google/wiki40b huggingface dataset:
יצחק פאנר

יצחק פָּאנֶר (נכתב גם פנר; ביידיש: פּאַנער; בלועזית: Panner;‏ 1890 – 20 בספטמבר 1979‏) היה עיתונאי, משורר וסופר יידי אשר פעל במזרח אירופה, במחנות המעצר בקפריסין ובארץ ישראל.

תולדותיו


יצחק פאנר נולד ב-1890 בדוֹבּרוֹמיל שבגליציה. בגיל ארבע היגר עם הוריו לבוקובינה. עד גיל עשר למד ב"חדר" ואחר כך למד בבית הספר עממי רומני וסיים בו את לימודיו. בגיל 14 נסע עם אחותו המבוגרת לאמריקה, חלה שם מעבודה קשה וחזר הביתה. 
באותה תקופה החל ביצירה ספרותית. בתקופת השואה גורש עם רעייתו ובנו למחנה הריכוז שהוקם בטרנסניסטריה. שם הצליח לשרוד עם משפחתו, בין השאר בזכות עבודת חרט האומן של בנו, אשר הצליח להתפרנס מעיצוב אותיות במכונות כתיבה וכך הצליח להשיג קצת אוכל. ב-1949 עלה לישראל.
במחנה המעפילים בקפריסין היה ממייסדי התיאטרון היידיש, וכתב שירים ומחזות ביניהם את שיר המעפילים שהפך להמנון קפריסין וגם כתב לשחקנית מרים זוהר את המחזה הראשון. שירים נוספים "שטה אניה בים". את שיר המעפילים לפי לחן של ד"ר האקן, תרגם לעברית דב נוי.
בתחילת דרכו כיוצר פרסם שירים בעיתונים "פארווערטס" ו"צייט גייסט". אחר כך עבר לצ'רנוביץ והיה פעיל במועדון הספרותי ע"ש אליעזר שטיינברג, וכתב באופן קבוע בעיתון "צייטונג" שראה אור בעיר, ופרסם בו שירים ופיליטונים. היה ממייסדי עיתון הפועלים "צ'רנוביץ ארבטר בלטר" וערך שבועון ספרותי להומור ולסאטירה בשם "דער קאנטשיק". כן כתב בעתוני יידיש בניו יורק ובארגנטינה. בישראל כתב בעיתון היידי "לעצטע נייעס".
יצחק פאנר זכה ב"פרס מאנגר" לספרות יידיש. היה מזכיר בית לייוויק ופעל רבות לקידום מעמדם וקליטתם של סופרי יידיש בארץ.
בספרו "דווקא ציוני", בהוצאת ידיעות אחרונות בשנת 1999, מספר יצחק ארצי על פגישתו עם יצחק פאנר: "לקראת סוף ביקורי התארחתי בביתו של הסופר האידי יצחק פאנער. התחזית שלו לעתיד הייתה קודרת במיוחד. הוא האמין שהגרמנים והרומנים כאחד יחסלו את כל היהודים. על הסף פנה בבקשה אישית. "כתבתי שיר אחרון", אמר, "צוואתי הספרותית היא חזון על ארץ-ישראל. אנא העבר את השיר לבוקרשט. זו בקשתי האחרונה." התרגשתי מאד, אבל חששתי. אם אתפס ויתגלה בבגדי טקסט פיוטי, יחשדו השלטונות שזהו מסר מוצפן ויעצרו אותי כמרגל. לפתע נזכרתי בספרו של היינריך היינה "מסע בהַרץ". כאשר חשש להעביר חומר מסוכן מצרפת לגרמניה עלה בדעתו של המשורר הגרמני רעיון מבריק: "מה שיש בראשי אי אפשר ליטול ממני." הצעתי למשורר האידי ללמוד את השיר בעל-פה. "בבואי לבוקרשט ארשום אותו ואפקידו בארכיון", הבטחתי. שיננתי את שורות השיר שוב ושוב ומסרתי אותו לתעודתו מזכרוני. עד היום חקוקות המלים במוחי. "הרחק מכאן, הרחק מכאן, ישנה ארץ פלאות". אחר כך הגיע השיר ארצה עם אחד העולים. תחזיתו הקודרת של יצחק פאנער התבדתה. הוא ומשפחתו שוחררו ועלו ארצה. במשך שנים שימש כמזכירו האישי של הסופר הדגול שלום אש. כעבור שנים הולחן השיר בידי האמן לייבו לעווין ועד היום שרה אותו בתו הזמרת רות לעווין".
את השיר "וואיט פון דאנען" הזה שרו ברבות הימים גם הזמרות נחמה ליפשיץ ואסנת פז.
היה נשוי לפני צפורה, שנפטרה באביב 1968, ואב לבן, עזרא פאנר (נפטר בתשנ"א).
יצחק פאנר נפטר ב-1979, בגיל 89. נקבר בבית העלמין הדרום לצד רעייתו.
חוזיאש השני

