google/wiki40b huggingface dataset:
קלרה ח'ורי

ביוגרפיה

ח'ורי נולדה בחיפה למשפחה ערבית-נוצרית, בתו של השחקן מכרם ח'ורי ואחותו הגדולה של השחקן ג'מיל חורי. היא גדלה והתחנכה בעיר הולדתה.
למדה משחק ב"בית צבי".

קריירה

לאחר לימודי המשחק החלה לעבוד כשחקנית. בתחילה, הופיעה בהצגות תיאטרון בלבד, ביניהן הצגות ב"תיאטרון הבימה", ב"תיאטרון הקאמרי" ובתיאטרון אנסמבל הרצליה, בו שיחקה בתפקיד הראשי של אנטיגונה, במחזה "אנטיגונה", פרי עטו של ז'אן אנווי, בבימויו של גדליה בסר שעלה ב-2002. כמו כן השתתפה בהפקה של "מרכז פרס לשלום" ו-"NYU".
בשנת 2002 היא שיחקה בסרט הקולנוע "חתונתה של רנא"; של הבמאי האני אבו אסעד על תפקידה זכתה בפרס "השחקנית הטובה ביותר" ב"פסטיבל מרקש" שנערך בעיר מרקש, מרוקו.
בשנת 2004 שיחקה בסרט הקולנוע "הכלה הסורית", של הבמאי ערן ריקליס. בסרט גילמה חורי את מונא, כלה דרוזית מהיישוב הדרוזי מג'דל שמס שברמת הגולן, המיועדת להינשא לדרוזי תושב סוריה; כאשר תעבור את הגבול בין ישראל לסוריה, לא תוכל לשוב עוד לכפרה ולחיק משפחתה. בסרט גילם אביה, מכרם ח'ורי, את תפקיד אבי הכלה. באותה שנה שיחקה בסרטו של אבי מוסל "מכתוב" בסרט גילמה את מאחה, לצד יוסף סוויד ואיילת זורר.
בשנת 2006 שיחקה בסרט הקולנוע "מחילות" של הבמאי אודי אלוני, ושיחקה בסרט "חיי אהבה" של הבמאית הגרמניה מריה שרדר.
בשנת 2007 שיחקה ח'ורי בסדרת הטלוויזיה, "פרשת השבוע", לצידם של מנשה נוי, קרן מור, רונית אלקבץ ואחרים, ששודרה בהוט 3.
משנת 2007 שחקה ח'ורי בתפקיד הראשי בסדרת הטלוויזיה הקומית, "עבודה ערבית", של סייד קשוע, בתור בושרה, אשתו המסורתית והגאה של העיתונאי הליברלי והרכרוכי, אמג'ד עליאן (נורמן עיסא). שם היא שחקה גם לצד מריאנו אידלמן, מירה עווד ואחרים. הסדרה שודרה במסגרת שידורי קשת בערוץ 2 למשך 4 עונות עד 2013.
בשנת 2008 שיחקה ח'ורי בסדרת הדרמה עטורת השבחים של הבמאי אורי ברבש, "כוונות טובות", לצידם של אורנה פיטוסי, נתי רביץ וצחי גראד, ששודרה בערוץ 2. באותה שנה שיחקה בסדרה הקומית "פאפאדיזי" ששודרה בערוץ 2, ויצר, כתב, וביים אורי ששון.
בשנת 2009 השתתפה בתוכנית הטלוויזיה "טינופת", ששודרה ב"הוט 3". ושיחקה במיני-סדרה של חיים בוזגלו "לחיות מחדש", שם גילמה את ליילה, לצד שמיל בן ארי, לירון לבו וריימונד אמסלם.
בשנת 2012 הופיעה בתפקיד ראשי בסרטו של יהונתן סגל, "אודם" העוסק בנערה פלסטינית המתגוררת בלונדון.
בנוסף ב-2012 היא שיחקה בשני פרקים בסדרה האמריקאית "הומלנד" בתור פתימה עלי.
בנוסף, שיחקה בסרט הדרמה "הירושה" שכתבה וביימה היאם עבאס.

חיים אישיים

בעברה הייתה בזוגיות עם השף מעוז אלונים.
בשנת 2010 הכירה ח'ורי את בעלה שון, יהודי אמריקני, לזוג נולדה בשנת 2013 בת בכורה והם מתגוררים בקליפורניה
חורי חברת המועצה הציבורית של ארגון בצלם.
יחסי ברוניי–צרפת

היסטוריה

היחסים בין שתי המדינות כוננו ב-8 במאי 1984. בשנת 1996, חסן אל-בולקיה, סולטאן ברוניי ביקר בצרפת במסגרת ביקור רשמי בו פגש בכירים מההנהגה הצרפתית. הבכירים הגיעו גם לברוניי בביקור גומלין.

