google/wiki40b huggingface dataset:
מירלה גל

ביוגרפיה

גל נולדה וגדלה בתל אביב, הוריה היו ניצולי שואה שהעפילו לארץ ישראל ב-1947. אמה, טובה גרנות, עבדה במשרד החוץ והייתה מראשוני העובדים במוסד. גל שירתה בצה"ל כקצינת ח"ן בחיל האוויר. לאחר שחרורה למדה לתואר ראשון בחוג לספרות אנגלית באוניברסיטת תל אביב.
ב-1980 גויסה לארגון המוסד, תחילה מילאה תפקידים מנהלתיים, ולאחר מספר חודשים התנדבה לקורס מבצעי אותו עברה בהצלחה. מאז השתתפה במבצעים רבים מחוץ לגבולות המדינה. שימשה כראש ענף באגף "צומת", עברה לאגף "תבל" המופקד על הקשרים המודיעיניים והדיפלומטיים בו שירתה כראש השלוחה בפריז בשנים 1997 עד 1999, במסגרת זו נאלצה להתמודד עם השלכות תפיסת סוכני המוסד במהלך פעילות מבצעית בשווייץ ב-1998, גל הייתה מעורבת במאמצים לשחרור הסוכן שנותר במאסר בשווייץ ולהקטנת הנזק בעקבות הפרשה. לאחר שובה לישראל ניהלה מבצע גדול בתחום סיכול פעילות חבלנית עוינת. ב-2001 מונתה למנהלת המחלקה באגף תבל, האחראית לקשר עם סוכנויות המודיעין האמריקאיות. ב-2003 פרשה מהשירות במוסד.
עם פרישתה, מונתה במאי 2003, על ידי ציפי לבני, חברת ילדותה, שכיהנה באותה עת כשרת הקליטה, למנכ"לית המשרד. כיהנה בתפקיד עד ספטמבר 2006. 
בשנים 2007–2008 שימשה כסמנכ"לית משאבי האנוש בחברת אפריקה ישראל להשקעות. בשנים 2008 עד 2010 כיהנה כיו"ר עמותת פידל לחינוך ושילוב חברתי של יוצאי אתיופיה. ביוני 2010 מונתה למנכ"לית ויצו וכיהנה בתפקיד עד יולי 2012. היא ממייסדי תנועת עורו, לקידום שינוי סדר היום האזרחי בישראל.
גל ליוותה את לבני במערכת הבחירות לכנסת השמונה עשרה, הייתה ממקימי המטה שלה ושובצה במקום ה-92 ברשימת קדימה. לקראת הבחירות לכנסת התשע עשרה שובצה במקום ה-24 ברשימת התנועה.
גל נשואה לעורך הדין דרור גל ואם לשני ילדים.
בשר

בָּשָׂר הוא הכינוי הנפוץ לחלקי הגוף של בעלי חיים שמשמשים למאכל - רקמת שריר, איברים פנימיים וכו' - בעבור בני אדם,  טורפים, אוכלי נבלות ואוכלי כול. הבשר עשיר בחלבון, בשומן ובפרט בשומן רווי, מכיל וויטמינים שונים דוגמת B12 ובמינרלים שונים כאבץ. בבשר כמות זעירה של פחמימות המאוחסנות כגליקוגן. יש המתנגדים לצריכת בשר בטיעונים שונים, ובהם טיעונים מוסריים, בריאותיים, אקולוגיים ורוחניים. ציבורים הנמנעים מצריכת בשר הם למשל צמחונים וטבעונים.

הקפאת בשר

בשר קפוא נשמר למשך חודשים רבים אך הקפאה והפשרה משנים את מרקם הבשר. כאשר הבשר מוקפא במהירות נוצרים גבישי קרח קטנים בתוך סיבי השריר ולכן הפגיעה בתכונות הפיזיקליות קטנה יותר מאשר הקפאה איטית בה גבישי קרח גדולים עשויים לקרוע את הסיבים, אובדן המשקל בהפשרה (טפטוף) גדול יותר כשההקפאה איטית. לכן, משתדלים המפעלים להקפיא את הבשר בשיטות מהירות, קצב הקפיאה תלוי בטמפרטורת המקפיא, בגודל הנתח ובצורתו. עם זאת, החזקת הבשר הקפוא בטמפרטורה גבוהה מדי ושינויי טמפרטורה עשויים לגרום לגדילת גבישי הקרח (כך שעולה איבוד המים בהפשרה) ולדהנטורציה של חלבונים. מידת איבוד המים בהפשרה תלוי גם בקצב ההפשרה, משך האחסון בהקפאה, שטח הפנים של הנתח ומידת הכיווץ של השריר בשחיטה ובתחילת ההקפאה. בשר בקר ישמור על איכות טובה כשנה בהקפאה אם הטמפרטורה נשמרת בין 18°- ל-23°-. כדי למנוע התייבשות ושינוי צבע בזמן האחסנה בהקפאה האריזה צריכה להיות הדוקה: למנוע דיפוזיה של מים וחדירת חמצן.

