקת ורידים (תרומבופלביטיס) כתוצאה מהזלפת התרופה לתוך הווריד, כאבי בטן ושלשולים, אורטיקריה והפרעה בתפקודי הכבד.  רק 10% מאלו שרגישים לפניצילין רגישים גם לצפלוספורין.
מתודולוגיית פיתוח תוכנה

מתודולוגיות קוויות

זוהי משפחה נאיבית של מתודולוגיות, המערבבות בין התוצר ההנדסי לפיתוחו. משפחה זו מבקשת לייחס את איכות התוצר ההנדסי לתהליכי הפיתוח של התוכנה. דהיינו, כשם שהתוצר ההנדסי (לדוגמה, מטוס) עומד בקריטריונים מחמירים של יעילות, עמידות ודיוק, כך גם תהליכי פיתוח התוכנה עצמם חייבים לעמוד ברמת קריטריונים דומים. החברה הבולטת במשפחה זו היא מתודולוגיית מפל־המים, המורה על פיתוח תוכנה בתהליך קווי, חד־כיווני הדומה לפס ייצור של מוצר הנדסי.

תַכנת ותַקן

תכנת ותקן (ידועה גם בשם "מהר ומלוכלך") היא המתודולוגיה המקובלת ביותר לתחזוקת מערכות תוכנה כיום,] ובמידה מסוימת, גם לפיתוח מערכות חדשות. מתודולוגיה זו שמה דגש רב על המהירות שבה נעשים שינויים ותיקונים למערכת התוכנה, תוך התעלמות מודעת מנושאי התחזוקתיות והאיכות הפנימית של התוכנה. מתודולוגיה זו מאפשרת הוספה מהירה של פונקציונליות חדשה למערכת, אך מחייבת חיזוק של המבנים הפנימיים של התוכנה מעת לעת וערכת בדיקות מקיפה. ללא האחרונים, שימוש עקבי במתודולוגיה זו יגרום בהכרח לשחיקה מעריכית באיכות הפנימית של התוכנה, עד לנקודה שבה עלות הוספת פונקציונליות חדשה תהיה שווה או גדולה לעלות בניית התוכנה כולה מחדש, שלאחריה אין הצדקה כלכלית להמשיך לתחזק את התוכנה.

מתודולוגיות איטרטיביות

זוהי משפחה של מתודולוגיות, הרואות בפיתוח התוכנה תהליך מחזורי או ספירלי, שבו התוכנה נבנית בהדרגה, נדבך אחר נדבך. המתודולוגיות האיטרטיביות מייחסות חשיבות רבה לכלים, ארכיטקטורה וניהול התצורה, ושמות דגש על פיתוח החלקים המורכבים יותר מוקדם ככל האפשר, כדי להפחית את הסיכון בפיתוח.

Crystal Clear

Crystal Clear היא מתודולוגיה, שפותחה על ידי אליסטר קוברן, ועקרונותיה מתוארים בספרים שפרסם החל משנת 1998. מתודולוגיה זו שמה דגש על יעילות בפיתוח ומפגינה סגלתנות רבה לשוני בדרכי העבודה האנושיות, כפי שאלה מתבטאות בפיתוח תוכנה על ידי מתכנתים. המתודולוגיה מפרטת עקרונות לתכנות נכון, אך מתמקדת יותר בעיצוב התוכנה וניהול הפרויקט. המתודולוגיה מתאימה לצוותים קטנים, המפתחים תוכנה שאינה תומכת-חיים. ייחודה של Crystal Clear הוא בקלות היחסית שניתן להתאימה לאילוצים המופיעים פעמים רבות בפרויקטים לפיתוח תוכנה (לדוגמה, העדרו של לקוח), ובמסגרת נוחה להרחבה גם לצוותים גדולים יותר.
רוברט קאסלן

