סרי נוסייבה

רקע משפחתי

משפחת נוסייבה היא משפחה מוסלמית ירושלמית מכובדת היושבת בירושלים מאז המאה ה-7. אחד מאבות המשפחה הקדומים הוא עובאדה א-סאמת - אחיה של נוסייבה בינת קעאב, אישה לוחמת מבנו אלחאזרג' ואחת מארבעת הנשים המנהיגות של ארבע עשרה השבטים של האסלאם המוקדם. עובדאה, שהיה בן לוויתו של עומר אבן אל חטאב, היה המוסלמי הראשון שמונה כשופט עליון של ירושלים אחרי כיבושה ב-638 לספירה. משפחת נוסייבה אחראית מזה 150 שנים על מפתחות כנסיית הקבר. סבו של נוסייבה נישא לשלוש נשים ממשפחות פלסטיניות נכבדות. משפחת השיהבי, שנודעים בלמדנותם, משפחת הדרווישים משבטו של חוסייני ולמשפחת נשאשיבי. בכך סבו של נוסייבה חיבר ארבע משפחות ירושלמיות ותיקות, ששתיים מהן היו יריבות מרות.
נוסייבה בנולד בדמשק שבסוריה לפוליטיקאי אנואר נוסייבה. אביו היה מדינאי מכובד שבלט בדיפלומטיה הפלסטינית, ואחרי שנת 48 גם בדיפלומטיה הפלסטינית-ירדנית. אמו של נוסייבה, נוזה אל חוסיין, נולדה ברמלה והייתה ביתו של המנהיג הפוליטי יעקוב אל חוסיין. נוזה אל חוסיין גדלה במשפחה של אריסטוקרטים עשירים עם אדמות בואדי חנין (כיום העיר נס ציונה). אמו של נוסייבה עזבה את פלסטין ב-1948 כדי להימנע ממלחמת השחרור, ואביו איבד את רגלו באותה מלחמה.
הם עברו לקהיר כמה שנים מאוחר יותר, ושם אביו השתתף בגיבוש ממשלת כל פלסטין בגלות. במהלך מלחמת ששת הימים כוחות ישראלים בזזו את בית המשפחה בירושלים, ולקחו את כל הנכסים המשפחתיים שלהם. כמה חודשים לאחר מכן, הרשויות הישראליות הפקיעו שטח של המשפחה בבקעת הירדן שהיה בגודל 200 אקר.

