חכם עדיף מנביא

חכם עדיף מנביא היא אמרה של חז"ל שמשמעותה שחכם יעיל יותר מאשר נביא. אין הכוונה שהוא במדרגה גבוהה יותר, שהרי לנביא יש קשר ישיר אל האל, אלא שמבחינה מעשית הוא עדיף על גביו.

מבוא

על פי המסורת המקראית והתלמודית, בימי בית ראשון הייתה נפוצה הנבואה, ואילו בימי בית שני הייתה נפוצה החכמה. בעוד שהנביא נקרא במקרא בכינויים "רואה", "חוזה" ו"צופה", כיוון שהיה משתמש באינטואיציה ודמיון לחזות את פני הדברים ואמיתתם, החכם השתמש בכוח שכלו ובניתוח אנליטי בהדרכת תורת משה ופרשנותה כדי לשפוט את המציאות ולהתייחס אליה. ריה"ל קובע כי הדת היהודית היא ביסודה דת של התגלות ובזה עיקר כוחה וחיובה, לעומת הפילוסופיה למשל, אך בשלב מסוים בתקופת חז"ל היהדות הפכה להיות דת ששמה במרכז את תבונתו ושכלו של החכם, ואף שיש לה יחס מסוים להתגלויות רוחניות כבת קול, היא מפסיקה להשגיח בהן בקביעת סדרי החיים ודרכי העשייה.