קריירה צבאית

קאסלן נולד וגדל בקונטיקט. הוא החל את דרכו בצבא ארצות הברית עם הרשמו לאקדמיה הצבאית של ארצות הברית. לאחר שסיים את חוק לימודיו ב-1975, והוסמך כקצין בדרגת לוטננט התגייס לצבא ועבר הכשרה כלוחם, קורס קציני חי"ר, קורס סיירים והסמכה כצנחן. הוא שירת במגוון תפקידי מטה ופיקוד ובמלחמת המפרץ שימש כסגן מפקד הגדוד ה-2 ברגימנט 187 בדיוויזיה המוטסת ה-101. בהמשך שימש כמפקד גדוד 1 ברגימנט החי"ר ה-14 שבדיוויזית הרגלים ה-25, כראש המטה של הדיוויזיה המוטסת ה-101 ובשנת 1999 פיקד על חטיבה 2 בדיוויזיה. בעת פיגועי 11 בספטמבר שירת קאסלן בפנטגון באגף תכנון ומדיניות של המטות המשולבים. לאחר שההמטוס החטוף פגע בבניין, לקח קאסלן חלק בחילוץ הפצועים וההרוגים מההריסות. בשנת 2002 שימש ראש מטה כוח משימה משולב 180, שכלל יחידות חיל רגלים וכוחות מיוחדים מצבא ארצות הברית ומצבאות נוספים, ולחם במסגרתו במלחמת אפגניסטן. 
בשנת 2003 שירת כראש מטה הדיוויזיה ההררית העשירית ושנה לאחר מכן שירת כעוזר מפקד דיוויזיית הרגלים ה-3. בשנים 2005-2006 שימש כסגן מנהל ללוחמה בטרור במטות המשולבים ולאחר מכן שירת כמפקד הצוערים באקדמיה הצבאית שבווסט פוינט. בשנת 2008 מונה למפקד דיוויזיית הרגלים ה-25 ופיקד עליה בלחימה באפגניסטן ובעיראק. בשנת 2013 מונה למפקד האקדמיה הצבאית של ארצות הברית ושימש בתפקיד כחמש שנים. באפריל 2018 פרש לגמלאות. 
לקאסלן תואר שני במנהל עסקים מתאם אוניברסיטת לונג איילנד ותואר שני נוסף בהנדסה תעשייתית מטעם אוניברסיטת קנזס
ביואורגונומי

ביואורגונומי (ידועה גם בשמות ביורגונומי וביו-אנרגיה שימושית) היא שיטת טיפול אלטרנטיבית שפותחה על ידי רפי רוזן והמבוססת על תאוריה של הפסיכיאטר הגרמני וילהלם רייך, שהיה תלמידו של זיגמונד פרויד. השיטה אינה מבוססת על ממצאים מדעיים ואף סותרת אותם. אין תימוכין כי השיטה אכן עובדת.

מקורות הביואורגונומי

חלק מרעיונותיו של זיגמונד פרויד לגבי מבנה האישיות שאבו את השראתם מחוק שימור האנרגיה. אולם, בסופו של דבר, הפסיכואנליזה שהתגבשה מרעיונותיו של פרויד לא כוללת חלק זה של רעיונותיו.
בשנות השלושים של המאה ה-20 טען הפסיכיאטר הגרמני וילהלם רייך, אחד מתלמידיו של זיגמונד פרויד, כי גילה אנרגיה הפועלת בתוך גוף האדם ובסביבתו. רייך טען כי מחסור או פגיעה באנרגיה זו – שזכתה לשם "אורגון" – מוביל לבעיות פיזיות ורגשיות של האדם, וכי שיקום שדות האנרגיה פותר את אותן בעיות.
חבורת הפסיכואנליטיקאים שהתגבשה סביב פרויד, דחתה רעיונות אלה ורייך הוצא מחוץ לקבוצה בטעון כי הוא עוסק במיסטיקה ולא במדע. בהמשך, הממסד המדעי והטיפולי בכללו התנגד לתאוריות של רייך. לאחר שהיגר לארצות הברית, רייך החל לבצע ניסויים, ולפי תוצאות ניסוייו ותגליותיו, פיתח מכשירים המבוססים על אנרגיית האורגון.
רייך הועמד למשפט לאחר שהפר צו של ה-FDA שאסר עליו לפרסם שמכשירים שבנה מסוגלים לרפא מחלות, דבר המנוגד לחוק. רייך הורשע ונכלא לשנתיים. בזמן שהיה כלוא המשיך לפתח את המצאותיו, ולבצע ניסויים. מעט לפני מועד השחרור, נפטר רייך בשל התקף לב. וכל הכתבים והרשימות שכתב בכלא, נשרפו על פי הוראת מנהל הכלא ונחשבים אבודים.

רפי רוזן והביורגונומי

רפי רוזן, חבר קיבוץ הסוללים, התוודע לכתביו של רייך בשנות החמישים של המאה ה-20. רפי רוזן הגה את טכניקת העפעוף – כלי האבחון שבו משתמשת שיטת הביואורגונומי. בספרו "החוש השביעי והמציאות שמעבר", תיאר רוזן את הטכניקה והסביר כי זוהי יכולת שכל אדם מסוגל לרכוש ולשלוט בה. הוא טען כי שדות האנרגיה של הגוף משפיעים על שריר העין, ודרך תנועתו ניתן לזהות את מקור הבעיה הפיזית או הרגשית של האדם. בנוסף, טוען רוזן כי לכל אדם יש "משלים אנרגטי". בדרך-כלל המשלים האנרגטי של נשים הוא גבר, ולגברים יש משלימה אנרגטית. בין משלימים אנרגטיים קיימת "תלות אנרגטית".