חוּזִיַאש היה מלך החתים בתקופת הממלכה החתית הקדומה, במהלך המחצית השנייה של המאה ה-15 לפנה"ס.
חוזיאש היה המלך האחרון בתקופה הידועה בהיסטוריה החתית בשם "תקופת האופל", מכיוון שבמשך 100 שנים חילופי השלטון אינם ברורים. חוזיאש ירש את המלך זִידַנְתַש השני, אם כי לא ידוע טיב הקשר ביניהם. ייתכן שהוא המלך החתי שתחותימס השלישי פרעה מצרים טוען שקיבל מתנות ממנו. הא נרצח בידי מפקד המשמר שלו, מוותליש אשר הכריז על עצמו כמלך החדש. מוותליש עצמו נרצח מאוחר יותר, ותודחליאש הראשון הוכתר כמלך. לא ברור האם תודחליאש היה מייסד של שושלת חדשה, או שמא צאצא או קרוב משפחה של חוזיאש השני.
אדוארד אברט

חייו

אברט נולד בבוסטון שבמסצ'וסטס לאוליבר ולוסי אברט. סיים את לימודיו בבית הספר המקומי ובשנת 1811 סיים בהצטיינות יתרה לימודי תאולוגיה באוניברסיטת הרווארד. הוסמך בשנת 1814 לכמורה. לימים הוא הוסמך בגרמניה כדוקטור והיה אזרח ארצות הברית הראשון שהוענק לו דוקטורט. שימש פרופסור באוניברסיטת הרווארד לספרות יוון ובשנים 1846-1849 כיהן כנשיא האוניברסיטה.
בשנים 1825–1835 כיהן אברט כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית ובשנים 1836–1840 כמושל מסצ'וסטס. כמושל, הוחדרה על ידו בשנת 1852 שיטת החינוך הנהוגה בפרוסיה למערכת החינוך במדינה. בסיום תפקידו הוא התמנה לשגריר ארצות הברית בבריטניה (1841–1845), תוך שסירב בשנת 1843 למינויו לשגריר בסין. בשובו למדינה עמד בראש האוניברסיטה.
אברט מונה בשנת 1852 למזכיר המדינה של ארצות הברית, בעקבות פטירתו של דניאל ובסטר ועד לסיום כהונת הנשיא מילארד פילמור כעבור כחמישה חודשים. לאחר מכן הוא נבחר לסנאט וכיהן בו בשנים 1853–1854, עת התפטר. בסמוך להתפטרותו הוא הביע מחאה על פשרת מיזורי ובעד חופש דת של אזרחי ארצות הברית בשהותם מחוץ למדינה. בשנת 1860 הוא היה מועמד מפלגת האיחוד החוקתי לתפקיד סגן נשיא ארצות הברית.
ב-19 בנובמבר 1863 הוזמן אברט, שהיה ידוע בכושר נאומו ורהיטותו, לשאת את דבריו באספת ההקדשה של בית הקברות הלאומי לחיילים בגטיסברג שבפנסילבניה. נאומו היה האירוע העיקרי ביום ההקדשה וארך כשעתיים, אך דברי הסיכום של הנשיא אברהם לינקולן הוכתרו כאירוע מכונן בהיסטוריה האמריקנית ("נאום גטיסברג").
אברט נישא בשנת 1822 לשרלוט ברוקס ונולדו להם שישה ילדים, בהם חבר הקונגרס האמריקני ויליאם אברט.
ארי אבנר