מקור

האימרה מופיעה בתלמוד הבבלי בשם האמורא אמימר, שתולה את אמרתו בדרשתו לפסוק מתהילים "וְנָבִא, לְבַב חָכְמָה" - מי נתלה במי? הוי אומר קטן נתלה בגדול". שם גם מצוין בשם רבי אבדימי דמן חיפה, שמזמן חורבן בית המקדש, הנבואה ניטלה מן הנביאים והועברה אל החכמים. את העדיפות לחכם הם ביטאו בדבריהם (שם) "אטו חכם לאו נביא הוא?" (=האם חכם לא נביא הוא?), כלומר שיש לחכם בתורה גם כח נבואי מסוים, ובאמרה "אין השכינה שורה אלא על חכם, גבור ועשיר ובעל קומה". ואכן לפי תפיסת חז"ל מתבטאת נחיתותו של הנביא למול החכם, בכך שלאחר מתן תורה, אין הנביא בניגוד לחכם רשאי לחדש ולפסוק הלכות, ודברי נביא בדיון הלכתי אף מכונים בתלמוד בזלזול מסוים "דברי נביאות" - דברים רעיוניים שאין להם תוקף הלכתי מחייב.
בדיון בנושא הלכתי נאמר בפירוש בתלמוד:
" 'אלה המצות' - שאין הנביא רשאי לחדש דבר מעתה."
— תלמוד בבלי, מסכת שבת, דף ק"ד, עמוד א'
וכן פסק הרמב"ם: "ונאמר 'והנגלות לנו ולבנינו עד עולם לעשות את כל דברי התורה הזאת', הא למדת שכל דברי תורה מצווין אנו לעשותן עד עולם, וכן הוא אומר 'חוקת עולם לדורותיכם', ונאמר 'לא בשמים היא', הא למדת שאין נביא רשאי לחדש דבר מעתה." (משנה תורה, הלכות יסודי התורה ט א).
בניגוד לתפיסה זו הרואה בחכמי התורה כבעלי מעמד עדיף באופן תמידי על נביאים, יש הרואים באמרה זו ביטוי לתפנית ביהדות בתקופת בית שני כאשר חז"ל דאגו להשליט את תרבות בית המדרש על פני בית המקדש, ואת שיקולי ההיגיון והלוגיקה הצרופה על פני הכרעה באמצעות רוח הקודש ואינטואיציה רוחנית פנימית, בהכריזם "לא בשמים היא", בתקופה שבה קרנה של הנבואה ירדה. שכן בימי בית ראשון ולפניו, נביאים כמשה, יהושע, דבורה, שמואל, נתן הנביא, חולדה, דניאל ורבים אחרים שימשו כשופטי העם, מנהיגיו וכיועצי המלך, אך באמצע תקופת בית שני (או בחורבנו) כאשר הנבואה פסקה, היה צורך לחזק את מעמד החכמים, שאינם מעוטרים בהילה נבואית, בשל החלל המנהיגותי שנוצר.
הקונטקסט ההיסטורי חשוב, שכן מדובר בתקופה שבה "נביאים" ואנשי בשורות צצו כפטריות אחרי הגשם, והיו בעלי כוח משיכה לא מבוטל, ולעיתים רבות איחזו את עיני העם בנבואות שקר מאכזבות. גם בעולם היווני התרחש מהלך דומה, במעבר מאורקלים ופיתיות לפילוסופים כדוגמת סוקרטס ואריסטו. לא ברור מי השפיע על מי, אך הגישה הפילוסופית היוונית הייתה דומה. הפילוסופים (בתרגום מיוונית "אוהבי החכמה") שקדו על חיזוק מעמד החוכמה וההיגיון, התאוריה, הלוגיקה והרציונל. (עיינו בפילוסופיה יוונית). כך למשל אפלטון קיצץ את כנפי הנביאים, והכריז (ב"המדינה") כי ראוי היה לתלות את הומרוס בכיכר העיר. 
בסיפור תנורו של עכנאי חכמי המשנה אומרים בפירוש כנגד רבי אליעזר "אין אנו משגיחין בבת קול, שכבר כתבת בהר סיני בתורה: 'אחרי רבים להטות'". גישה זו של העדפת החכם מומחשת באופן חריף וקיצוני, באגדה תלמודית המסופרת בידי רב יהודה בשם רב, שכאשר משה - גדול נביאי ישראל, עלה למרום לקבל את התורה, הוא חזה את רבי עקיבא ובית מדרשו בשעת לימוד, כאשר רבי עקיבא "דורש על כל קוץ וקוץ [של אות], תילין תילין של הלכות...ולא היה יודע מה הן אומרים." ותשש כוחו, עד שאמר רבי עקיבא בהלכה אחת, שמקורה ב"הלכה למשה מסיני" ונתיישבה דעתו של משה. באגדה זו רב יהודה כנראה ביקש בין היתר להמחיש את עדיפותו של החכם על פני הנביא, כאשר רבי עקיבא מייצג את אב הטיפוס של החכם ואילו משה את אב הטיפוס של הנביא.
גם בתלמוד הירושלמי ניכרת מגמה זו של העדפת החכם על פני הנביא. חכמי התלמוד הירושלמי מפליגים בדבריהם ואומרים, "דברי סופרין [חכמים] חביבין יותר מדברי תורה", ואף "חמורין דברי זקינים מדברי נביאים". בשלושת המקומות גם מובא משל על ההבדל בין נביא לחכם, שהמלך קבע כי הנביא צריך להראות את חותם המלך, ולתת אות או מופת, כדי להעיד על אמיתתו, ואילו החכם אינו צריך להראות את חותם המלך, אלא חכמתו מעידה עליו, והוא בעצמו קובע את התורה ואת ההלכה.
המדרש ששאב כנראה ממקור דומה לירושלמי, מסביר אף הוא כי עדיפותו של החכם על פני הנביא נובעת מכך, שהנביא צריך אות ומופת לכך שהוא נשלח, ואילו החכם אינו צריך לכך, מכיוון שהוא נכלל בחכמים אשר ניתן להם מראש ממשלה, על פי הפסוק - "על פי התורה אשר יורוך" (ספר דברים, פרק י"ז, פסוק י"א).
גם ספר הזוהר נוקט בגישה שמעדיפה את חכמי התורה, וטוען שבניגוד לנביאים, שלעיתים יש להם רוח הקודש ולעיתים אין, מחכמים רוח הקודש לא סר אפילו לרגע אחד קטן ולא זו בלבד, אלא שהחכמים שעוסקים בתורה, נמצאים במקום רוחני שבו קיום האמונה. מקום גבוה יותר ממקום הנביאים.

