יציאה בשאלה

יציאה בשאלה (הנקראת גם "יציאה לשאלה" ו"חזרה בשאלה") הוא ביטוי בשפה העברית המתייחס לתהליך בו יהודי או יהודיה דתיים משנים את אורח חייהם ואמונותיהם, לאורח חיים חילוני באופיו. הכוונה למהלך אינדיבידואלי, להבדיל מתהליך חילון שבמסגרתו חברה נהיית יותר חילונית. הביטוי נטבע עבור יהודים, אם כי בעברית לפעמים משתמשים בו בהשאלה גם לגבי בני או בנות דתות אחרות, והוא אינו משמש לציון המרת דת או התבוללות.

כוונת המונח

היהודי או היהודיה הדתיים מחויבים במגוון רחב של מצוות המקיפות את כל היבטי חייהם. לדוגמה: חלק מסדר יומם מיועד לתפילה, פעילותם העסקית נפסקת בשבת ובחגי ישראל, וקשריהם המיניים, בייחוד אלו שאינם במסגרת נישואים או שאינם הטרונורמטיביים-מסורתיים, מוגבלים מאוד. עם זאת, יש הבדלים רבים בין היהודים הדתיים במידת אדיקותם במצוות. בנוסף, יש חילוניים רבים המקפידים על קיום-בפועל של חלק מהמצוות ממניע דתי או לחלופין, מתוך קרבה מסוימת לדת.
הביטוי "יציאה בשאלה" מיוחס לרוב לתהליך בו איש או אישה שהשתייכו לציבור הדתי או החרדי מפסיקים באופן גלוי לשמור את המצוות המייחדות את הציבור הדתי ולרוב גם עוזבים ציבור זה. זה להבדיל מהמונח חרדי אנוס המתאר אדם מהציבור הדתי או החרדי אשר הפסיק, באופן חבוי, להחזיק בכל או רוב התפיסות הדתיות, והוא למעשה חילוני אשר מסיבות שונות משמר את אורח חייו הדתי למראית עין, לפחות עד שיעזוב את חברה זו. הביטוי יציאה בשאלה בדרך כלל אינו משמש לציון מקרים פחות קוטביים, כגון צמצום זמני בשמירת מצוות אצל אנשים דתיים, ותופעה זו מכונה "היחלשות דתית".

בשנות האלפיים

בעשור השני של המאה ה-21, נוהגים להבדיל בין הציבור החרדי לשאר הדתיים בהערכת היקף התופעה. הסוציולוג פרופ' מוטי בר לב העריך שכחמישית מהצעירים חובשי הכיפות הסרוגות יוצאים בשאלה, ואילו פרופ' שרגא פישרמן ממכללת "אורות ישראל" מביא מקורות שמדובר על רבע מהם. מחקר שנערך בשנת 2011 במכללה האקדמית לחינוך "תלפיות" העריך כי כ-30 אחוז מבני הנוער הדתי נושרים מהדת, אך רבים מהם חוזרים לדת בסופו של תהליך גיבוש זהות עצמית, שנמשך לרוב עד גיל 28. אנשים אלו זוכים לכינוי העממי "דתל"ש ל"ש".
לפי סקר הלמ"ס, שיעור המגדירים עצמם כחילונים שגדלו (בגיל 15) בבית "חילוני", "מסורתי-לא כל כך דתי", "מסורתי-דתי" או "דתי", היה 76%, 15%, 6% ו-3% בהתאמה. שיעור המגדירים עצמם כחילונים שגדלו בבית חרדי לא פורסם, "בשל מיעוט תצפיות ועקב טעויות דגימה גדולות.". מעיבוד שביצע מרכז המחקר והמידע של הכנסת לנתוני הסקר החברתי של הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה עולה כי מתוך כלל המשיבים שהעידו על עצמם שבגיל 15 גדלו בבית חרדי, כ-2% מהמשיבים הגדירו את עצמם כ"חילונים" או "לא דתיים" או כ"מסורתיים לא כל כך דתיים", כ-3.8% מגדירים את עצמם כ"מסורתיים-דתיים", וכ-4.3% מגדירים את עצמם "דתיים".
בסקר משנת 2009 1.24% מהאוכלוסייה היהודית הבוגרת בישראל הגדירו עצמם כחילונים שגדלו בבית דתי, ומספרם (כ-46.3 אלפים) קטן ממספר הדתיים והחרדים שהעידו על עצמם שגדלו בבית חילוני (50.7 אלפים). כאשר מביאים בחשבון מעברים בין קבוצות המסורתיים ומהן, נמצא ששיעור המשיבים שהגדירו עצמם כחילונים (41.5%) היה גבוה ב-9.2 אחוז משיעור אלו שגדלו בבית חילוני (38%), שעה ששיעור המגדירים עצמם כחרדים או כדתיים (20%) היה נמוך ב-15.2 אחוז משיעור אלו שגדלו בבית דתי או חרדי (23%).