תזונה

הבשר עשיר בחלבון, בשומן ובפרט בשומן רווי, בברזל ובוויטמינים שונים, דוגמת B12. בבשר כמות זעירה של פחמימות המאוחסנות כגליקוגן.
הברזל, המצוי בכמות גבוהה בבשר אדום, בדגים ובבשר עוף מהווה תוסף תזונה חשוב לגוף. כמות נמוכה מדי של ברזל גורמת לאנמיה – ירידה בכמות ההמוגלובין בתאי הדם האדומים, כמו גם לירידה במספר תאי הדם האדומים. אף שניתן לצרוך ברזל גם ממקורות צמחיים, כגון קטניות, ברזל שמקורו בבעלי חיים נספג בצורה קלה יותר בגוף.

הבשר בשפה

המילה בשר מככבת בביטוים רבים. באופן טבעי, בהיות האדם "בשר ודם" משמשת המילה בשר כתחליף למילה אדם כאשר רוצים לצמצם את מהותו של האדם, למשל בביטוים: "בשר טרי" (חיילים טירונים או אסירים חדשים בבית הסוהר), "בשר תותחים", "תאוות בשרים" (תאווה גשמית למין). בתנ"ך מופיע מספר פעמים הביטוי "כל בשר" או "כל הבשר" במשמעות "כל האנשים ובעלי החיים".
צילום עיתונות

היסטוריה

פרסומם של צילומים לצד הטקסט בעיתון התאפשר הודות להתפתחויות הטכנולוגיות שהתרחשו בין השנים 1880–1897. עד לאותו הזמן העיתונים אוירו בתחריטים שהועתקו מצילומים.
ב-4 במרץ 1890 פרסם העיתון "דיילי גראפיק" (Daily Graphic) הניו יורקי את הצילומים הראשונים שהופיעו בעיתונות בטכניקה של הדפס רשת (במקום התחריט).
ב-1907 הומצא הטלפרינטר, שאיפשר הפצת תצלומים של חדשות "חמות" כמעט במהירות הפצה של טקסטים כתובים.
עם שכלול חומרי הצילום ניתן היה להרבות בתצלומי פעולה בסיוע נורות מבזק בתנאי תאורה גרועים.
באותן שנים הונהג באירופה חוק חינוך חובה שהביא לגידול במספרם של יודעי קרוא וכתוב (אם כי ברמה נמוכה). יחד עם המשך הפיתוחים באמצעי הדפוס ובמצלמות נוצרו התנאים ליצירת השבועונים המצולמים ואיתם שנות הפריחה של צילום העיתונות.

שנות הפריחה

ראשיתם של השבועונים המצולמים הייתה במחצית שנות ה-20 של המאה ה-20 בגרמניה.
המגזין המצולם הראשון היה ה"ברלינר אילוסטרירטה צייטונג" (Berliner Illustrirte Zeitung - "העיתון המאויר של ברלין"), שהחל להופיע ב-1928. במהלך שנות ה-30 כבשו השבועונים המצולמים גם את אירופה ואת ארצות הברית. המו"לים של השבועון "טיים" הוציאו את "לייף" ב-1936, המתחרים הוציאו לשוק את "לוק" שנה לאחר מכן. "פיקצ'ר פוסט" ו"אילוסטרייטד" הופיעו בבריטניה ב-1938 וב-1939 בהתאמה. ה"פארי מאץ'" (Paris Match) ראה אור לראשונה ב-1949.

השפעת הטכנולוגיה החדשה

המצאות טכנולוגיות שפותחו החל משנות ה-60 כגון המבזק האלקטרוני, הפוקוס האוטומטי, עדשות טובות יותר ומצלמות קלות וקטנות יותר, חיזקו את תפקידו של צלם העיתונות והפכו את הצילום לקל יותר.
המצאת המצלמות הדיגיטליות המאפשרות צילום של אלפי תמונות על כרטיס זיכרון יחיד שחררה את הצלמים מהמגבלות הכרוכות בהחלפת הסרט במצלמה. התוכן נותר האלמנט החשוב ביותר בצילום העיתונות, אך יכולות הצילום וההפצה התרחבו בצורה משמעותית.

צילום העיתונות בעולם האמנות

משנות ה-70 המאוחרות, צילום עיתונות וצילום תיעודי קיבלו מקום בגלריות ובמוזיאונים לצד צילום אמנותי.
פרויקט תת-קרקעי 131

פרויקט תת-קרקעי 131 הוא מערכת מנהרות במחוז הוביי בסין שנבנתה בסוף שנות השישים ותחילת שנות השבעים כדי לשמש כמקלט גרעיני עבור מפקדת הפיקוד של צבא השחרור העממי הסיני במקרה של מלחמה גרעינית. המתקן מעולם לא הושלם או הושמש במלואו, והוא פתוח למבקרים כאטרקציה תיירותית.

מקום

הפרויקט ממוקם בעיירה Gaoqiao שבגזרת Xian'an, במחוז הוביי. מדובר על מיקום שנמצא כ-15 ק"מ מזרחית לאזור העירוני של Xianning ו-80 ק"מ דרומית לווהאן.