עקרונות הטיפול הביואורגונומי

א. לכל אורגניזם – בני אדם, בעלי חיים וצמחים – יש שדה אנרגטי. פגיעה בשדה האנרגטי גורמת לקשיים ולמצוקות.
ב. הטיפול הביואורגונומי מבוסס על ערבול משלימים אנרגטיים – פעולה המתקנת את השדה האנרגטי של המטופל בעזרת שדה האנרגיה של המשלים האנרגטי שלו.
ג. חוסר שדות אנרגטיים נובע מחמש סיבות אפשריות: פציעה של איבר בגוף, פגיעה בנקודות פתיחה של איבר (נקודות פתיחה הן צינורות המשמשים להעברת אנרגיה לאיבר), פחדים, טראומות והפרעות אנרגטיות.
ד. גם פציעות, פחדים, טראומות והפרעות אנרגטיות של האבא, האמא, המשלים האנרגטי או גלגולים קודמים של המטופל גורמים לחוסר שדות אנרגטיים.
ה. העפעוף הוא הטכניקה שבאמצעותה מאבחנים את מקור החוסר בשדות אנרגטיים, ומזהים את הטיפול המתבקש לשיקום שדות האנרגיה.
ניו יורק רנסאנס

ניו יורק רנסאנס (באנגלית: New York Renaissance) ידועה גם כהרלם רנסאנס ביג פייב (באנגלית: Harlem Renaissance Big Five) וכרנס (באנגלית: Rens), הייתה קבוצת כדורסל מקצוענית שהורכבה כולה משחקנים אמריקאים אפריקאים. היא נוסדה ב-13 בפברואר 1923 בידי רוברט "בוב" דאגלס בהסכם עם אולם הנשפים והקזינו "הרלם רנסאנס". אולם הנשפים והקזינו ברחוב 138 ובשדרה השביעית היה קומפלקס בידור שכלל אולם נשפים ושירת כמגרש הבית של הביג פייב. הקבוצה שיחקה את רוב משחקיה בדרכים ונדדה ברחבי הארץ מתוך הכרח.
הקבוצה שיחקה את משחקה הראשון ב-3 בנובמבר 1923. הרנס היו אחת מקבוצות הכדורסל הדומיננטיות ביותר בשנות העשרים והשלושים. במהלך העונה של 1933-2 עמד מאזנה החיובי של הרנס על 8-120 ניצחונות. במרוצת העונה זכתה הרנס ב-88 ניצחונות רצופים, הישג שאף קבוצת כדורסל מקצוענית לא השוותה אותו. ב-1939, הרנס נעשתה הקבוצה השחורה הראשונה שזכתה במשחק האליפות, כשניצחו את נבחרת הכוכבים של אושקוש (Oshkosh)‏ 25-34 בטורניר הכדורסל המקצועני העולמי (World Basketball Tournament) בשיקגו. 
מאזנה הכולל של הקבוצה בכל שנות קיומה עמד על 2,588 ניצחונות לעומת 539 הפסדים. כמה משחקניה הוותיקים והטובים ביותר היו קלרנס (פט) ג'נקינס, פפי ריק, אייר סייטש, צ'ארלס "טרזן" קופר, ביל יאנסי, ו"וי" וילי סמית. ב-1936 נעשו הרנס לקבוצה רמת הדרג הראשונה שחתמה על חוזה לארבע שנים עם כוכב קולג' אמריקאי אפריקאי, דייוויד "ביג דייב" דג'רנט מאינדיאנה סנטרל.
הרנס התפרקה ב-1949 אחרי שסיימה את עונת 1949/48 בליגת ה-NBL המעורבת גזעית בתור ה"דייטון רנס" (Dayton Rens) שמושבם בדייטון שבאוהיו. זו הייתה גם העונה האחרונה של ליגת ה-NBL, שהתמזגה ביחד עם ליגת ה-BAA, הלבנה לחלוטין ויצרה את ליגת ה-NBA שהייתה אז גם היא על טהרת הלבנים.
היכל התהילה של הכדורסל הכליל את קבוצת הניו יורק רנס כולה ב-1963.
שלושה מבין שחקני הרנס מונצחים בהיכל באופן פרטי: טרזן קופר, פופ גייטס, והמייסד והמאמן בוב דאגלס.
סן לורנסו

