פייתון

סגנונות תכנות נתמכים

פייתון היא שפה שתומכת בשימוש במספר פרדיגמות תכנות שונות. ניתן לכתוב קוד מונחה עצמים, פרוצדורלי ובמידה מסוימת תכנות פונקציונלי. תכנות גנרי נתמך בשפה באופן טריוויאלי, בדומה לכל שפה בעלת טיפוסיות דינמית.
פייתון מאפשרת ואף מעודדת התבוננות־פנימה (Reflection), ותומכת בתכנות מקבילי ותכנות מוכוון-אירועים באמצעות מודולים מתאימים בספרייה הסטנדרטית.

ניהול הזיכרון ויצירת אובייקטים

פינוי הזיכרון מבוצע בצורה אוטומטית, על ידי מנגנון איסוף זבל, בעיקר תוך שימוש במניית התייחסויות, ולא דורש התייחסות מפורשת מצד המתכנת.
אובייקטים מוקצים על גבי הערימה, כאשר הם נוצרים על ידי קריאה למחלקה, למשל  (x=str(15 ‏, או על ידי הצבה של ליטרלים בשפה - הכוללים מספרים, מחרוזות, רשימות, מילונים, פונקציות למבדה, או על ידי קריאה לפונקציה שיוצרת אותם. שני מנגנונים נוספים הם List Comprehension ו־Generators, שיתוארו בהמשך.
המשתנים עצמם, "הרפרנסים", הם מחרוזות פשוטות המשמשות כמפתחות במילון שמגדיר את תחום ההכרה (scope) הנוכחי.

המשמעות התחבירית של ההזחה

בשפות רבות אין משמעות תכנותית להזחה כשלעצמה: כל בלוק מוקף בתווי בקרה מיוחדים המסמנים את תחילתו וסופו של הבלוק, אף ללא כל הזחה (סוגריים מסולסלים ב־C או Perl, ו־begin ו־end בפסקל וב־VB). בפייתון, המבנה של בלוקים של קוד בתוכנית נקבע על ידי ההזחה שלהם: עצם הזחת הבלוק מגדירה אותו כבלוק תכנותי שונה, באופן שמזכיר את שיטת העבודה ב-Haskell. תכונה זו מיועדת לשפר את קריאות התוכנית, בכך שהיא כופה על המתכנת כתיבה בסטנדרט אחיד (פחות או יותר), וחוסכת בקוד.

אנוטציות ובדיקת-טיפוסים סטטית

כאמור, פייתון היא שפה דינמית ולא מתבצעת בדיקת טיפוסים בזמן הידור. עם זאת, פייתון מאפשרת להוסיף אנוטציות - ביטויים שאין להם כל התנהגות בזמן ריצה - לפרמטרים של פונקציה ואף למשתנים, וישנה בשפה ספרייה בשם typing המאפשרת לבטא טיפוסים רבים. שילוב זה מאפשר לכתוב בשפה תוכניות אותן ניתן לבדוק על ידי כלים חיצוניים לבדיקת-טיפוסים , וכך לאתר שגיאות טרם ההרצה.
להלן דוגמה לקוד פייתון עם סימון טיפוסים (הסימון <- הוא עבור טיפוס ההחזרה. טיפוסי משתנים מסומנים בעזרת הערות):
def fib(n: int) -> Iterator[int]:
 a = 0 # type: int
 b = 1 # type: int
 while a < n:
  yield a
  a, b = b, a+b

מבני בקרה

רוב מבני הבקרה הנפוצים נתמכים בפייתון, כאשר החריג הבולט הוא מנגנון switch או case. בדומה לרוב שפות התכנות, פייתון איננה כוללת תמיכה ב־Continuation. מבני הבקרה פועלים בדומה למקובל בשפות כגון ++C או ג'אווה, ולא בעזרת "בקרת זרימה הפוכה" כגון זו המשמשת בשפת סמולטוק או בחלק מהמקרים בשפות Ruby או Swift.