ביוגרפיה

אבנר נולד ב-1925 בקובנה בירת ליטא, בנם של העיתונאי והסופר זלמן טראוב והזמרת יוכבד טראוב לוריא. בקיץ 1936 עלה לארץ ישראל עם הוריו, והמשפחה התיישבה בחיפה. בארץ היה אביו מנהל סניף עיתון "דבר" בחיפה. למד בגימנסיה ביאליק בעירו.
היה חבר ב"הגנה". היה מראשוני השידור העברי, בתחנת קול ירושלים, שהפכה לימים לקול ישראל.
משנת תש"ד (1944) ועד פרוץ מלחמת השחרור למד פילוסופיה, ספרות עברית ולשון עברית באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנותיה הראשונות של המדינה עבד במשרד החוץ בארץ ובצירות ישראל בבלגרד. בתחילת שנות השישים שימש כשליח בלונדון של ארגון "בר" להעלאת יהודי ברית המועצות.
היה ממקימי מפלגת רפ"י של דוד בן-גוריון. שימש ככותב הנאומים של ראש הממשלה לוי אשכול. היה יועץ מדיני בשגרירות בלונדון.
היה ממקימי הטלוויזיה ורשות השידור. שימש ככתב, עורך ומגיש חדשות. היה מקימי מחלקת החדשות של קול ישראל וממובילי דרכה. היה יועץ בכיר למנהלי רשות השידור לדורותיהם.
היה מתרגם, עורך ומבקר ספרות. בין היתר תרגם לעברית סונטות של שייקספיר. היה עורך ב"אנציקלופדיה יודאיקה" ברוסית. היה מרצה לעריכה לשונית באוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת תש"ן התמנה כחבר בהנהלת האקדמיה ללשון העברית, ופעל ברבות מוועדותיה. היה חבר ועדת המינוח המרכזית וּועדת הדקדוק, חבר ויו"ר של הוועדה למילים בשימוש כללי וחבר הוועדה למונחי המשפט. שם שיתף פעולה עם אורי סלע, אותו הכיר בילדותו על סיפון האניה שהביאם ארצה. כמו כן שימש כנציג האקדמיה במליאת רשות השידור.
אבנר נישא לעדינה ספיר, צאצאית למייסדי ראש פינה (משפחת בלום), בשנת 1958 לאחר שניפגשו בניו יורק, היא עבדה כמזכירה בקונסוליה הישראלית בניו יורק, והוא עבד כתב קול ישראל באו"ם. עדינה עבדה כטכנאית רנטגן (נפטרה ביוני 2004); לשניים בן משותף, מאמן השחייה ברי אבנר.
ארי אבנר נפטר ב-2012 בירושלים, עיר מגוריו. הותיר את בנו ומשפחתו.
הבאגיס

עלילה

להקת "הבאגיס" חרקים הגרים מתחת למכולת של ניסים ומנסים לעומת חרקים אחרים להצליח בלהקה שלהם.
רוברט בלוך

קורות חיים

בלוך נולד בשיקגו לרפאל "ריי" בלוך, פקיד בנק, ולסטלה לואב, עבודת סוציאלית. מוצא שני הוריו היה מיהדות גרמניה. הוא התחנך כנוצרי, על אף שורשיו היהודיים. 
כבר בילדותו התעניין בכתיבה, ובייחוד בז'אנר האימה והפנטזיה. הוא כתב מאות סיפורים קצרים ויותר מ־30 רומנים. בהיותו סטודנט צעיר לספרות, כתב סיפורי פשע וזוועה בהזמנתם של מגזינים זולים. רבות מעבודותיו עובדו למדיה הקולנועית והטלוויזיונית. הוא קיבל פרסים רבים על כתיבתו, וכבוד רב מעמיתיו לעבודה.
בלוך מפורסם בזכות האימרה: "למרות המוניטין הדוחה שלי, יש לי לב של ילד קטן. אני שומר אותו בצנצנת על השולחן שלי". סטיבן קינג שאל ממנו את הציטוט הזה, ולעיתים הוא מיוחס לו בטעות. חיבתו של בלוך למשחקי מילים באה לידי ביטוי בחלק מהשמות שנתן לספריו.
הוא נפטר ב־1994, בגיל 77, מסרטן בלוס אנג'לס, בתום שישים שנות כתיבה ונקבר לצד אשתו.

"פסיכו"

את "פסיכו" כתב בלוך לאחר לימודים מפרכים והתמקצעות ממושכת בתחום הכתיבה. הספר שאב השראה מסיפור שכתב בפברואר 1957 ואת דמות הגיבור הראשי הוא ביסס על אד גיין, חולה נפש מוויסקונסין, שנודע כשודד קברים.
את זכויות ההסרטה ל"פסיכו" הוא מכר להיצ'קוק במחיר של 9,500 דולר, ולא זכה לתמלוגים בגין הכנסותיו הרבות של הסרט, הנחשב כיום כאחד מגדולי סרטי המתח של כל הזמנים. 
לבלוך הייתה מעורבות קטנה בלבד בעיבוד הקולנועי שעשו אלפרד היצ'קוק וג'וזף סטפנו ל"פסיכו", אבל לאחר צאתו לאקרנים של הסרט, הוא זכה לפרסום רב, בין השאר כסופר העושה שימוש יעיל באלמנטים אורבאניים ופסיכולוגיים ביצירתו.
רק סרטו של היצ'קוק היה מבוסס על ספרו של בלוך. לסרטים הבאים בסדרה, "פסיכו 2", "פסיכו 3" ו"פסיכו 4: ההתחלה", לא היה כל קשר לספרו של בלוך. בלוך הציע לסרטי יוניברסל תסריט פרי עטו ל"פסיכו 2", ולאחר שסירבו, נקם בתעשיית הסרטים ההוליוודית בספרו "פסיכו 2", שבו הוא מותח ביקורת על שעבוד היצירה הספרותית על ידי הוליווד לטובת המדיום הקולנועי.
בוביסוקס!

