google/wiki40b huggingface dataset:
לין חלדטי

לין חלדטי (Lin Jaldati‏; 13 בדצמבר 1912 - 31 באוגוסט 1988) היה שם הבמה של רבקה רבלינג, זמרת יהודייה ילידת הולנד. שרה בשפת היידיש. נודעה גם בתור אחד האנשים האחרונים שראו את אנה פרנק.

ביוגרפיה

חלדטי נולדה בשם רבקה ברילסלייפר, למשפחה יהודית באמסטרדם ב-13 בדצמבר 1912. כינוי החיבה שלה היה "ליינטיה". אחותה הצעירה הייתה יני ברנדס-ברילסלייפר. בגיל 14 היא שאפה להיות רקדנית, והחלה לקחת שיעורי ריקוד. ב-1936, בעקבות מלחמת האזרחים בספרד היא הצטרפה למפלגה הקומוניסטית של הולנד. ב-1937 היא פגשה את הפסנתרן הגרמני אברהרד רבלינג (גר'), והחל מ-1938 היא החלה להופיע עמו ורקדה ושרה ביידיש. בהדרגה החל להירקם ביניהם קשר רומנטי. לאחר שב-1940 נכבשה הולנד בידי הוורמאכט, החלו יהודי הולנד לחשוש לעורם. ליינטיה ואחותה לא הזדהו כיהודיות, ולא ענדו טלאי צהוב. יני הצטרפה יחד עם בעלה למחתרת ההולנדית וכן עשו ליינטיה ורבלינג, והכינו מחבוא מיוחד בו הסתירו ילדים יהודיים מידי הנאצים. הם גם זייפו תעודות עבור יהודים שניסו להימלט. בנוסף על כך ליינטיה ביצעה הופעות לא-חוקיות בהן שרה ביידיש. ב-1941 היא ילדה לרבלינג בת - קטינקא, וב-1942 היא ורבלינג נישאו.
בקיץ 1944, נחשפה פעילותם בעקבות הלשנה. יני ולינטייה נעצרו ונשלחו למחנה המעבר המשטרתי ליהודים וֶסְטֶרְבּוֹרְק. בני משפחותיהן נאלצו לרדת למסתור עד סוף המלחמה. הן נרשמו כ"פושעים", ונשלחו לצריפי העבודה. בצריפים אלו הן פגשו את האחיות מרגוט ואנה פרנק והתיידדו עמן. לאחר מכן הועברו הן יני וליינטיה, והן מרגוט ואנה לאושוויץ ומשם לברגן-בלזן. על פי עדותה של יני, אנה פחדה מהכינים ששרצו בבגדי האסירים, ותמיד השתדלה לסייע לילדים חלשים ממנה במחנה. במרץ 1945 השתוללה במחנה מגפה קשה של טיפוס הבהרות שלא פסחה על האחיות פרנק. ליינטיה ואחותה טיפלו בהן כמיטב יכולתן. על פי עדותן, אנה הייתה, למרות מצבה הקשה, "חברותית ומתוקה" והחליטה להשאר קרוב לאחותה ככל שניתן. מרגוט מתה, ומספר ימים לאחר מכן גם אנה. לאחר ימים מספר חזרו יני וליינטיה לביתן שלהן וראו כי המיטה אותן חלקו האחיות ריקה. ליינטיה כתבה מאוחר יותר: "אני ידעתי מה משמעות הדבר, מאחרי הביתן מצאנו אותה [את אנה] והנחנו את הגוף הרזה בתוך שמיכה ונשאנו אותה אל קבר אחים. זה כל מה שיכולנו לעשות". ב-8 במאי הסתיימה המלחמה, וב-21 במאי הועלה המחנה באש בידי הצבא הבריטי ונמחה מעל פני האדמה.
כבר ב-1945 היא חזרה להופיע באמסטרדם, ובו זמנית המשיכה ללמוד ולשכלל את אומנות השירה והריקוד שלה. היא הופיעה תמיד תחת השם לין חלדטי. היא ערכה סבב הופעות במדינות סקנדינביה בשווייץ ברלין ופריז. ב-1951 נולדה לה בתה השנייה ילדה. ב-1952 עברה המשפחה לגרמניה המזרחית. מכיוון שהייתה קומוניסטית נלהבת, היא שימשה במשך זמן רב כמתורגמנית רשמית של שירי יידיש עבור מדינות הגוש המזרחי. ב-1979 הופיעה עם בתה, וב-1982 ערכה סבב הופעות במערב אירופה, ישראל וארצות הברית. היא עזבה את הבמה לאחר יום הולדתה ה-75, ונפטרה בברלין ב-31 באוגוסט 1988.
מגדל השחר