יחסים כלכליים

בשנת 2011, היקף הסחר בין שתי המדינות עמד על 10 מיליון אירו. חברות משתי המדינות - ברוניי וצרפת, חוקרות ביחד את תחום הנפט והגז הטבעי ומשתפות פעולה במציאת המשאבים ושאיבתם. בתחום התעופה, רויאל ברוניי חתמה על 12 שנות הסכם שותפות עם אייר פראנס–KLM.
ברוניי וצרפת חתמו גם על מזכר הבנות בתחום הביטחון.
מחלף אלנבי

תיאור הגשרים במחלף

המחלף כולל ארבעה גשרים:
1) הגשר המרכזי של המחלף, מגשר מעל שד' ההגנה (כביש 4) ומסילות הברזל. גשר באורך כולל של כ- 80 מ', מפתח 42.5 מ' ומפתח 37 מ', רוחב הגשר כ- 30 מ'. הגשר מסוג גשר קורות תעלה טרומיות דרוכות בדריכת אחר, שיטת ההרכבה  SPLICE GIRDERS  עם קורה מרכזית רתומה לנציב האמצעי.
2) גשר רמפה מזרחית - חיבור שד' ההגנה מצפון. גשר באורך כ- 95 מ' וברוחב משתנה מ-11 עד 15 מ' בחיבור לגשר המרכזי. הגשר יצוק באתר דרוך דריכת אחר בחתך בטון הכולל צינורות להקטנת משקל עצמי.
3) גשר רמפה מערבית - חיבור לכיוון דרום (תל אביב) ויציאה דרומה מכיוון בת גלים. גשר מיוחד בעל גאומטריה מורכבת מאוד הכולל חלק ישר באורך כ- 80 מ' המתחבר לגשר המרכזי ופיצול במפתח כ- 28 מ' מעל הרכבת.  הגשר יצוק באתר דרוך דריכת אחר בחתך בטון הכולל צינורות להקטנת משקל עצמי.
4) גשר חיבור לבת גלים - גשר באורך כ- 100 מ' שגם הוא בעל גאומטריה מורכבת עם רוחב משתנה בין 12 מ' ל-31 מ' בחיבור עם הגשר המרכזי. מפתח קיצוני מזרחי של הגשר מגשר מעל רח' יוברט המפרי, שאר המפתחים מגשרים מעל מרפסת תצפית ומבנה מועדון עירוני. הגשר יצוק באתר דרוך דריכת אחר בחתך בטון מלא.
אדריכל הגשרים חיים קהת משרד מנספלד-קהת, מתכנני הקונסטרוקציה של הגשרים 1-3 משרד ירון שמעוני שחם והגשר החדש על ידי ינון תכנון ייעוץ ומחקר.

מועדון הגולשים

בשנת 2010, על מנת לאפשר את השלמת המחלף, נהרס מועדון הגולשים שהיה ממוקם בצריף במקום בו הוקם גשר החיבור לבת גלים. בזמן בניית הגשר הוקם מתחתיה שלד מבנה ששטחו כ-1,000 מ"ר ושהיה מיועד לשמש מועדון גולשים חדש. בניית המועדון לא הושלמה מחוסר תקציב.
אלכסנדרה ברושטיין

ביוגרפיה

נולדה בווילנה בשם אלכסנדרה ויגודסקי. אביה, יעקב ויגודסקי היה רופא גינקולוג, סופר יידיש, ואיש ציבור, שר לענייני יהודים בליטא המרכזית, ציר לסיים של הרפובליקה הפולנית השנייה (1922–1927), וממנהיגי קהילת וילנה ערב חורבנהּ. הוריה נרצחו על ידי הנאצים. 
ברושטיין סיימה את לימודיה בבסטוז'ב, מוסד ללימודים גבוהים לנשים בסנקט-פטרבורג. בין השנים 1906–1917 היא עבדה עם הצלב האדום הפוליטי, ארגון שעסק במתן סיוע לאסירים פוליטיים באימפריה הרוסית ויותר מאוחר בברית המועצות. הארגון הפסיק את פעילותו ב-15 ביולי 1938. לאחר מהפכת אוקטובר היא פעלה לחיסול הבערות בברית המועצות, הקימה מספר בתי ספר בפטרוגראד למבוגרים וכתבה לילדים ומתבגרים.
ב-1922 יצא המחזה הראשון של ברושטיין: "מאי". היא פרסמה כ-60 מחזות, רובם ככולם לנוער, אך התפרסמה בעיקר בזכות טרילוגייה אוטוביוגרפית שיצאה לאור בסוף שנות החמישים ותחילת שנות הששים, וכללה את "הדרך יוצאת למרחקים", "שעת שחר" ו"אביב".

הטרילוגיה

ספרה "הדרך יוצאת למרחקים" תורגם לעברית על ידי דוידה קרול ויצא לאור בספריית הפועלים ב-1988.
הספר הוא חלק מטרילוגיה אוטוביוגרפית של ברוּשטיין, שיצאה ברוסיה במהדורות רבות של עשרות אלפי עותקים כל אחת, וזכתה למעמד של ספר פולחן. הספר הוא מעין שילוב של רומן חניכה, רומן היסטורי ופוליטי וספר זיכרונות והרפתקאות. בהומור מרגש מספרת ברושטיין על ילדותה ונעוריה בווילנה על גבול המאות ה–19 וה–20.  זהו סיפור אמין ומרתק, שאינו סוטה מהנרטיב הסוציאליסטי של ברית המועצות בתקופה זו של סוף שנות ה–50 ותחילת ה–60, שבהן התפרסמה הטרילוגיה
קיימת ברוסיה התעניינות מחודשת בספר, והחל מ–2005 יצאה כמעט מדי שנתיים מהדורה חדשה שלו.