ביוגרפיה

נוסייבה נולד בדמשק, סוריה. הוא בן למשפחת נוסייבה - משפחת מוסלמית-ירושלמית מכובדת, היושבת בירושלים מאז המאה ה-7 ואחראית מזה למעלה מ-150 שנה על מפתחות כנסיית הקבר. אביו הוא אנוואר נוסייבה, מדינאי מכובד שבלט בדיפלומטיה הפלסטינית, ואחרי שנת 48' גם בדיפלומטיה הפלסטינית-ירדנית. אמו של נוסייבה, נוזה אל חוסיין, נולדה ברמלה והייתה ביתו של המנהיג הפוליטי יעקוב אל חוסיין. נוזה אל חוסיין גדלה במשפחה של אריסטוקרטים עשירים עם אדמות מוואדי חנין (כיום נס ציונה). אמו של נוסייבה עזבה את פלסטין ב-1948 כדי להימנע ממלחמת השחרור, ואביו איבד את רגלו באותה מלחמה.
ב-1951 חזרה המשפחה מקהיר לירושלים. בשנת 1965 עברו זמנית ללונדון כאשר מונה האב כשגריר ירדן בבריטניה. הם עברו לקהיר כמה שנים מאוחר יותר, ושם אביו השתתף בגיבוש ממשלת כל פלסטין בגלות. במהלך מלחמת ששת הימים כוחות ישראלים בזזו את בית המשפחה בירושלים, ולקחו את כל הנכסים המשפחתיים שלהם. אחרי מלחמת ששת הימים חזר נוסייבה לארץ ובסיועו של אביו התקבל כמתנדב בקיבוץ הזורע, תקופה שעזרה לנוסייבה להכיר את ישראל ואת הישראלים. באותו זמן, הרשויות הישראליות הפקיעו שטח של המשפחה בבקעת הירדן שהיה בגודל 200 אקר.
בסתיו 1967, נוסייבה למד פילוסופיה בקולג' כרייסט צ'רצ' באוניברסיטת אוקספורד, שם התיידד עם אבישי מרגלית ועם אחמד חלידי, הסטונדנט הפלסטיני הנוסף היחיד בזמנו. חלידי הוא בנו של המלומד המכובד וליד חלידי. בתקופה זו החלו מחאות הסטודנטים של 1968. באותו הזמן, אחמד הציג בפני נוסייבה את המורכבויות של הפלגים הפוליטיים הפלסטיניים. בכל קיץ באותה התקופה נוסייבה היה חוזר לירושלים, ובשנת 1968 הוא החל ללמוד עברית ועבד בקיבוץ הזורע. שנה לאחר מכן, נוסייבה פעל כדי להרגיע את הרוחות לאחר שפונדמנטליסט נוצרי אוסטרלי בשם מייקל רוחן ניסה להצית את מסגד אל אקצה.
באוקספורד, פגש נוסייבה את לוסי אוסטין, ביתו של הפילוסוף הבריטי ג'. ל. אוסטין, ומי שבעתיד תייסד את NGO MEND. לוסי התאסלמה לקראת נישואיהם. הם נישאו בסוף שנת 1973 על ידי המופתי של ירושלים, סאיח סעד א-דין ג'אלאל אל-אלאמי. נולדו להם ארבעה ילדים: שלושה בנים; ג'אמאל, אבסל ובוראק, ובת אחת; נוזה. כשלמד באוקספורד, נוסייבה התעניין בפילוסופיה של הלשון ובלודוויג ויטגנשטיין. לאחר שסיים את התואר באוקספורד, הוא בילה שנה במכון ורבורג בלונדון, לאחר ששמע הרצאה של אבואחמד סברה שמשכה אותו ללימודי האסלאם המוקדם, למידת המועתזילה ולמידת הגותו של אל-ע'זאלי.
לאחר תקופה קצרה שבה עבד באבו דאבי, שם התפרנס מתיווך בעסקאות נפט, נוסייבה החל לעשות דוקטורט בפילוסופיה איסלאמית באוניברסיטת הארוארד. את כתיבת הדוקטורד התחיל בסתיו 1974, ובשנת 1978 הוא קיבל את התואר PHD. הוא חזר לגדה המערבית בשנת 1978 כדי ללמד באוניברסיטת ביר זית (שם הוא נשאר כפרופסור לפילוסופיה עד שהאוניברסיטה נסגרה בין 1988 ל-1990 בזמן האינתיפידה הראשונה). באותו הזמן, הוא לימד קורסים בפילוסופיה איסלאמית באוניברסיטה העברית בירושלים. בשנות ה-80 המוקדמות, הוא עזר להקים את ארגון המורים בבית זית, והיה נשיא הארגון במשך שלושה סמסטרים. נוסייבה הוא גם מייסד שותף של איחוד העובדים במגזר החינוך של כל הגדה המערבית.

אקטיביזם פוליטי

סרי נוסייבה נחשב לפלסטיני לאומי מתון. ב-1985 כתב מאמר בו קרא לישראל לספח את השטחים כפתרון ביניים עד להקמת מדינה פלסטינית עצמאית חילונית ודמוקרטית. 
ביולי 1987, שימש נוסייבה כמתווך בין פייסל חוסייני, בכיר באש"ף, לבין משה עמירב, חבר מפלגת הליכוד בסדרה של מפגשים שמטרתם הייתה כינון של פתרון שתי מדינות לסכסוך הישראלי-פלסטיני תחת ממשלת הימין שבהנהגת יצחק שמיר. הוא ופייסל חוסייני היו הראשונים מבכירי האליטה פלסטין שנפגשו עם בכיר מפלגת הימין בממשלה. ממשלת שמיר ניסתה לכונן את הפתרון בשיתופיות עם אש"ף ופת"ח.
לאחר שנים של עבודה למען ביסוס מדינה פלסטינית לצד מדינת ישראל, ב-2011 החל נוסייבה להתייחס לפתרון שתי המדינות כ"פנטזיה". בספרו "What's a Palestinian State Worth?‎", הוא ביקש לכונן "ניסוי מחשבתי" בו מדינת ישראל תספח את כל הטריטוריות הפלסטיניות לכדי מדינה יחידה, בה הערבים יהיו "אזרחים סוג ב'" עם "זכויות אזרחיות אך לא פוליטיות". את המדינה "יהודים ינהלו וערבים יוכלו לחיות בה". ההצעה הספציפית הזאת בוטלה כיוון שנאמרה "בחוסר כנות". באותם זמנים, נוסייבה דיבר רבות על פתרון כזה או אחר של המדינה היחידה לשני עמים, דוגמת מדינה דו-לאומית.