מאפיינים

מגדל השחר נמצא ברחוב אריאל שרון (בעבר רחוב שפע טל) בגבעתיים, והוא כולל 53 קומות, מתוכן 38 הקומות התחתונות מיועדות למשרדים ומסחר. בקומה ה-38 נבנה לובי עבור דירות המגורים שמאכלסות את חלקו העליון של המגדל. המגדל מוקם כחלק מתוכנית הסיטי של גבעתיים שבמסגרתה יוקמו בסמוך למגדל מבנים רבים, ביניהם שני מגדלים דומים בגובהם ומגדל הסיטי, הצפוי להתנשא לגובה של כ-240 מטרים.
יזמי הבנייה הן קבוצת תדהר וקבוצת סופרין שגיבשו ב-2012 קבוצת רכישה שרכשה את הזכויות בקרקע, ששימשה בעבר את מפעל השימורים "פרימן", מידי חברת שטראוס גרופ. סך ההשקעה בבניית המגדל מוערך בכמיליארד שקל. בפרויקט נבנו 149 דירות ושטחי המשרדים משתרעים על כ-50,000 מטר רבוע. בבסיס המגדל נבנו חמש קומות חנייה תת-קרקעית.
חברת כלל ביטוח רכשה 20 קומות במגדל לצורכי השקעה. בשנת 2015 שכרה חברת יבמ ישראל מכלל ביטוח שבע קומות במגדל, והן משמשות יחידות פיתוח של החברה.
לואי גוטמן

תולדות חייו

גוטמן נולד בשנת 1916 בברוקלין שבניו יורק, ארצות הברית, ובגיל צעיר עבר עם משפחתו למיניאפוליס שבמינסוטה. למד את לימודיו האקדמאים באוניברסיטת מינסוטה (תואר ראשון בשנת 1936, תואר שני ב-1939 ודוקטורט במדידה חברתית ופסיכולוגית ב-1942). בין השנים 1941–1947 הרצה, בדרגת פרופסור, בחוג לסוציולוגיה של אוניברסיטת קורנל.
בתקופת מלחמת העולם השנייה שירת גוטמן כיועץ מומחה במחלקת המחקר של צבא ארצות הברית. במסגרת עבודתו עבור הצבא פיתח את "סולם גוטמן".
בשנת 1947 עלה לארץ ישראל עם רעייתו, רות. לאחר הקמת צה"ל הקים בו גוטמן יחידת מחקר, שהיוותה בסיס להקמת המכון למחקר חברתי שימושי, בראשו עמד עד פטירתו. בנוסף, משנת 1955 היה פרופסור למדידה חברתית ופסיכולוגית באוניברסיטה העברית. בשנים 1955–1956 היה עמית מחקר במכון למדעי ההתנהגות של אוניברסיטת סטנפורד.
גוטמן נפטר בשנת 1987 בארצות הברית, במהלך שבתון במינסוטה, והובא לקבורה בהר המנוחות בירושלים.

עבודתו במחקר ובאקדמיה

גוטמן תרם תרומה נכבדת לפן התאורטי והמעשי של מדידה סטטיסטית-פסיכולוגית. עיקר עבודתו נגעה לפיתוח דרכי מחקר לגישור בין שיטה לניתוח נתונים ולבין התוכן הנחקר (כלומר, תאוריה מחויבת לעמוד במבחן המציאות וחישובים סטטיסטיים הם חסרי משמעות ללא תוצאות מעשיות).
"סולם גוטמן", אותו פיתח במסגרת עבודתו בצבא ארצות הברית, הוא כלי מוכר כיום במדעי ההתנהגות. הסולם הביא לפיתוח תורת השטחות, המגדירה את נושא המחקר, וקושרת אותה לאופן בחינת הנתונים. פיתוח הסולם הוביל את גוטמן, בשנותיו המאוחרות, לפרסום עבודות הקוראות תיגר על הפרדיגמות המקובלות במדעי ההתנהגות ומצביעות על חוסר ההתאמה בין הנחות יסוד לבין תוצאות מחקר הנחקר באופן שגרתי.

הוקרה

גוטמן זכה להוקרה מקצועית בינלאומית. בשנת 1971 כלל המגזין "Science" את שמו בין 62 המדענים החשובים ביותר בתחום מדעי החברה במאה העשרים. באותה שנה נבחר לחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים. בארצות הברית נבחר לחבר כבוד באקדמיה האמריקאית למדעים ונבחר לנשיא הלא-תושב הראשון של החברה הפסיכומטרית.
בשנת 1963 זכה גוטמן בפרס  רוטשילד, בשנת 1974 בפרס מטעם אוניברסיטת מינסוטה, בשנת 1978 בפרס ישראל במדעי החברה ובשנת 1984 בפרס אוניברסיטת פרינסטון לחקר החינוך.
המכון למחקר חברתי שימושי, בראשו עמד שלושה עשורים, נקרא על שמו.
החל משנת 2011 מעניקה האגודה הסוציולוגית הישראלית פרס ע"ש אליהו לואי גוטמן למאמר אקדמי מצטיין שפרסם חבר האגודה.
מלון כמוסות