היסטוריה

מועדון סן לורנסו נוסד ב-1 באפריל 1908, על ידי קבוצה של צעירים, בעזרת הכומר "פדרה" לורנסו מצה ונקראת על שם לאורנטיוס מרומא.
צבעי המועדון הם הכחול, אשר מסמל את האידיאל, והאדום, המסמל את הלחימה.
משחק הקלאסיקו שלה מתקיים מול קבוצת הורקאן, שמתחילת שנות התשעים שהתה לסירוגין שלוש עשרה שנים בליגה השנייה.
סן לורנסו מייצגת בעיקר את השכונות בואדו, אלמגרו, פומפייה ובחו פלורס, שבבירה בואנוס איירס, אבל בפועל אוהדיה הרבים מפוזרים בכל ארגנטינה וגם מחוצה לה.
בעידן החובבני זכתה הקבוצה בשלוש אליפויות ארגנטינה (1923, 1924, 1927). האליפות הראשונה בעידן המקצועני בה זכה המועדון הייתה ב-1933 (היה זה הטורניר השלישי שהתקיים בעידן המקצועני), ולאחר מכן זכה באחת עשרה אליפויות נוספות (האחרונה שבהן ב-2013). תארים נוספים ברמה הלאומית בהם זכתה הקבוצה הם הגביע הלאומי "קופה דה לה רפובליקה" (1943) והסופר קאפ הארגנטינאי (2016).
עוד זכתה הקבוצה בשלושה גביעים בינלאומיים: בגביע ליברטדורס בעונת 2014 (בגמר היא גברה על נסיונל אסונסיון הפרגוואית), בגביע מרקוסור (2001) ובגביע סודאמריקנה (2002). גביעים אלו מצטרפים לגביעי עבר בינלאומיים בהן זכתה - קופה קמפאונטו ריו דה לה פלאטה (1923) וגביע אלדאו (1927), שהפגישו את אלופות ארגנטינה ואורוגוואי.
המועדון ידוע בזכות מחלקת הנוער שלו ורבים משחקני הקבוצה ייצגו את הנבחרות הצעירות של ארגנטינה בגביעי העולם, במונדיאל הנוער האחרון שנערך בהולנד 2005 שימש פבלו זבאלטה, אז שחקן הקבוצה, כקפטן הנבחרת. פרננדו מסה הצעיר שימש כקפטן הנבחרת עד גיל 17 באליפות דרום אמריקה בכדורגל עד גיל 17 האחרונה שהתקיימה במרץ 2007 באקוואדור.

אוהדי הקבוצה

אוהדי הקבוצה מכונים "קוארווס" (עורבים) בגלל צבע הביגוד השחור של הכמרים. הם ידועים כקנאים ביותר לקבוצתם.
בשנת 1999 נעשה ניסיון להפוך את המועדון לחברה פרטית על ידי קבוצה של משקיעים. האוהדים הפגינו והתעמתו עם כוחות המשטרה, והצליחו למנוע את המהלך.

אצטדיון

הקבוצה משחקת באצטדיון פדרו בידגאין המכונה בפי אוהדי הקבוצה ובארגנטינה "נואבו גסומטרו" (גסומטרו החדש). האצטדיון נחנך בשנת 1993 ומכיל 47,964 מקומות.

כדורסל

במועדון מחלקת כדורסל שהשיגה תארים רבים, בעיקר בטורנירים של בואנוס איירס, בין שנות הארבעים ועד לראשית שנות השבעים. המועדון זכה בליגת העל הארגנטינאית בכדורסל בעונות 1958, 2015/16 (כשבשורותיה משחק כדורסלן ה-NBA בעבר וולטר הרמן), 2016/17, 2017/18 ו-2018/19, ובליגת האמריקות של פיב"א בעונות 2018 ו-2019.
בית מוגנם

בית מוגנם או בית מוגנם ומוגנם, הם שמם של שני בתים סמוכים המצויים בשכונת טלביה בירושלים. המבנים נמצאים ברחוב חובבי ציון 7 ו-5.

היסטוריה

שני המבנים נבנו בסוף שנות ה-20 של המאה ה-20 על ידי משפחה ערבית נוצרית (פרוטסטנטית) שבראשה עמד עורך הדין אליאס מוגנם. מוגנם, שלמד משפטים בארצות הברית, כיהן כמזכיר הקונגרס הפלסטיני הלאומי השביעי, שנערך בשנת 1928. רעייתו, מאתייל מוגנם, הייתה פעילה למען זכויות הנשים בחברה הפלסטינית.
בני המשפחה התגוררו במבנה שניצב כיום ברחוב חובבי ציון 7. המשפחה האמידה נהגה לארח בביתה את ראשי המנדט הבריטי ואף את מלך ירדן, עבדאללה הראשון.
המבנה הניצב ברחוב חובבי ציון 5, שימש בעבר (ואף כיום) כבית דירות להשכרה. במבנה התגורר איברהים כעאבני, שהיה המתרגם הרשמי מאנגלית לערבית של ממשלת המנדט הבריטי.
במהלך מלחמת העצמאות עזבה משפחת מוגנם את ירושלים, ולאחר המלחמה הועבר המבנה לאפוטרופוס על נכסי נפקדים. בשנת 1958 הושכרה הקומה העליונה של המבנה ברחוב חובבי ציון 5 למשפחתו של הפרופסור דן פטינקין, מייסד החוג לכלכלה באוניברסיטה העברית. בשנת 1978 רכש פטינקין את המבנה ממשפחת מוגנם. בשנת 2011 מכרה משפחת פטנקין את הבית.
המבנה ברחוב חובבי ציון 7 שופץ בשנת 2008, ובמסגרת השיפוץ נוספו לו שתי קומות נוספות.