היסטוריה

הצמד הוקם בשנת 1983. קרוג ואנדריאסן השתתפו בעבר באירוויזיון. קרוג הופיעה שלוש פעמים, ובכולן ייצגה את נורווגיה: בשנת 1971 לבדה, בשנת 1985 עם הצמד וכחלק מ- "Just 4 Fun" בשנת 1991. אנדריאסן ייצגה את שוודיה עם קיקי דניאלסון כחלק מלהקת "הצ'יפס" ב-1982 ואחרי הזכייה בשנת 1985, החליטה אנדריאסן להתאחד עם ג'ן וורנר דניאלסן  ב-1994 ולשיר סולו בתחרות האירוויזיון לשנת 1996. על פי ספרו של ג'ון קנדי או'קונור, האירוויזיון - ההיסטוריה הרשמית, אנדריאסן היא אחת מחמשת האומנים שהופיעו בתחרות ארבע פעמים, והיא גם אחת מארבעת האמנים היחידים שסיימו במקום הראשון והשני באירוויזיון (אירוויזיון 1985 ו-1996).
שירם הראשון של הצמד היה "אני לא רוצה לשבור את ליבי" בשנת 1984. הרעיון שמאחורי שיריהם של הצמד היה לקחת שירים משנות ה-50 בסגנון הסווינג, ולהוסיף להם פאן "מודרני" של שנות השמונים. רעיון זה הושם במלואו על תקליט הפטיפון הראשון שלהם, אשר היה מורכב מאוסף של קאברים ושירים חדשים.
הצמד תכנן שהסינגל הבא שלהם ייקרא "רדיו", אך התוכניות השתנו כאשר הצמד זכה בתחרות האירוויזיון. "La det swinge" טיפס למקום הראשון במצעד השירים בנורווגיה, וכמו כן גם בבלגיה. שיר זה היה באחד מעשרה המקומות הראשונים בשוודיה ובאירלנד, ובטופ 20 של הולנד ואוסטריה. הוא נכנס למצעד הסינגלים הבריטי ב-25 במאי 1985, והגיע למקום ה-44; השיר נשאר במקום זה למשך ארבעה שבועות. היא הוחדרה גם למדינות כמו גרמניה, יפן ואוסטרליה.
בשנת 1985, הודות לניצחונם בתחרות האירוויזיון, הצמד זכו בפרס פר גינט, אשר הוענק על ידי ה-סטורטינג, הפרלמנט הנורווגי.
נוסף על כך, בעקבות ניצחונם באירוויזיון, הצמד שיחררו מחדש תקליט פטיפון עם השיר "La det swinge" בתוכו. תקליט זה הגיע למעמד הזהב. האלבום הבא שלהם, "Waiting for the Morning" (מחכה לבוקר), יצא באפריל 1986. אלבום זה נושא את שמו של סינגל נוסף שלהם, בעל אותו השם. גם הסינגל וגם האלבום הגיעו להצלחה ענקית בנורווגיה בכך שהגיע למקום הראשון במצעד הפזמונים הנורווגי ובמצעד האלבומים. האלבום "Walkin' on Air" (הולכים על האוויר) הוקלט בלוס אנג'לס בשנת 1987 והופק על ידי ביל מקסוול. אלבום זה הגיע למעמד זהב במשך ארבעה ימים והפך להיות התקליט השלישי והאחרון של הצמד. ממש לפני ששוחרר האלבום "If I Fall" (אם אפול), הסינגל במקום הראשון בנורווגיה, הצמד החליט לבצע מעשה "משוגע בצורה עדינה" ובצעו קאבר ל"Swing it, magister'n", שיר משנת 1940 שהושר במקור על ידי הזמרת השוודית והשחקנית אליס באבס . השיר שוחרר כסינגל בקיץ של 1987.
בשנת 1988, הצמד התפרק לאחר 4 שנים מוצלחות, אך עדיין קרוג ואנדריאסן המשיכו להופיע פעם אחר פעם על הבמה בנורווגיה. הן הופיעו יחדיו בשיר היובל באירוויזיון בקופנהגן, דנמרק, באוקטובר 2005.
במהלך מאי 2010, הצמד ביצעו "קאמבק" קצר בו חגגו 25 שנים מאז זכייתם באירוויזיון בשנת 1985, בו השיקו אלבום לקט הנקרא "Let It Swing - The Best Of Bobbysocks!" ("תן לזה להתנדנד - המיטב של Bobbysocks") אשר כלל 2 שירים חדשים שהוקלטו, אשר השיגו את המקום ה-13 במצעד האלבומים הנורווגי. השגת מקום זה סייעה ל"ייבוא מעריצים" לא רק בנורווגיה, אלא גם במדינות שונות ברחבי העולם.
וילה לודוויזי