היסטוריה

עם התגברות המתח בין סין לברית המועצות בשלהי שנות השישים, מנהיגי סין חשבו כי נכון לבנות מספר מתקנים תת-קרקעיים כדי להגן על האוכלוסייה הצבאית, כמו גם על גופי הפיקוד והבקרה שלה, במקרה של סכסוך גרעיני. הידוע ביותר מבין מתקנים אלה הוא העיר התחתית של בייג'ינג.
ב־31 בינואר 1969 התקבלה החלטה להקים מטה פיקודי מחתרתי לצבא המדינה; שם הקוד "131" לפרויקט נובע מתאריך זה, 01-31. הרמטכ"ל במחלקת המטה הכללי של הצבא לשחרור העם, גנרל הואנג (黄永胜) עצמו היה אחראי על הבנייה.
במסגרת הפרויקט הוקמה מערכת מנהרות עם חדרי ישיבות, משרדים למפקדים הבכירים (כולל המפקד הראשי, מאו דזה-טונג), מרכז תקשורת וכו'. מתחת לגבעות באזור הוקמו המנהרות ומעל פני השטח נבנו וילות עבור מאו דזה-טונג וסגנו. עם זאת, לאחר מותו של לין ביאו ומעצרו של הואנג יונגשנג בספטמבר 1971, הפרויקט הסתיים, והוא מעולם לא הושלם. לא מאו ולא לין ביאו ביקרו באתר מעולם.
על פי דיווחי מערכת המנהרות אורכה 456 מטרים, ועלותה מוערכת ב-130 מיליון יואן.

מצב נוכחי

בשנת 1981, אתר פרויקט 131 הועבר לידי הרשויות האזרחיות בעיר Xianning, בה הוא נמצא. בית-יוקרה ומתקן כנסים הוקם מעל פני האדמה, בעוד מערכת המנהרות הפכה לאטרקציה תיירותית. נכון לקיץ 2008, החדרים התת-קרקעיים חשופים ברובם, מעוטרים בשלטים המתארים את השימוש המיועד לכל חדר, רהיט תקופתיים וכמה מפות העוסקות בהיסטוריה הצבאית של סין. יש גם כמה תערוכות ( תגי מאו, פוסטרים וכו ') בביתנים שעל פני השטח. בניגוד לביתנים והווילות, המנהרה עדיין נחשבת לפרויקט צבאי ולכן סגורה למבקרים שאינם סינים (עדכנית לאפריל 2009).
קברו של הואנג יונגשנג נמצא גם הוא באתר.
יוסף מוהליבר

ביוגרפיה

מוהליבר נולד לשלמה בעיר ראדום שבאזור פולין (אז תחת שלטון האימפריה הרוסית), נכדו וחניכו של רבי שמואל מוהליבר. נסמך לרבנות, למד שפות ונשלח על ידו סבו ללימודים בבית הספר הגבוה לחקלאות במונפלייה שבצרפת. במהלך לימודיו היה מייסדי אגודת "עתידות ישראל", במשותף עם חיים מרגלית קלווריסקי ויהושע בוכמיל. בשנת 1894 הוסמך כאגרונום ועבר לקניגסברג שבגרמניה, שם סיים בשנת 1900 לימודי דוקטורט בפילוסופיה ופדגוגיה. במהלך תקופה זו ייצג את סבו כציר בקונגרס הציוני הראשון (1897).
בשובו לפולין היה פעיל בחוגים הציוניים בביאליסטוק, שבה שימש רב מטעם בין השנים 1902–1915. מוהליבר ניהל את חברת "צדקה גדולה" ושימש יו"ר אגודת "חובבי שפת עבר", ניהל את תלמוד התורה על שם קלונימוס זאב ויסוצקי והביא לייסוד ספרייה ציבורית בעיר. לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה וכיבוש העיר על ידי גרמניה, נמלט לאודסה וחי בה בין השנים 1916–1920. באותה עת נוסד בה בית מדרש עברי למורים מרשת "תרבות", ומוהליבר התמנה למנהלו. בשנת 1918 השתתף באספה הלאומית היהודית (שבעקבות "חוק האוטונומיה הלאומית" שחוקקה הרפובליקה העממית של אוקראינה) בקייב.
עם סגירת בית המדרש על ידי השלטונות בשנת 1920, עלה מוהליבר לארץ ישראל ושימש בירושלים סגן מנהל בית המדרש העברי למורים (1920–1923) ומחליפו של שלמה שילר כמנהל הגימנסיה העברית בירושלים (1923–1943). פעילותו הציבורית נמשכה כיו"ר הציונים הכלליים ב' בירושלים ויו"ר מרכז הסתדרות המורים. מטעם הוועד הפועל הציוני נבחר ליו"ר הוועדה לסידור החינוך. בשנת 1931 השתתף כציר בקונגרס הציוני הי"ז.
ויטליס אסטפייבס

קריירה קבוצתית

אסטפייבס שיחק ב-8 קבוצות: FK דאוגבה, סקונטו ריגה (ארבע קדנציות), אוסטריה וינה, בריסטול רוברס, אדמירה ואקר, רובין קאזאן, אולימפס JFK וונטספילס. בקריירה הקבוצתית יש לו 431 משחקים ו-109 שערים. בקריירה הבינלאומית יש לו 16 שערים ו-167 הופעות.

קריירה בינלאומית

אסטפייבס היה קפטן נבחרת לטביה ונחשב שיאן ההופעות בנבחרת וגם שיאן ההופעות באירופה. אסטפייבס שיחק עם הנבחרת ביורו 2004.
מוחמד חסנין הייכל

מוחמד חסנין הייכל (בערבית: محمد حسنين هيكل; 23 בספטמבר 1923- 17 בפברואר 2016), עיתונאי, עורך, פרשן פוליטי וסופר מצרי. היה עורך היומון המצרי אל אהראם ואיש סודו של נשיא מצרים, גמאל עבד אל נאצר.