משפחתה

אלכסנדרה ברושטיין הייתה נשואה לסרגיי ברושטיין שהיה רופא ידוע, ולהם שני ילדים: בן בשם מיכאיל בורשטיין, שהיה מהנדס מזון ועבד במפעל אוקטובר האדום, אחד ממפעלי ממתקים הגדולים במדינה; ובת בשם נדז'דה נדז'דינה, שהייתה כוריאוגרפית שהקימה את להקת בריוזקה.
טקילה

תהליך היצור

צמח האגבה מגיע לרמת הבשלות המתאימה באזור 8–12 שנים לאחר שתילתו. בשלב הזה, קוצצים את עלי האגבה ומשאירים רק את הליבה, הנקראת "פִּינָה" (אננס, בספרדית). כל פינה שוקלת, לרוב, בין 18 ל-32 קילוגרם, אם כי היא יכולה להגיע עד ל-90 קילוגרם. 
כאשר הפינאס (הליבות) מגיעות למזקקה, הן נחתכות ומבושלות, כדי להפוך את העמילן והסוכרים המורכבים לסוכרים פשוטים. הבישול מתבצע בכבשנים מסורתיים בשם "הוֹרנוֹס" (במשך כיומיים) או בסירי לחץ מודרניים (במשך כ-12 שעות). לאחר הבישול, הפינאס נקצצות, והנוזלים מופרדים משאר חלקי הצמח אל תוך מכלי התססה מסורתיים מנחושת או מכלי התססה מודרניים מפלדת אל-חלד. כאשר מייצרים טקילה "מיקסטו", מוסיפים בשלב הזה למכלי ההתססה סוכרים שונים. לאחר מכן, מוסיפים למכלים שמרים, הגורמים לתהליך תסיסה שיכול להימשך עד כיומיים, בו הסוכרים הופכים לאלכוהול. 
לאחר סיום ההתססה, הנוזל האלכוהולי עובר זיקוק כפול, או זיקוק בתהליך מסורתי של זיקוק דודי או זיקוק רציף. הזיקוק הראשון מכונה "הפרדה" והתוצר שלו הוא אלכוהול באיכות נמוכה, המכונה, לעיתים," טקילה רגילה". הזיקוק השני מכונה "זיכוך" והתוצר שלו הוא "טקילה לבנה". לאחר הזיקוק הכפול, הטקילה עשויה לעבור תהליכים נוספים לפני הבִקבוק, כגון הוספת קרמל (לתוספת צבע או טעם) או יישון בחביות עץ אלון.

צורת הגשה

הטקילה מוגשת לרוב נקייה (כלומר, ללא תוספת) בכוס שוט, כשהיא מלווה במלחייה ופרוסת לימון. צורת השתייה הנהוגה היא לחלוח (הרטבת) גב כף היד, בין האגודל והאצבע המורה, המלחת האזור, ליקוק המלח ושתייה מהירה של השוט, המלוּוָה מיד במציצת או אכילת פרוסת הלימון. המלח נועד להעצים את טעמה של הטקילה, על ידי הפרשת רוק, ואילו הלימון מונע את צריבתו של האלכוהול וכן גם משפר את הטעם.
את הטקילות בדרגות היישון הגבוהות, כגון "אנייחו", נהוג להגיש בכוס אולד פאשן עם קרח בצד. או ב"כוס ברנדי סניפטר"
השיטה המקורית להגשת טקילה (מכל סוג) היא כוס לואובול עם קרח, את שיטת לגימת הטקילה עם הלימון והמלח הגו בארצות אחרות, רק לאחר יציאתה של הטקילה ממקסיקו, אך מנהג זה התקבל גם במקסיקו והפך לדרך המקובלת ביותר.
המנהג נוצר בעקבות הצריבה מהאלכוהול הזול, וטעם הטקילה החלש. בטקילה יקרה לא תהיה צריבה מהאלכוהול והטעמים יהיו מועצמים, לכן המנהג מיותר והורס את טעמה של הטקילה.

קוקטיילים

הטקילה משמשת כבסיס לקוקטיילים שונים. המפורסם בהם הוא מרגריטה - קוקטייל המכיל טקילה, ליקר תפוזים (לרוב טריפל סק), ומיץ ליים (או סאוור מיקס) ומוגש לרוב בכוס ייחודית לו, המעוטרת בטבעת מלח לאורך שפתה.
אל-מוג'ידל

