היסטוריה של המחשב האישי

מחשב אישי הוא שם כללי למחשב שמיועד למשתמש יחיד, במחיר ובגודל המתאימים לצריכה פרטית, ובגודל שלא מתאים להגדרה של מחשב כף יד.
במחשב אישי המעבד הוא על שבב יחיד, או "מיקרו-מעבד". עד הופעת המחשבים האישיים, לא היו מחשבים המבוססים על מעבד בשבב יחיד, וכתוצאה מכך, אפילו המחשבים הקטנים ביותר היו גדולים ויקרים לפחות בסדר גודל יותר ממחשב אישי. לקראת סוף המאה העשרים, תצורת המחשב האישי, בווריאציות שונות הפכה דומיננטית בעולם המחשוב, ולמעט מספר לא גדול של מחשבי-על, כמעט כל המחשבים, כולל שרתים, היו בנויים בתצורה זו. בתחילת המאה ה-21 גדלה מאד התפוצה של מחשבים לשימוש אישי, שכבר לא נחשבים "מחשב אישי": טלפונים חכמים ומחשבי כף-יד אחרים, ולקראת העשור השני של המאה, מכירות המחשבים האישיים הגיעו לשיא, ומאז החלו לרדת, במקביל לעלייה במכירות של מחשבי טאבלט וטלפונים חכמים, וייתכן שהמגמה היא החלפת המחשבים האישיים במכשירים אלו, בדומה לאופן בו המיני-מחשבים דחקו את רגלי המחשבים המרכזיים ("מיינפריים"), והמחשבים האישיים דחקו את רגלי המיני-מחשבים.

סיבוב ראשון: מעבדי 8-סיביות

ב-1975 החלו להופיע מחשבים המבוססים על ה-8080 של אינטל וה-6800 של מוטורולה. הראשון, Altair 8800 של חברת Micro Instrumentation and Telemetry Systems, הוצג בגיליון חג המולד 1974 של המגזין Popular Electronics, ונמכר החל בינואר 1975. האלטייר החל לבסס סביב עצמו תעשייה: בתחילה כרטיסי הרחבה לאלטייר, ואחרי זמן קצר גם מחשבים תואמים. יצרנים נוספים, חלקם מתחרים ישירים עם מחשבים אחרים, ועשרות יצרנים של ציוד היקפי והרחבות שונות החלו לפעול. מחשבים אלו בדרך נבנו בקופסאות גדולות, שבתצורתם הבסיסית היו לא הרבה יותר מכרטיס שמכיל את המעבד וזיכרון מינימלי, ספק כוח, פנל קדמי עם מתגים ומנורות, ו"לוח אם", אליו ניתן להוסיף כרטיסים נוספים. המחשב הבסיסי לא כלל מסך (או אפילו כרטיס מסך), מקלדת (או בקר למקלדת), או כמעט כל אמצעי קלט/פלט, מעבר לשורות מפסקים ומנורות בפנל הקדמי. רוב המחשבים מדור זה נמכרו כקיטים, ולמעשה השוק היה בנוי מחובבים: הדבר היחיד שמחשבים אלו ידעו לעשות בהתחלה היה "להיות מחשב": הם לא יכלו לעשות שום דבר מועיל, הן בגלל מגבלותיהם - אי אפשר לשמור, להדפיס, אין אפילו מקלדת ומסך, והן משום שעדיין לא הייתה למעשה שום תוכנה זמינה שידעה לעשות משהו מועיל.
תוך זמן קצר מספר לא מבוטל של חברות (בדרך כלל "חברה" כזו צמחה משניים או שלושה מהנדסים, הפועלים מסדנה במוסך ביתי) הציעו מגוון רחב של כרטיסי הרחבה לאלטייר - כרטיסים המאפשרים חיבור לאמצעי קלט-פלט שונים, ובעיקר כרטיסי זיכרון. חלק מהמוצרים הללו התחרו במוצרים של MITS, וחלקם סיפקו יכולות אחרות, החלו להופיע תוכנות, בתחילה על סרטי נייר מנוקבים, ואחר כך (כשהופיעו כרטיסי ההרחבה המתאימים) בעזרת רשמקול חיצוני.
בתחילה, דרך השיווק היחידה הייתה בדואר, אבל במהרה נפתחו חנויות מחשבים. ירידים שהוקדשו למחשבים אישיים נפתחו. היריד הראשון באלבקרקי, היה "יריד אלטייר", וחברת MITS מנעה מחברות שנתפסו כ"מתחרות" להציג. המתחרים לא נבהלו, והציגו את מרכולתם במלון סמוך ליריד. הירידים הבאים, בדרך כלל בחוף המזרחי או המערבי של ארצות הברית, לא התרכזו במחשב יחיד, ומיריד ליריד היו אירוע גדול יותר, עם יותר מציגים, יותר משתתפים, ויותר סיקור עיתונאי. ביריד בניו ג'רזי ב-1976 הציגו עשרות יצרנים של מחשבים, הרחבות, כרטיסי וידאו, מדפסות, ועוד. בפרט, ביריד זה הוצגו כמה מחשבים מעניינים - ה-SOL-20, וחנות ניו-יורקית למחשבים פינתה פינה בדוכן שלה לשני יזמים מהחוף המערבי שהציגו מחשב לוח בשם "אפל" (מאוחר יותר שונה שם המחשב ל-"אפל 1" או "אפל I").
מגזינים המוקדשים למחשבים אישיים החלו להופיע. שוב, אחד הראשונים היה העלון שהפיצה חברת MITS, והוקדש למידע על האלטייר. לעלון זה תרמו בשנותיו הראשונות מייסדי מיקרוסופט, פול אלן וביל גייטס. לעלון זה הצטרפו מגזינים נוספים, שלא היו קשורים ליצרן או למחשב מסוים.
ב-1977 הגיעו לשוק שלושה מחשבים חדשים, שהגדירו מחדש איך נראה מחשב אישי: המחשבים, PET של חברת קומודור אינטרנשיונל, Apple II (נכתב בדרך כלל "Apple ][") של חברת אפל, ו-TRS-80 של חברת רדיו שק.
בשנים הבאות הצטרפו לשלושת המחשבים הללו, מחשבים "ביתיים" נוספים, כולם מחשבי 8-סיביות: סדרת מחשבים של חברת אטארי - 400, 600 ו-800, VIC-20 של קומודור, מחשבים אירופיים כמו סינקלייר ואקורן, מחשב נוסף של חברת רדיו שק שהיה מבוסס על מעבד 6809 של מוטורולה בשם "מחשב צבע" (Color Computer, נקרא לעיתים בשם החיבה CoCo), ורבים אחרים.
לצד מחשבים אלו, שגשגה תעשיית המחשבים שהיו פחות "ביתיים", ופנו לחובבים ולשוק העסקי. בתעשייה זו שלט ערוץ S-100, שנוצר והופיע לראשונה במחשב אלטייר של MITS, מערכת הפעלה CP/M, שאומצה על ידי IMSAI, ובהמשך הותאמה כמעט לכל מחשבי ה-S-100, ומעבד Z80 של זילוג.
כמה מהחברות בשוק זה, מלבד MITS עם אלטייר, ו-IMSAI, היו Processor Technology עם מחשב SOL, כוכב הצפון, או Northern Star, קרוממקו, וקטור גרפיקס (חברה שבין הדברים שייחדו אותה, הייתה העובדה שהוקמה ונוהלה על ידי שתי נשים), אוסבורן, קייפרו, ועשרות חברות נוספות.
למחשבים אלו היה ההיצע העשיר ביותר לתוכנה עסקית, עם יוצא מהכלל חשוב - הגיליון האלקטרוני הראשון, הוצג ב-1979 למחשב אפל II ולא למכונת CP/M. שנה אחר כך כבר היו מספר גיליונות עבור CP/M, כשוויזיקלק עצמו היה אחד מהם. היצע התוכנה העסקית ל-CP/M כלל מעבדי תמלילים, ביניהם WordStar, תוכנות לניהול חשבונות ולניהול משרד, בסיסי נתונים (ביניהם dBase II), תוכנות תקשורת, ועוד. המחיר האופייני של מחשבים בשוק זה היה גבוה יותר מהשוק הביתי, ושלושת המחשבים מ"שלישיית 77" ניסו במידה מסוימת של הצלחה להתבסס גם בשוק זה.
, למעשה שלטו בשוק המחשבים האישיים, עד 1981, כשחברת IBM הצטרפה לשוק עם מחשב אישי ששינה את כללי המשחק - IBM PC.