ביוגרפיה

הייכל החל את הקריירה העיתונאית שלו בגיל 18, בשבועון רוז אל-יוסוף. מ-1945 כתב בשבועון אח'באר אל-יום וב-1948 היה כתב צבאי של השבועון אח'ר סאעה, ובמסגרת עבודתו התלווה למתנדבים המצרים שלחמו בארץ ישראל.
המאמרים של הייכל משכו את תשומת הלב של הקצינים החופשיים (מי שעתידים לחולל את מהפכת הקצינים החופשיים), והוא הוזמן והשתתף בכמה דיונים של התא החשאי. כך נפגש עם נאצר, ובין השניים התפתחה ידידות שהחזיקה מעמד עד למותו של נאצר ב-1970. לאחר מהפכת הקצינים החופשיים התמנה לעורך השבועון אח'ר סאעה, ומאמריו בעיתון זה היוו שופר לביטוי עמדות השלטון. בהמשך עבר לניהול העיתון אל-אח'באר, וב-1957 התמנה לעורך אל אהראם. בהנהגתו הפך אל אהראם לעיתון מהחשובים בעולם הערבי. טוריו בעיתון הוקראו באופן תדיר ברדיו קהיר ודבריו נחשבו למעידים על דעותיו של נאצר.
הייכל חיבר ספרים רבים בתחום הפוליטי, ובהם ספר שתורגם לעברית, הספינקס והקומיסר, תרגום מאנגלית - איה סלע, הוצאת עם עובד, תשמ"א.
שמן תעשייתי

שמן הוא תרכובת פחמימנית בעלת שרשרת פחממנים ארוכה. 
כמעט כל השמנים המשמשים לסיכה, הגנה ושיכוך זעזועים בתעשייה הם תזקיקי נפט. שמנים אלו מיוצרים בצמיגויות שונות: החל מהגריז הסמיך ועד לשמנים דקים המשמשים לסיכוך חלקים עדינים. לעיתים מוספים לשמן תוספים שונים, כגון גרפיט והמתכת מוליבדן, לשיפור תכונות הסיכוך ועמידותו בטמפרטורות גבוהות.
בשל תכונותיו דוחות המים של השמן, רווח השימוש בו להגנת חלקי מתכת מפני חלודה, למשל בכלי נשק.
שמן תעשייתי הוא אחד המרכיבים העיקריים בתרסיס השימון הנפוץ WD-40.
קראמטורסק

היסטוריה

במאה ה-18 החלו להתיישב ביישוב קוזקים. בשנת 1868 חובר היישוב לקו מסילת הברזל, והוקמה בו תחנת הרכבת קראמטורסקיה. בשנת 1878 הוקם ביישוב בית חולים, ובשנת 1897 הוקמו בו סניף דואר ראשון ובית מרקחת. שנה מאוחר יותר חובר היישוב לטלגרף. ב-17 ביולי 1932 קראמטורסק קיבלה מעמד של עיר, וחמש שנים מאוחר יותר החל לפעול בעיר טרמוואי.
ב-2 באוקטובר 1941, במהלך מבצע ברברוסה, הופצצה העיר לראשונה בידי הגרמנים, וב-28 באוקטובר 1941 נכבשה על ידם. בתקופת הכיבוש הטילו הגרמנים גזירות שונות על יהודי העיר, וריכזו אותם בגטו מוקף גדר תיל שהוקם בה. כתוצאה מרעב, ממגיפות וממעשי התעללות, מתו רבים מיושבי הגטו, ועד ה-26 בינואר 1942 נרצחו כל יושביו בידי הגרמנים. 
ב-5 בפברואר 1943 נהדפו הכוחות הגרמנים מן העיר. אך כעבור כשלוש שבועות נכבשה שוב על ידם במהלך קרב חרקוב השלישי.
ב-6 בספטמבר 1943 שוחררה העיר סופית על ידי הצבא האדום.
באפריל 2014 העיר הפכה לאחד המרכזים של מלחמת האזרחים באוקראינה. ב-5 ביולי 2014 כוחות הבדלנים הפרו-רוסים עזבו את העיר, ועל בניין העירייה הונף דגל אוקראינה.
זסלאוויה

תולדות היישוב

היישוב נוסד בשנת 985 לספירה, בידי ולדימיר הראשון, נסיך קייב. במהלך הרפורמציה הפרוטסטנטית הייתה העיירה למרכז קלוויניזם.