תיאור המבנה

שני המבנים נבנו בסגנון הליוואן האופייני לבתי מגורים ערביים. המבנה ברחוב חובבי ציון 7, אשר שימש את משפחת מוגנם, נבנה בפאר רב. גג המבנה עוטר בשיני חומה, המזכירים את חומות ירושלים (שניים אלה שימשו מוטיב עיטורי גם במלון יסמין האוס הסמוך). חדר המגורים של המבנה (החדר המרכזי) בלט מקו מבנה באמצעות מרפסת סגורה משושה. חלונות הקומה השנייה של המבנה עוטרו בקשתות האופייניות לתקופה (בבית המגורים, בבית מס' 5, הקשתות מצויות גם בחלונות הקומה הראשונה).
יחסי ארצות הברית–פלאו

היסטוריה

היחסים בין פלאו לארצות הברית מצוינים, ושתי המדינות משתפות פעולה בכמה נושאים. פלאו היא מדינה ריבונית בהתאחדות חופשית עם ארצות הברית. ב -1 באוקטובר 1994, לאחר חמישה עשורים של הממשל האמריקאי, הפכה פלאו לחברה האחרונה של שטח האמון של איי האוקיינוס השקט על מנת לקבל את עצמאותה. בשנת 1978 החליטה פלאו לא להצטרף למדינות מיקרונזיה המאוחדת, בשל הבדלי תרבות ושפה, ובמקום זאת חיפשה אחר עצמאות. ב -1986 נחתם הסכם ההתאגדות החופשית בין פלאו לארצות הברית, וסלל את הדרך לעצמאות של פלאו. ב-1993 הוא אושר, ונכנס לתוקף ב-1 באוקטובר 1994, מועד עצמאותה של פלאו. במסגרת ההסכם, ארצות הברית נותרה אחראית להגנת פלאו במשך 50 שנה, אלא שכיום רק מספר מצומצם מתוך צי הים נמצאים בפלאו.
כיום, פקיד הממשל בשגרירות פלאו הוא השגריר הרסי קיוטה.
בשנת 2009, בראיון לרדיו ABC האוסטרלי, הודתה שרת החוץ של פלאו, סנדרה פירנטוזי, כי "[ממשלתה] תומכת באמברגו של ארצות הברית נגד קובה על מנת לרבות סיוע מארצות הברית". היא סיפרה לג'יימס אוטן ברדיו האוסטרלי: "יש לנו מערכת יחסים חזקה מאוד עם ארצות הברית ואנחנו לא רוצים לסכן את היחסים האלה, כי זה ישפיע על הרווחה הכלכלית של פלאו".
בשנת 2015, לעומת זאת, הצביעה פלאו לגנות את האמברגו האמריקאי על קובה. הבקשה באו"ם נתמכה על ידי 191 מדינות, עם שני קולות נגד (ארצות הברית וישראל), וללא מדינות נמנעות.
ברנט בארי