מלון כמוסות (ביפנית: カプセルホテル, באנגלית: Capsule Hotel) הוא מלון, המציע לאורחיו אירוח בתאים קטנים המיועדים לשינה בלבד. נכון לשנת 2018, קיימים מלונות מסוג זה ביפן, סין, בלגיה, בריטניה, איסלנד ומקסיקו.
טיפוס זה של מלון פותח ביפן. הוא מבוסס על חללים שבהם ניצבות שורות של תאים, בשתי שורות לגובה. התא פתוח בקצה אחד בלבד. ממדיו הם בקירוב: אורך – 2 מטר, רוחב – מטר אחד, גובה- 1.25 מטר. מסגרתו עשויה פלסטיק או סיבי זכוכית. שמירת פרטיות האורחים מתאפשרת על ידי הורדת מסך או סגירת דלת הקבועים בפתח התא. מדרגות ומעקות הקבועים בחזית הקדמית של התאים מאפשרים טיפוס לתאים שבשורה העליונה. 
בנוסף למזרן ומצעים לשינה מצוידים התאים בתאורה עצמאית, במיזוג אוויר, במקלט טלוויזיה הקבוע בתקרת התא, במכשיר רדיו ושעון מעורר (הנשלטים כולם בלוח מתגים אחד) ובשולחן צד צר. במלונות רבים יש רשת אינטרנט אלחוטית.
עישון או אכילה בתוך התאים הם בדרך כלל אסורים. לאורחים במלון לא ניתן להביא את חפציהם לתא השינה ועליהם לאחסנם בארונית חפצים בתוך המלון או מחוץ לו.
מתקני השירותים והמקלחות במלון הם משותפים לכל האורחים. יש בו מכונות אוטומטיות לממכר מזון ושתייה ולרוב גם מסעדה, ולעיתים גם בר, בריכת שחייה ומתקני בידור נוספים.
היתרון העיקרי של טיפוס זה של מלון הוא מחיר הלינה הנמוך בו – כ-25 עד 50 דולר ללילה.
מלון הכמוסות הראשון נפתח בעיר אוסקה בשנת 1979. מלונות אלו קיימים ביפן בקיבולת תאים שונה – החל מ-50 תאים ועד ל-700. המשתמשים בהם הם בעיקר גברים. חלק מן המלונות מארחים גברים בלבד, ויש מלונות שבהם קיימים אגפי שינה נפרדים לבני שני המינים. 
מלונות אלו משמשים בין השאר לשנת לילה של אנשים שאיחרו את נסיעת הרכבת האחרונה לביתם ואנשים שצרכו אלכוהול מעבר למידה המאפשרת נסיעה בטוחה לביתם. מאז המשבר הכלכלי העולמי שפרץ ב-2008 משמשים מלונות כמוסות גם כביתם הקבוע של יפנים רבים שנפגעו מן המשבר ואיבדו את מקומות עבודתם ואת בתיהם. הם שוכרים את תאי השינה מן המלון על בסיס חודשי.
טיפוס זה של מלון לא צבר פופולריות מחוץ ליפן, אם כי בארצות המערב ניתן למצוא מלונות עם גרסאות מרווחות יותר של תא השינה, הכוללות גם תא שירותים ומקלחת נפרדים לכל תא.
מגלן יפני

רבייה

המגלנים היפניים הנם מונוגמיים. עונת החיזור מתחילה בינואר, ובמהלכה הזכר מטלטל את ראשו, נושא חומר קינון במקורו ומציע אתוו לנקבה. אם היא מקבלת אותו, הזכר יבצע עם הנקבה תצוגה דמוית הזדווגות. במקרים של הזדווגות ממשית התצוגה שונה: הזכר והנקבה מקרבים את מקוריהם כך שיגעו זה בזה; הזכר מנענע את זנבו, בעוד הנקבה מתכופפת ומנענעת את ראשה.
עונת הרבייה מתרחשת בין מארס לאוגוסט. הקן מוקם על עצים מהם ניתן להשקיף על האזור. הנקבה מטילה 1-5 ביצים כחולות-אפרפרות עם כתמים חומים, שמוטלות בהפרשים של כ-1 עד 2 ימים. הבקיעה מתרחשת באמצע מאי. הגוזלים נולדים עם פלומה אפרפרה ועם רגליים כתומות-אדומות; הם פורחים מהקן 45 ימים לאחר הבקיעה, ועצמאיים כבר בגיל חמישה חודשים.

שימור

בעבר המגלן היפני היה נפוץ לאורך מזרח אסיה, במדינות סין, יפן, טייוואן, קוריאה ורוסיה; אך תחום תפוצתו הצטמצם מאוד בשנים האחרונות, וכיום האוכלוסייה היחידה של מגלנים יפניים בטבע ממוקמת במחוז שאאנשי בסין. נכון ל-2006, ההערכה היא שיש כ-500 מגלנים שחיים בטבע, ומספרם עולה בהדרגה. בגלל תחום התפוצה המוגבל שלו, איבוד בתי גידול והמספר הקטן של פרטים שנותרו בטבע, מין זה הוכרז כמצוי בסכנת הכחדה, והוא נמצא בנספח הראשון של אמנת וושינגטון.
ג'ון קנת גלבריית