יהודי זסלאוויה

טרם פרוץ מלחמת העולם השנייה חיו בעיירה כ-250 יהודים, ופעל בה בית ספר יידי.
ב-28 ביוני 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו הטילו על יהודיה גזירות שונות, ובהן חובת ענידת טלאי צהוב וחובת ביצוע עבודות כפייה.
בספטמבר 1941 רוכזו יהודי העיירה, לצד יהודי כפרי הסביבה, בגטו שהוקם במבנה אחד בה, אשר הוקף בגדר תיל. ב-26 בספטמבר 1941 נשרפו חיים בגטו 12 יהודים, ולמחרת נרצחו בו 8 יהודים נוספים.
ב-29 בספטמבר 1941 נערכה בגטו אקציה, בה הובלו כ-100 יהודים ליער סמוך, שם נרצחו. 35 נשים יהודיות שנותרו בגטו נרצחו ב-29 באוקטובר 1941 בסמוך לתחנת הרכבת האזורית.
אבא כהן ברדלא

אַבָּא כֹּהֵן בַּרְדְּלָא היה חכם, מאחרוני תקופת התנאים. השם "ברדלא" הוא צירוף של "בר דלא", ובכמה מקומות הוא מוזכר "אבא כהן 'בן דליה'. קיים ספק אם זהו שם אביו או שם מקומו - 'ברדלה'.
יש משערים ש"בן דליה" פירושו שהיה כהן ממשמרת דליה. מאמריו מועטים וכמעט כולם באגדה.
בדרך כלל דבריו נמסרים על ידי אמוראים: רבי יוחנן, ריש לקיש ועוד. האמורא רבי ינאי חולק עליו בהלכה מסוימת. מאידך, הוא מופיע כבר במקורות תנאיים ומצוטט על ידי התנא אבא יוסי בן חנן איש ינוח, ומכאן שהוא מאחרוני התנאים.
אורי עופר

אורי עופר (נולד ב-14 ביוני 1937) הוא יועץ תיאטרון מקצועי, מפיק מופעי תרבות גדולים, לשעבר המנהל הכללי של התיאטרון הקאמרי, ומיוזמי ומייסדי האופרה הישראלית החדשה והמשכן לאמנויות הבמה בתל אביב ומנהלם הראשון.

ביוגרפיה

נולד בירושלים למשפחת הירש. התחנך ולמד בירושלים בבית הספר היסודי בית הכרם ובבית חינוך תיכון. התגייס לנח"ל והיה חבר קיבוץ יזרעאל. בשנים 1963–1967 היה סגן מנהל מרכז ההסברה במשרד ראש הממשלה. בשנים 1967–1986 היה המנהל האדמיניסטרטיבי והמנהל הכללי של התיאטרון הקאמרי. בתקופתו עלתה הרמה המקצועית של התיאטרון לרמה של טובי התיאטרונות בעולם. היה שותף להפקה של מחזותיו של אחד מגדולי מחזאי ישראל בכל הזמנים - חנוך לוין - ביניהם מלכת האמבטיה 1970, יעקובי ולידנטל 1972 וסוחרי גומי 1972, יסורי איוב 1981, הזונה הגדולה מבבל 1982. בשנים 1986–1996 הקים וניהל את האופרה הישראלית החדשה ואת המשכן לאמנויות הבמה בתל אביב. במקביל היה המנהל הכללי של המשכן לאומנויות הבמה. הוא כתב את הפרוגרמה להקמת המשכן וניהל את הקמתו ותפעולו בשנתו הראשונה. שמש כיו"ר ועדת הפרסים של האקדמיה הישראלית לתיאטרון. 
מאז שנת 1996 יועץ תיאטרון ומפיק מופעי תרבות גדולים. בתפקידו כיועץ תיאטרון סייע בין השאר להקמה והתחדשות: אולמי התיאטרון בבית ציוני אמריקה, בית שמואל  בירושלים, התיאטרון הקאמרי החדש; היכלי התרבות בראשון לציון, באשקלון, יבנה, מעלות, טבריה; המשכן לאמנויות הבמה בבאר שבע; היכל אומנויות הבמה בהרצליה. הוא עוסק עתה בין השאר בייעוץ להקמת היכלי התרבות באשדוד, ביבנה, ברחובות, בטבריה, בצפת, בכפר סבא, במעלות ועוד. משמש כיועץ תיאטרון למפעל הפיס.
מאז שנת 1996 השתתף בהפקת מופעי אומנות גדולים כמו עלובי החיים בשנת 1999 בשיתוף עם המשכן לאמנויות הבמה; פורגי ובס 2001 ונבוקו 2003 בשיתוף עם האופרה הישראלית. הוא השתתף במסגרת צמח/עופר הפקות בע"מ בהבאה לישראל של הופעות של להקת בוריס אייפמן מסנקט פטרסבורג (2000-2013), להקת המחול של מרתה גרהם מניו יורק, להקת המחול אלווין איילי (2008-2012), מאמה מיה 2007, סיפור הפרברים 2009, המחזמר קורוס ליין 2011 ואחרים. 
במאי 2013 הוענק לו פרס הוקרה על תרומה מיוחדת לתיאטרון הישראלי והאופרה. בשנת 2017 הוענק לו תואר יקיר העיר תל אביב-יפו.

חייו האישיים

אורי עופר נשוי ואב לשלושה.
שבתאי טל

ביוגרפיה

נולד ברמת גן.
לאחר שחרורו מצה"ל החל ללמוד עיצוב גרפי באקדמיה לאמנות "בצלאל" בירושלים. במקביל ללימודיו עבד כצלם בעיתון הסטודנטים "פי האתון." בשנת 1959, בהשראת הצלם דוד רובינגר אותו פגש בירושלים, החליט להתחיל לעבוד כצלם עיתונות עצמאי. לאחר שצילומיו התפרסמו בעיתונות הארצית והבינלאומית, הקים טל ב-1966 את סוכנות הצילום "ניוזפוט", עם הצלמים נחום גוטמן ודניאל רוזנבלום.