הפסקת האמונה היהודית

כאשר יהודי מגיע למסקנה שאין אלוהות, או שהפרשנות היהודית לרעיון האלוהות שגויה, או שאלוהי היהדות אינו מחייב את שמירת המצוות הכתובות בתורה במתכונתן, הוא עשוי להפסיק לקיים את המצוות או חלקן, כצו אלוהי או בכלל.

סיבות אישיות

יוצאים בשאלה רבים מדווחים שהספק באמונתם התעורר כאשר נתקלו בדבר מה שלא תאם את אמונתם הדתית, כגון הלכה שנתפסה בעינייהם כבלתי מוסרית או טקסט בתורה או בתלמוד שנתפס בעינייהם כנוגד את ההגיון. הדבר פגע באמונתם באמיתות הדת וכתבי הקודש שלה ושימש טריגר לבחינה ביקורתית של היבטים נוספים בהם.
לעיתים, אדם הסובר שהדתיים פחות מוסריים מהחילוניים יכול לנטוש את הדת מתוך הנחה שכשל במאמינים הוא כשל באמונה. שופט בית המשפט העליון חיים כהן ציין את היתקלותו בהתנהגות לא ראויה אצל דתיים כדבר שזירז את עזיבתו את הדת.] פן אחר של אותו מטבע הוא התרשמות לטובה מהחברה החילונית, באופן שסותר את ההנחה המוקדמת של מאמינים מסוימים, המקשרת בין חילוניות להיעדר מוסריות.]
דתיים אשר הפסיקו להאמין מפתחים תחושת דיסוננס קוגניטיבי בין תודעתם להתנהגותם, והיא זו המובילה אותם לזנוח את הדת. במילים אחרות, כאשר בתודעתם הם מפסיקים לשים מבטחם באמונות הדת הבסיסיות, ציות לדת נתפס בעיניהם כצביעות וכעיכוב ביטוי העצמי, שמסב להם סבל רב.
אולם הפסקת האמונה אינו תנאי הכרחי וראשוני ליציאה בשאלה. שרית ברזילאי, בספרה "לפרוץ מאה שערים", טוענת - על סמך ראיונות עם כחמישים יוצאים בשאלה - שלמעט בודדים, הפסקת האמונה אינו הסיבה הראשונית ליציאה אלא מהווה חלק מתהליך, אשר מונע בדרך כלל מסיבות אישיות אחרות. בנוסף ניתן למצוא כאלו שיצאו בשאלה אך נותרו באמונתם בצורה כלשהי.