IBM-PC

הופעת המחשב האישי של IBM, ב-1981, הפכה את המחשבים האישיים מהדור הקודם מיושנים, וסימנה את תחילת העידן הבא. המכונות הבאות שהופיעו בתצורה הקודמת (מעבד 8 סיביות וזיכרון המוגבל ל-64K) הופנו ברובן לשימוש ביתי, פעמים רבות כמכונות משחק או מחשבים לימודיים, כמו קומודור 64, ספקטרום סינקלייר, ו-BBC מיקרו.
כמעט מרגע שהופיע ה-PC, חלק הארי של התעשייה התרכז בו: תעשיית התכנה למחשבים אישיים גדלה בסדרי גודל בעשר השנים הבאות, ולצידה תעשיית חומרה: בתחילה כרטיסים וציוד היקפי, ותוך שנים ספורות מחשבים תואמים. בשנים הבאות טכנולוגיית המעבדים המשיכה להתפתח, החל ב-PC המקורי, עם מעבד 16-סיביות וכמה עשרות אלפי טרנזיסטורים, ועד למעבדים 64-סיביות, מרובי-ליבות, הבנויים ממיליארדי טרנסיסטורים לקראת סוף העשור השני של המאה ה-21, כשבכל צעד מהדרך נשמרת תאימות לאחור, ו-PC מ-2017 יכול להריץ, ללא שינוי, את רוב התכנה שרצה על ה-PC המקורי. הרוב המכריע של מחשבים בשימוש ב-2017 הם אבולוציה ישירה של ה-PC.
בעשר השנים אחרי הופעת ה-PC, הוא כבש את מקומו לא רק כמחשב אישי, אלא כמכונת העסקים המרכזית: באמצע שנות ה-90 של המאה ה-20, כמעט לכל עובד משרד במדינות המערב היה "מחשב אישי" על שולחן המשרד (או לעיתים מתחתיו), והמחשב שימש כמכונת המשרד העיקרית לצד הטלפון. רובם המכריע של מחשבים אלו היו מחוברים ברשת מקומית. מחשבים אישיים נחשבו לפריט שגרתי גם בבית.
לקראת המאה ה-21, המחשב האישי, יחד עם תוכנה מיוחדת שנקראת דפדפן, היה לשער הכניסה הסטנדרטי לאינטרנט, והגידול העצום בתפוצת האינטרנט לווה בגידול דומה בצריכת מחשבים אישיים לבית.

אחרי ה-PC

גם אחרי הופעת ה-PC, המשיכו להופיע דגמים אחרים של מחשבים אישיים, שברובם ניתנים לחלוקה לשלושה סוגים: מחשבי 8-סיביות, שבדרך כלל היו דגמים משופרים של מחשבים שהופיעו לפני ה-PC, מחשבים שהציעו תכונות משופרות לעומת ה-PC, ומחשבים תואמי PC.
מספר מחשבי 8-סיביות, כמו סינקלייר ספקטרום וקומודור-64, שהופיעו ב-1982 זכו להצלחה ניכרת בשוק, אבל נתפסו בעיקר כמכונות משחקים, מעין צעצוע, ולא כתחרות ל-PC.
החל ב-1983 הופיעו בשוק מספר מחשבים אישיים המבוססים על מעבד מוטורולה 68000 (מכונה לפעמים 68K), החל ממחשב הליזה של חברת אפל (1983), ואחריו מקינטוש של אותה חברה (1984), קומודור אמיגה (1985), אטארי ST ‏(1985). באנגליה, חברת סינקלייר הוציאה את הסינקלייר QL, מחשב המבוסס על מעבד ‏68008‏ ב-1984. מאלה, רק המקינטוש הצליח באופן משמעותי. הופיעו גם מחשבים נוספים עם הצלחה מוגבלת המבוססים על מעבדים אחרים, כמו IBM-RT, שנחשב בדרך כלל למחשב האישי הראשון המבוסס על מעבד RISC ‏(1986), וארכימדס של חברת Acorn ‏(1987), שהיה המחשב הראשון שמבוסס על מעבד ARM, המעבד הדומיננטי בטלפונים חכמים ומחשבי כך יד בעשור השני של המאה ה-21.
ב-1984 הציגה חברת אפל את ה"מקינטוש", שחשף את הציבור הרחב לממשק משתמש גרפי, רעיון חדש יחסית שעד אז היה מוכר למעטים. בעקבות המקינטוש, ממשק המשתמש הגרפי הפך תוך שנים מספר לסטנדרט במערכות הפעלה שונות. נכון ל-2019, רוב המחשבים האישיים מופעלים על ידי מערכת הפעלה של חברת מיקרוסופט, בשם חלונות. מערכות הפעלה נוספות הופיעו, אך אף אחת מהן, פרט למערכת ההפעלה של המקינטוש (בתחילה Mac OS ואחר כך OS X) לא זכתה לתפוצה נרחבת כמערכת הפעלה למחשב אישי, אם כי לאחת מהן, לינוקס, יש נוכחות דומיננטית כמערכת הפעלה לשרתים.
מחשבים "תואמי PC" החלו להופיע זמן קצר אחרי הופעת ה-PC עצמו, ולקראת סוף שנות ה-80 של המאה ה-20 הפכו לגורם הדומיננטי בשוק המחשבים האישיים, במקביל לצמצום נתח השוק של חברת IBM, שבשנת 2000 למעשה פרשה סופית מהשוק (IBM המשיכה למכור מחשבי נייד שיוצרו על ידי החברה הסינית לנובו, ומחשבים בארכיטקטורת PC לשוק השרתים). ב-2017, למעלה מ-80% מהמחשבים האישיים בעולם הם "תואמי PC", והרוב המכריע של האחרים הם מחשבי אפל מקינטוש.
הגידול הרצוף והמתמיד ביכולת ובביצועים של המחשב האישי גרם לכך ש"זמן החיים" של מחשב אישי במשרד בדרך כלל לא עולה על חמש או שש שנים, ופעמים רבות פחות מכך. כש-IBM הציגה את המחשב האישי ב-1981, התצורה הבסיסית הגיעה עם זיכרון של 64KB, הניתן להרחבה על 640KB (או כ־0.64MB). כ-35 שנים אחר כך, במחצית העשור השני של המאה ה-21, מחשב אישי אופייני מכיל בין כ-4GB לכ-64GB (בערך פי 10,000 עד 100,000). המאפיינים האחרים, כמו נפח האחסון, ביצועי המעבד, רזולוציית המסך, וכן הלאה, גדלו גם הם, בכמה סדרי גודל כל אחד.
לקראת סוף העשור השני של המאה ה-21, עם הגידול המתמיד בתפוצת טלפונים חכמים ומחשבי כף יד, שוק המחשבים האישיים עובר האטה והצטמצמות: ב-2010 נמכרו מעל 340 מיליון מחשבים בעולם, וב-2015 כ-240 מיליון.

זילוג Z80

המהנדס שפיתח את המעבדים הראשונים של חברת אינטל, אינטל 4004, אינטל 8008 ואינטל 8080 (המעבד שהניע את האלטייר, ה-IMSAI וה-SOL), פדריקו פגין, לא היה מרוצה באינטל, ולקראת סוף 1974, פחות משנה אחרי שה-8080 החל להימכר, עזב את החברה כדי לפתוח את חברת זילוג. תוך חודשים ספורים צירף אליו את מסטושי שימה, המהנדס שעבד אתו על פיתוח ה-4004 וה-8080, ובתחילת 1976, הציגו מעבד חדש: זילוג Z-80. מעבד זה היה חזק ומהיר יותר מה-8080, ונבנה בטכנולוגיה עדיפה
פחות או יותר אחרי הופעת ה-Z80, התצורה האופיינית למחשבי S-100 הייתה Z80, ומערכת הפעלה CP/M.
מחשבים עם CP/M, מעבד זילוג, וערוץ S-100 המשיכו להיות משמעותיים בשוק עד אמצע שנות ה-80. כמה דגמים שהצליחו במיוחד היו אוסבורן 1, וסדרת מחשבים של חברת Kaypro.
ב-1977 החלה חברת רדיו שק למכור מחשב בשם TRS-80 (ראו בהמשך) המבוסס על Z80. מחשב זה הפך במהרה למחשב האישי הנמכר ביותר בעולם, ושמר על תואר זה עד 1980.