תנאי

כמו בכל שפת תכנות אימפרטיבית (מבוססת פקודות), ישנה אפשרות לביצוע מותנה של פקודות על ידי פקודת if, בה מחושב ערכו של ביטוי מסוים ומתבצע רצף פקודות אם ערך זה הוא "אמיתי", אחרת מתבצע רצף פקודות המפורט לאחר המילה "else", אם קיים כזה. אין בפייתון מבנה switch כמו בשפות אחרות, אך ניתן להשתמש במילה elif המהווה קיצור עבור else if. ערך "אמיתי" איננו רק הערך True של הטיפוס bool, אלא כל ערך שהמחלקה שלו מגדירה אותו כאמיתי - למשל מספרים השונים מ־0, רשימות לא ריקות, מחרוזות לא ריקות, וכדומה.
דוגמה לתחביר של פקודת תנאי, הבודקת אם משתנה x הוא זוגי על ידי בדיקת שארית בחלוקה ל־2, ומדפיסה הודעה מתאימה:
if x % 2 == 0:
 print('x is even')else:
 print('x is odd')
בפקודה זו ניתן לראות את היתרון הגדול שמעניקה ההזחה: לא תיתכן תופעה של else "מידלדל" - כל else קשור בדיוק לפקודת ה־if הרשומה הישר מעליו. זאת בניגוד לשפות כמו C, C++, Java ודומותיהן, שבהן יש צורך להבין את סדר העדיפויות של התנאי. מוקש אחר שאיננו קיים בשפה הוא השגיאה הנפוצה לכתוב = בתנאי במקום ==, ובכך לבצע פעולת השמה במקום השוואה. בפייתון פעולת השמה היא פקודה, Expression, ואיננה יכולה להיחשב לביטוי, Statement, ולכן איננה יכולה להימצא בתוך תנאי, וקוד כזה לא יעבור הידור.
פייתון לא תומכת בבורר מרובה כניסות (בדומה ל־switch בשפת C ודומותיה), אך קיימת מילה שמורה elif המאפשרת לבדוק רצף של תנאים, באופן דומה למנגנון זה:
if x % 2 == 0:
 print('x is even')elif x % 3 == 0:
 print('x is divisible by 3')elif x % 5 == 0:
 print('x is divisible by 5')else:
 print("I don't know what x is")
ללא המילה elif היה צורך לבצע קינון עמוק במקרה זה - טכניקה מאוד לא נוחה באופן כללי, ובפרט בפייתון שבה כל קינון נוסף מגדיל את ההזחה:
if x % 2 == 0:
 print('x is even')else:
 if x % 3 == 0:
 print('x is divisible by 3')
 else:
 if x % 5 == 0:
 print('x is divisible by 5')
 else:
 print("I don't know what x is")
בניגוד לשפות רבות אחרות, לפקודה else שימושים בהקשרים אחרים - לולאות וניהול חריגות.

ביטוי תנאי

עם הזמן, לאור דרישה של מתכנתים להוסיף גם ביטוי תנאי (בדומה לאופרטור :? בשפות ממשפחת ה־C) הוסף לשפה (החל מגרסה 2.5) אופרטור מהצורה "<expr1> if <condition> else <expr2>". ערכו של ביטוי כזה תלוי בערך האמת של הביטוי האמצעי. דוגמה לשימוש באופרטור הזה, השקולה לדוגמה הקודמת:
print('x is even' if x % 2 == 0 else 'x is odd')
לפני שהוסף האופרטור הזה, השתמשו מתכנתים בעובדה שהערך של פעולות and ו־or בפייתון הוא הערך המשמש בהן, ולאו דווקא ערך מטיפוס bool.
כך ניתן לכתוב ביטוי הדומה לביטוי תנאי בצורה "<condition> and <expr1> or <expr2>". למשל הדוגמה הקודמת תיכתב
print(x % 2 == 0 and 'x is even' or 'x is odd')
הדוגמה פועלת במקרה הזה, אך במקרים בהן ערך האמת של expr1 הוא שקר, הביטוי יחושב ל־expr2, גם אם condition מתקיים. קיומה של הטכניקה הזאת, יחד עם העובדה שהיא מביאה לבאגים קשים לגילוי, הביאו להכרה שאין ברירה אלא להוסיף ביטוי תנאי ייעודי לשפה.