קריירה

בצעירותו שיחק בארי כדורסל במסגרת "בית ספר תיכון דה לה סייל" מקונקורד שבקליפורניה, ומאוחר יותר הצטרף לקבוצתה של אוניברסיטת המדינה של אורגון, במדיה שיחק במשך כל ארבע שנות הלימוד שלו באוניברסיטה. בעונה הראשונה שלו בקבוצה מיעט בארי לקבל דקות משחק, אך בשנים הבאות ביסס את מעמדו כאחד משחקניה המובילים. בעונתו האחרונה בליגת המכללות הוא העמיד ממוצעים של 21 נקודות, 6 ריבאונדים ו-4 אסיסטים, ונבחר לחמישיית המצטיינים הראשונה של התאחדות ה"פאסיפיק-10" במסגרתה שיחקה נבחרת האוניברסיטה.
בארי נבחר במקום ה-15 בדראפט ה-NBA ב-1995 על ידי קבוצת דנוור נאגטס, אך הועבר מיד לאחר הדראפט ללוס אנג'לס קליפרס. בארי הפגין יכולת מרשימה בעונתו הראשונה בקליפרס. הוא העמיד ממוצעים של 10.1 נקודות ו-2.9 אסיסטים למשחק, ובין היתר קלע 123 שלשות - שיא כמות השלשות לרוקי באותו זמן. בארי גם זכה בתחרות ההטבעות של ה-NBA שהתקיימה במסגרת "סוף-שבוע האולסטאר", ונבחר לחמישיית הרוקיז השנייה של העונה.
בעונת 1996/1997 העפיל בארי עם הקליפרס לראשונה למשחקי הפלייאוף. הוא קלע 11.7 נקודות בממוצע בפלייאוף, אך קבוצתו הודחה כבר בסיבוב הראשון, לאחר הפסד ליוטה ג'אז בשלושה משחקים. שלושת משחקים אלו היו ההופעות היחיד של בארי בפלייאוף בתקופתו בקליפרס. בעונה שלאחר מכן, בפברואר 1998, הוא הועבר לקבוצת מיאמי היט. בארי מיעט לקבל דקות משחק במדי מיאמי ושותף ב-17 משחקים בלבד עד לסיום העונה.
בפתיחת עונת 1998/1999, שקוצרה בשל שביתת ארגון השחקנים בליגה, חתם בארי בשיקגו בולס. על אף שסבל מפציעה במהלך אותה עונה, הוא פתח בחמישיית קבוצתו ב-30 מתוך 37 משחקיו, והשיג ממוצעים של 11.1 נקודות ו-3.1 אסיסטים למשחק. בארי לא הצליח למלא בהצלחה את מקומו של מייקל ג'ורדן שפרש מהקבוצה לפני אותה עונה, ושיקגו העבירה אותו לקבוצת סיאטל סופרסוניקס באוגוסט 1999, בעסקה במסגרתה עברו הרסי הוקינס וג'יימס קוטון לשיקגו.
בשתי העונות הראשונות שלו בסיאטל סופרסוניקס שימש בארי בעיקר כמחליפו של גארי פייטון. עם זאת, מאוחר יותר הוא החל לשחק יותר בעמדת הרכז, ולעיתים אף שיחק כסמול פורוורד בהתאם לצורכי קבוצתו. עונת 2001/2002 הייתה הטובה ביותר בתקופתו של בארי בסיאטל - הוא פתח בחמישייה בכל 81 משחקיו, והשיג ממוצעים של 14.4 נקודות, 5.4 ריבאונדים ו-5.3 אסיסטים למשחק. גם בשתי העונות הבאות המשיך בארי להוות שחקן חמישייה קבוע וקלע בממוצעי נקודות דו-ספרתיים. אף על פי כן, הוא העפיל עם סיאטל פעמיים בלבד לפלייאוף במשך חמש עונותיו בה, ולא הצליח לעבור את הסיבוב הראשון.
לפני עונת 2004/2005 חתם בארי בהעברה חופשית בקבוצת סן אנטוניו ספרס, במדיה שימש בעיקר שחקן מחליף. בארי היה חשוב במיוחד עבור סן אנטוניו במשחקי הפלייאוף של אותה עונה - לאחר שהקבוצה הפסידה לדנוור נאגטס את המשחק הפותח של סדרת הסיבוב הראשון, קודם בארי לחמישיית הקבוצה הראשית, וסייע לה לעבור את דנבר. בהמשך אותו פלייאוף זכה בארי עם סן אנטוניו באליפות הראשונה בקריירה שלו, לאחר ניצחון על דטרויט פיסטונס בסדרת הגמר.
עונת 2006/2007 היוותה שיפור אישי גדול מבחינתו של בארי - הוא הפך לחלק חשוב בסן אנטוניו ופתח ב-28 ממשחקי הקבוצה, והעמיד ממוצעים של 8.5 נקודות ו-2.1 ריבאונדים למשחק. בסיום אותה עונה הוא היה שותף לזכייה נוספת של סן אנטוניו באליפות, לאחר ניצחון על קליבלנד קאבלירס. ביולי 2008 הועבר בארי לקבוצת יוסטון רוקטס, אך לאחר שמיעט לקבל בה דקות משחק, שוחרר ממנה באוקטובר 2009 וכעבור זמן קצר הודיע על פרישה מכדורסל.
חנינא מזרחי

חנינא מזרחי (ט"ו בשבט תרמ"ו, ינואר 1886 – אב תשל"ד, יולי 1974) היה היסטוריון, מחנך, מתרגם, חוקר ואיש ציבור שכיהן כציר באספת הנבחרים הראשונה של היישוב היהודי בארץ ישראל.