MOS 6502

צוות מוטורולה שפיתח את משפחת ה-6800, גייס לקראת אמצע הפיתוח מהנדס ואיש שיווק בשם צ'ארלס (צ'אק) פדל. פדל הגיע למסקנה שיש להוריד את מחיר המעבד באופן משמעותי: מוטורולה תמחרה את המעבד ב-$175, והנהלת החברה סברה שזה מחיר נכון - המעבדים מנסים להחליף מיני מחשבים שמחירם עשרות אלפי דולרים, והחברה המתחרה, אינטל, תמחרה את ה-8080 ב-$360.
פדל נואש מלשכנע את מוטורולה להנמיך את המחיר, והחליט לעזוב את החברה. באותו הזמן, מוטורולה החליטה להעביר את צוות הפיתוח של המעבדים מאריזונה לטקסס, ומספר עובדים שלא היו מעוניינים לעבור לטקסס חברו לפדל, והצטרפו לחברת מוליכים למחצה קטנה בשם MOS, שהתמחתה בייצור שבבים ייעודיים לצרכים שונים (בין השאר שבבים למחשבונים), במטרה לפתח מעבד חדש, שיימכר במחיר נמוך בהרבה מהמעבדים של אינטל ומוטורולה.
פדל וחבריו הצליחו במשימתם, ופיתחו שני שבבים, להם קראו 6501, ו-6502. הראשון תומחר ב-$20, והוא תואם מבחינה חשמלית (אם כי לא בסט הפקודות) ל-6800 של מוטורולה, כך שתכנון שמשתמש ב-6800 יכול להחליפו ב-6501 בלי כל שינוי בחומרה (במחיר של כתיבת התוכנה מחדש). השני, 6502, תומחר ב-$25, ואינו תואם ל-6800 מבחינה חשמלית. תביעה משפטית של מוטורולה גרמה להפסקת קו ה-6501, ו-MOS התרכזה ב-6502, שתוך זמן קצר הפך למוצר העיקרי של החברה.
MOS הציגה את שני המעבדים בספטמבר 1975, בוועידה בשם WESCON בסן פרנסיסקו. אחרי כתבות על המעבד בעיתונות המקצועית. להכרזה הייתה השפעה משמעותית: מיד לאחריה, מוטורולה ואינטל הפחיתו את מחיר המעבדים שלהן לפחות מ-$100.
כדי לקדם את מכירות המעבד, ולסייע לפיתוח מוצרים המבוססים עליו, בנה פדל מחשב-לוח בשם KIM-1, שפותח בתחילה בתור מערכת פיתוח מינימלית: חברת אינטל וחברות אחרות מכרו מערכות פיתוח למעבדים שלהן, בדרך כלל במחיר אלפי דולרים או יותר, ופדל, שפיתח מעבד במחיר עשירית מהמעבדים הקיימים, הבין שגם מערכת הפיתוח צריכה להיות זולה. KIM-1 היה למעשה מחשב לוח, עם פונקציונליות מרשימה, יותר מכל מחשב-לוח אחר עד אז. למעשה, אחרי שהמשתמש הוסיף ספק כוח, המחשב הצנוע היה יותר שימושי מהאלטייר: הלוח הכיל צג דיגיטלי של 6 ספרות הקסדצימליות, (בדומה לצג של מחשבון), לוח מקשים של 24 מקשים, 2KB קושחה עם תוכנת "מוניטור" ושגרות קלט-פלט, קצת יותר מ-1KB זיכרון, ושני רכיבי קלט-פלט שהתחברו לשני מחברי שפה (edge-connectors), שבעזרתם ניתן היה, בין השאר, להתחבר לטלטייפ ולכונן קלטות, כאמצעי קלט-פלט. כל זאת במחיר $245.
חברת קומודור, שנוסדה על ידי ניצול השואה הקנדי ג'ק טראמל, כיצרנית מכונות כתיבה, עברה לייצור מכונות חישוב, ומשם למחשבונים. בתחילת שנות ה-70, מספר יצרניות של מוליכים למחצה פיתחו ומכרו שבבים למחשבונים, וחברות רבות יצרו מחשבונים המבוססים על שבבים אלו. לקראת אמצע העשור התחוללה בתחום מלחמת מחירים בהובלת טקסס אינסטרומנטס - יצרנית שבבים שהחליטה להיכנס לשוק המחשבונים, ומכרה במחירים שחברה שלא מייצרת את השבבים בעצמה לא יכולה לעמוד בהם. למעשה, פרט ל-HP בקצה העליון של השוק, רק טקסס אינסטרומנט והחברות היפניות שרדו. אחת החברות שנפלטו משוק המחשבונים הייתה MITS, שפנתה לפתח ולייצר את האלטייר. לעומת MITS, שמכרה קיטים בדואר והעסיקה קומץ עובדים, קומודור הקנדית הייתה חברה מבוססת. כשגם קומודור הובסה במלחמת המחירים ועזבה את השוק, החליט טראמל שתי החלטות: להיכנס לשוק המחשבים האישיים, ויותר מכך - להפוך ליצרן שבבים בעצמו, כדי לא להיות שוב נתון לחסדי ספק שהופך למתחרה.
קומודור ו-MOS היו בקשרים עסקיים (חלק מהמחשבונים של קומודור היו מבוססים על שבבים של MOS), וכשכחברת האם של MOS, חברת אלן בראדלי קיבלה "רגליים קרות" מהתביעה המשפטית של מוטורולה, רכש טרמאל את MOS (ב-1976), והטיל על פדל לפתח מחשב אישי מבוסס 6502. פדל תכנן מחשב המבוסס במידה רבה על KIM-1, שנקרא PET.
בשנים הבאות הופיעו מחשבים רבים המבוססים על 6502 ונגזרותיו, ביניהם: קומודור PET, אפל II, קומודור VIC-20, קומודור 64, מחשב BBC Micro, אטארי 2600 (קונסולת המשחק הראשונה בעולם המבוססת על מיקרו מעבד), סדרת מחשבים של אטארי, בשם 400 ו-800, ועוד.

קומודור PET

פדל בנה את ה-PET במארז יחיד, שכלל, מלבד המחשב עצמו (על לוח יחיד, כמו ה-KIM-1), גם את ספק הכוח, מקלדת, מסך, ואפילו את כונן הקלטות. המקלדת הייתה מקלדת "צ'יקלט". הדגם הראשון כלל 4K זיכרון סטאטי, וקושחה עם פרשן ה-BASIC של חברת מיקרוסופט - הגרסה הראשונה של מיקרוסופט עבור ה-6502. ה-PET היה הראשון מ"שלישיית-77" שהוצג והוכרז (ינואר 77). אך בפועל, קומודור החלה לספק מחשבים רק לקראת סוף השנה. ל-PET לא היו יכולות גרפיות בווידאו, אך ערכת התווים שלו הייתה העשירה מבין השלישייה - בנוסף לתמיכה באותיות גדולות וקטנות (למחשבים של אפל ורדיו שק היו רק אותיות גדולות), גם ערכה של 64 סימנים גרפיים שאפשרו, למשל, לצייר טבלאות, ואפילו להציג גרפיקה ברזולוציה נמוכה בעזרת "תווים גרפיים" מיוחדים.
הדגמים הבאים ראו שינויים, כמו החלפת מקלדת הצ'יקלט במקלדת סטנדרטית, תוך ויתור על כונן הקלטות המובנה, והגדלת נפח הזיכרון.
ה-PET הוצע במחיר $600, ונקרא גם PET/CBM, ולפעמים CBM (ראשי תיבות של Commodore Business Machines).

TRS-80

חברת רדיו שק האמריקאית הייתה חברה למוצרי אלקטרוניקה לצריכה ביתית, שהתרכזה באמצע שנות ה-70 בציוד שמע בייתי ("מערכות סטראו") ומכשירי קשר לחובבים ("ווקי טוקי", ו-"CB-Radio לכלי רכב). לרשת היו מעל 3000 חנויות בארצות הברית, ו"7000 חנויות בארבעים ארצות". לחברה היו מפעלי ייצור משלה. ב-1976, אחד מהקניינים של החברה, דון פרנץ' רכש מחשב אלטייר-8800, ואחר כך תכנן בעצמו מחשב דומה. פרנץ' ניסה לשכנע את מנהל הייצור של החברה, ג'והן רוץ' לייצר ולמכור את המחשב שתכנן. רוץ' חשב שהרעיון טוב, אך לא התרשם מהמחשב שפרנץ' תכנן, ובמקום זאת גייס מהנדס מחברת נשיונל סמיקונדקטור, בשם סטיב לנינגר, לתכנן עבורו מחשב אישי. לצד עבודתו בנשיונל, לנינגר עבד במשרה חלקית באחת החנויות הראשונות למחשבים אישיים ("The Byte Shop"), והיה קשור לקהילת החובבים דרך עבודתו זו ודרך "מועדון המחשבים הביתיים". לנינגר תכנן ובנה מחשב המבוסס על המעבד החדש של זילוג, Z80, וצ'ארלס טאנדי, הבעלים והמנהל של רדיו שק, שוכנע להוסיף את המחשב שנקרא TRS-80 ‏(Tandy-RadiShack Z80) לרשימת המוצרים של החברה. המחשב הוצג בקיץ 77, והחל להימכר בחנויות הרשת לקראת סוף השנה. אף על פי שמנהלים רבים ברדיו שק הביעו ספקנות בהתאמת המחשב לרשימת המוצרים של החברה (מחיר המוצר היקר ביותר בחנויות רדיו שק עד אז היה $500), החברה השקיעה רבות בפרסום וקידום המחשב, ואכן, בשנים הראשונות אחרי הצגתו היה המחשב האישי הנמכר ביותר (וכנראה גם המחשב הנמכר ביותר).
צ'ארלס טנדי, הבעלים והמנהל של רשת רדיו שק, ראה את המחשב כמיועד עבור עסקים קטנים יותר מאשר עבור משתמשים ביתיים. יחד עם זה, השיקול המכריע בתכנון המחשב היה המחיר, והמחשב סבל ממספר פגמים משמעותיים, שגרמו לכך שהוא זכה במהרה בכינוי "Trash-80" (כלומר, "זבל-80"), ולהפסקת ייצורו תוך פחות מ-4 שנים.

קושחה

שלושת המחשבים הגיעו עם קושחה בזיכרון קריאה בלבד, ובכך הציבו רף שכמעט כל מחשב שהוצג אחר כך עבר - הם לא היו הראשונים לעשות כך, אבל זה לא היה בהכרח הסטנדרט: באלטייר ובאימסאי לא הייתה קושחה, ובכל כיבוי והפעלה מחדש, המשתמש נדרש להזין דרך המפסקים הקדמיים לפחות את הקוד המינימלי שנדרש כדי לטעון תוכנה נוספת מסרט נייר מנוקב או כונן קלטות. SOL-20 כלל קושחה, אך לא מפרש בייסיק.
בשלושת המחשבים בשלישיית-77 כללה הקושחה מפרש לשפת BASIC.
קומודור PET עם בייסיק של מיקרוסופט, אפל עם בייסיק שכתב סטיב ווזניאק, ורדיו שק השתמשו בגרסה של תוכנת קוד פתוח בשם Tiny Basic, שכתב לי צ'ן וואנג, אליה הוסיף ליינינגר תמיכה בנקודה צפה. הבייסיק של אפל תמך במספרים שלמים בלבד, והוא מכונה Integer Basic או Game Basic.
המגבלות של פרשני הבייסיק של רדיו שק ואפל, כמו למשל שמות משתנים בני אות אחת בלבד ב-Tiny Basic, ומכאן הגבלה ל-26 משתנים בתוכנית אחת, והיעדר תמיכה בנקודה צפה בבייסיק של אפל, הביאו את שתי החברות הללו לרכוש את פרשן הבייסיק של מיקרוסופט, ועד סוף 1978 שלושת המחשבים מ"שלישיית 1977", לצד רוב המחשבים האישיים האחרים, הריצו פרשן בייסיק של מיקרוסופט, עובדה שהפכה את הפרשן הזה לסטנדרט דה פקטו בתחום המחשבים האישיים.
כאשר IBM החליטה לצאת עם מחשב אישי ב-1981, היה ברור שבייסיק כחלק מהקושחה הוא חיוני, והיה ברור גם שהבחירה הטבעית היא הבייסיק של מיקרוסופט. בשנים הבאות, חשיבותו של פרשן בייסיק הלכה וירדה בהתמדה, והדגמים הבאים של מחשבי IBM (החל מדגם XT ב-1982), מקינטוש (1984), ומחשבים אחרים, כבל לא הכילו פרשן בייסיק כחלק מהקושחה,אך הוא עדיין היה זמין כתוכנה נטענת מדיסקט.
במחשבי 8-סיביות הסטנדרט נשאר: קומודור 64 (1982), אקורן BBC, ורבים אחרים כוללים בייסיק בקושחה, ובדרך כלל, אם כי לא תמיד, זה פרשן הבייסיק של מיקרוסופט.