לולאת while

בלולאת while מחושב ערכו של ביטוי, בדומה לפקודת if, ותוכן הלולאה מתבצע כל עוד ערכו של הביטוי הוא אמת.
דוגמה לתוכנית השואלת את המשתמש אם הוא אוהב דגים, וממשיכה עד שהמשתמש מכניס את המחרוזת "No":
print('Do you like fish?')while input() != 'No':
 print('Do you like fish?')
ניתן היה לוותר על השורה הראשונה בקטע הקוד, אילו היה בשפה מבנה do-while המבצע את תוכן הלולאה פעם אחת לפחות. עם זאת, אין בשפה מבנה בקרה כזה. אפשר לדמות את מבנה הבקרה הזה על ידי הצבת התנאי (בצורה הפוכה) בשורה האחרונה בלולאה:
while True:
 print('Do you like fish?')
 if input() == 'No': break
למימוש כזה יש חסרונות, שכן לאחר קריאה לפקודת continue בגוף הלולאה לא יתבצע שיערוך מחדש של התנאי המבוקש, בניגוד למצב בלולאה מהסוג הקודם, בלולאות for, ובלולאות do-While בשפות אחרות.

לולאת for

מבנה נוסף ועיקרי בשפה הוא לולאת for. בלולאה זו מוגדר משתנה, ומתקבלת רשימה (או כל טיפוס שניתן לעבור עליו לפי סדר - "Iterable"). המשתנה מקבל בכל מחזור את ערכו של איבר אחר ברשימה, שוב ושוב עד שמגיעים לסוף הרשימה. מבנה זה אינו דומה ללולאת for בשפות ממשפחת ה־C, ומזכיר מעט את לולאת foreach בשפות אחרות. על מנת לבצע פקודה מספר פעמים מוגדר משתמשים בפונקציה (range(x המחזירה איטרטור העובר על המשתנים בין 0 ל־x (בגרסאות קודמות של השפה החזירה פקודה זו רשימה מתאימה).
דוגמה לשימוש בלולאת for להדפסת ריבועי המספרים בין 0 ל־5, לא כולל 5:
for i in range(5):
 print(i ** 2)
הלולאה משתמשת במתודה __next__ המוגדרת על כל אובייקט שניתן לעבור עליו באופן סדרתי. כאשר מגיעים לאיבר האחרון, הקריאה הבאה ל־__next__ זורקת חריגה מטיפוס StopIteration. החריגה הזאת נלכדת באופן שקט על ידי הלולאה ומביאה לסיומה.
פקודת else לאחר לולאות מגדירה רצף פקודות שיתבצע לאחר סיום תקין של הלולאה.

פקודות יציאה

להפסקת ביצוע לולאה בנקודה ספציפית ניתן להשתמש בפקודת break. הפקודה continue מסיימת את המחזור הנוכחי של הלולאה, ועוברת לחישוב ביטוי התנאי מחדש (בלולאת while) או לקידום המשתנה בסדרה (בלולאת for).
בנוסף, מתוך פונקציה ניתן להשתמש בפקודה return המסיימת את ריצת הפונקציה כולה, ומחזירה ערך. לא ניתן לסיים באמצעות return את ריצת התוכנית הראשית, שאיננה נחשבת לפונקציה (בשונה מהמצב בשפות ממשפחת ה־C).