במהלך מלחמת ששת הימים גויס כצלם ליחידת דובר צה"ל וצילומיו התפרסמו במגזינים ברחבי העולם, לרבות השבועונים "טיים" ו"לייף". במלחמת יום הכיפורים התלווה כצלם לאלוף אריאל שרון ותיעד את ימי המלחמה של אוגדה 143 עליה פיקד שרון. רבים מצילומיו התמקדו בדמות האדם בשדה הקרב, ותיעדו את פני הלוחמים, השבויים המצרים וגילויי השמחה על השיבה הביתה מן השבי. מבחר מצילומיו אלה הוצגו בתערוכת יחיד בשם "אדם בקרב" במוזיאון היהודי בניו יורק בשנת 1974, ושנה לאחר מכן בירושלים. בשנת 2003, במלאת 30 שנה למלחמה, הוצגה התערוכה שוב בגלריית החלונות בתל אביב, ובשנת 2013, במלאת 40 שנה למלחמה, הוצגה שוב במרכז יצחק רבין. 
בשנת 1968 החל טל לצלם עבור השבועון הגרמני היוקרתי "שטרן", וב-1979 מונה לראש המשרד של השבועון בישראל. במסגרת עבודתו תיעד עבור השבועון אירועים היסטוריים רבים, בהם: השיחות לקראת הסכם השלום בין ישראל למצרים (1979-1978), מלחמת לבנון הראשונה (1982), בה גם נפצע במהלך עבודתו כצלם בפאתי ביירות, האינתיפאדה הראשונה (1987) וישראל במלחמת המפרץ (1991). טל תיעד במצלמתו עבור ה"שטרן" גם את פלישת טורקיה לקפריסין (1974) ואת שלהי מלחמת וייטנאם (1975). ב-1979 היה ממקימי "אגודת כתבי החוץ בישראל" (FPA), יחד עם עיתונאים עמיתים, והיה גם חבר בהנהלתה. 
בשנת 1971 צילם את אחת התמונות המפורסמות ביותר של דוד בן-גוריון בעת שנכח בוועידת מפלגת העבודה בבנייני האומה בירושלים. טל צילם את התמונה מרחוק, עם עדשת 500 מ"מ. הצילום של בן-גוריון הנשען בסנטרו על ידיו, הפך לאייקון תרבותי, הודפס ככרזה של מרכז ההסברה וזכה לתפוצה ופרסום אדיר כצילום האולטימטיבי של דוד בן-גוריון. 
באותה שנה (1971), במסגרת כתבה עיתונאית, צילם את מאיר לנסקי שעלה להר הזיתים על מנת לחפש את קבר סבו, ולאחר מכן בכותל המערבי. סדרת הצילומים הזו הידקה את הקשר בין לנסקי לבין טל, וב-1975 נעתר לנסקי לבקשתו של טל להעניק ראיון בלעדי לשבועון "שטרן" מביתו שבפלורידה, ראיון שנגנז בסופו של דבר, ולא פורסם מעולם, לאחר שלנסקי חזר בו מהסכמתו הראשונית לפרסום הראיון מסיבות לא ברורות. 
בשנת 2000 התבקש על ידי משטרת ישראל לנהל את הכיסוי של התקשורת הזרה לאירועי מיסת חג המולד בגליל בעת ביקור האפיפיור יוחנן פאולוס השני. לאור הצלחת הסיקור, התבקש להמשיך לשרת כמתנדב בדוברות המשטרה. בשנת 2007 הגה והקים שבתאי את "יחידת התיעוד הלאומית" – יחידת צלמי וידאו מתנדבים ומתנדבות במסגרת המשמר האזרחי של משטרת ישראל, שיעודה תיעוד אירועים בעלי משמעות לאומית לצורכי הסברה בעולם. טל פיקד על היחידה עד לפרישתו בדרגת ניצב-משנה בשנת 2017.
מתגורר בתל אביב יפו. נשוי ואב לשלושה ילדים. בתו היא השחקנית יעל טל.
קבוצת המיקוח

בתורת המשחקים, קבוצת המיקוח היא פתרון קבוצתי בעל דרישות חלשות יותר מאשר הליבה, אשר ממליץ על פתרון לכל מבנה קואליציוני.
למושג הפתרון ליבה יש חיסרון. ישנם מקרים שבהם דרישות הליבה חזקות מדי ונוצר מצב שאין וקטור תשלומים המקיים את דרישות הליבה. לכן יש צורך להסתכל במושג פתרון שדרישותיו אמנם חלשות יותר אך הוא מספק פתרון לכל מבנה קואליצוני. מושג פתרון זה נקרא קבוצת המיקוח.
קבוצת המיקוח מכילה את הליבה אבל היא יכולה להכיל גם וקטורי תשלומים מחוץ לליבה.