ג'ון קנת גלְבּרָיִית (באנגלית: John Kenneth Galbraith;‏ 15 באוקטובר 1908 – 29 באפריל 2006) היה כלכלן קנדי-אמריקאי מהאסכולה הפוסט-קיינסיאנית. גלבריית לימד באוניברסיטת הרווארד במשך שנים רבות. כתב עשרות ספרים בנושאי כלכלה וחברה, ואלפי מאמרים. נשא בכמה תפקידי כלכלן בשירות השלטון האמריקאי, ובמשרת שגריר ארצות הברית בהודו.
זוכה מדליית החירות ומדליית החירות הנשיאותית.
גלבריית היה כותב פורה וכתב 48 ספרים ולמעלה מ-1000 מאמרים בנושאים שונים. הוא היה אחד הכלכלנים הבודדים שזכה למספר עצום של קוראים. עבודותו המפורסמות ביותר הייתה אולי טרילוגיית הספרים שלו על כלכלה: קפיטליזם אמריקני  (1952), חברת השפע  (1958), ו-המדינה התעשייתית החדשה  (1967).
גלבריית היה גם מעורב בפוליטיקה והוא שרת בממשלים של רוזוולט, טרומן, וקנדי, בין יתר התפקידים הוא שירת כשגריר ארצות הברית בהודו בתקופתו של קנדי. לגלבריית הייתה השפעה על המפלגה הדמוקרטית והוא שירת כאחד מיועציו המרכזיים של הנשיא ג'ון קנדי וכתב את המתווה לתוכנית "Great Society" של הנשיא ג'ונסון, שלמדיניותו בוייטנאם הוא התנגד לאחר מכן. קיבל את מדליית החירות מהנשיא טרומן ב-1946 ואת מדליית החירות הנשיאותית מביל קלינטון ב-2000.
גלבריית כתב גם שלשה רומנים אחד מהם - "Tenured Professor" בו לגלג על הפרופסורים בחוג לכלכלה בהרווארד, שם לימד במשך שנים רבות.
גלבריית ראה את הכלכלה כדיסציפלינה הקשורה לתרבות ולחברה ולא רק דיסציפלינה העוסקת במספרים.
גלבריית היה שותף לביקורת של תורסטן ובלן על תרבות הצריכה לפיה תעשיית הפרסום גורמת לאנשים לצרוך מוצרים שאינם להם בהם כל צורך. בספרו האחרון "The Economics of Innocent Fraud" שאותו כתב בגיל 95, גלבריית המשיך לתקוף את הנחות היסוד של הכלכלנים, את היכולת של השוק הכלכלי לפעול באופן חופשי, את הנחות הכלכלה המוניטרית ואת התנהגותם של גופי השליטה של התאגידים הגדולים.
גלבריית היה מאמין גדול בכוחו של השלטון לשנות את חייהם של בני אדם לטובה, וקרא להקמתה של קואליציה של אלה שאכפת להם - "העשירים יישארו עשירים, אלה הנהנים מחיים נוחים ימשיכו ליהנות מהם, אולם בואו נפנה מקום בשולחן גם לעניים".
מרדכי רוזנגרטן

ביוגרפיה

מרדכי רוזנגרטן נולד בוורשה בשנת 1898 ואת הכשרתו כמהנדס רכש באוניברסיטה הגרמנית בפראג, את לימודיו בה סיים בשנת 1925. רוזנגרטן היגר לארץ ישראל ב-1932. משנת 1935 החל בעבודתו כמהנדס בתל אביב, והפך לאחד המתכננים הפוריים בתל אביב. רבים מבתי המגורים שתכנן הוקמו בתל אביב עבור האוכלוסייה הבורגנית והם תוכננו בסגנון הבינלאומי שהיה אופייני באותן שנים. לפי חוקרת אדריכלות העיר הלבנה ניצה מצגר-סמוק, רוזנגרטן שכלל את הפלסטיות של גושי הבניין ופרטיו ודבק בקווים רכים ומעוגלים, מה שיחד את סגנונו.
לאחר הקמת מדינת ישראל פעל במסגרת שותפות עם המהנדס ג'ורג' קויגן. יחד תכננו בתי מגורים משותפים, אלא שלא עוד לבורגנות התל אביבית אלא שיכונים פשוטים. בהמשך התמנה לתפקיד מהנדס העיר בת ים ולאחר מכן חזר לעבוד כמתכנן עצמאי. נפטר ב-1986 ונקבר בבית העלמין נחלת יצחק.
ב-1994 פרסמה האדריכלית מצגר-סמוק את ספרה "בתים מן החול" ובחרה בחזית בניין שתכנן רוזנגרטן לעטר עמו את כריכת הספר הקדמית והאחורית, דבר המעיד על איכות וחשיבות עבודתו בתקופה משמעותית זו של האדריכלות המקומית.
מרים זנדבנק

ביוגרפיה

זנדבנק נולד בשנת 1927 ב-תל אביב
זנדבנק התחילה את לימודי הרפואה באוניברסיטה העברית, בהר הצופים. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הפסיקה את לימודיה והתגייסה לצבא הבריטי.
בסיום מלחמת העולם השניים נסעה לז'נבה להמשיך את לימודי הרפואה, ובשנת 1955 סיימה את לימודי הרפואה.
בין השנים 1955–1958 עבדה כרופאה בבית החולים קפלן ברחובות
בין השנים 1958–1963 התמחתה ברפואת עור ומין בבית החולים בילינסון במחלקתו של יצחק קצנלבוגן
בין השנים 1963–1985 הייתה זנדבנק רופאה בכירה, וכיהנה כסגנית מנהל המחלקה.
בין השנים 1986–1992 ניהלה זנדבנק את מחלקת עור ומין, בבית החולים בילינסון, במקביל מונתה לפרופסור בבית הספר לרפואה ע"ש סאקלד באוניברסיטת תל אביב, ולראש החוג למחלות עור
בשילוב, לעבודתה של זנדבנק בבית החולים בילינסון, ניהלה את המרפאה למחלות עור ומין במרפאת קופת חולים כללית בקריית שמונה
מתלמידיה: פרופ' אריה אינגבר
זנדבנק נפטרה בשנת 2004