היסטוריה

על פי חפירות ארכאולוגיות שנערכו באזור, האתר מוג'ידל יושב עוד בתקופה הפרסית, במאה ה-5 לפנה"ס. למרות זאת, אתר נוסף שנמצא באזור, עין חילו, יושב עוד בתקופת הברונזה הבייניימית, במאה ה-22 לפנה"ס. 
כמו כן, נמצאו באזור גתות לייצור יין, מערות קבורה מהתקופה ההלניסטית והרומית, ואף שרידים של דרך רומית קדומה.
על פי מפקד אוכלוסין שנערך על ידי השלטון העות'מאני בשנת 1596, חיו בכפר 22 תושבים בלבד. רובם היו מוסלמים.
לפי מפקד האוכלוסין האוכלוסין של שנת 1931, חיו בכפר 1,241 תושבים, מהם 1,044 מוסלמים ו-197 נוצרים. מספר זה כלל גם את הבדואים משבט חוריפאת שהתגוררו בסביבה. 
על פי סקר הכפרים שנערך בשנת 1945, חיו בכפר כ-1,900 תושבים - מתוכם כ-1,640 מוסלמים וכ-260 נוצרים קתולים - ונבנו בה גם כנסייה ומנזר קתוליים. כמו כן, הוקמו בו בית ספר לבנים ובית ספר לבנות, ומועצה מקומית של הכפר. הבעלות על אדמות הכפר התחלקו בין 18,165 דונם טורקי בבעלות ערבית, 485 דונם בבעלות יהודית ו-186 דונם אדמה בבעלות ציבורית, סה"כ 18,836 דונם. 
רוב תושבי הכפר התפרנסו בעיקר מחקלאות, ובעיקר מגידול דגנים ומטעים של עצי זית. מלבד זאת, הם עסקו בייצור בדים.

מלחמת העצמאות

הכפר היה ממוקם בדרום הגליל התחתון, מעל עמק יזרעאל וסמוך לכביש נהלל-תל עדשים, העובר בעמק. נקודה זו היוותה מיקום אסטרטגי לפגיעה בנוסעים בכביש זה. ב-28 ביוני 1948, החייל מנחם גולדשטיין נפצע קשה לאחר שעלה על מוקש שטמנו תושבי הכפר. הכפריים גררו אותו אל תוך הכפר, שם נרצח בעינויים. תושבי הכפר גם הואשמו בסיוע לצבא ההצלה בראשות פאוזי קאוקג'י.
ב-15 ביולי 1948, במהלך מבצע דקל, נכנס גדוד 13 של חטיבת גולני אל הכפר אל-מוג'ידל, וכבש אותו בהתנגדות מועטה של תושבי הכפרים. בתי הכפרים נהרסו ותושביהם ברחו לכפר הערבי הסמוך יפיע ולעיר נצרת ולא הורשו לחזור לכפרם.
בשנת 1953 הוקמה מגדל העמק בחורשת הזיתים העתיקה ליד הכפר הנטוש. כיום נמצאים שרידי בתים מן הכפר בצפון העיר. על תילם עומדים מנזר המלאך גבריאל (סמוך לשדרות הבנים) וכנסייה.
אמבר טמבלין

ביוגרפיה

טמבלין נולדה בעיר החוף סנטה מוניקה שבקליפורניה לשחקן מועמד פרס האוסקר ראס טמבלין ולזמרת בוני מארי.

טלוויזיה

בין השנים 1995–2001, שיחה טמבלין בדרמת בית החולים "בית חולים כללי" בתפקיד אמילי קווארטרמיין.
ב-2001 הופיעה בתפקיד אורח בסדרה "באפי ציידת הערפדים".
טמבלין הגיעה לשיא הצלחתה המקצועית בין השנים 2003 ל-2005, בהן הועמדה לפרס גלובוס הזהב ופרס אמי על תפקידה הראשי בסדרת הפנטזיה "ג'ואן מארקדיה".
ב-2010 החליפה טמבלין את אוליביה ויילד בעונה השביעית של סדרת הדרמה עטורת השבחים "האוס", בה היא מגלמת סטודנטית לרפואה בשם מרתה מאסטרס. ב-2013, הצטרפה לסדרה "שני גברים וחצי". ב-2014, התארחה בפרק בסדרה "קומיוניטי".

קולנוע

הופעתה המשמעותית הראשונה על מסכי הקולנוע התרחשה בשנת 2002 בסצנת הפתיחה של מותחן האימה "הצלצול".
ב-2005 תהילתה צברה תאוצה לאחר שגילמה תפקיד ראשי בקומדיית הנעורים "אחוות הג'ינס" כטיבי רולינס, אותה גם גילמה בסרט ההמשך "אחוות הג'ינס 2" שיצא שלוש שנים לאחר מכן.
ב-2006 זכתה לביקורות טובות ולמועמדות לפרס אינדפנדנט ספיריט על הופעתה כנערה המואשמת בהרג תינוקה בדרמה העצמאית "סטפני דליי". באותה שנה גילמה את התפקיד הראשי, אוברי, אחותה של קארן דייוויס, בסרט האימה "הטינה 2". בסרט היא נדבקת בקללה המסתורית.
בשנת 2009 היא שיחקה במותחן הפשע "מעבר לכל ספק" בתפקיד אלה קריסטל, סגניתו של התובע המחוזי מארק האנטר (מייקל דאגלס). כמו כן, שיחקה בדרמה הקומית "מה שעולה למעלה" בכיכובה של הילרי דאף.
בשנת 2010 השתתפה בחלקו הראשון של סרט הדרמה הביוגרפי של דני בויל "127 שעות", כמייגן, מטיילת אותה פוגש מטפס ההרים ארון רלסטון (ג'יימס פרנקו) לפני נפילתו לקניון.
בשנת 2012, שיחקה בסרט "ג'אנגו ללא מעצורים".
בשנת 2017 שיחק בסרט האנתולוגיה, "תקופת השיא של ממזרים חסרי רגישות" בתפקיד אמנדה, אחותה של ליסה (קייט מארה).