משיכה לאורח החיים החילוני והכמיהה לעצמאות

האדם הדתי מוקף באיסורים ובחובות הלכתיים המחייבים אותו בכל אשר יפנה, עשוי לראות באורח החיים החילוני אלטרנטיבה אשר אינה כובלת אותו לחובות ולאיסורים רבים - בנוסף, השתחררות מהקהילה הדתית והחרדית, דבר המאפשר ליוצא וליוצאת בשאלה להשתלב בכלכלה ובתעסוקה, מעבר ללימודי התורה התמידיים וגידול הילדים שהחברה החרדית והדתית מחייבת אותם לכך. לא מעט יוצאים בשאלה מדווחים שעזבו את הדת כי חשו שהיא פוגעת בעצמאותם ובחירותם הבסיסית. לתפיסתם, הדת דורשת ציות מוחלט, שוללת את תחושת ה"אני" והרצון האישי, ואינה מאפשרת חקירה חופשית וביטוי אישיות. בהקשר זה מוזכרים גם האיסורים וההגבלות בנוגע למין ומיניות, אשר לעיתים אינם עומדים בקנה אחד עם צרכיו ורצונותיו הטבעיים והבסיסיים של הפרט.]
כאשר פרט בחברה הדתית חש שאין תכלית לאיסורים המוטלים עליו או שאינו מעוניין או יכול לעמוד עוד במצופה ממנו בחברתו, הוא לעיתים עוזב את קהילתו ומהגר לסביבה חופשית יותר. הוא עשוי להתערות בקרב החילוניים ולאבד את מנהגי הדת, אך לעיתים אין אמונתו מתערערת ורק בחירותיו משתחררות מהשפעת הסמכות הדתית. ישנם הטוענים שבקרב אנשים המצהירים על נטייה מינית שונה, דוגמת הומוסקסואלים ולסביות, יש אחוזי יציאה בשאלה גדולים יותר מאשר בקרב הטרוסקסואלים, בגלל האיסור המוחלט בתורה על משכב זכור. עם זאת, קיימות כיום קבוצות של הומוסקסואלים ולסביות דתיים המשלבים בין הנטייה המינית ואורח החיים הדתי, או לפחות, עמדות ומנהגים המקובלים בציבור הדתי הכללי, כמו למשל ההתארגנויות "בת קול", חברותא והו"ד.]

מרד נעורים

צעירים בגיל ההתבגרות לעיתים מתמרדים נגד הוריהם ונגד המוסכמות החברתיות בהם הם גדלים. כאשר ייתכן והדבר בהשפעות שונות, כמו השפעה חברתית וחשיפה לגירויים ותרחישי חיים השונים המזרזים מרד כזה, בנוסף לרצון להתגייס לצה"ל, דבר שהקהילה החרדית מתנגדת לו. תופעה זו איננה פוסחת על בני החברה הדתית והחרדית. לעיתים, כתוצאה ממרד נעוריו, המתבגר הדתי או החרדי עוזב את הדת לגמרי. לרוב בגלל התנגדות ההורים וחוסר רצונם להכיר ברצונות הילד.

טראומה

אלימות קשה, התעללות מינית, אונס והתעללות פסיכולוגית שאדם עבר מצד רב או אדם אחר שהוא מזהה עם מסגרת דתית, עלולה לגרום טראומה ולהוביל את הקורבן לייחס לדתו של המתעלל את האשמה להתעללות, ובעקבות כך לזנוח אותה ואף לפתח שנאה לה ולמאמיניה.

היעדר קהילה תומכת

במהלך העת העתיקה וימי הביניים, אחד החסמים העיקריים ליציאה בשאלה היה מבנה הקהילה היהודית הבדול יחסית, והעדר אופציה חברתית חלופית ליהודי המפסיק לקיים מצוות. יהודי שהפסיק לקיים מצוות נרדף וספג סנקציות פליליות בתוך קהילתו. כדי להסתפח לחברה הלא-יהודית היה עליו להתנצר.
בתקופת האמנציפציה ועליית תנועת ההשכלה הוסרו חסמים אלו כשהחברה הגויית נעשה ליברלית יותר. רוב היהודים נטשו את עול המצוות, חלקם הצליחו להתערות בחברות הנוצריות בלא להמיר את דתם, אולם בדרך כלל הקהילה היהודית עברה מודרניזציה ורוב חבריה לא הרגישו מחויבים לשמירת המצוות. מצב זה הקל מאוד על עזיבת הדת המסורתית. כאשר קהילה יהודית התפרקה, בגלל הגירה, השמדה או חילון המוני, הנשארים נותרו ללא משענת קהילתית ונטו להתבוללות. כך קרה גם למהגרים לארצות חדשות בהן לא היו קהילות יהודיות מסודרות.

לחץ חברתי

אדם הנמצא בחברה מושפע במקרים רבים מהסובבים אותו. דתי הנמצא בחברה חילונית עשוי לרצות להידמות לרוב או לפחות לטעום מאורחות חייו. כך גם, אנשים היוצרים קשר משמעותי עם אדם נערץ חילוני, מורה דגול או בן זוג, עשויים להיות מושפעים מהם ולסגל את אורח חייהם החילוני (או הדתי).