משפחה

זנדבנק נישאה לאוריאל (1927–2002), לזוג נולדו 2 ילדים
הארי ג'ורג' סמארט

הארי ג'ורג' סמארט (באנגלית: Harry George Smart; ‏ 28 ביוני 1891 - 28 ביוני 1963) היה מפקד ב-RAF, הידוע בשל פיקודו על בסיס חבניה בעת המלחמה האנגלו-עיראקית ב-1941.

קריירה מוקדמת

סמארט נולד בניומרקט שבחבל סאפוק באנגליה, והתגייס לצבא הבריטי כפלס בחיל ההנדסה המלכותי לאחר סיום לימודיו בשנת 1907. ב-1915 קיבל רישיון טיס. הוא עלה בסולם הדרגות, ולאחר שירות במלחמת העולם הראשונה בחזית המערב, נשאר בשירות קבע ב-RAF. כטייס הצטיין סמארט במשימות הפצצה, ועל השתתפותו ב-25 הפצצות יום ו-2 הפצצות לילה, זכה בשנת 1921 בצלב התעופה המצוינת.
בין 1927 ל-1930 שירת במסגרת חיל האוויר האוסטרלי, ולאחר מכן שב ל-RAF. הוא שירת במגוון תפקידים, ובשנת 1939, כשהוא בדרגת סגן מרשל אוויר (המקבילה לדרגת גנרל בעל שני כוכבים בחילות היבשה), מונה למפקד הכוחות הבריטים בעיראק.

המלחמה האנגלו-עיראקית

על פי ההסכם האנגלו-עיראקי הותר לבריטים להחזיק בכוחות צבא בשני בסיסים על אדמת עיראק. האחד היה חבניה, הסמוך לבגדאד, והשני שועייבה הסמוך לבצרה. באפריל 1941 התחוללה הפיכה צבאית במסגרתה עלתה לשלטון כת קציני צבא, שמינתה את הפוליטיקאי הפרו-נאצי, רשיד עאלי אל-כילאני לראש ממשלת עיראק. אל-כילאני דרש את יציאת הכוחות הבריטים מאדמת עיראק, אך נענה בתגבור הכוחות דרך נמל בצרה. ב-30 באפריל הטילו כוחות עיראקים מצור על בסיס חבניה, בו שהו כ-2,200 לוחמים ולמעלה מ-9,000 אזרחים בריטים, שחלקם כללו נשים וילדים שפונו מבגדאד לאחר ההפיכה על מנת לדאוג לביטחונם. הבסיס שימש כבית ספר לתעופה.
סמארט היה מפקד ה-RAF על אדמת עיראק. האחראי עליו ישירות היה מרשל אוויר ראשי ארתור לונגמור, האחראי על כוחות ה-RAF במזרח התיכון, שישב בקהיר. עם הידיעה על ההפיכה ביקש סמארט מלונגמור תגבורות, אך לונגמור האמין שעיראק היא בעדיפות נמוכה לעומת צרכים אחרים של המערכה במזרח התיכון וסירב. לרשותו של סמארט עמדו רק 78 מטוסי אימון מיושנים. עם זאת ככל שהתפתח המשבר, הוחלט לתגבר את הכוחות בעיראק, ולקראת סוף אפריל הספיק ה-RAF להעביר ממצרים 6 מטוסי גלוסטר גלדיאטור חדישים, שהוצבו בחבניה, ועשרה מפציצי וולינגטון שהוצבו בשועייבה. אל מול האיום הארטילרי שהתגבש על רמה גבוהה הצופה על חבניה, יכול היה סמארט להעמיד כ-1,500 לוחמי חיל רגלים, ולהם כ-18 משוריינים מיושנים.
אל מול הדרישה העיראקית כי ייסוג מן הבסיס וכי הטיסות בו יחדלו מייד, ניסה סמארט להרוויח זמן, עד שיקבל פקודות ברורות. הוא עמד בקשר עם השגריר הבריטי בבגדאד, קינאהאן קורנווליס, אך זה לא הצליח להעביר אליו מדיניות ברורה. סמארט ידע כי עליו להכות בעיראקים מכת מנע, אם ברצונו להסיר את המצור, אך מאידך, חשש להתחיל בעצמו במלחמה בטרם קיבל הוראה ברורה מהדרג הפוליטי.
לאחר כיומיים של מצור הגיעה מצ'רצ'יל הפקודה - "אם עליך להכות, הכה בכל הכוח". סמארט פירש פקודה זו כמאפשרת לו לפתוח במתקפת נגד כנגד הכוחות העיראקים הצרים עליו. הפעולה החלה בבוקר ה-2 במאי והסתיימה בלילה שבין 5 במאי ל-6 במאי בנסיגת העיראקים מהרמה השולטת על חבניה והסרת המצור. בפעולה נלקחו ארבע מאות שבויים, וחיל האוויר העיראקי הושמד, למעשה. היו אלו יריות הפתיחה של המלחמה האנגלו-עיראקית.