וילה לודוויזי (Villa Ludovisi) הייתה וילה (בית נופש) ברומא. הווילה נבנתה במאה ה-17 במקום בו עמדו גני סאלוסטיוס עבור הקרדינל לודוויצ'ו לודווויזי, וגני הווילה תוכננו על ידי מעצב הגנים אנדרה לה נוטרה (אשר עיצב חלקים מגני ארמון ורסאי).
במהלך בניית הווילה והגנים התגלו בהם שרידים רבים ופסלים שעמדו בגני סאלוסטיוס ובהם פסלי הגאלי הגוסס והגאלי המתאבד.
בשנת 1872 החכיר בעלי הווילה, הנסיך בלדסארה בונקומפאניי, את הווילה למלך איטליה ויטוריו אמנואלה השני אשר השתמש בה כבית המגורים של אהובתו רוזה ורצ'לאנה.
בשנת 1883 נמכרה הווילה ונהרסה על מנת לבנות במקום שכונת מגורים (שנקראת "לודוויזי" על שם הווילה).
הניגסברג ודויטש

היסטוריה

יוליוס דויטש (ידוע גם בתור יוליו או יולִיֵה; 1859, קופז'יבנה, מוראביה - 1922, זאגרב, ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים) וליאו (לב, לאלוסלאב) הניגסברג (1861, זאגרב, האימפריה האוסטרית - 1911, זאגרב, האימפריה האוסטרו-הונגרית) למדו אדריכלות באוניברסיטה הטכנית בווינה . לאחר תום הלימודים התמחה הניגסברג בווינה ודויטש יצא להתמחות בפריז. ב-1889 הקימו בזאגרב את משרד האדריכלים "הניגסברג ודויטש". באותה העת עברה זאגרב תנופת שיקום ופיתוח מואצים בעקבות נזקי רעש האדמה אשר פקד את העיר ב-1880 והמשרד צמח והיה לגדול ביותר באזור קרואטיה מבחינת היקף הפרויקטים.
יוליוס ודוישט תכננו במספר סגנונות אדריכליים כגון: נאו-רנסאנס, אדריכלות הבארוק ורוקוקו ובהמשך נמנו עם הזצסיונים. ב-1911 נפטר ליאו הניגסברג ויוליוס דויטש המשיך לנהל את המשרד. ב-1921 ניהל המשרד את פרויקט הרחבת בית הכנסת בזאגרב. ב-1922 לאחר פטירתו של יוליוס דויטש ירש בנו פוואו דויטש (בסרבו-קרואטית: Pavao Deutsch ‏, 1948-1897) את ניהול המשרד. ב-1923 התאחד משרד הניגסברד ודויטש עם משרד האדריכלים של אלכסנדר פרוידנרייך (בסרבו-קרואטית: Aleksandar Freudenreich, ‏1974-1892) ונקרא "פרוידנרייך ודויטש" ופעל עד 1940.
צומת האיקסים

היסטוריה

הצומת נחנך ב-9 בדצמבר 1924, עם סלילתו של רחוב המלך ג'ורג'. עד אז עברה במקום רק הדרך הראשית ממזרח למערב, שהובילה מירושלים ליפו, שהיא רחוב יפו של ימינו. עד שנות ה-20 שכנו באזור כמה מבנים, שנסמכו אל קו פרשת המים הארצי, שחצה בקו צפון-דרום את רחוב יפו סמוך לנקודה זו.
ביוזמתם של מושל ירושלים, רונלד סטורס, וראש העיר באותה עת, ראג'ב נשאשיבי, הוחלט לסלול רחוב, שינצל את קו פרשת המים, ויאפשר מעבר נוח מדרום העיר אל מרכזה ההולך ומתפתח. בעקבות כך נחנך רחוב המלך ג'ורג' החל מאזור תחנת הרכבת בדרום, לאורך קו הרכס, וצפונה לכיוון שכונת מאה שערים ושכונת הבוכרים.
בתחילה היה הצומת מפגש רחובות צנוע למדי, שבו חלפו מעט מאוד בני אדם וכרכרות. במרכזו הוצב עמוד תאורה, ששימש את העוברים והשבים. בחלוף השנים הפך הצומת לנקודה מרכזית וחשובה, עם התפתחותו המהירה של מרכז העיר בתקופת המנדט. צילומים מאותן שנים מלמדים כי הצומת היה מוקד של הפגנות ומופעי רחוב.
צומת זה הוא הצומת הראשון בירושלים בו הוצב רמזור.