האינתיפאדה הראשונה

נוסייבה היה מנהיג פלסטיני חשוב בזמן האינתיפאדה, ככותב הצהרת העקרונות הפלסטינית ובעבודתו לחיזוק פת"ח בגדה המערבית. נוסייבה גם עזר לנסח את הכרזת העצמאות פלסטינית, וייצר 200 ועדות פוליטיות ו-28 וועדות טכניות לכינון תשתיות התחלתיות למדינה פלסטינית.

מלחמת המפרץ

בעקבות ירי טילי סקאד לכיוון תל אביב, נוסייבה החל לעבוד עם תנועת "שלום עכשיו". הוא נעצר בידי ישראל והושם תחת מעצר מנהלי ב-29 בינואר 1991, בעקבות האשמה על היותו סוכן עיראקי. עובדי ציבור בריטים ואמריקאים חקרו את העניין והממשל האמריקאי הוציא בקשה להעמידו לדין או שיכירו במעצרו כמעצר פוליטי. הוא הועבר להחזקה בידי חברת אמנסטי אינטרנשיונל (ארגון לא-ממשלתי למען זכויות אדם). פלסטינים ראו במעצרו אזהרה פוליטית, שישראל אינה מתכוונת להתדיין עם אף מנהיג פלסטיני, לא משנה כמה מתון הוא. לדוגמה, סאיב עריקאת מאוניברסיטת אנ-נאג'ה אמר:" זהו מסר אלינו הפלסטינים המתונים. המסר הוא, 'אתם יכולים לשכוח ממשא ומתן אחרי המלחמה כי אנחנו הולכים לדאוג שלא יהיה אף אחד לשאת ולתת איתו'". הוא שוחרר ללא אישום אחרי סיום מלחמת המפרץ, לאחר 90 ימים של מאסר בכלא רמלה.

יוזמות לשלום ופעילות משנת 2000

נוסייבה לא היה פעיל פוליטית ברוב תקופת הסכמי אוסלו אבל מונה כנציג אש"ף בירושלים ב-2001. במשך תקופה זו, נוסייבה החל לעמוד על הרעיון שפלסטינים יוותרו על זכות השיבה בתמורה למדינה פלסטינית בגדה המערבית וברצועת עזה. מספר ארגונים פלסטיניים גינו את תפיסותיו בעניין.
נוסייבה ביקר את המיליטריזציה של האינתיפאדה בינואר 2002 וקרא להתנכרות לפיגועי התאבדות ולהקמת פלסטין כמדינה מפורזת: "מדינה פלסטינית צריכה להיות מפורזת - לא משום שזה מה שישראל מבקשת, אלא בגלל שזה לטובתנו האישית". מספר גורמים ישראליים, ביניהם עוזי לנדאו, דחו את הצעתו בטענה שהיא טריק.
ב-2002 הוציאו סרי נוסייבה וראש השב"כ לשעבר, עמי איילון, לאור את "המפקד הלאומי", יוזמה אזרחית ישראלית-פלסטינית שמטרתה לקדם את התהליך להשגת שלום בין מדינת ישראל ללאום הפלסטיני, ובנוסף גם טיוטה להסכם שלום שקראה למדינה פלסטינית בהתבסס על גבולות ישראל ב-67' ולפשרה על זכות השיבה של הפלסטינים. "המפקד הלאומי" הושק רשמית ב-25 ביוני 2005.
ב-2002, מינה יאסר ערפאת את נוסייבה כנציג אש"ף במזרח ירושלים, תפקיד שקיבל לאחר מותו הפתאומי של פייסל חוסייני.
ב-2008, אמר נוסייבה שהמסע לקראת פתרון שתי המדינות לא מתקדם. הוא קרא לפלסטינים להתחיל דיון על פתרון מדינה אחת.

שיוך קבוצתי

נוסייבה הוא הראש והמייסד של קבוצת הייעוץ הפלסטינית, מייסד שותף וחבר בכמה מוסדות פלסטיניים, ביניהם "החברים הירושלמים של החברה החולה", "איחוד העובדים במגזר החינוך בגדה המערבית", "המועצה הערבית ליחסי חוץ", "הועדה להתעמתות עם אגרוף הברזל", ו"מועצת ערבי ירושלים". כמו כן, הוא חבר בוועדה המייעצת של המרכז הבינלאומי לאתיקה, צדק וחיים ציבוריים באוניברסיטת ברנדייס.