למה זה טוב? תוכנה וציוד היקפי

כשהופיעו המחשבים האישיים הראשונים, לא היה שום דבר מועיל שניתן לעשות בעזרתם: לא רק נפח הזיכרון הזעום (האלטייר, סופק בתצורה בסיסית עם 256 בתים של זיכרון), והעדר ציוד הקפי כמו מדפסות, או אפילו מקלדת ומסך הגבילו אותם, אלא גם, ובעיקר, העדר כל תוכנה זמינה: הקונים הראשונים הצטרכו לכתוב תוכנה בעצמם.
הפערים החלו להתמלא: יצרני המחשבים וחברות נוספות החלו להציע ציוד היקפי לצד כרטיסי זיכרון, והמשתמשים החלו להחליף תוכנה זה עם זה - בתחילה על ידי העברת רשימת הפקודות כתובה על נייר, כך שהמקבל הצטרך להזין אותם למחשב בעזרת המפסקים בלוח הקדמי, אחר כך על גבי סרטי נייר מנוקבים, ובהמשך בקלטות.
אחת מחבילות התוכנה הראשונות שנמכרו היה פרשן הבייסיק של חברת מיקרו-סופט, בעזרת הפרשן ניתן לכתוב ולהריץ תוכנה שכתובה בבייסיק, משימה פשוטה יותר מהזנת פקודות בשפת מכונה. יתרון נוסף לשימוש בבייסיק היא העובדה שרשימות בבייסיק לתוכנות פשוטות, שנכתבו במקור עבור מחשבי מיני, היו זמינות. למשל, ספר בשם "101 משחקים בבייסיק", של דייוויד אהל (David H. Ahl,  ), הכיל רשימות מקור של עשרות משחקים, שהמשתמשים יכלו להזין למחשב בעצמם, ואחר כך גם לשנות ולהרחיב אותן.
אחת התוכנות הראשונות שאינה משחק או פרשן בייסיק, הייתה "העיפרון החשמלי" (Electric Pencil), שהיה מעבד התמלילים הראשון עבור מחשב אישי. התוכנה נכתבה במקור עבור האלטייר על ידי מיכאל שרייר, ובהמשך הוסבה על ידיו למחשבים נוספים - בסופו של דבר הוסבה התוכנה ל-78 מחשבים שונים. זו הייתה אחת התוכנות הראשונות, פרט למשחקים, שאפשרה למשתמש להפיק תועלת אמיתית מהמחשב האישי.
ב-1977, עם המחשבים של קומודור, רדיו שק ואפל, עדיין חסר מרכיב אחד חשוב לציוד ההיקפי: אמצעי אחסון נוח וזריז יותר מכונן קלטות: העבודה עם רשמקול חיצוני הייתה מסורבלת, ואטית, ודבר זה הפריע כפליים כאשר היה צורך לא רק לטעון את התוכנה (כמו למשל עבור משחקים), אלא גם לאפשר לתוכנה עצמה לקרוא ולשמור נתונים, כמו במקרה של מעבד תמלילים, או תוכנה לניהול ספרי חשבונות.
ב-1978 הציגה אפל את "דיסק ][" - כונן דיסקטים עבור אפל ][. זה היה כונן הדיסקטים הזול ביותר עד אותו זמן, והפך במהרה לרב מכר. כתוצאה מכך, בתי תוכנה יכלו להתחיל למכור תוכנה בדיסקטים, והתוכנה עצמה יכלה לשמור לדיסקט מידע ולקרוא אותו חזרה, בלי שהמשתמש יידרש לפעולה כלשהי (בשימוש בכונן קלטות, המשתמש נדרש לגלגל את הקלטת למקום הנכון, להפעיל, ולעצור את הרשמקול לפי הוראות מהמחשב).

VisiCalc

ב-1979 בית תוכנה קטן במסצ'וסטס בשם "Software Arts", הוציא לאור תוכנה מסוג חדש, שכמוה לא נראתה לפני כן, בשם VisiCalc. זה היה הגיליון האלקטרוני הראשון, והופעתו שינתה את כללי המשחק: קונים חדשים החלו להופיע בחנויות, אנשים שלא היו מעוניינים ב"מחשב", אלא ב"מכונה שמריצה ויזיקלק". רבים, וביניהם סטיב ווזניאק, מייחסים משקל רב בסיפור הצלחתו של האפל ][, לעובדה שבמשך שנה שלמה, אפל היה המחשב היחיד שהריץ גיליון אלקטרוני. בשנים הבאות נכתבו גיליונות אלקטרוניים לכל המחשבים האישיים. יתרה מזאת: הגיליון האלקטרוני, עם ממשק המשתמש שלו, לא מתאים למחשבים גדולים, שצורת העבודה המועדפת עליהם הוא עיבוד באצווה. בשנים הבאות הופיעו גיליונות אלקטרוניים גם למחשבי מיני, דוגמת VAX. הגיליון האלקטרוני היה הדוגמה הראשונה למה שבשנים הבאות קיבל את הכינוי "Killer application", או בתרגום חופשי, "יישום המחץ". הכוונה ליישום, שמצדיק את קניית המערכת שיכולה להריץ אותו, או להעדפת מחשב או מערכת הפעלה מסוימים: בשנים הבאות הופיעו "יישומי מחץ" נוספים, כמו הגיליון האלקטרוני 1-2-3 עבור ה-PC, מיקרוסופט אקסל ו-Powerpoint עבור המקינטוש, דפדפן נטסקייפ ואחריו אינטרנט אקספלורר, ועוד.
ויזיקלק ידעה לעשות מה ששום מכונה עסקית אחרת לא יודעת לעשות, כולל מחשבי מיני ומיינפריים. ה"משהו" הזה היה, בעיני אנשים רבים, רב ערך, שהצדיק בפני עצמו רכישת מחשב אפל ושימוש בו בסביבה משרדית, ובכך חצה את הסף בין "מחשב ביתי" ל"מחשב עסקי". בשנים הבאות המחשבים האישיים דרכו על קו הגבול הזה ולמעשה מחקו אותו: בתחילת האלף השלישי, לא היה הבדל עקרוני בין מחשב אישי ביתי ומחשב אישי עסקי.