חריגות

פייתון תומכת בטיפול בחריגות. במקרה שתוכנית נתקלת בסיטואציה חריגה, על פי רוב שגיאה או נתונים עבורם תוצאת החישוב הרצויה איננה מוגדרת, ניתן "להרים" (או "לזרוק") חריגה באמצעות המילה השמורה raise (מקביל ל־throw בשפות אחרות). החריגה הנזרקת היא אובייקט, שיילכד במעלה הקריאה לפונקציה שזרקה אותו, בבלוק ייעודי מהצורה try ... except, שם יטופל באופן ספציפי. אם חריגה לא נלכדת על ידי המתכנת, היא נלכדת על ידי המפרש.
התחביר של לכידת חריגות הוא מהצורה
try:
 ... # קוד העשוי לזרוק חריגהexcept <Exception Type> as <Exception name>:
 ... # <Exception Type> קוד המטפל בחריגה מהטיפוסelse:
 ... # קוד שיתבצע רק אם לא נזרקה חריגהfinally:
 ... # קוד שצריך להתבצע בכל מקרה, בין אם נזרקה חריגה ובין או לא
בפייתון כל שגיאה מעלה (raise) חריגה, וכל שגיאה ניתן ללכוד - חלוקה באפס, שגיאות קלט־פלט, שמות שטרם הוגדרו בקוד, וכו' - למעט שגיאות תחביר. החל מגרסה 3.0, שגיאות המוגדרות על ידי המשתמש צריכות להיות מחלקות היורשות מהמחלקה BaseException - לא ניתן לבצע פעולה כגון "raise "error, כיוון שהמחרוזת "error" היא מטיפוס str שאיננה יורשת מ־BaseException.

מנהלי הקשר וניהול משאבים

בפייתון קיים מבנה תחבירי בשם with המאפשר "ניהול הקשר" (context management) ובפרט ניהול משאבים בעל טווח חסום (scoped resource management). המבנה מאפשר הגדרה של תחילת שימוש במשאב בתחילת ביצוע בלוק, ומבטיח שחרור של המשאב בסופו. למשל, קריאה של תוכן של קובץ והדפסתו למסך מתבצעת כך:
with open('readme.txt') as f:
 print(f.read())
מנגנון זה מבטיח סגירת הקובץ f גם במקרה של זריקת חריגה, ביצוע של פקודת return באמצע הבלוק, או כל דרך אחרת שבה הבלוק יסתיים, זאת באופן קריא, ללא כניסה לפרטים של המשאב הספציפי (בניגוד לשימוש במבנה try-finally).
ניתן להשתמש במנגנון לכל משימה הדורשת ביצוע קטע פתיחה לפני קטע קוד, וסגירה בטוחה לאחריו. לדוגמה, המנגנון מתאים לנעילה של מנעולים, כניסה לתיקיה באופן זמני, וכדומה.

פונקציות מוגדרות על ידי המשתמש

בדומה למרבית שפות התכנות הפרוצדורליות, ניתן להגדיר בפייתון פונקציה - מבנה סינטקטי המגדיר חישוב ומחזיר ערך. בשל היותה שפה בעלת טיפוסיות דינמית, פונקציות בפייתון אינן מגדירות את טיפוס ההחזרה שלהן, ואינן מגדירות את טיפוסי הארגומנטים. פונקציה מוגדרת באמצעות המילה השמורה def, אחריה שם הפונקציה, ואחריו רשימה של 0 או יותר שמות של פרמטרים פורמליים (ארגומנטים) בתוך סוגריים. לאחר אלה מופיע גוף הפונקציה - בלוק המגדיר את החישוב אותו היא מבצעת. כמו כל בלוק בשפת פייתון, הוא מתחיל בנקודתיים וממשיך עד לשורת הקוד הראשונה שאיננה מוזחת עוד.
פונקציה מסיימת את החישוב שבה ומחזירה ערך באחת משתי דרכים: או על ידי המילה השמורה return או על ידי הגעה לסוף הבלוק המגדיר אותה. במקרה האחרון, או כאשר פקודת return מופיעה ללא ביטוי אחריה, מוחזר מהפונקציה הערך None מהטיפוס NoneType. פונקציה עשויה להסתיים גם על ידי זריקת חריגה, אך במקרה כזה היא איננה מחזירה ערך.
דוגמה לפונקציה מופיעה בתמונה משמאל. קריאה לפונקציה מתבצעת על ידי כתיבת שם הפונקציה (או כל ביטוי המתייחס אליה) ולאחריו בתוך סוגריים רשימת ארגומנטים (פרמטרים אקטואליים) המתאימה לרשימה שבהגדרת הפונקציה.