סיבות אישיות וחברתיות

במקרים מסוימים, נוטשים דתיים את החברה החרדית או הדתית מסיבות חברתיות או אישיות, ולא בגלל אופיה של החברה עצמה. לעיתים חשים יוצאים בשאלה כי שינוי באורח החיים יהווה מעין קרש הצלה או פתרון לבעיות אישיות וחברתיות מסוימות. במקרים כאלה, ההעדפה לחברה החילונית אינה בשל ערכיה או אורח החיים הנהוג בה, אלא פשוט משום שהיא שונה ולפי שעה, אין לה חלופה דתית.

קשיי היציאה בשאלה

בתהליך היציאה בשאלה עומד היוצא בפני אתגרים שונים, בגלל השינוי הדרסטי שחווה באורח חייו. לעיתים הקשר עם המשפחה נפגע או אף מתנתק לחלוטין. אם כי בעבר, בתקופת ההשכלה ובין מלחמות העולם, היו משפחות שישבו שבעה על היוצא בשאלה, בעיקר כאשר היציאה הייתה מעורבת בנישואי תערובת, או מעורבות בפעילות אנטי דתית, כיום נוהג זה אינו מקובל, אבל יש עדיין שנוהגים בו. פעמים רבות, היוצא בשאלה חי חיים כפולים ומסתיר את השינוי שעבר מהמשפחה ומהחברה ממנה יצא. השינוי באורח החיים עשוי להביא עמו תחושה של חירות ויציאה משעבוד, אך גם עלול ליצור בדידות, יסורי מצפון, התחבטויות ועימות פנימי בין המעשים והרצון לבין השקפת העולם. היוצא עלול להתקשות להסתגל ולהשתלב בחברה החדשה, השונה ממה שהוא הכיר עד עכשיו, ואף להיראות בה כנטע זר. במקרים רבים, הוא מאבד את מקור פרנסתו הקודם ועליו למצוא מקום עבודה חדש. במקרים מסוימים, בני הזוג של היוצא בשאלה אינם עוברים את התהליך עמו, מה שמוביל למחלוקות ולגירושין. רבים מהיוצאים בשאלה מבקשים לרכוש השכלה כללית שאינה מקובלת בחברה ממנה יצאו.
החברה הדתית המסורתית כוללת דתיים לאומיים המגלים יותר סובלנות כלפי יוצאים בשאלה, וחרדים המגלים בדרך כלל פחות סובלנות. למעשה, ככל שהחברה אדוקה יותר באמונתה, כך היא פחות סובלנית כלפי פרטים שאינם הולכים בדרכה ולכן גם יותר הומוגנית, הן מבחינה חברתית והן מבחינה גאוגרפית. מסיבה זו, נטישת החברה הדתית כרוכה פעמים רבות גם בשינוי מקום המגורים.

"טרנס-יוצא"

"טרנס-יוצא" הוא מונח שטבעה החוקרת שרית ברזילאי, ומתייחס ליוצאים בשאלה מסוג ייחודי - אלו אשר איבדו את אמונתם הדתית האורתודוקסית ואינם מקפידים עוד על שמירת המצוות, אך עדיין חיים בתוך חברה חרדית ומציגים כלפי חוץ חזות חרדית. כבר משנות השלושים תיאר הסופר יהושע בר יוסף מקרה ייחודי זה בספריו. פתח לעולמם של הטרנס-יוצאים נותנת רשת האינטרנט. אלו יכולים למצוא בה בימה חופשית ומוגנת יחסית באמצעות כתיבה בבלוגים ובפורומים. טרנס-יוצאים משתמשים בכינויים כמו "חסיד מורד", "כופר עם שטריימל", "מאמין בעל כורחו" ו"אנוסים". היהודים בארצות הברית מכנים חברים בקבוצה זו בשם "אורתופרקס" (Orthoprax), שפירושו "נוהג על פי הדת", בניגוד ל"אורתודוקס" (דהיינו "אורתודוקסי"), שמציין אדם דתי מאמין.
בין הסיבות שמונה ברזילאי לתופעה ישנן; החשש לפגוע במשפחה, תחושה שהשהות בקהילה הדתית נוחה על אף הדיסוננס באמונה ובקיום המצוות, תלות כלכלית, תחושה שאין בידי הפרט הכישורים הנדרשים או המוטיבציה להתערות בחברה החילונית, או השתייכות רגשית לחברה הדתית או החרדית.

