פאול פון לטו-פורבק

פאול אמיל פון לֶטוֹ-פוֹרְבֶּק (בגרמנית: Paul Emil von Lettow-Vorbeck; ‏20 במרץ 1870 – 9 במרץ 1964) היה גנרל של חיל הרגלים בצבא הקיסרות הגרמנית, ומפקד הכוחות הגרמניים בעת המערכה במזרח אפריקה במלחמת העולם הראשונה. במערכה זו הוא ריתק כוחות גדולים פי כמה מאלה שעמדו לרשותו במשך כל המלחמה, ניצח אותם פעם אחר פעם, הצליח לחמוק מכל הניסיונות ללכוד את כוחו, ונכנע כשבועיים לאחר תום מלחמת העולם. המערכה במזרח אפריקה במלחמת העולם הראשונה, בפיקודו של לטו-פורבק, נחשבת אחת ממלחמות הגרילה המוצלחות בהיסטוריה.

ראשיו חייו

פאול אמיל פון לטו-פורבק נולד בזארלואי (Saarlouis) שבפרובינציית הריין הפרוסית (כיום חבל הסאר בגרמניה), בה שהה אביו בתפקידו כקצין צבא, למשפחת אצולה נמוכה מפומרניה. לאחר לימודים בפנימיות בברלין, הוא הלך בדרכי אביו ולמד כצוער בבתי הספר לקצינים בפוטסדם ובברלין-ליכטרפלדה (Berlin-Lichterfelde). ב-1890 קיבל דרגת לייטננט (סגן) ומינוי לצבא האימפריאלי הגרמני. בשנת 1900 שהה לטו-פורבק בסין כחלק מן הכוח הבינלאומי שנשלח לדיכוי מרד הבוקסרים, ואחר כך נשלח לאפריקה. ב-1904 הוצב בדרום-מערב אפריקה הגרמנית (כיום נמיביה, בקירוב), ונטל חלק בדיכוי מרד שבטי הנאמאקווה (Namaqua) וההררו (Herero), אם כי הוא לא נטל חלק ברצח העם של ההררו והנאמה שהתרחש תוך כדי ולאחר דיכוי זה. כיוון שנפצע בעינו הימנית ובחזהו בעת שירותו שם, הוא פונה לשם טיפול לדרום אפריקה. בשנת 1907 הוא קוּדם לדרגת מאיור (רב-סרן), ומ-1909 עד 1913 פיקד על גדוד של חיילי הצי בווילהלמסהאפן. באפריל 1914 הוצב לטו-פורבק, אז בדרגת לייטננט קולונל (מקביל לסגן-אלוף בקירוב), במזרח אפריקה הגרמנית (טנגנייקה, כיום רובה של טנזניה), כמפקד השוצטרופה (Schutztruppe, חֵיל מגן), הכוח הקולוניאלי המקומי, ובו גרעין פיקודי ומקצועי שרובו גרמני, כאשר החיילים מן השורה (אסקרי) גויסו במקום.