דוגמה

קבלן צריך שני עובדים כדי לבנות קיר והוא פונה לאבנר, ברוך וגידי בהצעה ששניים מהם יעבדו עבורו. מכיוון שאבנר יותר מנוסה מאשר ברוך וגידי הוא יסיים את העבודה מהר יותר מהשניים האחרים. לכן הקבלן ישלם  ש"ח לזוג הכולל את אבנר וברוך או גידי ו- ש"ח לזוג ברוך וגידי.
נניח כי אבנר וברוך מחליטים ליצור קואליציה, לקבל את הצעת העבודה ולא לשתף את גידי ברווח. כיצד הם יחלקו את הרווח?
נניח ואבנר יציע לברוך לחלק את הרווח כך: , כלומר  ש"ח לאבנר ן- ש"ח לברוך. ברוך לא יהיה מרוצה כי באפשרותו להציע לגידי ליצור קואליציה ולחלק את הרווח . גידי לבטח יסכים וברוך ירוויח יותר מאשר בהצעתו של אבנר.
זהו ערעור של ברוך נגד הצעתו של אבנר.
גם אבנר יכול לערער ולהציע לגידי חלוקה של , אך ברוך יחסום אותו על ידי אותה הצעה של  לגידי. זהו ערעור לא מוצדק כי לברוך יש ערעור נגדי. מצד שני, ערעורו המקורי של ברוך הוא מוצדק, כי אם אבנר יציע לגידי חלוקה בה גידי מקבל לפחות  ש"ח, אבנר כבר יקבל פחות מה- בהצעתו ואין לאבנר ערעור נגדי.
אם נוצרת קואליציה של אבנר וברוך עם החלוקה , לאף שחקן אין ערעור מוצדק: אם למשל ברוך יציע לגידי ליצור קואליציה עם החלוקה  אז אבנר יציע לגידי את החלוקה  כערעור נגדי. אם אבנר יערער ויציע לגידי חלוקה של , ברוך יחסום אותו עם הערעור הנגדי .
עבור הקואליציה של אבנר וברוך, החלוקה  של הרווח היא החלוקה היחידה בה לאף אחד מהם אין ערעור מוצדק וזהו פתרון קבוצת המיקוח עבור מבנה קואליציוני זה.
קול דויד

"קול דויד" היא פינת השידור בשפה העברית של רדיו איראן, שבה משודרים דברי תעמולה המיועדים למאזינים במדינת ישראל.
במשך שלושה עשורים, החל משנות ה-50 של המאה ה-20, שררו יחסי ידידות בין ישראל לאיראן. נציגים דיפלומטיים רשמיים ובלתי רשמיים ייצגו את האחת כלפי השנייה, ובין שתי המדינות נוצרו קשרים ביטחוניים ומסחריים. מנהיגי ישראל אף דיברו על "ברית הפריפריה" של המדינות הלא ערביות במזרח התיכון, ישראל, טורקיה ואיראן. לאחר המהפכה האיראנית של שנת 1979 חל מפנה לרעה ביחסי ישראל-איראן, ואיראן הפכה למדינה עוינת לישראל. לשיא השפל הגיעו היחסים בשנת 2005, עם בחירתו של מחמוד אחמדינז'אד לנשיא איראן, אז הפכה איראן למעשה למדינת אויב, שנשיאה קורא להשמדת מדינת ישראל וחותר לייצור נשק גרעיני.
כדוגמת מדינות אויב ערביות, בעבר ובהווה, ששידרו דברי תעמולה בשפה העברית המיועדים למאזינים בישראל, כ"קול הרע"ם מקהיר" ו"השידור העברי מרדיו קול דמשק", מצאה איראן לנכון לשדר, במסגרת שידורי החוץ של רדיו איראן, דברי תעמולה בעברית.
ב-11 ביוני 2002 החל הרדיו הממלכתי האיראני לשדר מטהרן שידור עברי יומי בן מחצית השעה, שכונה בשם "קול דויד". לתחנה אף אתר אינטרנט בשפה העברית, שבו מוגדר השידור העברי כ"קול האמת, הצדק והשלום". השידור נעשה בגלים קצרים, שיטת שידור למרחק רב שהייתה מקובלת בעבר לשידורים לארצות חוץ והפכה כמעט לבלתי רלוונטית בעידן האינטרנט.
אתר האינטרנט של ה-BBC מסר מפי כתבו בטהרן כי השידור העברי מאיראן הוא צעד גומלין של האיראנים מול שידורי קול ישראל בשפה הפרסית, הזוכים להאזנה רבה באיראן, ביחד עם שידורי קול אמריקה, ה-BBC ושאר תחנות השידור הזרות.
העברית שבפי השדרים נשמעת במבטא פרסי, וככל הנראה נמצאים בהם גם יהודים איראנים. 
מנהל השידור אמיר בהג'תי הסביר בראיון לעיתון ירדני, שהובא באתר האינטרנט בעברית של הקהילה היהודית בטהרן, כי השידור נקרא על שמו של דוד המלך, שהיה "נעים זמירות".
בניגוד לסגנון המקובל בכלי התקשורת האיראנים, השידור קורא לישראל בשמה ולא בכינוי "היישות הציונית". יחד עם זאת אין הוא משתמש בביטוי "עולים", אלא בביטוי "מהגרים", ולמשרד הביטחון הישראלי הוא קורא "משרד המלחמה".
התחנה משדרת פעם ביום במשך חצי שעה, בין השעות 12:00 ל-12:30 לפי שעון גריניץ' ושידור חוזר בין השעות 4:30 ו-5:00 לפי שעון גריניץ'.
אוסטרקון