ביוגרפיה

חנינא מזרחי נולד בט"ו בשבט תרמ"ו (1886) בטהרן שבפרס, בנו של ר' חיים אלעזר מזרחי, רב, משורר, והמנהיג הדתי של יהודי טהרן, ושל קמר לבית טורק. בשנת 1895 עלתה המשפחה לארץ ישראל מטהרן והתיישבה בירושלים. 
חנינא למד בבית הספר למל שבעיר העתיקה בירושלים. לאחר מכן למד בישיבת תפארת ירושלים, והוכשר כמורה בבית המדרש למורים של "המזרחי" בירושלים. משנת תרס"ז (1907) היה למורה ומחנך בירושלים, ומשנת תרפ"א (1921) ניהל את תלמוד התורה הספרדי בעיר. במהלך 15 שנה היה במקביל מדריך בבית המדרש למורים "המזרחי" בירושלים וזכה להערכה רבה כמחנך.
כאיש ציבור היה פעיל במוסדות הספרדיים והלאומיים של היישוב היהודי. למשך שנים אחדות עמד בראש "הוועד הכללי של יהודי פרס" בארץ ישראל, היה חבר בוועד העדה הספרדית בירושלים, ציר באספת הנבחרים הראשונה של יהודי ארץ ישראל, חבר הוועד הלאומי, חבר בוועד העיר ירושלים ועוד.
לאורך חייו היה מזרחי חוקר פורה של יהדות פרס. הוא פרסם מאמרים רבים בכתבי עת כגון "ציון", "התור", "ההד" ואחרים. עוד הוא חיבר מספר ספרים מקיפים על ההיסטוריה והתרבות של יהודי פרס. בנוסף, עסק בתרגום לעברית: מפרסית תרגם את היצירה הגדולה "גולסתאן" של המשורר הפרסי הקלאסי סעדי (1210–1292), ומגרמנית תרגם את כתביו של אחיו, נהוראי מזרחי, הכוללים מחזות, סיפורים, מאמרי ביקורת ומחקרים. כמה מחיבוריו נותרו בכתב יד, כגון ספר על יהודי פרס במאה ה-17 וה-18 על פי יצירותיהם של באבאי בן פרהאד ובאבאי בן לוטף, וחיבורים על מנהגי יהדות פרס.
חנינא מזרחי ורעייתו שרה לבית מני היו ממייסדי שכונת בית הכרם. הם נכנסו לביתם בשכונה בטו באב תרפ"ג. חנינא מזרחי היה בין מייסדי בית הכנסת הראשון בשכונה. במשך שנים היה הגבאי הראשי של בית הכנסת והיה בין ההוגים והיוזמים לבנית בית הכנסת הגדול בשכונה
חנינא מזרחי היה ראש ועד שכונת בית הכרם בשנות החמישים. בתקופתו סופחה בית הכרם לעיר ירושלים.
בשנת 1966 קיבל את תואר "יקיר ירושלים".
בשנת 1911 נשא לאישה את שרה, בת רבי שלום יחזקאל מני, ולזוג נולדו שני בנים ובת.
אלינור קטון

ביוגרפיה

נולדה בעת שהוריה, אזרחי ניו זילנד, שהו בקנדה לשם השלמת לימודי הדוקטורט של אביה באוניברסיטת מערב אונטריו. המשפחה החזרה לניו זילנד בהיותה בת שש והתגוררה בקרייסטצ'רץ' בירת מחוז קנטרברי. בנערותה שהתה שנה בלידס לשם לימודים בבית הספר בלאונסווד הסמוכה ללידס. קטון למדה אנגלית באוניברסיטת קנטרברי והשלימה תואר שני בכתיבה יוצרת באוניברסיטת ויקטוריה בוולינגטון , בוולינגטון.

קריירה ספרותית

רומן הביכורים של קטון "The Rehearsal" (ראה אור בעברית בתרגומה של מיכל אלפון בשם "החזרה") שפורסם ב-2008, נכתב כחלק מעבודת המאסטר שלה, ועוסק בתגובות לרומן אסור שהתפתח בין מורה לג'אז לילדה בבית הספר התיכון שבו לימד. ספר זה זיכה אותה בפרס אורנג'. בשנת 2009 תוארה בדיילי מייל הבריטי כנערת הזהב של הספרות לאותה שנה.
הרומן השני שלה "The Luminaries" (ראה אור בעברית, אף הוא בתרגומה של מיכל אלפון, בשם "המאורות") יצא לאור בשנת 2013 וזיכה את קטון בפרס מאן בוקר, היא הייתה בגיל 28, המחברת הצעירה ביותר אי-פעם שזכתה בפרס. הרומן "המאורות", על 832 עמודיו היה הספר הארוך ביותר שזכה בפרס במשך 45 שנות קיומו, וזכה לשבחים רבים.
בעקבות ספר זה זכתה קטון לשלל תארים לשם כבוד ופרסים ספרותיים ובמרץ 2014 הוענק לה תואר חבר מסדר ההצטיינות של ניו זילנד.
נגמ"ש

נגמ"ש (ראשי תיבות של נושא גייסות משוריין או נוֹשֵׂאת גְּיָסוֹת מְשֻׁרְיֶנֶת) הוא רכב קרבי משוריין (רק"מ) שמטרתו העיקרית היא תובלה ממוגנת של כוחות אל ובחזרה משדה הקרב. בעברית, המונח נגמ"ש ציין את רוב הרקמ"ים הזחליים שאינם טנקים או תומ"תים. לנגמ"ש גלגלי קל מקובל לקרוא שיריונית. נגמ"ש הלחימה, שהופיע לקראת סוף שנות ה-60 של המאה העשרים, משלב יכולת נשיאת גייסות של נגמ"ש, עם חימוש ועוצמת אש כשל טנק קל, מחליף מאז את הנגמ"ש, כשהוא מוסיף לרשימת המשימות של הכלי לחימה משמעותית בשדה הקרב, באופן אורגני מלא עם יחידות הרגלים אותם הוא מוביל. נגמשים ייעודיים נוספים הם נגמש"י פיקוד, נגמשי נ"ט, ציוד עבירות כגון גשרים ואסדות, רפואה ופינוי, חוליה טכנית, נשיאת חימוש ארטילרי, ומשימות נוספות.