סופרים סיביות: עם האוכל בא התיאבון

כעשור לפני האלטייר, ניסח גורדון מור (לימים ממייסדי אינטל) מחברת פיירצ'יילד, החברה הראשונה שייצרה ומכרה מעגלים משולבים, את הכלל שהוכר אחר כך כ"חוק מור": כל 18 חודשים בערך, כמות הטרנזיסטורים שניתן לייצר על פיסת סיליקון אחת מוכפל. בשנים הבאות ה"חוק" ניבא את ההתקדמות בתהליכי הייצור בהצלחה מפתיעה, גם אם במשך הזמן ה"קבוע" של 18 חודשים ראה עליות ומורדות, הכלל הזה סימן את דרכה של התעשייה בשנים הבאות. לדבר היה השפעה גדולה על התפתחות המחשב האישי: האלטייר סופק עם 256 בתים (רבע קילובייט). התצורה הבסיסית של שלושת המחשבים בשלישיית 77 הייתה 4 קילובייט, וכשיצא אוסבורן 1, ב 1981, התצורה הבסיסית של מחשב אישי "רציני" הייתה 64 קילובייט, ופרט למחשבים שנמכרו במחיר דומה למחיר מחשבון שש שנים לפני כן, 16 קילובייט היה המינימום. לכל מעבדי ה-8 סיביות סביבן נבנה מחשב אישי יש מגבלה, שיכולת המיעון שלהם מוגבלת ל 64 קילובייט, וברור לכולם שתוך זמן לא רב, יהיה זה ישים וכלכלי להתקין כפליים, ואף פי ארבעה או שמונה יותר זיכרון, ושהמגמה הזו לא קרובה לסיומה - אנשים רבים חשבו שחוק מור ימשיך לתאר את ההתקדמות בעשור הבא, ובשנים הבאות יהיה זה מעשי להתקין במחשב אישי מגה בייט זיכרון ויותר.
יצרני השבבים, ובראשם אינטל, מוטורולה וזילוג, ראו את "הכתובת על הקיר" לפני שחלוצי התעשייה זיהו אותה, ופנו במרץ לפתח מיקרו מעבדים של 16 ואפילו 32 סיביות, עם יכולת מיעון רבה יותר. חברות נוספות ניסו להיכנס לשוק: חברת נשיונל סימיקונדקטורס החלה בפיתוח מעבד בארכיטקטורה שכונתה 16/32 סיביות, מעין כלאיים, מעבד שרוב מאפייניו הם של מעבד 32 סיביות, אך לא כולם. קשיים בלתי צפויים גרמו למעבד הזה להגיע שנים אחרי המועד המתוכנן, וגם אז, הוא עדיין לא פעל בצורה אמינה, ונכשל.
חברת אינטל פיתחה מספר פרויקטים: אחד מהם היה מעבד 32 סיביות שאפתני, שאמור היה לשמש ספינת הדגל של מעבדי החברה בשם 432, אך פרויקט זה שבסופו של דבר הוצג ב-1981, נחל כישלון חרוץ. העבודה על הפרויקט החלה ב-1975, אך במהרה התברר שהפרויקט יימשך שנים לא מעטות, והחברה פיתחה מוצר ביניים, לסתום את הפער, כדי שלא תהפוך לא רלוונטית עד שפיתוח ה-432 יסתיים. העבודה על המעבד, החלה ב-1976, והוא הוצג בשוק ב-1978, בשם "8086".
בתחילת שנת 1979, הציגה זילוג, יצרנית מעבד 8 סיביות המוביל בשוק המחשבים האישיים, Z80, מעבד 16 סיביות משלה, בשם Z8000.
חברת מוטורולה, שיצרה מעבדי 8 סיביות מוצלחים, שגם נמכרו היטב, אם כי בדרך כלל לא במחשב אישי אלא במוצרים אחרים, בדרך כלל כחלק ממערכת משובצת מחשב, רצתה מאד לתפוס עמדה דומיננטית, ויצאה עם מעבד בארכיטקטורה "נקיה", שרבים בתעשייה ראו בה את הארכיטקטורה העדיפה, בשם מוטורולה 68000 (מכונה לעיתים 68K). גם מעבד זה היה בארכיטקטורה 16/32, ובשנים הבאות שימש כמנוע של סדרת מחשבים אישיים ותחנות עבודה, אם כי ברבות הימים איבד את מקומו בשוק, ובמהלך שנות ה-90 של המאה חדל לשמש גורם משמעותי. מעבד זה הוצג בשוק לקראת סוף 1979.
יכולת המיעון של המעבד של אינטל היא מגה בייט (עשרים סיביות בערוץ הכתובות), ושל המעבדים של זילוג ומוטורולה היא 16 מגה בייט (24 סיביות) - קפיצה של פי 16 מיכולת המיעון של מעבדי 8 סיביות עבור אינטל, ופי 256 למעבדים של זילוג ומוטורולה,
תעשיית המחשבים האישיים לא מיהרה לעשות שימוש במעבדים החדשים: רק לקראת 1980 היה זה כלכלי ומעשי לצייד מחשב אישי ב-64 קילובייט, וחלוצי התעשייה הרגישו שעדיין יש הרבה דלק במיכל שת ארכיטקטורת 8 סיביות, ובשנים הבאות, הפרויקטים המלהיבים בתעשייה היו מחשבים 8 סיביות, כמו אפל III (פרויקט שהחל ב-1978, ונחל כישלון, בסופו של דבר) ואוסבורן-1, שהוצג ב-1981 והפך לרב מכר כמעט מיד.
שימוש במחשב אישי כמכונה עסקית, תוכנות מתקדמות, והגיליון האלקטרוני בפרט, יצרו מצב חדש: 64K זיכרון מתחיל להיות צפוף: למשל עבור ויזיקלק, שנכתבה לאפל II, עם 48K זיכרון (באפל, 16K ממרחב הכתובות מוקצה ל-ROM), המפתחים הצליחו, בכישרון רב, לדחוס את כל הפונקציונליות לכ-30K תוכנה, מה שמשאיר 20K בערך לגיליון האלקטרוני עצמו: זה המקור למגבלה של 64 עמודות ו-256 שורות לכל היותר. במבט לאחור, היה ברור שכדי שהמחשב האישי יוכל להיחשב כלי עבודה רציני, הוא זקוק ליותר זיכרון.
מאז הוצג זיכרון הליבה, וביתר שאת מאז הופיעו זכרונות מצב מוצק ("שבבים"), מחיר הזיכרון הלך וירד בהתמדה. ב-1979 מחיר 64K זיכרון הגיע לכ-$500 (ארבע שנים קודם לכן, כשיצא האלטייר, מחיר כרטיס 4K היה כ-$200), והיה ברור שבמחיר הזה, ובמגמה הזו, הצעד הבא הוא מחשב עם יכולת מיעון גדולה יותר.

רקע

חברת IBM מכרה ציוד משרדי להנהלת חשבונות, ובפרט לאוטומציה של הנהלת חשבונות, החל מהמאה ה-19.
כאשר הופיעו המחשבים הראשונים, החברה מיהרה להבין שתוך זמן קצר מוצריה לא יוכלו להתחרות במחשבים, וביצעה הימור גדול, שהשתלם בגדול: החברה החלה לפתח מחשבים בעצמה, ובמהרה כבשה מעמד של בכורה בשוק הזה, אף על פי שלא הייתה הראשונה: ב-1970 הייתה לה הגמוניה בשוק המחשוב, בארצות הברית ובעולם כולו, עם נתח שוק של קרוב ל-70%.
במחצית השנייה של שנות השישים הופיע זן חדש של מחשבים: מחשבי מיני. IBM לא מיהרה להיכנס לשוק הזה, ובמהלך שנות ה-70 הצטמצם נתח השוק שלה לפחות מ-40%. החברה הייתה רווחית, המשיכה לגדול, אבל לא הדביקה את קצב הגידול של שוק המחשבים כולו. החברה עשתה כמה ניסיונות לפתח מחשב קטן וזול יותר, ואפילו ייצרה ומכרה מחשב בשם IBM 5100 שהוצג ב-1973, והקדים את המחשבים האישיים. מחשב זה יכול היה להיחשב "מחשב אישי", אך מחירו הגבוה (בין $9000 ל-$20,000) הציב אותו בעמדה של "מחשב משרדי", ומחוץ להישג ידם של החובבים שיצרו את שוק המחשבים האישיים יש מאין, שנתיים לאחר מכן. בשנים הבאות הוציאה IBM גרסאות חדשות, 5110, 5120, ולבסוף DataMAster, כשבדורות הבאים, היו למערכות ביצועים דומים פחות או יותר למה שהציעו המחשבים האישיים, אך במחיר גבוה יותר: המפרט של ה-DataMaster דומה למדי למפרט של מחשב Kaypro  מבוסס CP/M מאותו הזמן, אך המחשב של IBM עלה כ-$9000, לעומת $1800 למכונת CP/M (כלומר פי חמישה), ובנוסף, לא זו בלבד שלמחשב ה-CP/M היה שוק ענף ועשיר של תוכנה, אלא שהמחשב אפילו הגיע עם חבילת תוכנה כלולה במחיר, שהכילה את מעבד התמלילים, הגיליון האלקטרוני, ותוכנת בסיס נתונים המובילים, ומאמצי החברה לפתח את השוק הזה לא צלחו.
לקראת סוף שנות ה-70, וליתר דיוק, מאז הופעת ויזיקלק, החלו אנשי IBM לפגוש מחשבי אפל אצל לקוחותיהם, והיו גם עובדים שרכשו מחשבים אישיים מדגמים שונים לשימושם האישי. הנהלת החברה הייתה נחושה בדעתה לא להפסיד את שוק המחשבים האישיים, אחרי שבמידה רבה הפסידה את שוק ה"מיני" לחברות קטנות ו"רעבות" יותר. ההנהלה החליטה להעמיד כניסה לשוק המחשבים האישיים, בעדיפות גבוהה.
מחלקות החברה השונות התבקשו להציע הערכות מחיר למרכיבים הדרושים לבניית מחשב אישי חדש, שיהיה תחרותי בשוק, והיה ברור שבנוהלים על פי הם פעלה IBM, היא פשוט לא יכולה לייצר מחשב אישי תחרותי בעצמה - מבנה העלויות שלה לא התאים למשימה. היו ב-IBM אנשים שחשבו שלא כדאי לחבריה להיכנס לשוק הזה, אך נשיא החברה, ג'והן אופל, והמנכ"ל פרנק קרי, לא נמנו עמם: השניים כבר הקימו מספר פרויקטים שנוהלו כמעין "חברת הזנק פנימית" (גישה שאומצה על ידי חבורות נוספות בשנים הבאות), וקיבלו החלטה נועזת, להקים עוד פרויקט כזה, עם המשימה לפתח מחשב אישי שישיג שליטה בשוק.
.