אוֹסְטְרָקוֹן (מיוונית: ὄστρακον) הוא שבר של כלי חרס שנמצאה עליו כתובת כלשהי.
בארכאולוגיה מכנים כך שברים של לוחות וכלי חרס שעליהם נהגו לכתוב ולצייר בימי קדם. הכתיבה נעשתה על ידי חריתה או בדיו. כתבו עליהם רשימות שונות, תעודות ומסמכים ואף מכתבים אישיים.
בארץ ישראל נמצאו אוסטרקונים רבים הכתובים בעברית מקראית. אוסטרקונים מפורסמים שנמצאו בארץ הם: חרסי שומרון מהמאה ה-8 לפנה"ס, מכתבי ערד וחרסי לכיש מהמאה ה-6 לפנה"ס. שברי חרס כאלו שימשו להפלת הגורלות במצדה, למשל.
אחד האוסטרקונים הקדומים ביותר נתגלה בחירבת עזבת צרטה שבתחום ראש העין, ובו האלפבית העברי.
ב-2008 התגלה אוסטרקון בן חמש שורות במבצר האלה שבעמק האלה, ובו מופיעות המילים: שופט ומלך, בכתב הנראה כאחד הקדומים שנתגלו עד כה.
ביוון העתיקה אוסטרקון שימש גם כפתק הצבעה בבחירות.
אלנוס לבן

תיאור

זהו שיח גדול או עץ נשיר קטן עד בינוני בגובה בין 15 ל-20 מטרים, מקסימום 25 מטרים.
לאלנוס הלבן יש מערכת שורשים רדודה המתפרשת לרוחב למרחק שבין 2 ל-3 מטרים ולעומק של 90 סנטימטרים. באזורים לחים במיוחד מייצר הצמח שורשים אדוונטיביים ההופכים לשורשים יונקים התומכים בצמח.
קוטר הגזע 40 סנטימטרים, וקליפתו חלקה בגוון אפור, אפילו בעצים מבוגרים. לעץ יכול להיות גזע בודד או שהגזע מתפצל למספר גזעים, שמהם מתפצלים ענפים רבים ונוף עבות. אורך חייו בין 60 ל-100 שנים.
הענפים הצעירים בגוון ירוק-אפור עד חום-אדמדם, שעירים בקצוות. העלים מסורגים, סגלגלים בגוון ירוק מט. הפטוטרת באורך 2 עד 3 סנטימטרים. הטרף באורך 5 עד 11 סנטימטרים וברוחב 4 עד 8 סנטימטרים. העלים נושרים בסתיו כשהם ירוקים עדיין. במקומם נוצרים שני עלי-לוואי שעירים שגם הם נושרים.
העץ הוא צמח חד-ביתי המופרה באמצעות הרוח. הפרחים הם תפרחת של עגילים, המופיעים בתחילת האביב לפני שהעלים צומחים. הפרחים הזכריים צומחים באשכול של שלושה עד חמישה עגילים באורך בין 7 ל-9 סנטימטרים. בכל פרח ארבעה אבקנים, תחילה אדמדמים ואחר כך צהובים וארבעה עלי עטיף.
אורכו של עגיל הפרחים הנקביים הוא עד 1.5 סנטימטרים ורוחבו סנטימטר. צבע הפרחים חום אדמדם, הם חרוטיים באורך 13–16 מילימטרים וקוטרם כסנטימטר. הפרחים מבשילים במחצית השנייה של ספטמבר ואז יש בבסיסם קשקשים מעוצים כהים.
הזרעים נוצרים חודשיים אחרי ההפריה. הם קטנים באורך 2 מילימטרים בצבע חום בהיר המוקפים בכנף צרה.

אקולוגיה

אלנוס לבן הוא עץ הגדל במהירות, הזקוק לאור שמש והגדל היטב על קרקעות דלות. במרכז אירופה, הוא גדל על אדמות סחף לאורך פלגי ההרים והנחלים, בגבהים שעד 1,500 מטרים. עם זאת, הוא איננו דורש קרקע לחה ויכול גם לגדול בערימות סלעים ומדרונות סלעיים. בקצה הצפוני של תחום התפוצה שלו הוא מין עץ נפוץ ביערות, בשדות נטושים ובגדות האגמים בגובה פני הים. כמה מינים של פרפרים משתמשים באלנוס הלבן כמזון לזחליהם. באזור הטייגה של קנדה העץ צומח בחברת אשוחית שחורה (Picea mariana) בחברת היערות המכונים "אשוחית שחורה/אלנוס מנומר".

ברפואה

פדונקולגין (Pedunculagin) הוא אלגיטאנין (ellagitannin), סוג של טאנין, המופק מאלנוס מנצ'ורי (A. hirsuta var. microphylla) שבניסיונות על בעלי חיים הוכיח יעילות בריפוי דלקת עור אטופית.

שימושים

העץ כמעט חסר ערך כלכלי. העץ דומה לעץ של אלנוס שחור (Alnus glutinosa), אבל הוא בהיר יותר, המרקם פחות גרגרי והוא מבריק יותר.
בני הזוני השתמשו בקליפה של תת-המין tenuifolia על מנת לצבוע עורות איילים לגוון חום-אדמדם.
לעיתים משתמשים בעץ לייעור על קרקעות דלות אותן הוא מעשיר באמצעות קיבוע חנקן אטמוספירי באמצעות חיידקים מהמין Frankia alni השוכנים בפקעיות השורש. כמו כן משתמשים בו לקבע מדרונות וסוללות עפר.