חיים אישיים

באוגוסט 2011 התארסה טמבלין לקומיקאי דייוויד קרוס, וב-6 באוקטובר 2012 נישאו השניים.
גרודז'יסק מזובייצקי

תולדות העיר

היישובים הסלביים הראשונים במקום קמו במאות ה-11–13. היישוב המבוצר הראשון נוסד במאה ה-12, וזו הייתה גם משמעותו של שם העיר grodzisko - "יישוב מבוצר". היישוב מוזכר לראשונה במסמך אותנטי בשנת 1355 כשתומאש גרודז'יסקי בנה במקום כנסייה. את ההכרה הרשמית כעיר קיבלה גרודז'יסק מזובייצקי מידי זיגמונד הראשון, מלך פולין ב-22 ביולי 1522. באותם הימים הייתה העיר שייכת למשפחת אוקון (Okuń). ב-1540 נהרסה העיירה בשריפה. ב-1623 היא עברה לבעלות משפחת מוקרוניובסקי. פעמיים נחרב היישוב על ידי הפולשים השוודים - ב-1655 וב-1708. ב-1708 הוכתה העיירה על ידי מגפת הכולרה.
בשנת 1795 סופחה גרודז'יסק מזובייצקי לפרוסיה ובין השנים 1807–1815 הייתה חלק מהדוכסות של ורשה, מדינת חסות של צרפת הנפוליאונית. לאחר תבוסת נפוליאון ב-1815 נכללה העיר בפולין הקונגרסאית, "ממלכת פולין" ללא מלך שנשלטה למעשה על ידי האימפריה הרוסית. ב-14 ביוני 1845 קושרה העיר על ידי קווי רכבת עם ורשה ועם וינה. למרות זאת, בשנת 1870 איבדה גרודז'יסק מזובייצקי את מעמדה כעיר.
בשנת 1881 הוקם בית החרושת הראשון במקום, ובשנת 1884 הוקם ביורדנוביצה הסמוכה אתר מרחצאות להידרותרפיה.
בימי מלחמת העולם הראשונה העיירה ניזוקה קשות. בשנת 1915 הוחזר לה המעמד של עיר. וכעבור שלוש שנים נכנסה גרודז'יסק לתחום הרפובליקה הפולנית העצמאית המחודשת. בתקופת מלחמת העולם השנייה איבדה העיירה כ-5000 מתושביה, רובם יהודים שנרצחו בשואה.
בין השנים 1975–1998 הייתה שייכת למחוז ורשה. החל משנת 1999 היא חלק מהמחוז מזוביה.

היהודים בגרודז'יסק מזובייצקי

במאה ה-15 התיישבו בעיירה היהודים הראשונים. בשנת 1765 חיו בה 157 יהודים. בשנת 1865 מספרם הגיע ל-760. בשלהי המאה ה-19 הייתה גרודז'יסק למרכז חסידים חשוב, הודות לפעילות רבי אלימלך שפירא מגרודז'יסק (1824 - 1892). בשנת 1897 כבר מנתה האוכלוסייה היהודית 2,154 אנשים. עד למלחמת העולם הראושה כיהן כאדמו"ר בעיירה רבי ישראל שפירא, נכדו של רבי אלימלך. במיפקד ב-1921 נמצאו בעיירה 2,756 יהודים ובשנת 1939 מנתה הקהילה 3,255 אנשים.
בשנת 1939 נכבש המקום על ידי גרמניה הנאצית. בסתיו 1940 ריכזו הנאצים כ-6,000 יהודים מהעיירה ומהסביבה לתוך גטו, ובנובמבר 1941 גורשו משם היהודים לגטו ורשה. משם הובלו בשנת 1942 לטרבלינקה.
 רוב יהודי העיירה נספו בשואה. הגרמנים הרסו גם את בית העלמין היהודי. 70 מצבות שנותרו שופצו לאחר המלחמה.
עם הבנים המפורסמים של הקהילה היהודית מגרודז'יסק נמנו גם השחמטאי מיגל ניידורף (1910 - 1997), היחיד במשפחתו שהצליח להימלט מפני הנאצים והתאזרח בארגנטינה, והצייר וולף קיבל (1903 - 1938). על שמו של ניידורף נקראת תחרות המתקיימת בעיר על ידי הפדרציה לשחמט של מזוביה, וכן נקרא על שמו מועדון השחמט בגרודז'יסק.
שער ומבלי

"שער ומבלי" או "השער שלא היה" הוא כינוי שניתן לשער שהובקע על ידי הכדורגלן האנגלי ג'ף הרסט במשחק גמר מונדיאל 1966 בין נבחרות אנגליה וגרמניה המערבית, שנערך ב-30 ביולי 1966 באצטדיון ומבלי הישן שבלונדון. בשל אישור השער השנוי במחלוקת, נחשב משחק זה לאחד ממשחקי הכדורגל הכי שנויים במחלוקת בהיסטוריה של הגביע העולמי.