תואמים

עם הצלחת ה-PC, מחשבים תואמים החלו להופיע. מחשב "תואם" נחשב למחשב שיכול להריץ כל תוכנה שנכתבה עבור ה-PC, ומאפשר להשתמש בכל כרטיס הרחבה שנוצר עבור ה-PC. אחד התואמים הראשונים היה ה-Compaq Portable, שיצא ב-1982, קצת יותר משנה אחרי הופעת ה-PC. החוזה של מיקרוסופט עם IBM איפשר למיקרוסופט למכור את מערכת ההפעלה DOS ישירות, לצרכנים ולחברות אחרות, ובעזרת הארכיטקטורה הפתוחה (והמתועדת) של ה-PC, היה קל למדי ליצור תואם מושלם. אחד האתגרים היחידים שנותרו הייתה הקושחה (BIOS), ומספר יצרני תואמים זולים העתיקו בפשטות את ה-BIOS של ה-PC. בעקבות תקדים מפסק דין שניתן בתביעה של חברת אפל נגד חברת פרנקלין, שייצרה ומכרה מחשבים תואמי אפל II, החלה IBM לתבוע יצרני תואמים שהעתיקו את ה-BIOS.
ב-1984 פיתחה חברת פניקס טכנולוגיות (Phoenix Technologies) ערכת BIOS "נקייה", תוך שימוש בטכנולוגית הנדסה הפוכה שמכונה לעיתים "חדר נקי": קבוצה אחת של מהנדסים כתבו בקפדנות את מפרט התוכנה של ה-BIOS, תוך שימוש בתיעוד ובקוד המקור ש-IBM פרסמה, וקבוצה שנייה (למעשה מהנדס יחיד, שמעולם לא ראה את הקוד של ה-BIOS, ולמעשה מעולם לא כתב תוכנה עבור מעבדי אינטל), פיתחה את ה-BIOS על סמך המפרט שהקבוצה הראשונה יצרה. זמינות הקושחה הנקייה פתחה את הדלת לתואמים זולים, ותוך זמן לא רב ה-PC הפך לאחת המכונות המשרדיות הנפוצות ביותר.
עם הזמן, ערוץ ה-PC התפתח, מהערוץ המקורי, שעם הזמן קיבל את הכינוי Industry Standard Architecture, או (כינוי שמציין גם את הערוץ המורחב של ה-AT), דרך ניסיון כושל של IBM להגדיר מחדש את הסטנדרט, בשם מיקרו-צ'נל, סטנדרט מתחרה של מספר יצרניות תואמים בשם EISA, ובהמשך התייצבות על ערוץ נתונים שהוגדר על ידי אינטל, בשם PCI.
דגמים חדשים עשו שימוש במעבדים חדשים, דרך 80286, 80386, 80486, פנטיום, Core 2, וכן הלאה. ציוד היקפי כמו מדפסות המשיך להשתפר, תוך ירידה מתמשכת במחיר.
מערכות הפעלה נוספות הופיעו, חלקן נכתבו ל-PC, וחלקן הותאמו אליו, ביניהן OS/2, חלונות, לינוקס, ועוד. לקראת סוף העשור השני של המאה ה-21, ה-PC הוא המחשב הנפוץ ביותר הן במשרד, הן בבית, והן בחוות שרתים. למעשה, כמעט כל תשתית מחשוב הענן בעולם עושה שימוש במחשבים המבוססים על ארכיטקטורת ה-PC, עם מעבדים של אינטל או תואמיהם.

מקינטוש

בעקבות ההצלחה של אפל ][, חברת אפל החלה לפתח מחשב לסביבה העסקית. המחשב הבא של אפל, שנקרא אפל-III, נחל כישלון חרוץ בשוק. המחשב העסקי הבא, ליזה (הוצג ב-1983), התאחר, והיה יקר ומוגבל מדי כדי ליצור שוק משלו.
במהלך פיתוח הליזה, התוודעו מנהלי ומהנדסי אפל לפיתוחים חדשניים במרכז פיתוח של חברת זירוקס בפאלו אלטו (מאוחר יותר הפריטה זירוקס את מרכז הפיתוח לפארק (חברה)), והפרויקט הוסב לממש רבים מהרעיונות החדשניים שראו (זו הייתה אחת הסיבות שהמחשב פיגר אחרי לוח הזמנים המקורי). ליזה נחשבת לעיתים למחשב האישי הראשון (אם כי לא המחשב הראשון) עם ממשק משתמש גרפי, אך מחירה הגבוה מעמיד בספק את סיווגה כ"מחשב אישי". הליזה הייתה יקרה מדי לשוק הביתי, ומוגבלת לשוק העסקי - למעשה, פרט לתוכנה שנכתבה בחברת אפל עצמה, לא הייתה כמעט שום תוכנת צד שלישי עובר הליזה.
לקראת 1982, החלה אפל לפתח מחשב שני, שמשתמש באותו מעבד כמו ליזה, מוטורולה 68000, קטן ומוגבל יותר, והעיקר - זול יותר, כמוצר לצריכה המונית. שם הקוד של המחשב היה מקינטוש, שזכה במהרה לכינוי "מק" (ב-1999, חברת אפל החלה להשתמש ב"מק" כשמו הרשמי של קו המחשבים).
כמו ליזה, המקינטוש הציג ממשק משתמש גרפי, ובכך היה למחשב האישי השני, אחרי ליזה, עם ממשק כזה. בהשקת המקינטוש השקיעה אפל בפרסום ויצירת עניין בציבור - למשל, הפעם הראשונה בה הוצגה פרסומת למחשב במשחק הסופרבול (משבצת הפרסומת היקרה ביותר בטלוויזיה האמריקאית) הייתה בקליפ הפרסומת "1984" עבור המק, ששודר בסופרבול 1984. ההשקעה הגדולה הייתה משתלמת ביותר: הקליפ שודר שוב ושוב ברשתות הטלוויזיה השונות (שידורים שלא עלו לאפל דבר), ונחשב אבן דרך בתולדות הפרסום.
המקינטוש, בגרסתו המקורית, ייצג הבטחה גדולה, בזכות ממשק המשתמש הגרפי, שהפך שימוש בתוכנה לאינטואיטיבי וקל, לעומת התוכנות הקיימות שדרשו לימוד ממושך לפני שהמשתמש יכול להפיק מהן תועלת.
ההבטחה מומשה באופן חלקי בלבד במק המקורי, וייצגה שבירה חדה מהמחשב שהפך את אפל לחברת המחשבים האישיים הגדולה והחשובה בעולם לפני ה-PC: כמה מהגורמים הקריטיים להצלחת האפל ][ היו הצבע, והפתיחות, בעיקר אפשרויות ההרחבה שייצגו 8 חריצי ההרחבה באפל. המקינטוש, לעומתו, היה מחשב מונוכרום (רק ב-1987, שלוש שנים אחרי המק המקורי, הושק מקינטוש II, המחשב הראשון במשפחת המק שתמך בצבע), סגור לחלוטין, ללא כל אפשרות למשתמש להרחיבו מעבר למה שיצא מהקופסה. המק המקורי סופק עם 128K זיכרון (שלוש שנים אחרי השקת ה-PC, שתמך ב-640K, כלומר פי 5 יותר זיכרון), ובמהרה התברר למשתמשים ש-128K למעשה לא מספיקים כדי לבצע כל משימה מועילה. ההתלהבות בשוק עם הצגת המק הייתה גדולה, ובחודשים הראשונים אפל מכרה כמה עשרות אלפי מחשבים, בהתאמה לציפיות. תוך זמן קצר המגבלות של המחשב התבררו לציבור, והמכירות צנחו, מה שהביא למעשה לפיטורי מוביל הפרויקט ומייסד אפל, סטיב ג'ובס, בתחילת 1985.
לקראת סוף 1984 השיקה אפל דגם שפתר באופן חלקי את הפגם הבולט ביותר של המק - מיעוט הזיכרון ("מקינטוש 512"). אחרי פיטורי ג'ובס המשיכה אפל להוציא דגמים שפתרו בהדרגה את פגמי המק. ב-1986, כשנתיים אחרי המק המקורי, הוצג "מקינטוש פלוס", שהכפיל את הזיכרון ל-1MB, והוסיף ממשק SCSI, ובכך אפשר לראשונה שימוש בכונן קשיח במחשב. ב-1987 נוספו צבע ופתיחות עם "מקינטוש II", ובמהלך שנות ה-90 של המאה ה-20 המשיכו להופיע דגמים נוספים, חזקים יותר.
מחשבי מקינטוש עדיין מפותחים ונמכרים על ידי חברת אפל כיום (2018), כשבמהלך השנים עברו שינויים רבים. כמה מהבולטים בהם היו: החלפת מעבדי מוטורולה מסדרת 68000 (לפני כן הוצגו דגמים שהשתמשו במעבדים 62020, 68030, ו-68040), במעבד PowerPC המבוסס על טכנולוגיית POWER של חברת IBM באמצע שנות ה-90, והחלפה שנייה, במעבדים מסדרת x86 של אינטל, באמצע שנות ה-2000.
מערכת ההפעלה עברה שדרוגים רבים, מדגם לדגם, וב-2001 הוחלפה במערכת הפעלה חדשה, OSX, שמבוססת על מערכת ההפעלה NeXTSTEP, של מחשב NeXT. החל ב-1997, מחשבי מקינטוש נמכרים גם כמחשבים ניידים, ונתח השוק של מקינטוש בתצורה הניידת (תחת שמות שונים, כמו PowerBook ו-MacBook), הולך ועולה בהתמדה, הן מול מקים שולחניים, והן מול ניידים תואמי PC.
המקינטוש הוא למעשה המחשב האישי היחיד שקיים בשוק באופן משמעותי מלבד ה-PC, אך אף על פי שמחשבי מקינטוש כבשו מספר שוקי נישה, כמו הוצאה לאור שולחנית, ולתקופה מסוימת השוק החינוכי, הרי שלעומת תפוצת המחשבים תואמי PC, נתח השוק של המק מעולם לא עלה מעל 17%.