דתי לפעמים

בציבור הדתי לאומי, מי ששומר מצוות לפעמים נקרא לעיתים קרובות "דתל"פ" (דתי לפעמים), על משקל "דתל"ש" (דתי לשעבר), "דתי לפי דעתי" או "חפיפניק".

אימוץ הזהות החדשה

בעת תהליך היציאה בשאלה נדרש הפרט, מבחינה חברתית, לכונן זהות השונה מזו שבה הורגל או הזדהה, לא בהכרח מרצונו, בתקופה בה החלו ספקותיו להדהד בו. חלק ניכר מהיוצאים בשאלה למעשה עוברים תהליך של בנייה או גילוי של זהותם האמיתית בענייני אמונה ודת בעת תהליך יציאתם ומזדהים על פי המונח אשר לפי שעה מתאר את השקפתם על הצד הטוב ביותר, כאשר הזהות תכונה לרוב בכינויה הנפוץ. היות שלא כל היוצאים בשאלה מפרידים את הדת מחייהם לחלוטין ולעיתים גם לא במידה רבה במיוחד, וחלקם ממשיכים לתרגל אספקטים שונים שלה ואף להתהדר בהם, הרי לעיתים הדבר מביא דילמת זהות שהיוצאים בשאלה פותרים בדרכים מגוונות. בעוד שרובם וודאי יזדהו כדתל"שים, או באופן נפוץ הרבה פחות, "דתי לפעמים", הרי שמבחינה סוציולוגית, יתפסו עצמם, או יזדהו רובם, לפחות בנוסף לכך, פשוט כחילונים, או לא דתיים, אחרים בהגדרה המדגישה יותר את עמדתם התאוסופית, כאגנוסטים, אתאיסטים, דאיסטים, ופנתאיסטים, שהן ההגדרות נפוצות בקרב חילונים, אשר יעידו בעקיפין על זיקתם לפרקטיקה הדתית כשלעצמה, ואחרים יאמצו זהויות ספציפיות שהן חדישות יחסית, כגון אתאיסט אגנוסטי, איגנוסט, או הגדרות אשר "מאפשרות" או לפחות מעידות על עשייה ובחינה, ממקום ריווזיוניסטי קמעה, של רעיונות דתיים כגון רפורמי או אפילו מסורתי, הגדרות סינתטיות יותר כגון רוחני, או הגדרה המתארת שייכות לאידאולוגיה ליברלית (שמעצם טבעה מתנגדת לתפיסות הדתיות האורתודוקסיות) כגון הומאני, או "חופשי", זאת כאשר הזהות כאמור מתיימרת לשקף כמה שיותר את תפיסתו של היוצא בשאלה באותו סוגיות של דת ואף אלוהות, ואמנם, יש יוצאים בשאלה שיביעו סלידה משימוש בתיוג סוציולוגי וימנעו מלהגדיר עצמם בדרך כל שהיא מסיבותם שלהם, או שישתמשו בהגדרה הסולדת מהגדרות תוך הדגשת החשיבה הדינאמית והניתוח העצמי של כל פרט ברגעי חייו.
בשנים האחרונות, החלו להתגבש קהילות של יוצאים בשאלה אשר מקיימים יחד מפגשים ואירועים על בסיס הזהות המשותפת של יוצאים בשאלה. יש להבדיל בינם לבין ארגוני ועמותות הסיוע ליוצאים - בעוד המטרה העיקרית של אלו האחרונים היא הסיוע לאלו העוברים את תהליך היציאה והתמיכה בהם, מטרת הקהילות היא יצירת תרבות וחיי חברה וקהילה על בסיס מכנה משותף.