מנגנוני העברת פרמטרים

העברת הפרמטרים לפונקציה מתבצעת באמצעות מנגנון העברה על־פי־ערך (call by value), אך כיוון שמדובר בסמנטיקת התייחסות, הערך המועבר הוא המצביע אל האובייקט ולא האובייקט עצמו. אי לכך ניתן לשנות בתוך גוף הפונקציה את התוכן של האובייקט שהועבר אליה, אך אי אפשר לשנות את ההתייחסות של המשתנים שהועברו כארגומנטים. הקוד הבא, לדוגמה, מנסה לבצע החלפה בין המשתנים שהועברו כארגומנטים, אך פעולה זאת לא תצליח:
def swap(a, b): #דוגמה לפונקציה שאיננה פועלת
 temp = a
 a = b
 b = temp
קריאה לפונקציה על משתנים a, b כלשהם לא תשפיע עליהם כלל.
שיטת העברה זאת נקראת גם "העברה באמצעות שיתוף" או "העברה על ידי התייחסות לאובייקט", ולמעשה מדובר בביצוע פעולת השמה בין הארגומנטים (הפרמטרים האקטואליים - המשתנים שהועברו לפונקציה) לבין הפרמטרים הפורמליים, המופיעים בהגדרת הפונקציה.
פייתון מאפשרת העברת פרמטרים על פי מיקום או על פי שם, וכן בהעברה של מספר כלשהו של פרמטרים על פי מיקום (המתקבלים כ־tuple) או על פי שם (המתקבלים כ־dict):
def print_all(pos, *args, named, **kwargs):
 print(pos)
 print(args)
 print(named)
 print(kwargs)>>> print_all(1, 2, 3, named=4, something=5)1(2, 3)4{'something': 5}

List Comprehension

צורת תחביר זו של השפה (הקשורה לתכנות פונקציונלי) נלקחה משפת Haskell, ומאפשרת ליצור רשימות מורכבות בקלות, בתחביר המזכיר כתיבה פורמלית של קבוצות במתמטיקה (אם כי התוצאה היא רשימה ולא קבוצה).
למשל, בהינתן הגדרת fib לעיל, על מנת לקבל רשימה רגילה של 15 האיברים הראשונים ניתן לכתוב:
[i for i in fib(15)]
תחביר דומה אך עם סוגריים עגולים במקום מרובעים יביא ליצירת פונקציה מחוללת בעלת אותם איברים בדיוק. ישנן צורות מורכבות יותר של תחביר זה, או פשוטות יותר (ללא התנאי), והרשימה שבפנים יכולה להיות גם היא בצורה דומה לזאת, או מכל טיפוס סדרתי אחר.
על מנת לקבל את כל ריבועי המספרים הזוגיים בסדרת פיבונאצ'י, ניתן להרחיב את הביטוי בעזרת תנאים ולהגדיר ביטויים מורכבים יותר:
[i**2 for i in fib(15) if i % 2 == 0]
אפשר גם לקנן ביטויים מסוג זה. למשל, הביטוי להלן יוצר את רשימת המספרים הראשוניים הקטנים מ־100:
[i for i in range(2, 100) if all(i % k for k in range(2, i // 2 + 1))]