תיאור השער

בדקה ה-101 של המשחק, במהלך הארכה, קיבל חלוצה של נבחרת אנגליה ג'ף הרסט כדור בתוך הרחבה, ותוך כדי סיבוב בעט את הכדור למשקוף השער. הכדור ירד על קו השער והורחק על ידי ההגנה הגרמנית. השופט דיינסט לא ראה את המתרחש, ובהתייעצות עם הקוון טופיק בחראמוב שנערכה בעזרת מחוות ידיים עקב החוסר בשפה משותפת בצוות השיפוט, הבהיר הקוון לשופט כי הוא ראה את הכדור עובר את קו השער במלוא היקפו. השופט אישר את השער. הנבחרת האנגלית הבקיעה שער נוסף על ידי ג'ף הרסט בדקה ה-120, ניצחה 2-4 והבטיחה את זכייתה במונדיאל בפעם היחידה בתולדותיה.

המשמעויות מאחורי השער

האוהדים הגרמנים טוענים עד היום כי גזלו מהם זכייה נוספת בגביע העולמי, אך המשחק בו הובקע השער הסתיים בתוצאה 4-2 לטובת נבחרת אנגליה, כך שגם אם השופט לא היה מאשר את השער - האנגלים עדיין היו מנצחים בתוצאה 3-2 וזוכים בגביע העולמי. לעומת זאת, הגרמנים טוענים כי השער שינה את מהלך כל המשחק וגרם להם לבלבול וחוסר ריכוז שעלו להם בגביע. בשנת 1999, פיפ"א החליטה לשים סוף למחלוקת בנוגע לקיומו של השער והקימה ועדה של 100 צלמים שבחנו את קטעי הווידאו של השער. הוועדה אישרה כי אכן היה מדובר בשער חוקי לחלוטין.

נקמת הגרמנים

"שער ומבלי" המפורסם של הרסט שוחזר, אך הפעם ללא אישורו של השופט, כששתי הנבחרות התמודדו בשמינית גמר מונדיאל 2010 בדרום אפריקה. בדקה ה-39, במצב של 2-1 לגרמניה ושתי דקות לאחר שערה של אנגליה, בעט פרנק למפארד כדור למשקוף השער של מנואל נוייר. על אף שהכדור עבר בבירור את קו השער, והתוצאה הייתה אמורה להיות שוויון 2-2, השופט לא אישר את השער, וגרמניה המשיכה לניצחון 4-1, עם שני שערים נוספים במחצית השנייה. אצל הגרמנים אירוע זה היווה למעין תיקון או נקמה באנגלים על אותו השער של ג'ף הרסט. אירוע זה היה בין הגורמים המרכזיים שבגללם הוחלט לאשר את השימוש בטכנולוגיית קו השער.
תחנת הרכבת חדרה מזרח

היסטוריה

התחנה הוקמה על ידי הרכבת המנדטורית בשנת 1920 כחלק ממיזם הארכת שלוחת רכבת האלונים העות'מאנית עד לתחנת הרכבת חיפה מזרח, על מנת ליצור קישור מסילתי נוח בין חיפה ללוד וממנה לתל אביב, לירושלים ודרומה למצרים (עד אז הקישור מחיפה דרומה נעשה דרך מסילת השומרון שיצאה מעפולה דרומה לכוון ג'נין, ומשם דרך הרי השומרון ותחנת הרכבת מסעודיה לטולכרם). התחנה הייתה במרחק של מיל וחצי מחדרה.
התחנה שירתה את רכבות הנוסעים בקו חיפה - קנטרה שהופעל על ידי הרכבת המנדטורית עד להקמת המדינה. אל התחנה היה שירות אטובוסים מחדרה, כרכור ופרדס חנה. בתחנה לא היה בניין לנוסעים בשנות ה-30 ולא היו סככות להגנה מפני גשם ושמש, עבור הממתינים לרכבת.
בשנות ה-50 נסללה מסילת החוף מצומת רמז שמצפון לתחנה אל תל אביב ועם פתיחתה בשנת 1953 הצטמצם מאוד שירות רכבות הנוסעים בתחנה. במקומה נפתחה תחנת הרכבת חדרה מערב במערב העיר, ותחנת חדרה מזרח המשיכה לשרת רכבות ספורות בקו חיפה - ירושלים שנסעו על המסילה המזרחית עד שנת 1968, אז הופסק לחלוטין שירות הנוסעים בקו והתחנה נסגרה. המסילה המזרחית מדרום לתחנת חדרה מזרח ועד לכפר סבא פורקה. התחנה המשיכה לשמש כתחנת משאות וכתחנה תפעולית, וכיום היא משמשת רק רכבות משא בודדות המובילות תבואה למפעלי "גרנות" הסמוכים אליה. במקום יש מספר מסילות ומבנים מתפוררים מתקופת המנדט.

ילדי טהראן

ב-18 בפברואר 1943 הגיעו ילדי טהראן ממצרים לישראל ברכבת מיוחדת. הרכבת עצרה בתחנות רחובות, חדרה מזרח ובעתלית, שם נערכו קבלות פנים חגיגיות לילדים.