פציעתו, ולאחריה

ב-5 במאי נפצע סמארט קשה בתאונת דרכים, ופונה לבצרה ולאחר מכן להודו. הוא הוחלף על ידי סגן מרשל אוויר ג'ון ד'אלביאק כמפקד כוחות האוויר, ועל ידי קולונל אוברי רוברטס כמפקד כוחות הקרקע בעיראק.
ב-7 במאי שלח צ'רצ'יל לסמארט מברק ובו כתב:
"פעולתך הנמרצה והמזהירה השיבה במידה רבה את המצב לקדמותו. כולנו עוקבים אחר עמידתך הנהדרה במערכה. כל העזרה האפשרית תישלח. המשך."
בנובמבר 1941 הוצב סמארט בתפקיד הדרכה, ובספטמבר 1945 פרש מן ה-RAF.
ב-1963 מת.
איה שבא

קורות חייה

איה שבא נולדה וגדלה בתל אביב, היא בתם של השחקנית וכלת פרס ישראל זהרירה חריפאי והעיתונאי והסופר שלמה שבא, ונכדתו של הסופר חיים ליב חריפאי. היא בוגרת בית הספר לתסריטאות של עידית שחורי, ובוגרת בית הספר הגבוה לאמנויות הבמה בית צבי. היא זוכת מלגת קרן שרת 1989 ללימודי משחק, וכן זוכת קרן "רשת" על שם גילי פתיר לשנת 2000. 
בשנת 1997 שיחקה בקומדיית המצבים "איצ'ה". בשנת 2001 עשתה את תפקידה בסרט הטלוויזיה "שחקנית ספסל". 
בשנת 2002 שימשה כתסריטאית בסרט הטלוויזיה "לבנה יקירתי", שזכה במקום הראשון בתור סרט הדרמה הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים בירושלים של אותה שנה. כמו כן, היא זכתה במקום הראשון על תסריט הסרט.

קריירת דיבוב

במהלך השנים דיבבה שבא במספר סרטים וסדרות אנימציה. בשנת 1995 דיבבה בסרט האנימציה "לשחרר את וילי". באותה שנה דיבבה בסרט האנימציה "אנדריי כלב הים". בשנת 1999 דיבבה את דמותה של "דיאנה ברי" (המתבגרת) בסדרת האנימציה "האסופית" ששודרה בטלוויזיה החינוכית הישראלית. 
בשנת 2000 דיבבה את "גאבומון", בסדרת האנימציה "דיג'ימון". בין השנים 2000–2001 תרמה את קולה לסדרת האנימציה "טוויפסי". במהלך השנים 2007–2008 תרמה את קולה לסדרת האנימציה "אדגר ואלן", ששודרה בערוץ הילדים.

משחק

שבא שיחקה במחזה "שידוכים", שהוצג בתיאטרון הקאמרי בשנת 1998. משנת 2002 ועד היום משחקת במחזמר "עוץ לי גוץ לי" בתיאטרון הקאמרי, בתפקיד החדרונית. בשנת 2011 שיחקה במחזה "קומדיה של טעויות", שהוצג בתיאטרון הקאמרי. 
כמו כן, שיחקה במחזות: "בית העלים הקטנים", "ענבי זעם", "פליישר", "הסוחר מוונציה", "בויטרה", "ביקור הגברת הזקנה", "הפלגות", "מסע הניסים והנפלאות", "ליזיסטרטה", "סאלח שבתי" "משפחה חמה" "גם הוא באצילים" ו"קזבלן", שהוצגו בתיאטרון הקאמרי. 
היא שיחקה בתיאטרון הילדים והנוער במחזות: "נפלאות הקרקס", "הנסיכה העברית" ו"דלתות". בתיאטרון ארצי לנוער היא שיחקה במחזות "שיטת חנל`ה" ו"קורץ". בתיאטרון הקיבוץ עשתה את תפקידה במחזה "פרה פרה". היא שיחקה במחזה "אימפרוביזציות", אשר הוצג בתאטרונוער.
ב-2014 שיחקה במחזה "תעלת בלאומילך" בתפקיד אותו גילמה אמה בסרט, 45 שנה קודם לכן. מיוני 2015 משחקת בתפקיד המשרתת ניקול במחזה "גם הוא באצילים".
בשנת 2015 החלה להשתתף בהצגה "ארוחת טעימות" בתיאטרון הקאמרי בתפקיד נורית. בשנת 2016 החלה לשחק בהצגה "אנה", המוצגת אף היא בתיאטרון הקאמרי. בשנת 2016 החלה לשחק ב"עמודי החברה". בשנת 2017 החלה להשתתף ב"סוס אחד נכנס לבר", עיבוד למחזה לספרו של דויד גרוסמן. בשנת 2019 שיחקה בתיאטרון הקאמרי בקומדיה "אניהו" על פי "השמנמן" מאת אתגר קרת.
על תפקידה "בסוס אחד נכנס לבר" זכתה בפרס התיאטרון הישראלי 2017 לשחקנית המשנה של השנה.