תכנות מונחה־עצמים

השפה תומכת בתכנות מונחה-עצמים, אך איננה כופה את המתכנת להשתמש בו. כך ניתן לכתוב תוכניות קצרות ופשוטות, וגם מערכות תוכנה מורכבות.
כל ישות בשפה היא אובייקט, ובפרט כל מחלקה היא בעצם אובייקט של המחלקה type. ישנה אפשרות להורשה מרובה, וכל מחלקה יורשת ישירות או בעקיפין מן המחלקה object.
אין בפייתון מחלקות אבסטרקטיות, אך ניתן לדמות את האפקט בעזרת זריקת חריגה מטיפוס "NotImplementedException".

אין בפייתון ממשקים כמו בג'אווה כיוון שאין צורך בהם בשפה בעלת טיפוסיות ברווז.

הגדרת מחלקה

כמו הגדרת פונקציה, גם הגדרת מחלקה היא בעצם פקודה המורכבת מפקודות אחרות. כאשר המפרש נתקל בהגדרת מחלקה, הוא מבצע את כל הפקודות המופיעות בתוכה. כאשר הוא מסיים לבצע את כל הפקודות, הוא מעביר את אוסף המשתנים שהפקודות הללו יצרו אל המטא־מחלקה type, שיוצרת ממשתנים אלו אובייקט מחלקה חדש שהמשתנים הם שדות (fields) שלו:
class A:
 print("hello")
 x = 5
 def foo():
 print(6)print(A.x) # prints 5A.foo() # prints 6
כאשר הפקודה class תתבצע, תודפס המילה hello, וייווצר אובייקט־מחלקה חדש בשם A ולו שני שדות: שדה בשם x המכיל את המספר 5, ושדה בשם foo המכיל פונקציה.
לאובייקט־המחלקה הזה, A, מוגדר אופרטור קריאה המאפשר להשתמש בו כאילו היה פונקציה, וכך לייצר אובייקטים חדשים שהטיפוס שלהם הוא A:
a = A() # create new object of type A

ירושה

השפה תומכת בירושה מרובה, על אף הקשיים שהיא מציבה במקרים כגון ירושת־יהלום או מספר מתודות בעלות אותו שם. האלגוריתם המשמש לפתירת מקרים בהם המזהים הם רב משמעיים הוא מורכב, ועבר שינויים משמעותיים עם התפתחות השפה.

שדות ושיטות

השפה מאפשרת הגדרת שדות נתונים - משתנים - השייכים למחלקה (משתני מחלקה, נקראים גם משתנים סטטיים) או לאובייקט (משתני מופע). ניתן לגשת לשדות באופן ישיר, ואין דרך להגדיר "תכונות" - שדות שהגישה אליהם מבוקרת באמצעות מתודות - כמו בשפת Ruby.
שיטות שייכות באופן בלעדי למחלקה, כלומר הן תמיד סטטיות. בהצהרה של שיטה, אם מתבצעת קריאה לשיטה דרך אובייקט ספציפי, הוא מועבר בתור הפרמטר הראשון של השיטה, באופן מובלע. ניתן לבצע קריאה כזאת גם באופן מפורש:
class A():
 def __init__(self, name):
 self.name = name
 def foo(self):
 print("foo is called for " + self.name)a = A("Example")a.foo()A.foo(a)
שתי הקריאות ל־A.foo שקולות במקרה זה, וידפיסו את אותה תוצאה: "foo is called for Example".
בניגוד לשפות מונחות־עצמים אחרות, ניתן להוסיף לכל אובייקט (ומחלקה, שגם היא אובייקט) שדות נתונים בכל זמן נתון, גם לאחר סיום הגדרת המחלקה, כלומר גם בזמן ריצה, או באופן מותנה. למעשה, כל האמור הוא התעסקות עם מרחב השם (namespace) בלבד - כלומר, בכל יצירה של אובייקט, מכל טיפוס, נוצר מרחב־שם, ואליו ניתן לשייך אובייקטים אחרים בכל זמן נתון (במגבלות כלשהן. וכל זה נכון גם לגבי מודולים).