מבנה התחנה

בצידה הצפון מזרחי של התחנה נמצאים מחסנים שהוקמו בשנות השישים וכיום מוזנחים.
בצידה הדרום מערבי של התחנה נמצאים בעיקר המבנים שהוקמו על ידי הבריטים והם כוללים את המבנה הראשי בו עברו הנוסעים, מגדל מים ומבני שירותים ומחסנים.
לכוון דרום מערב, עובר קו הרכבת מעל גשר נחל חדרה כשלצד הגשר נבנו פילבוקס ומגדל שמירה לשמור על הגשר. המסילה מסתיימת עשרות מטרים לאחר הגשר. ניתן לצעוד לאורך סוללת הרכבת ולהבחין באדני העץ שתמכו בפסי הרכבת של המסילה המזרחית.
ממערב לתחנה (לאורך הגדר הדרומית של קיבוץ גן שמואל) נמצאת דרך סולינג שבנו הבריטים על מנת למנוע שקיעת כלי רכב בחולות.
עודד רוזן

עודד רוזן (נולד ב-23 באפריל 1974) הוא תסריטאי ותשבצאי ישראלי.

קריירת תסריטאי

בשנת 2003 כתב רוזן את התסריט לקומדיית הטלוויזיה "הללויה" שזכתה בפרס האקדמיה הישראלית לדרמות טלוויזיה בשנת 2004 ובפרס דרמת הטלוויזיה המצטיינת של פסטיבל חיפה 2003. כעשור לאחר מכן כתב רוזן את התסריט לקומדיה הקולנועית משנת 2014 "שושנה חלוץ מרכזי", בכיכובם של אושרי כהן, גל גדות, אלי פיניש ומריאנו אידלמן.

כתיבה ספרותית

בשנת 2004 יצא לאור קובץ הסיפורים "ההולנדי של עכו - סיפורים קצרים על כדורגל" (הוצאת גלורי ; עורך אבי מלר). רוזן הוא מחבר הסיפור "ההולנדי של עכו", שעל שמו נקרא הקובץ כולו.
בשנת 2006 התפרסם סיפור קצר נוסף שלו ("תסריטאי המחר,) בקובץ הסיפורים "כשמדלן סטו בוכה - סיפורים קצרים על קולנוע", אף הוא בהוצאת גלורי.

תשבצים

לצד עיסוקו כתסריטאי עוסק רוזן גם בכתיבת תשבצי היגיון, תשבצים, תשחצים וחידות בעיתונות הישראלית. רוזן הוא מחבר תשבץ ההיגיון של מוסף "סופהשבוע" (ובגלגולו החדש "מעריב סופהשבוע") מיומו הראשון של העיתון, ואף מפרסם בו תשבץ ותשחץ שבועי. תשחציו מתפרסמים גם ברשת המקומונים "גל-גפן" ובמקומון "ערב ערב באילת", ותשחץ ספורט שלו מתפרסם מאז 2007 במוסף הספורט של "ידיעות אחרונות". בעבר חיבר רוזן תשבצי ספורט גם לעיתון "מקור ראשון".

תחביבים

עודד הוא אצן חובב למרחקים בינוניים (5-10 ק"מ) ואף זכה במספר מדליות בתחרויות מקומיות . בעברו התחרה גם בריצות ארוכות יותר במסגרת קבוצת רצי השפלה והדרום.
ג'רי קוין

אתאיזם

קווין נולד להורים יהודיים, ומחשיב עצמו יהודי חילוני. קווין הוא אתאיסט ודוגל בנטורליזם מטאפיזי ובתזת הקונפליקט . הוא טוען שדת ומדע הם בלתי מתיישבים זה עם זה, ושרק הערכה רציונלית של עדויות היא בעלת יכולת לגילוי אמין של עובדות על העולם ואופן פעולתו. מדענים דתיים, טוען קווין, חיים בסתירה פנימית. קווין טוען שאי היכולת ליישב בין מדע ודת נובע מהבדלים במתודולוגיה, פילוסופיה ותוצאות הנובעות מהניסיון להגיע לאמיתות אודות היקום. הבלוג שלו, "למה האבולוציה נכונה", דן באתאיזם, אי ההתיישבות של מדע ודת זה עם זה, מדע ונושאים אחרים. קווין משתתף רבות בוויכוחים בפורומים ציבוריים בנושאי דת, אמונה ומדע.
מכונת רוב גולדברג

מכונת רוב גולדברג (באנגלית: Rube Goldberg machine) הוא כינוי שניתן למערכת מסובכת מאוד, המורכבת מחלקים רבים ולעיתים שונים מאוד באופיים, המבצעת תהליך ארוך, צעד אחר צעד בתגובת שרשרת, על מנת לבצע בסופו פעולה פשוטה.
הכינוי למכונת רוב גולדברג ניתן בשנות ה-30 של המאה ה-20 על שמו של הקריקטוריסט האמריקאי רוב גולדברג, שהתפרסם ביצירת קריקטורות המתארות מערכות מסוג זה.
הכינוי מכונת רוב גולדברג מתייחס הן למכונה ממשית המוצגת באתר מסוים, לעיתים קרובות במוזיאונים למדע, נמלי תעופה או ירידי מדע, והן לקריקטורה המייצגת מכונה כזאת, או לייצוג ממוחשב של מכונה על ידי מחשב. ישנם משחקי מחשב שונים המאפשרים לשחקנים ליצור ולדמות מכונות גולדברג פרי יצירתם, לדוגמה המשחק המכונה המופלאה. 
תחרות בניית מכונות גולדברג נערכת בחודש מרץ מדי שנה באוניברסיטת פרדו במדינת אינדיאנה בארצות הברית. התחרות הראשונה נערכה בשנת 1949 בין שתי אחוות לתלמידי הנדסה באוניברסיטה, והופסקה בשנת 1956. התחרות חודשה כתחרות בין כל תלמידי המוסד בשנת 1983 על ידי הסניף של אחוות תטה-טאו (Theta Tau), שהוא ארגון האחווה האמריקאי הגדול ביותר למהנדסים. משנת 1988 התחרות נפתחה לקבוצות מכל רחבי המדינה. מדי שנה נבחר נושא מסוים למכונות, ולפיו צריך לבנות את המכונה. בשנת 2007 לדוגמה, הנושא היה לקחת תפוז, לסחוט אותו אל קנקן ולמזוג לכוס שתייה בלא פחות מ-20 צעדים.
יהדות היילברון