בימוי

בשנת 2005 ביימה את המחזה "רחוב העלובים", שהוצג בפסטיבל פותחים מסך 6 תיאטרון בית ליסין. בשנת 2006 ביימה את המחזה "השושנה המקועקעת". כמו כן, היא ביימה את המחזה "תמונות ציד מבוואריה התחתית". בשנת 2008 היא ביימה את המחזה "קיץ אחרון". באותה שנה ביימה את המחזה "מכתבים לצופיה". 
היא ביימה את המחזות: "הוא הלך בשדות", "פונטילא ומטי משרתו", "משהו יפה", "על עכברים ואנשים", "בלרינה", "הלוויה חורפית", "הא-הא", "אונדין", "כזאת הייתה אמא", "ערב שירי קוואפיס" "ישבתי בבית וחיכיתי שהגשם ירד" ו"השפעת קרני הגמא על ציפורני החתול". כמו כן ביימה עבור תיאטרון בית ליסין במסגרת פסטיבל פותחים מסך את המחזות "זואי" ו"מאה אמהות".

חיים פרטיים

לאיה שבא בן מהשחקן והמדבב ליאור זוהר. מתגוררת בתל אביב עם בת זוגה מיה ושלושת ילדיהן.
ג'נט טיילור

ג'נט טיילור (באנגלית: Janet Taylor ‏; 13 במאי 1804 - 25 בינואר 1870) נולדה בשם ג'נט איון, הייתה אסטרונמית אנגלית ונווטת מומחית. במהלך חיים אקטיביים, היא פרסמה עבודות שונות על אסטרונומיה וניווט, הקימה אקדמיה להוראת הנושאים האלה, והייתה המנהלת של מחסן אשר התמקד בהפצה, ייצור ותיקון של מכשירי ניווט. האקדמיה שלה נחשבה לאיכותית, והומלצה על ידי חברת הודו המזרחית, בית טריניטי, הימייה]. כהכרה בעבודתה, הוענקו לה מדליות על ידי מלכי פרוסיה והולנד, והחוק שלה לחישוב קוי רוחב מגבהים תואר כ "גאוני".
טיילור הייתה אחת הנשים המעטות אשר עבדו כיצרניות מכשור מדעי בלונדון במאה ה-19. "מחשבון הימאים" שלה, שנהיה פטנט בשנת 1834, נדחה על ידי האדמירליות. עם זאת, בשנת 1860 הוענקה לה פנסיית מיוחדת מטעם האוצר הבריטי (Civil List pensions - ) "עבור עבודתה החשובה לטובת האוכלוסייה עובדת-הים של לונדון". 
מעבודותיה: טבלאות ירחים לחישוב מרחקים
גדול דעה

גְּדוֹל דֵּעָה הוא פיוט לבר מצווה שכתב רבי דוד בוזגלו, ומתמקד בתפילין - המצווה המזוהה עם שלב הכניסה לעול תורה ומצוות.

אודות הפיוט

מלבד שבח מצוות התפילין, השתמש רבי דוד גם בפרטיה ההלכתיים-רעיוניים של המצווה, כיסוד המארגן את הפיוט, שבנוי משלוש מחרוזות. המחרוזת הראשונה היא מעין פזמון המתייחס לתפילין כמכלול, ומסתיים בהצגת תפילין של ראש ותפילין של יד באמצעות המילה 'מַחֲשָׁב' המכוונת למוח, והמילה 'חֶמְדָּה' המכוונת ללב. שתי המחרוזות הבאות מדגישות צדדים אחרים במצווה, בהתאם לחלוקה שבין תפילין של ראש ותפילין של יד: המחרוזת השנייה מדגישה את המאבק במחשבה הזרה, והשלישית מדגישה את המאבק ביצר הרע.
בשנת 2016, במסגרת הוצאת אלבומו "יחיד רם", ביצע משה חבושה את הפיוט, לפי לחן של מנשה אליאס. אמיל זריהן ביצע את הפיוט לפי לחן מרוקאי.