1990 – 2000 - אינטרנט, זינוק במפרט

בשנות ה-90 של המאה העשרים נותרו, למעשה שני לוחמים בזירה: מצד אחד חברת אפל, עם המקינטוש, שהיה חידוש מהפכני בעשור הקודם, אבל עם מערכת הפעלה מתיישנת, והתלהבות דועכת משנה לשנה, עד כי יצרני אפילו תוכנה כמו אדובי, שהיו מזוהים עם המקינטוש, הוציאו לאור גרסאות חדשות רק ל-PC, מהצד השני עמדו תואמי ה-PC. בשלב זה IBM עצמה כבר יצאה מחלק משוק ה-PC, והייתה בשלבי יציאה מהשאר, וובכתבי העת החלו להתייחס לפלטפורמת ה-PC כ-wintel", כלומר הצירוף חלונות + אינטל.
בתחום המעבדים, התחרות המשמעותית היחידה לאינטל כשמדובר במחשבים אישיים היו יצרנים שייצרו מעבדים בארכיטקטורה של אינטל (המכונה גם x86). אמנם בתקופה זו יוצרו מעבדים בכחצי תריסר ארכיטקטורות מתחרות (כמו SPARC, ‏, PowerPC, ‏ MIPS, ARM ‏ אלפא ועוד, לאף אחד מהם לא הייתה נוכחות משמעותית בשוק המחשבים האישיים.
בתחום מערכת ההפעלה, שלטה מיקרוסופט שליטה מוחלטת. בתחילת העשור עוד ניסתה IBM לקדם את מערכת ההפעלה OS/2, אך ללא הצלחה ממשית, ולמעשה כמעט כל המחשבים נמכרו עם מערכת הפעלה של מיקרוסופט כחלק בלתי נפרד מהמוצר - גם מתי המעט שהתקינו מערכת הפעלה אחרת, למעשה רכשו את המוצר של מיקרוסופט כחלק בלתי נפרד מהמחשב עצמו. באמצע העשור הוציאה מיקרוסופט את חלונות 95, וכמעט כל יצרני התוכנה העצמאיים למחשבים אישיים התרכזו בתוכנה שמתאימה לפלטפורמה של מיקרוסופט.
רשת האינטרנט החלה לקראת סוף שנות ה-60 כפרויקט של משרד ההגנה האמריקאי, ובמקביל להתבססות שוק המחשבים באישיים, הועברה על ידי ממשלה ועל ידי גופים אוניברסיטאיים שונים שהחזיקו זכויות על חלקים שונים, לרשות הציבור, ובראשית שנות ה-90 התווסף לרשת כלי רב עוצמה, שהתברר כ"קלף המכריע" (או killer-app בז'רגון של עיתונאי המיחשוב האישי): הכלי בו מדובר הוא הצירוף של פרוטוקול תקשורת בשם HTTP, שפת תגיות בשם HTML, ויישום, שלימים קיבל את השם "דפדפן". צירוף זה מכונה World Wide Web, ואף על פי שבתחילת העשור עדיין לא התקיים, עד סוף העשור הפך דומיננטי עד כדי כך שנדיר היה למצוא מחשב אישי שדפדפן אינטרנט לא מותקן עליו, ועל רבים מהמחשבים הללו, הדפדפן היה אחד היישומים העיקריים בו השתמש בעל המחשב. בערים רבות בעולם קמו אינטרנט קפה - מקום עסק בו מותקנים מספר מחשבים אישיים המחוברים לרשת האינטרנט, אותם אפשר לשכור לפרק זמן כדי להשתמש באינטרנט, כך שגם כאשר המשתמש רחוק מביתו ומהמחשב האישי שלו, הוא עדיין יכול להשתמש במחשב אישי אחר, כדי לגשת לאינטרנט. במידה רבה, האינטרנט הגדיר מה "מספיק" כדי לשמש מחשב אישי: מכשיר בעזרתו ניתן להשתמש בדפדפן אינטרנט.
במקביל לשינויים המערכתיים הללו, בעשור זה חומרת המחשבים האישיים המשיכה להתפתח בקצב עצום - בעשור זה היה מקובל שתוחלת החיים הסבירה למחשב אישי היא בין שנתיים לארבע שנים, לא בגלל כשל כלשהו, אלא משום שתוך ארבע שנים המחשב הפך למיושן ללא תקנה: למשל, במהלך העשור עלה נפח האחסון האופייני במחשב אישי מכמה מאות מגה-בייט לכמה מאות גיגה בייט, נפח הזיכרון האופייני עלה מכמה מגה בייט לכמה עשרות או מאות מגה בייט, ולפעמים אף יותר. קצב השעון האופייני עלה מכמה עשרות מגה-הרץ עד גיגה-הרץ ויותר. מסכים שטוחים בטכנולוגיות שונות החלו להחליף את המסכים מבוססי שפופרת קרן קתודית (CRT), מחשבי ירך בעלי יכולת גדולה יותר ויותר הופיעו, ובמקרים מסוימים החלו להחליף מחשבים שולחניים.
לקראת סוף העשור (1997), חזר מייסד אפל סטיב ג'ובס לחברה ממנה פוטר בשנה שאחרי יציאת המקינטוש, 1985, וחזרתו סימנה שינוי כיוון לחברה שהייתה בשקיעה ממושכת במהלך שנות ה-90. בשנה הבאה, 1998 יצאה החברה עם המוצר הראשון אחרי חזרת ג'ובס, ה-IMac, ובעשורים הבאים החברה שבה וכבשה לה מעמד מכובד בשוק המחשבים האישיים, בין השאר בזכות סדרת מחשבי ירך, שהגדירו את הסטנדרט לאיכות מחשבי ירך.
בסוף העשור נראה היה שהמחשב האישי "כבש את העולם", לא רק בעולם המערבי המפותח, אלא ברחבי העולם כולו.

ציוד היקפי

יחד עם התפתחות המחשבים האישיים, התפתחו גם רכיבים נוספים, שמתחברים למחשב בצורה זו או אחרת, ומכונים באופן כללי "ציוד היקפי". יש רכיבים שנחשבו בתחילה לציוד היקפי, ובהמשך נכללו כחלק אינטגרלי מהמחשב.

טלטייפ

המחשבים האישיים הראשונים, אלטייר, אימסאי, ואחרים, לא כללו מקלדת, או מסך, והמשתמשים שלא הסתפקו במפסקים המותקנים בפנל הקדמי השתמשו במסוף מחשב, שהתחבר למחשב דרך תקשורת טורית (לשם כך היה נחוץ להוסיף בקר תקשורת טורית, שגם הוא לא נכלל במחשב הבסיסי). המסוף המקובל היה למעשה טרמינל טלטייפ, בדרך כלל מסוג ASR 33. מסופים אלו בדרך כלל נמכרו לחברות, ולא נחשבו מוצרי צריכה, והחובבים מצאו דרכים מדרכים שונות לשים ידם על מסוף כזה - בדרך כלל עודפי ציוד וציוד משומש, כשחברות שהשתמשו במסופים כאלו חידשו ציוד. מאוחר יותר, חברת MITS הוסיפה לקטלוג שלה מסוף ASR 33 כדי להנגיש את האפשרות לחובבים (רק מי שקנה בחברה מחשב אלטייר היה יכול להזמין בה את המסוף).
הטלטייפ כולל מקלדת ומדפסת, שמאפשרים תקשורת עם המחשב: המשתמש שולח הוראות למחשב דרך המקלדת, והמחשב "עונה" דרך המדפסת. נוסף לשני אלו, הטלטייפ מצויד גם בקורא/מנקב סרטי נייר מנוקבים, ובכך מספק גם מערכת אחסון, ובעיקר דרך לטעון תוכנה. מצד אחד, הטלטייפ סיפק פתרון "מן המוכן" לשלוש פונקציות חשובות - קלט, פלט, ואחסון. פתרונות טובים יותר הגיעו בהמשך, ותוך פחות משלוש שנים מהופעת האלטייר, שימוש בטלטייפ בצמוד למחשב אישי למעשה נעלם.
בעד הופעת אמצעי אחסון טובים יותר, סרטי נייר היו הדרך הסטנדרטית להפצת תוכנה. האלטרנטיבה היחידה הייתה פרסום תוכנה, בשפת סף בצורה מודפסת, במגזין או כדומה, בלי דרך מעשית לטעון את התוכנה בלי שגיאות לזיכרון המחשב.

אחסון

ללא אמצעי אחסון, השימושיות של מחשב מוגבלת מאד. כשהופיעו האלטייר, ואחריו IMSAI ואחרים, אמצעי האחסון הזמין היחיד היה קורא ומנקב סרטי נייר, המובנה במסוף טלטייפ.