בניה והריסה

אין בפייתון שיטה המהווה בנאי (Constructor), אך קיימת בכל מחלקה (באופן מובלע או מפורש) שיטה בשם __init__, המאתחלת את האובייקט לאחר שהוא נוצר. באופן דומה, אין שיטה המשמשת כהורס (Destructor) עבור הריסה של אובייקט, בשל השימוש במנגנון איסוף זבל, אך ישנה שיטה בשם __del__ הנקראת על ידי המנגנון, ומשמשת באופן דומה לזה של השיטה finalize של Java. פייתון תומכת בהעמסת אופרטורים, וכן בירושה מטיפוסים מובנים בשפה, כגון int.

בקרת גישה

בניגוד לשפות מונחות־עצמים רבות אחרות, בפייתון אין שום דרך לשלוט על הגישה אל שדות של אובייקט או מחלקה, באופן שיקביל לשדות private למשל, בשפות C++, Java או #C. מעצבי השפה מניחים שאם לא צריך לגשת אל שדה, לא יגשו אליו. על מנת לסמן ששדה או שיטה לא נועדו לגישה מבחוץ מקובל להעניק להם שם המתחיל במקף תחתון בודד "_". שמות המתחילים בזוג מקפים תחתונים "__" עוברים שינוי לאחר יצירת המחלקה, כך שלא ניתן לגשת אליו בקלות מבחוץ, וכן לא ניתן למצוא אותם בעזרת הפקודה dir. למשל, משתנה בשם y__ במחלקה A ייקרא A__y_.

ספרייה סטנדרטית

על אף שהשפה עצמה לא מכילה כמות גדולה של כלים, הספרייה הסטנדרטית של פייתון כוללת עשרות מודולים, אשר מקלים מאוד על כתיבת קוד. ישנם לדוגמה מודולים אשר מאפשרים שימוש בפרוטוקולי אינטרנט רבים כגון MIME, HTTP ו־SMTP, שימוש בקידודים ובפורמטי דחיסה שונים כמו למשל base64 ו־zlib, עבודה עם XML־ים ועוד.

שימוש בתעשייה

השפה משמשת למספר מטרות. אחד השימושים המקובלים הוא לכתיבת תוכנות שייעודן הוא זמני - לכתוב ולזרוק. מהירות הפיתוח מאפשרת ביצוע משימה כזאת בקלות רבה יותר מאשר שפות מקובלות יותר כמו ‏ ++C, ‏C, Java ‏ואחרות. הרחבה של הרעיון הזה הוא בכתיבת POC - Proof of Concept. כאשר עולה דרישה לתוכנה מסוג חדש, ויש צורך להוכיח שהרעיון ישים באופן עקרוני, אפשר לפתח את כל התוכנה במהירות בפייתון. לאחר הוכחת הישימות עוברים לפיתוח בשפות אחרות, המאפשרות לעיתים ביצועים יעילים יותר, על פי הצורך. עם זאת, אין פירוש הדבר שלא נעשה בשפה שימוש לכתיבת תוכנות גדולות. דוגמאות לכך הן Zope וביטורנט.
פייתון היא אחת משלוש השפות העיקריות בהן עובדת חברת גוגל. בין השאר, הגרסה הראשונה של זחלן הרשת של מנוע החיפוש גוגל נכתבה בפייתון, כל מערכת הפיתוח של גוגל (ניהול גרסאות ובניית מהדורות) מתבצעת בטכנולוגיה מבוססת פייתון וחלק מאתריה הגדולים כגון יוטיוב כתובים בצורה כמעט גורפת בפייתון. בנוסף, באפריל 2008 הזמינה גוגל גולשים לכתוב אפליקציות פייתון ולהתקינן על מערכת שרתיה.