גופים התומכים ביוצאים בשאלה

רובם המכריע של היוצאים בשאלה עושים זאת כתהליך איטי והדרגתי. במהלך התהליך, הכולל לרוב שאלות ותהיות לגבי דת ואמונה, קשה ליוצאים בשאלה למצוא בסביבתם הקרובה אנשים אחרים איתם יוכלו לדבר ולהתייעץ בגילוי לב. רק מעטים מהיוצאים בשאלה מגיעים בשלב הזה לגופים חיצוניים שנועדו לתמוך בהם, ורבים נעזרים בפורומים באינטרנט המיועדים לקהל יעד זה.
בשלב הבא, חלק ניכר מן היוצאים בשאלה מנתקים קשר עם המסגרות (לרוב ישיבות) בהן הם נמצאים, וממשפחותיהם. כאשר צעירים אלו מגיעים לראשונה לרחוב החילוני, אין להם מושג רב איך מתנהלים החיים החילוניים, או השכלה פורמלית או כישורים שיאפשרו להם למצוא עבודה. מסיבות אלו, נוסדו מספר ארגונים ועמותות אשר נועדו לעזור ליוצאים בשאלה להשתלב בחברה החילונית: למצוא מקומות לינה, תעסוקה, סיוע בהשלמה ורכישת השכלה פורמלית, והכשרה מקצועית ואף מציאת משפחה מאמצת שתעזור לצעיר להתמודד עם החיים החדשים. כחלק ממנגנון התמיכה מפעילות עמותות אלו פורומים באינטרנט שנועדו להפגיש אנשים במצב דומה, לענות על שאלותיהם ולבנות סביבה תומכת. העמותות הפועלות בתחום זה בישראל הן הל"ל, יוצאים לשינוי, ובחרת ועמותת דרור שפעלה בעבר, כשבארצות הברית פועלת עמותה בשם Footsteps.

אישים שיצאו בשאלה

ההיסטוריה גדושה באישים ידועים שעזבו את הדת. מאלישע בן אבויה, הידוע בכינויו "אחר", שהיה תנא חשוב מתקופת התנאים ונטש את דרך הדת (המאה ה-1 וה-2 לספירה), ועד לפילוסוף ברוך שפינוזה, במאה ה-17.
בתקופת ההשכלה, התפשטות הליברליזם, ומאוחר יותר, תקומת המרקסיזם, ותחילת הציונות, החל הגל הגדול הראשון של עזיבת העולם החרדי בשל תפיסות חילוניות ואתאיסטיות. עם גל זה נמנים רופאים, אנשי מדע, סופרים ופילוסופים ואיתם ראשי הציונות והתחייה העברית כמו יל"ג, אחד העם, אליעזר בן יהודה, בוריס שץ, מיכה יוסף ברדיצ'בסקי, מנדלי מוכר ספרים, חיים ברנר, יהושע חנא רבניצקי, חיים נחמן ביאליק, אד"ם הכהן ורבים אחרים. יציאתם בשאלה של רבים מהם הייתה מתונה, והתבטאה בקריאת תגר על הנורמות הדתיות המקובלות, החזקה בדעות חריגות על המסורת, ונקיטה באמונות ובאורח חיים אשר במרכזו לא הייתה הדת היהודית, אלא המדע ורעיונות אוניברסליים או אידאות כמו הסוציאליזם. במסגרת היציאה בשאלה המתונה הייתה תופעה של "הגירה" של בוגרי החינוך התורני (חרדי לאומי) לעבר דתיות פושרת יותר. לעיתים הקפידו היוצאים בשאלה רק על חלק מהמצוות: למשל, א.ד. גורדון הקפיד על מצוות לא תעשה עד סוף ימיו, בזמן שוויתר לחלוטין על קיום מצוות עשה. לעיתים היה חוסר הקפדה על מצוות שבין אדם למקום, אך הקפדה על מצוות שבין אדם לחברו. בנוסף, יש שהקפידו על מצוות שמקורן בתורה (מצוות דאורייתא) אך לא על מצוות שמקורן בחז"ל (מצוות דרבנן).
במדינת ישראל ניתן למנות בין היוצאים בשאלה הידועים את איש התקשורת ישראל סגל, העיתונאי עזריאל קרליבך, המו"ל יהודה מוזס, הפילוסוף יוסף אגסי, המתמטיקאי פסח חברוני, איש הצבא, האלוף שמואל גונן, פרופסור יוסף יואל ריבלין, העיתונאי ואיש הטלוויזיה אדם שוב, שופט בית המשפט העליון חיים כהן (בוגר ישיבת מרכז הרב), חבר הכנסת והשר דני נוה (בוגר ישיבת בני עקיבא נתיב מאיר), איש התקשורת שלמה ניצן, העיתונאי ומקים הישיבה החילונית דב אלבוים, חבר הכנסת איתן כבל, המחזאי חנוך לוין, הסופר יהושע בר יוסף, הסופר חיים באר, המשורר אשר רייך, פרופ' יוסף בן שלמה, שפרה קורנפלד, חבר הכנסת לשעבר יוסי ביילין, ואחרים.