פרשנות בעקבות האמרה

על פי הרמב"ם, נביא מצווה לעמוד בפני המלך ולחלוק לו כבוד, כמעשה נתן לפני דוד, מה שאין כן בחכם, אלא להפך, שלא בפרהסיה מצווה על המלך לעמוד בפני תלמידי חכמים ולחלוק להם כבוד.
הר"ן מסביר תפיסה זאת בכך שהנביא מקבל את נבואתו כמו חבילה סגורה ואיננו יכול לשנות בה, בעוד שהחכמה אצל החכם דינמית ופתוחה לשינויים, ואף מותר לו לומר דברים שאינם דברי אמת, לפי שיקול דעתו, וגם אז חייבים לשמוע לו. עוד הוא מוסיף שם: שגם לחכם עצמו יש כוח נבואי, ו"שאמונת הנביא תלויה בדעתו של חכם, ואין האמונה בחכם תלויה בנביא כלל, שאם יצונו הנביא שלא נשבע לחכם לא נאבה אליו. אך בחינת הנביא היא נמסרה לחכם".
המהר"ל מסביר כי טיבה של הנבואה שהיא כמו צפיה של חוש הראיה הגשמי, שהמוחש החיצוני דבק בחוש האנושי, ולכן יש בו הגבלה מציאותית, לעומת כוחה של התבונה הוא רוחני ובלתי מוגבל, ולכן החכם יכול להגיע לדברים נעלמים, בעוד שהנבואה מוגבלת בכך. וכך הוא גם מסביר מדוע הנביאים לא הגיעו בנבואותיהם לתפיסת העולם הבא והשארת נפש, ואילו החכמים דיברו על כך, כי התבונה הרבה יותר חופשית ובלתי מוגבלת מאשר הנבואה.
ובמקום אחר המהר"ל קובע כי יתרונו של החכם הוא בהשגה הברורה על פני הנבואה שהיא במראה וחידות, ואף בעניין ידיעת העתידות הוא סובר שאין יתרון לנביא על פני חכם, כיוון שחכם גדול שחקר את צפונות העולם ומהלכו ההיסטורי, יכול לדעת משכלו את העתידות יותר מנביא, מפני שלעולם יש סדר שכלי, והדברים שבו אינם מתרחשים במקרה.
בניגוד לעמדתו של רבי יצחק עראמה (בעל עקידת יצחק) שחכם עדיף מנביא, מכל נביא, אף ממשה רבינו, ולכן שלמה ורבי עקיבא עדיפים על פני משה, מסייג המהר"ל שכונתה של אמרה זו שחכם עדיף מסתם נביא, אבל לא מנבואתם של משה ושל יהושע, שמדרגת נבואתם היא מעל לחכמה, וכן כותב הראי"ה קוק שבנבואת אספקלריה מאירה, יש בה נבואה ביחד עם חכמה כאחד.
רבי יהונתן אייבשיץ, נוקט בקו דומה, וטוען כי החכם משיג באלוהות פן הרבה יותר גבוה מאשר הנביא, כי בעוד שהנביא שומע את קול ה' אשר כביכול יוצא מפיו (ניב שפתיים), החכם מגיע עד המחשבה האלוהית, שהיא הרבה יותר פנימית ועמוקה מהדיבור. על פי ספר מאור עיניים, שממשיך קו מחשבה זה שבתורה גנוז האור הבהיר הקדום, יתרון נוסף של חכמי התורה על פני הנבואה שהיא תמידית ויכלה להיות מושגת בכל שעה, בעוד שהנבואה היא רק בזמן שה' מנבא את הנביא.
הרב קוק במאמרו חכם עדיף מנביא, מסביר את הדבר במבט היסטוריוסופי, בכך שהנביאים עם כל הלהט הגדול והראיה הכללית שלהם, לא הצליחו לעקור מן השורש את עבודת האלילים ומעשי חמס ורצח, ולבצר את המוסריות בקרב העם, מה שחכמי המשנה והתלמוד הצליחו לעשות באמצעות "עבודה טכנוקרטית", בקביעת תקנות והלכות פרטניות, הרחבת לימוד התורה והעמדת תלמידים רבים.

פסקה זו מחפשת מקורות. המידע בפסקה זו דורש מקורות, אנא עזרו לשפר את הערך על ידי הוספת קישורים חיצוניים והערות שוליים שיאמתו את הכתוב בפסקה זו.
מידע שלא יובאו לו תימוכין עלול להיות מוסר מן הערך.
בדומה ישנם חוקרים שסוברים שחכם עדיף מנביא בשל הבנתו העמוקה, תפיסת העולם הרחבה שלו והשקלול של גורמים רבים, שונים ומנוגדים בשיקולים שלו, ביחד עם המתינות וההתחשבות שלו כלפי העולם ומגבלותיו, בעוד שלנביא חשובה בעיקרה האידאה כשלעצמה והתחשבות במציאות ובמגבלותיה תופס מקום מועט, דבר שעלול להביא בסופו של דבר להרס המציאות, שאיננה יכולה לעמוד בתביעות של האידאות. כך למשל הם מביאים כדוגמה את הפעילות החזקה של אליהו ותלמידו אלישע שגרמה לדיכוי של עבודת אלילים בישראל, ועם זאת גרמה לממלכה הצפונית שהייתה ממלכה חזקה מאוד בימי אחאב, להיחלש מאוד מבחינה כלכלית וצבאית.