חנויות ומבנים היסטוריים

בפינות הצומת ממוקמים ארבעה מבנים חד קומתיים ובהם חנויות. שלושה מהמבנים נבנו על ידי משפחת חיים ולירו והרביעי, ברחוב יפו 52 פינת רחוב שטראוס, הקרוי בניין טרבלוס (על שם מסעדת טרבלוס שפעלה במבנה) על ידי משפחת קוקיא. כחלק מתוכנית "גוש 50" מיועד הבניין להריסה וייהפך לכיכר ציבורית שמסביבה יבנו מבנים בגובה של 6 עד 8 קומות. לשלושה המבנים האחרים יש אישורים לתוספת קומות.
משנת 1933 פעלה בצומת חנות הספרים שהייתה היסוד להוצאת קריית ספר. בית מסחר נודע אשר שכן בצומת מאז שנת 1940 הוא "מעיין שטוב".

מעברי החצייה

בשנות ה-60 של המאה ה-20 סימנה עיריית ירושלים מעברי חצייה בצומת בכל ארבעת צדדיו, אך גם באלכסונים, מה שהקנה לו את הכינוי העממי "צומת האיקסים". סימון המעברים האלכסוניים אפשר להולכי רגל לקצר את דרכם מפינה לפינה של הצומת. בדומה לכך, סומנו מעברי חצייה אלכסוניים גם בכיכר השבת, שבהמשך רחוב שטראוס.
עם עבודות ההכנה לרכבת הקלה בעשור הראשון של המאה ה-21, נמחקו מעברי החצייה האלכסוניים מהצומת.

פיגוע סבארו

באוגוסט 2001 התרחש פיגוע ההתאבדות במסעדת סבארו ששכנה בקרן הדרומית-מזרחית של הצומת, שבו נרצחו 15 איש. נכון לספטמבר 2019 שוכן במקום סניף של רשת מאפה נאמן.
לה ספציה

היסטוריה

התיישבות אנושית באזור העיר לה ספציה קיימת מאז העידן הפרהיסטורי. בתקופת האימפריה הרומית המרכז החשוב באזור היה בלוני (Luni) הסמוכה ללה ספציה.
החל מהמחצית השנייה של המאה ה-19 החלה תנופת התפתחות יוצאת דופן בתולדות העיר, זאת לאחר שהעיר הייתה למוקד בנייתו של הצי הגדול של בית סבויה. עם תום מלחמת העולם השנייה הפך נמל לה ספציה לנמל יציאה של ניצולי שואה עת הפליגו לארץ ישראל. בתקופה שבין שלהי 1945 לאביב 1948 הפליגו מנמל לה ספציה למעלה מ-23,000 יהודים בספינות מעפילים לישראל.] בזכות תפקידו המרכזי של הנמל במפעל ההעפלה הוא זכה לכינוי "שער ציון".
בנוסף, שימשה מספנת לה ספציה להכשרת ספינות לקליטת מעפילים. בין הספינות שהתאמתן נעשתה במקום היו לקוממיות, כ"ט בנובמבר ודב הוז.
פטרה תימר

ביוגרפיה

תימר נולדה בקרל-מרקס-שטאדט (כיום קמניץ).

אלופה אולימפית ושיאנית עולם

באולימפיאדת מונטריאול (1976) זכתה תימר בשתי מדליות זהב, במשחה ל-400 מטר חופשי בשיא עולם חדש של 4:09.89 דקות, לפני שירלי בבשוף מארצות הברית (4:10.46 דקות) ושנון סמית' מקנדה (4:14.60 דקות) ובמשחה ל-800 מטר חופשי בשיא עולם חדש נוסף של 8:37.14 דקות, לפני בבשוף (8:37.59 דקות) וונדי ויינברג אף היא מארצות הברית (8:42.60 דקות).

אלופת אירופה

באליפות מזרח גרמניה בשחייה שנערכה בלייפציג ב-9 ביולי 1977 ושהוותה את המבחנים לאליפות אירופה בשחייה, קבעה תימר במשחה ל-800 מטר חופשי שיא עולם חדש של 8:35.04 דקות. חודש לאחר מכן, באליפות עצמה שנערכה בינקפינג, שוודיה היא זכתה ב-3 מדליות זהב, במשחה ל-200 מטר חופשי (2:00.29דקות), לפני בת ארצה ברברה קראוזה (2:01.40 דקות) ואנליס מאס מהולנד (2:01.76 דקות), במשחה ל-400 מטר חופשי בשיא עולם חדש של 4:08.91 דקות, לפני מאס (4:09.40 דקות) וקראוזה (4:14.39 דקות) ובמשחה ל-800 מטר חופשי (8:38.32 דקות) לפני מאס (8:39.93 דקות) ובת ארצה מרינה אלטמן (8:52.94 דקות).
בשנת 1978 לא הצליחה תימר להיכלל בנבחרתה של מזרח גרמניה לאליפות העולם בשחייה.
תימר פרשה מספורט תחרותי בשנת 1979 והחלה לעבוד כצלמת.