מלחמת העולם הראשונה

בתחילת מלחמת העולם הראשונה, הורה מושל מזרח אפריקה הגרמנית, היינריך שנה (Schnee), שלא לקיים כל פעילות עוינת. לטו-פורבק לא ציית להוראה זו, ושנה איים בהעמדתו לדין לאחר שהמלחמה תסתיים.
פרוץ המלחמה מצא את לטו-פורבק במצב חסר תקווה להכריע את יריביו, מנותק כמעט לחלוטין ממולדתו ואל מול עדיפות מכרעת. בתנאי פתיחה עגומים אלה, הוא הפעיל את כוחותיו בכישרון רב, במגמה לרתק לזמן ארוך ככל האפשר, כוחות רבים יותר של מדינות ההסכמה למערכה במזרח אפריקה. בכך הוא קיווה להקל על המאמץ הגרמני בחזיתות האחרות.
סיפור עלילותיו של לטו-פורבק במלחמת העולם הראשונה חופף במידה רבה לתולדות המערכה במזרח אפריקה במלחמת העולם הראשונה.
ואכן, לטו-פורבק החזיק מעמד בראש כוחותיו עד סוף המלחמה, במהלכה קודם לדרגת גנרל מאיור, ואף כשבועיים לאחר סיומה. ב-14 בנובמבר 1918 קיבל לטו-פורבק את הידיעה על כניעת גרמניה, שאירעה שלושה ימים קודם, ביום שביתת הנשק, 11 בנובמבר. בעת קבלת הידיעה היה עם כוחותיו בטריטוריה בשליטה בריטית – רודזיה הצפונית (זמביה של ימינו). ב-23 בנובמבר נכנע, כאשר, בהיבט הצר של המערכה במזרח אפריקה, כוחותיו הבלתי מנוצחים רושמים לזכותם את אחת ממערכות הגרילה המוצלחות בהיסטוריה. לדבריו, כוחותיו יכולים היו להחזיק מעמד לנצח. ואמנם, הם השיגו תחמושת שלל יותר משיכלו לקחת עמם, וכלי נשקם בעת הכניעה היו ברובם מתוצרת בריטניה ופורטוגל. גם אספקה וחומרי רפואה הם השיגו מיריביהם.

לאחר המלחמה

לאחר הכניעה רוכזו לטו-פורבק וחייליו במחנה שבויים בטבורה (Tabora) שבטנגנייקה. הוא חזר לגרמניה במרץ 1919 ונתקבל כגיבור. באותה שנה נישא, ובהמשך נולדו לו שני בנים ובת. בשנה שלאחריה הוא פיקד על דיכוי מרידה קומוניסטית בהמבורג. כמו כן, הוא העמיד את חייליו לרשות המתקוממים בעת הפוטש של קאפ. כישלונו של הפוטש אילץ את לטו-פורבק להתפטר מן הרייכסווהר, הצבא המדולל של גרמניה לאחר המלחמה (שאורגן להרחבה עתידית לכשיתאפשר). בתקופה שלאחר התפטרותו מן הצבא הוא עבד ביבוא ויצוא בברמן.

אפיזודה בתולדות היישוב

שמו של לטו-פורבק כמומחה בלוחמת גרילה המשיך ללכת לפניו זמן רב לאחר המלחמה. בין היתר הגיעו אליו ב-1924 שלושה פעילי ביטחון מרכזיים של היישוב: חיים שטורמן, ירחמיאל לוקצ'ר (לימים מפקד קורס המפקדים של ההגנה בתל יוסף) ויהושע אייזיק, וקיבלו ממנו הדרכה אישית בנושאים צבאיים הרלוונטיים ליישוב דאז, לתפיסתם, כמו לוחמת גרילה והכשרת גרעין צבאי קטן לצבא גדול עתידי. ידע זה הועבר דרכם אל "ההגנה" וחילחל אחר כך לצה"ל.

לפני מלחמת העולם השנייה ואחריה

בין השנים 1928 ו-1930 היה לטו-פורבק ציר ברייכסטאג של רפובליקת ויימאר. כלפי הנאצים חש אנטגוניזם וב-1935 אף סירב להצעת אדולף היטלר לשמש כשגריר בלונדון. כתוצאה מיחסו זה נחשד על ידי השלטונות. בכל זאת, בשל עברו הצבאי המפואר קיבל ב-1938 מינוי של גנרל לפעולות מיוחדות, אם כי מעולם לא נקרא לשירות בתפקיד זה.
במהלך מלחמת העולם השנייה נהרגו שני בניו של לטו-פורבק בעת שירותם בוורמאכט, וביתו בברמן נהרס בהפצצות בעלות הברית. לאחר המלחמה הוא קיבל עזרה מסוימת מריצ'רד מיינרצהגן ומיאן כריסטיאן סמאטס, יריביו בימי מלחמת העולם הראשונה, עמם התיידד בין שתי מלחמות העולם.   
לטו-פורבק הלך לעולמו בהמבורג בשנת 1964.