הדפסה

השימוש במחשבים גודלים, מיינפריים ומיני, בדרך כלל אינו אינטראקטיבי, והם עושים שימוש במדפסות כאחד מאמצעי הפלט העיקריים. מדפסות אלו הן פעמים רבות גדולות ויקרות, ודורשות תחזוקה על ידי אנשי מקצוע, ובדרך הטבע אינן מתאימות למחשבים אישיים. בתחילת שנות ה-70 הופיע סוג מדפסת חדש, שמשתמש במנגנון המכונה "גלגל המרגנית" (Daisy wheel). מדפסות אלו משתמשות במנגנון דומה למכונת כתיבה, והן זולות יחסית, עם איכות הדפסה טובה, אפשרות להחליף את הגופן בשימוש על ידי החלפת הגלגל (מה שמאפשר גם הדפסה בשפה שונה), ועלות הפעלה נמוכה- עיקר עלות ההפעלה, מלבד הנייר עצמו, הוא שימוש בסרטי דיו דומים לסרטים שבשימוש מכונת כתיבה.
מדפסות אלו אטיות, ופעולתן מייצרת רמת רעש גובהה - מהירות ההדפסה, שנמדדת במספר תווים לשנייה (cps), היא בין כ-30 תווים בשנייה בדור הראשון, לכ-60 במדפסות חדשות יותר. חסרון נוסף הוא שמדפסות אלו לא יכולות להדפיס גרפיקה.
לקראת 1980 הופיעו מדפסות מסוג חדש - מדפסת סיכות. אף על פי שאיכות ההדפסה נמוכה יותר ממדפסות daisy wheel, יש להן מספר יתרונות שתוך זמן קצר העניקה להן שליטה. הן מהירות יותר, רועשות פחות, אם כי עדיין רועשות מאד, יכולות להשתמש בגופנים שונים, בלי צורך בהתערבות ידנית (החלפת הגלגל ב-daisy wheel), ותומכות בהדפסת גרפיקה, אם כי לא באיכות גבוהה. במהלך שנות ה-80, עם התפשטות השימוש והתגברות התחרות, איכות ההדפסה, המהירות והאמינות השתפרו, תוך ירידה מתמדת במחיר: הופיעו מדפסות עם ראשי הדפסה עם 18 ו-24 סיכות, לעומת 7 ו-9 סיכות בדור הראשון, שכלולים טכנולוגיים בראש ההדפסה הגדילה את מהירות ההדפסה למאות תווים בשנייה (cps), והמחיר ירד מכ-$1000 בדגמים הראשונים למאות ואפילו עשרות דולרים. מדפסות אלו דחקו את רגלי מדפסות הגלגל כמעט לחלוטין, ותפוצתן גדלה - לא רק במקומות עבודה, אלא גם בבתים פרטיים רבים מדפסת סיכות הייתה פריט ציוד שכיח, ועשרות חברות מארצות הברית, יפן, ואירופה התחרו לספק את הביקוש.
במהלך שנות ה-90 של המאה העשרים החלה להתפשט טכנולוגיה חדשה, מדפסת הזרקת דיו. טכנולוגיה זו, שפיתוחה החל בשנות ה-50, זכתה לגידול חד בתפוצה מכמה סיבות, ביניהן פקיעת מספר פטנטים חשובים של חברות היולט פקארד וקנון. מדפסות אלו פועלות במהירות שעולה על מדפסת סיכות, ברמת רעש נמוכה בהרבה, באיכות גבוהה יותר, ובעיקר, הן יכולות להדפיס בצבע. תוך זמן לא רב מדפסות הסיכות נעלמו מהנוף כמעט לחלוטין, והשימוש בהן הוגבל לשימושים שדורשים הדפסה במספר עותקים בעזרת נייר פחם, שלא מתאימה למדפסת הזרקת דיו. מדפסות הזרקת דיו נפוצות בעשור השני של המאה ה-21, הן להדפסת טקסט, והן להדפסת תמונות. בשימוש בנייר מיוחד, מדפסת הזרקת דיו ביתית באיכות טובה יכולה להדפיס תמונות באיכות שמתחרה באיכות תמונות צבע שמודפסות בתהליך פוטוכימי.
מדפסת נוספת בשימוש נרחב במחשבים אישיים היא מדפסת לייזר. הטכנולוגיה פותחה בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20 בחברות יבמ וזירוקס. ב-1981 פיתחה חברת קנון מנוע הדפסת לייזר קטן וזול, ופנתה למספר חברות אמריקאיות כדי שיפתחו וייצרו מדפסות המבוססות על המנוע. ב-1984 הציגה חברת היולט פקארד מדפסת לייזר בשם לייזרג'ט (HP LaserJet) המבוססת על המנוע של קנון, ומיועדת ל-PC, במחיר של כ-$3500, פחות מרבע ממחירה של כל מדפסת לייזר עד אז, ובכך פתחה את האפשרות להשתמש במדפסת לייזר למחשב אישי. שנה אחר כך הציגה חברת אפל מדפסת לייזר בשם LaserWriter, גם היא מבוססת על המנוע של קנון, שיחד עם מחשב מקינטוש אפשרה הדפסת טקסט וגרפיקה באיכות שעד אז הייתה זמינה רק דרך דפוס מקצועי. מדפסת זו סייעה לאפל ולמקינטוש להשיג שליטה בתחום הוצאה לאור שולחנית, זמן רב ללא תחרות כלל, וגם אחרי שהשליטה המוחלטת התערערה, עדיין יש למקינטוש הגמוניה בתחום. מדפסות הלייזר מהירות יותר מכל הטכנולוגיות שתוארו לעיל - מהירות ההדפסה נמדדת בדפים לדקה, לעומת תווים בשנייה. הדור הראשון של המדפסות פעל במהירות של 8 דפים בדקה, ובשנים הבאות הופיעו מדפסות מהירות יותר ויותר, תוך ירידה מתמדת במחיר, ועלייה מסוימת באיכות ההדפסה. מדפסת לייזר לא משתמשת בדיו, אלא ב"טונר" - אבקה פלסטית שהמדפסת "אופה" לדף בעזרת חימום האבקה עד להמסת הפלסטיק, שנשאר דבוק לדף אחרי ההתקררות. בדורות הראשונים מדפסות הלייזר היו מוגבלות להדפסה בשחור, ובהמשך הופיעו מדפסות לייזר צבעוניות. בעשור השני של המאה ה-21 ניתן לרכוש מדפסת לייזר צבעונית, שמדפיסה עשרות דפים בדקה, במחיר מאות דולרים, ומדפסת לייזר שמדפיסה בשחור בלבד, בפחות מ-$100.

תקשורת

עוד לפני הופעת המחשב האישי, נוצר צורך להתחבר למחשב מרכזי ממסוף מרוחק (בדרך כלל מסוג טלטייפ). צורת התקשורת הזמינה ביותר למרחקים ארוכים היא רשת הטלפונים הציבורית, ומכשיר שמאפשר תקשורת נתונים תוך שימוש ברשת זו נקרא מודם. מכשיר זה מתרגם את זרם המידע הספרתי שנשלח מהמחשב למידע אקוסטי, או קולי, שנשלח דרך רשת הטלפון, כשהמודם מעברו השני של קו הטלפון מתרגם את המידע האקוסטי חזרה למידע ספרתי, ושולח אותו למחשב המרוחק. ב-1976 פרסם לי פלזנשטיין (אותו מהנדס שבנה את כרטיס הווידאו VDM-1, ואת המחשבים SOL-20, ואוסבורן-1), בירחון Popular Electronics, תוכנית לבניית מודם שפלזנשטיין תכנן ובנה כבר ב-1973, אותו כינה "Pennywhistle modem" (פני וויסל היא משרוקית פח זולה). מודם זה התחבר למחשב דרך היציאה הטורית, והשתמש במתקן שנקרא "מצמד אקוסטי" (Acoustic coupler) כדי להתחבר לרשת הטלפונים: המודם אינו מחובר בעצמו לקו הטלפון, אלא משתמש בטלפון רגיל, באופן שאחרי שהמשתמש מחייג ונוצר קשר, שפופרת הטלפון מונחת על עריסה ייעודית במודם, שמכילה מיקרופון מול אוזניית הטלפון, ורמקול מול הפומית. הקוראים יכלו לבנות את המודם לפי התוכנית, מרכיבים שרכשו בעצמם, לרכוש קיט ב-$130, או לרכוש מודם מורכב ב-$225. בשנים הבאות הופיעו מודמים שמתחברים ישירות לקו הטלפון, בלי צורך במצמד אקוסטי, ומאוחר יותר מודמים פנימיים, שמותקנים במחשב עצמו.
חברת המודמים המובילה Hayes, יצרה ממשק פקודה לשליטה של המחשב במודם דרך קו התקשורת הטורי, שכונה "ממשק Hayes" או "ממשק AT", שהופיע לראשונה ב-1981, והפך במהרה לסטנדרט התעשייה. תוך זמן לא רב, כמעט כל המודמים של כל היצרנים תמכו בסטנדרט הזה, כשיצרנים שונים מוסיפים הרחבות לתמיכה בתכונות ייחודיות של המודמים שלהן. מאוחר יותר איגוד הטלקומוניקציה הבינלאומי פרסם תקן בשם V.25 שנתן גושפנקה רשמית לסט הפקודות, אם כי בפועל התקן זה לא שינה את המצב, ויצרנים שונים המשיכו להציע את הרחבותיהם.
במהלך שנות ה-80 של המאה העשרים הופיעו שירותים שונים, אליהם מתחבר המשתמש דרך מודם. אחד הראשונים הייתה רשת הBBS "פידונט, שחיברה מערכות רבות כאלו שהופעלו על ידי חובבים לרשת עולמית, שבאמצע שנות ה-90 הקיפה כ-40,000 מערכות, עם מיליוני משתמשים. רשתות מסחריות כמו CompuServe, ‏ Prodigy, ‏ GEnie ואחרים סיפקו שירותים שונים, בנוסף ל-BBS, ובתחילת עד אמצע שנות ה-90, היו מיליוני מנויים בכל הרשתות השונות, מעל 600,000 ל-CompuServe לבדה. עם הזמן, מהירותם של המודמים שופרה בהדרגה: ה-Pennywhistle פעל בקצב של 300 סיביות לשנייה (סל"ש, או bps), בסוף שנות ה-80 מודמים פעלו ב-1200 ו-2400 סל"ש, ובשנות ה-90 הקצבים עלו, דרך 9,600, ועד 56,000 סל"ש
עם הופעת ה-World Wide Web בתחילת שנות ה-90, רשתות אלו, ובראשן אמריקה אונליין הפכו לספקיות שירותי אינטרנט, כשלצידן הופיעו ספקים רבים נוספים, והדרך הסטנדרטית להתחבר לאינטרנט הייתה בעזרת מודם, דרך רשת הטלפונים הציבורית. תוך זמן קצר מודם הפך ציוד סטנדרטי, וכמעט כל מחשב ביתי ומחשב ירך חדש, הגיע מצויד במודם מובנה, אם על גבי לוח האם או בכרטיס הרחבה. עם התפשטות רשתות תקשורת נתונים, כמו ISDN, חיבור נתונים דרך רשתות טלוויזיה בכבלים, ושיטות תקשורת רחבת פס אחרות כמו DSL ו-ADSL, פחות ופחות אנשים משתמשים במודם, והוא פסק להיות פריט סטנדרטי.