חייה האישיים

תימר הייתה נשואה פעמיים לקלאוס קטצור, בעל מדליית כסף אולימפית בשחייה (מינכן 1972) שהיה מבוגר ממנה ב-12 שנים ולאלף-גרד דקרט, אף הוא ספורטאי אולימפי, שהשתתף בסקי למרחקים. משניהם היא התגרשה.

שימוש בסמים

לאחר איחוד גרמניה נחשפה תוכנית האימרוץ של גרמניה המזרחית, בה נתנו סטרואידים אנאבוליים באופן שיטתי לספורטאים רבים. בין היתר, השחיינית בריגיט מיינקה ספרה ששחייניות נבחרת מזרח גרמניה השתמשו באימרוץ נרחב .
אלכסנדר זיסקינד מהוראדנא

תולדותיו

נולד בראזנאי לרב משה ולאמו מרת רבקה, מצאצאי רבי מרדכי יפה "בעל הלבושים", שהיה מאבות משפחתו. רוב ימיו חי בעיר הוראדנא. 
למד תורה אצל הרב אריה לייב הלוי אפשטיין בעל ה'פרדס', וכן היה תלמיד חבר לרבי משה איויער. סירב לשמש במשרת רבנות רשמית או בכל משרה אחרת, בשל ענוותנותו ורצונו לא להיבטל מלימוד תורה, והימנעות ממחלוקת. לצורך מחייתו עסק במסחר דרך עראי. גם את זרעו אחריו הזהיר בצוואתו "שלא תקבלו שום התמנות, היינו, שלא תהיו בקהל כלל, לא ראשים ולא מנהיגים."
נוהג היה לעסוק בגמילות חסדים עם עניים, ואף היה לווה כסף מגבירים עשירים לצורך כך. חיבב את ארץ ישראל, ואף שלא זכה לעלות אליה בעצמו, היה מסתובב לאסוף כסף עבור יושבי הארץ. באחד ממסעותיו לעיר המבורג שבגרמניה לשם מטרה זו, נתפס ונאסר למשך תקופה של שנה וחצי, בשל העבירה הכרוכה בהעברת כספים ממדינה למדינה. ולאחר השתדלויות רבות שוחרר ממאסרו, אך  המשיך בקיבוץ כספים ושליחתם לארץ ישראל. אף בצוואתו כתב: "בני אהובי, תשוקתכם יהיה בתמידות ליסע לארץ הקדושה. ובוודאי בדרך שאדם רוצה לילך מוליכין אותו".
נהג בהנהגות פרישות רבות, כמו טבילה במקוה ולבישת בגדי לבן בשבת קודש 
בספרו היסודי "יסוד ושורש העבודה" מודגש רבות חשיבות העניין של מסירות נפש למען שמו יתברך ולמען קיום מצותיו כדי לעשות נחת רוח ליוצרנו ובוראנו, כאשר לדבריו מצווה זו היא "עבודה אחת פרטית ונשגבה מאד", שאפשר לקיימה גם במחשבה ולא רק במעשה.

הערכת רבני דורו

הגר"א אמר עליו: "רבי אלכסנדר זיסקינד גדול כספרו, וספרו גדול כמוהו"]
החוזה מלובלין אמר שגילו לו משמיא, "שחשוב מאוד אצל הקב"ה סדר התנהגותו של הצדיק היסוד ושורש העבודה וגודל תמימות לבבו לפני ה', כי הוא היה מתנהג תמיד באמונה, ובהשגחה פרטית בכל ענייניו"
רבי נחמן מברסלב אמר עליו שהיה חסיד לפני החסידות.]

צאצאיו

כפי שמספר בצוואתו היו לו "בנים רבים, אך לא זכיתי לגדלם".
אמנם כפי הנכתב בצוואתו וכפי המקובל היו לו שלשה בנים: אריה ליב, משה ויוסף. אריה ליב, שנקרא ע"ש רבו אריה לייב הלוי אפשטיין, התפרסם לימים ברוב צדקתו], והמשיך בדרכו של אביו ב"קלויז" שהוקם על שם אביו בהוראדנא. נפטר בכ"ב סיון תקצ"א.
זיקתם של צאצאיו אליו, הסתמנה בשם המשפחה שאותו נשאו: ברא"ז, שפירושו, בראשי תיבות, בני רבי אלכסנדר זיסקינד.
בין צאצאיו: רעיתו של רבי זלמן סנדר כהנא שפירא  ובניה רבי אברהם דב כהנא שפירא רבה של קובנא ובעל שו"ת דבר אברהם, ורבי יעקב כהנא שפירא בעל שו"ת נאות יעקב, ההיסטוריון יוסף קלוזנר והסופר עמוס עוז.
מדיניות ההבלגה

מדיניות "ההבלגה" הייתה מדיניות של ארגון "ההגנה" בסוגיית התגובה לתוקפנות הערבית נגד היישוב בארץ ישראל בימי המנדט הבריטי. פירושה של אותה "הבלגה" היא התאפקות והגנה עצמית. למעשה, מדיניות זו הובילה להתבצרות בתוך היישובים ובהגנה עליהם מבפנים, נגד הפורעים הערבים. מדיניות זו, מנעה מעשי תגובות אלימות ומעשי נקם בערבים חפים מפשע. המחנה השמאל-הפועלי תמך במדיניות ההבלגה.