לקהילה היהודית בהיילברון היסטוריה ארוכת שנים. יישוב יהודי בהיילברון מוזכר כבר במאה ה-11. בשנת 1357 נבנה בית הכנסת הראשון בעיר. לאחר גירושם מהעיר במאה ה-15, שבו והתיישבו בה יהודים תחת "כתב חסות", עד שזכו לזכויות שוויוניות בשנת 1828. הקהילה מנתה מעל 600 איש כשנחנך בה בשנת 1877 בית כנסת חדש. בתקופת השלטון הנאצי נרצחו כ-240 מיהודי היילברון.

תולדות הקהילה

מסמכים שהתגלו מתעדים יישוב יהודי משמעותי בהיילברון בשנת 1050, אך אין בידינו מידע מפורט על גורל הקהילה הקדומה, שיהודיה הגיעו ככל הנראה מספרד. בסביבות שנת 1298 נטבחו כ-143 מיהודי היילברון בפרעות רינדפלייש. חלק משמות הנרצחים הונצחו בספר הזיכרון של קהילת זונטהיים:
"יום א' י"ב מרחשון נ"ח לאלף הששי בהיילברון נהרגו ב' מאות נפשות. הרב ר' יוחנן בן הרב ר' אליקום ואשתו מרת ליפפיט, בנו ר' פרא, ובנו אלעזר. ר' אשר הפרנס ואשתו דבורה ור' אברהם הנקדן ובנו החבר. המורה יצחק ותלמידי החכמים משולם בן משה, יהודה ונתן בן שמעון".
הקהילה שוקמה על ידי המעטים ששרדו, ובעשור השני של המאה ה-14 מוזכרים כבר מסי יהודים בסכומים ניכרים. בעת גזירות המגפה השחורה נטבחו רוב יהודי העיר, ובתיהם ובית הכנסת הובערו באש. הקהילה שוקמה בשנית, ובשנת 1357 נבנו בה בית כנסת חדש, ומאוחר יותר גם בית עלמין.
יהודי היילברון גורשו מהעיר באמצע המאה ה-15, למרות ניסיונות המגורשים בגיבויו של קארל החמישי לשנות את החלטת מועצת העיר. המאבק לשינוי ההחלטה נמשך עד שנת 1861 בה הוכרז על אמנציפציה ליהודי וירטמברג, ולמעט משפחות אחדות של סוחרים לא ניתנה דריסת רגל ליהודים במשך כשלש מאות שנה.
בשנת 1871, עם תחילת הבנייה של בית כנסת, התלקחה מחלוקת בקהילה, לאחר שהמיעוט החרדי שהתנגד להכנסת עוגב לבית כנסת, הקים לעצמו קהילה נפרדת. עם זאת, הקהילה הקטנה לא החזיקה מעמד זמן רב. בשנת 1914 מונה כרב מחוז היילברון הרב מקס ברמן (1873- 1935). ברמן פעל רבות להרחבת ההשכלה התורנית של בני קהילתו, הוא אירגן שיעורים תורניים קבועים, ויזם את האוניברסיטה העממית בהיילברון. כמו כן הרבה ברמן לכתוב בגנות האנטישמיות והתפלמס בעיתונות עם מאמרי שטנה בביטאון נאצי בהם נטען שהכינוי התלמודי עכו"ם מופנה לנוצרים. ברמן זכה בתביעה משפטית שהגיש נגד מחבר המאמרים בגין השמצת דת ישראל והפרת טוהר המידות העיתונאי.
Quero Quero

רקע וכתיבה

השיר נכתב על ידי סימונה וסימריה, שכתבו גם את הסינגל השני והאחרון מתוך האלבום, "?Tá Dodói, Onde Dói". למרות שיצא השיר כסינגל רשמי, הוא לא נכלל באף אחד מתוך אלבומי ההופעה של הצמד, ובנוסף לכך, הצמד לא הרבה להופיע איתו כלל.

וידאו קליפ

הווידאו קליפ הנלווה שיצא לשיר הועלה ליוטיוב בשנת 2013, כלומר שנה לאחר צאתו המקורית. בקליפ ניתן לראות את הצמד ואנשים נוספים, כשהם רוקדים בתוך פארק, לצלילי השיר, ושרים אותו ביחד.
הקליפ הועלה לערוץ של חברת התקליטים "ONErpm", ונכון לינואר 2018, מונה הצפיות שלו עומד על כחצי מיליון צפיות.