הפיוט

גְּדוֹל דֵּעָה לוֹ אַבִּיעָה מִזְמוֹר לְתוֹדָה

כִּי זִיו הוֹדוֹ חָל עַל עַבְדּוֹ עַם אֲשֶׁר פָּדָה

יוֹם לְעֵינָיו שָׂם לְפָנָיו תּוֹרָה וּתְעוּדָה

עִם טוֹטָפוֹת הַמְצָרְפוֹת מַחֲשָׁב וְחֶמְדָּה

אַחַת הִיא צִיץ לְתִפְאָרָה רַבַּת קְדֻשָּׁה

בָּהּ כָּל מַחֲשָׁבָה זָרָה חָלְפָה וְחָלְשָׁה

וּבָהּ עַל כָּל נִזְרֹק מָרָה חֶרְפָּה וּבוּשָׁה

אַשְׁרֵי הָעָם אֲשֶׁר נֹעַם יָהּ לוֹ מוֹרָשָׁה

זֹאת הַתּוֹרָה הַמְּפֹאָרָה הִיא בַּת כְּבוּדָה

וְאוֹת עַל יַד שְׂמֹאל דִּינוֹ קָדוֹשׁ גְּבוּלוֹ

וְאִישׁ אִטֵּר יַד יְמִינוֹ יַנַּח לִשְׂמֹאלוֹ

מוּל הַלֵּב כִּי שָׁם שָׂם קִנּוֹ שָׂטָן וְחֵילוֹ

וּבָהּ הָאוֹת שָׁם לְהַלְאוֹתכֹּחוֹ וְחֵילוֹ

וְאָז לֵב רָע לֹא יַחֲמֹד רָע כָּךְ הִיא הַמִּדָּה
פסטיבל בסוודר

פסטיבל בסוודר הוא אירוע מוזיקלי שנתי, שמטרתו גיוס ביגוד חם למען חסרי הבית בתל אביב. בפסטיבל משתתפים מוזיקאים המופיעים בהתנדבות. "כרטיס הכניסה" לפסטיבל הוא ביגוד חם שנתרם על ידי הקהל לחסרי הבית. הפסטיבל הראשון התקיים בחורף 2009, ביוזמת ליאור לוי ובשיתוף מועדון לבונטין.

היסטוריה

ליאור לוי תושב תל אביב הפעיל מערך של איסוף וחלוקת בגדים לנזקקים ובשיתוף עם יונתן קוטנר, עלה הרעיון של הפקת ערבי התרמה בהם יופיעו אמנים והקהל "משלם" על ההופעה בבגדים. קוטנר השתתף בהפקת שני הפסטיבלים הראשונים.
נינט טייב, שהסכימה לפתוח את "פסטיבל בסוודר" הראשון בחורף 2009. בשנת 2010 הפסטיבל השני התקיים גם הוא במועדון "לבונטין 7" בהשתתפות אמנים ולראשונה גם חסרי בית סיפרו את סיפורם. בשנים 2011–2012 לא התקיים הפסטיבל, בין היתר בשל המחאה החברתית. דפני ליף הצטרפה למארגנים ב-2013. בשנת 2015, פסטיבל בסוודר 5, הצטרף לצוות ההפקה שהתרחב עם השנים גם המפיק והמוזיקאי רון דבני והפסטיבל עבר לראשונה למועדון הבארבי בת"א, כשבפסטיבל זה, בין היתר, השתתפו להקת הדג נחש.

השפעה

הרעיון של "מחזור אורבני" הושפע ישירות מתרבות הנגד של שנות ה-60 ומפסטיבל "Burning Man", בנוואדה ארצות הברית, כשרוח הפסטיבל היא להעניק דברים לאחרים ללא תמורה. בנוסף, הפסטיבל גם הושפע מפסטיבל Live Aid, פסטיבל שהוקם על ידי המוזיקאי Bob Geldof והרעיון המרכזי בו הוא עזרה לאפריקה באמצעות המוזיקה].

חלוקת הבגדים

הבגדים והשמיכות שנאספים בפסטיבל מחולקים לחסרי בית, לפליטים ולנשים בזנות. כמו כן, החל מהפסטיבל הרביעי, אוספת עמותת "לשובע" חלק ניכר מהבגדים ומחלקת בין ה"גגונים" השונים אותם היא מנהלת.
גירוש זבונשין

גירוש זְבּוֹנְשׁין התרחש באוקטובר 1938, כשהשלטון הנאצי החל לגרש מגרמניה את כל היהודים שלא היו אזרחי המדינה.
ב-18 באוקטובר אספו הנאצים למעלה מ-18,000 יהודים בעלי אזרחות פולנית שהתגוררו בגרמניה. רבים מיהודים אלה חיו רוב שנותיהם בגרמניה, ובהם נכללו גם ותיקי מלחמת העולם הראשונה. יהודים אלו גורשו לעיירה זבונשין שבגבול בין פולין לגרמניה, אך שם סירבה הממשלה הפולנית לקבלם, בהתאם לחוק האזרחות ממרץ 1938, שבו החליטו שלטונות פולין להפקיע את האזרחות הפולנית ממי שחי מעל 5 שנים מחוץ לפולין.
היהודים נותרו באזור הגבול, ללא מחסה מפני הקור, וקיבלו מזון וציוד רפואי מהג'וינט (JDC), הצלב האדום הפולני וארגונים יהודיים פולניים, עד שבסופו של דבר שיכנעו הנאצים את הממשלה הפולנית לקלוט אותם.
בין היהודים שהוגלו הייתה משפחת גרינשפן מהנובר, שביתם, ברטה, סיפרה על הגירוש לאחיה הצעיר, הרשל גרינשפן, שהתגורר באותה העת בפריז. גרינשפן סער מרגשות זעם, נטל אקדח וניגש לשגרירות גרמניה בפריז ושם ירה מטווח קרוב בפקיד זוטר בשגרירות, ארנסט פום ראט. ראט נפצע קשה ונפטר יומיים לאחר מכן. על פי הוראתו של שר התעמולה יוזף גבלס, זכתה ההתנקשות לפרסום נרחב בעמודים הראשיים של כל עיתוני גרמניה הנאצית. המשטר הנאצי ניצל את מקרה הרצח לארגון פרץ האלימות, הספונטני לכאורה, של ליל 9 בנובמבר 1938, שנודע כליל הבדולח.