היסטוריה והתפתחות הנדסית

נגמ"שים הופיעו לראשונה בסוף מלחמת העולם הראשונה אך במינון דליל. במלחמת העולם השנייה רוב התעבורה הלוגיסטית נעשתה באמצעות משאיות, ג'יפים וזחל"מים (זחל"ם = זחלי למחצה) שיתרונם במהירות אך היו חסרי מיגון מספק.
מטרותיו המקוריות של הנגמ"ש הייתה תובלת הכוח בסביבה עוינת כאשר יש חשש למארבי צלפים, ירי נק"ל, רסיסי ארטילריה ומטענים קלים. הנגמ"ש היה מצויד במנוע שעוצמתו כזו של אוטובוס עירוני ויכול היה לשאת בין 10-12 חיילים על ציודם האישי, בנוסף לצוות המתפעל, ציוד הנגמ"ש והמיגון. הנגמ"ש היה ממוגן בלוחות מתכת עבים ונשא חימוש קל - בדרך כלל מספר מקלעים. כדי לאפשר לנגמ"ש תנועה מהירה ויכולת ציפה, מיגון הנגמ"ש היה קל במתכוון, ונועד להגן על הצוות בעיקר מפני ירי נשק קל ורסיסים בלבד. יכולתו להגן מפני נשק נ"ט הייתה מועטת.
גם לנגמ"ש M-113 האמריקאי וגם לנגמ"ש הרוסי BMP-1 יכולת אמפיבית מלאה, כאשר ההנעה במים נעשית ללא כל עזרים חיצוניים, אלא באמצעות תנועת הזחלים בלבד.
נגמ"שים שתוכננו לתנאי שטח קשים כיערות דרום אסיה והמדבריות של מדינות ערב היו בדרך כלל זחליים, ונגמ"שים שתוכננו לקרבות בתנאי דרכים סלולות ושטחים עירוניים - היו גלגליים. 
הנגמ"ש המודרני הראשון היה ה M-113 האמריקני שהופעל במלחמת וייטנאם. נגמ"שי M-113 הגיעו לישראל במסגרת הסיוע הנרחב שקיבלה מארצות הברית במלחמת יום כיפור ודחקו בהדרגה את הזחל"מים החוצה מהשירות.
בעקבות ההצלחה של הנגמ"שים הוגבר מאוד השימוש בתובת הנגמ"ש כפלטפורמה למערכות נשק ופיקוד שונות כגון מכ"מים ניידים, רכבי קישור, פיקוד ובקרה ואפילו נ"מ (נגמ"ש M-163 "מחבט"). על חלק מהנגמ"שים אפשר להתקין גם אמצעי פריצה והנדסה, ולהשתמש בהם כרכב הנדסה קרבית. הפומ"ה הישראלית היא דוגמה טובה לנגמ"ש הנדסה קרבית.
בעקבות תפוצתו הנרחבת של ה-RPG (מטול רקטות נגד טנקים) והגידול בקרבות בשטח בנוי, הוגבר הצורך לשפר את המיגון של הנגמ"ש כדי להגן על אנשי הצוות ממטענים חלולים, טילי נ"ט ומוקשים מאולתרים. התוצאה הייתה פיתוח נגמ"שים כבדים (נגמ"כים) כמו האכזרית, הנמ"ר והנגמ"שים מבוססי שוט (כגון הנגמחון והנקפדון) הישראלים, והבראדלי האמריקני. 
הבראדלי, ה"אכזרית" והנמ"ר בניגוד לנגמ"ש הקלאסי, משמשים גם כ"נגמ"ש לחימה" (IFV) - כלי שייעודו העיקרי לא רק הובלת חי"ר אלא מתן פלטפורמת לחימה לחיילים שבתוכו, כך שיוכלו להילחם מבלי לצאת החוצה. בבראדלי ישנו צריח החמוש בתותח אוטומטי 30 מ"מ וכוורת ל-2 טילי נ"ט או טילי נ"מ. ואילו בנמ"ר מותקנת עמדת נשק "קטלנית" המתופעלת מתוך הכלי החמושה במק"כ 0.5 אינץ' או במקל"ר 40 מ"מ.