מטעמים מוסריים

רבים בהנהגת היישוב דיברו על מדיניות ההבלגה כמדיניות מוסרית אשר מהווה מקור גאווה עבור היישוב. הרב יצחק הרצוג, הרב הראשי לישראל בזמן מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט, אמר:
"אנחנו עומדים עכשיו במצב קשה מאוד מאוד... אני אמרתי לאיש אחד שבא להתווכח איתי כך: אני מזהיר בך, שאם חס וחלילה היו יורים בי והייתי נוטה למות, הייתי מצווה לכל ישראל וליישוב להיזהר ולהימנע מכל מעשה נקם. חלילה וחלילה. חלילה לנו ללמוד על דרך רשעי הגויים. מה השגנו במשך השנתיים? השגנו הישג גדול, קידוש השם לעיני כל הגויים, ופה בארץ ישראל הראה היישוב במשך שנתיים רוח טהורה, נתן ביטוי למוסד היהדות שהתקיים בידו, זהו הישג גדול...".
הרב הרצוג והראשון לציון, יעקב מאיר, יצאו בקריאה להקפיד על ההבלגה ולהימנע ממעשי נקם.
ברל כצנלסון, ממנהיגי מפא"י, טען בנאום בקונגרס הציוני ה-20 ב-1939 כי הבלגה היא הגנה עצמית שפירושה טוהר הנשק ואי פגיעה בחפים מפשע:
"הבלגה משמעותה, יהיה נשקנו טהור. אנו לומדים נשק, אנו נושאים נשק, אנו מתייצבים בפני הקמים עלינו, אך איננו רוצים שנשקנו יוכתם בדם נקיים... הבלגה זו שיטה מדינית ומוסרית כאחת, הנובעת מתוך תולדותינו ומתוך מציאותנו, מתוך אפיינו ומתוך תנאי מלחמתנו. אלמלא היינו נאמנים לעצמנו ונוקטים בקו אחר, היינו מזמן מפסידים את המערכה".
'הוועד הלאומי', הממשלה של היישוב היהודי דאז, פרסם כרוז ובו גילוי דעתו בנוגע להבלגה:
"לא בשפיכת דם נקיים יכופר דם קדושינו השפוך (פגיעה בערבים חפים מפשע לא תנקום על רצח של יהודים), אלא באמצעים מחודשים לקידום מפעלנו ובחתירה בלתי פוסקת לקראת כיבושים חדשים על דרך שחרורנו. לצערנו העמוק ראו בירושלים מעשי נקם בערבים, אשר הכתימו את כבוד היישוב והעמידו בסכנה את שלום ירושלים. אספת הוועד הלאומי... מביעה את רגשי זוועתה על מעשי פשע אלה, החותרים תחת היסודות המוסריים של היהדות והציונות, הזורעים שנאה בין עמי הארץ הזאת והעלולים להמיט שואה על היישוב היהודי והארץ כולה".

מטעמים מדיניים

דוד בן-גוריון, ממנהיגי מפא"י, תמך במדיניות ההבלגה מטעמים פרקטיים יותר. הוא העיר כי ההבלגה תביא ליחסים טובים עם בריטניה ולרגש חיובי לציונות בעיני דעת הקהל העולמית. דבר זה, כמובן, יביא תועלת ליישוב היהודי:
"מטעמים פוליטיים אסור לנו ללכת בדרכי הערבים... הערבים נלחמים באנגליה, והאינטרס הפוליטי שלהם הוא, להילחם באנגליה, כי הם רוצים להרחיק אותה מהארץ שהם מאמינים שהיא ארצם. אנחנו לא רוצים להרחיק את אנגליה, אלא להפך, לקרב אותה, למשוך אותה, לרכוש אותה ולסייע לנו לשוב לארץ".
קינה (עיר מקראית)

קִינָה הייתה עיר מקראית בנגב, אשר נכללה בתחום נחלת שבט יהודה.
העיר נזכרת בתנ"ך ברשימת ערי שבט יהודה בנגב: "וְקִינָה וְדִימוֹנָה וְעַדְעָדָה". במקור ארכאולוגי בן התקופה, נזכר שמה של העיר במכתבי ערד, לצד ערד ורמת נגב.
יש הקושרים את שמה של העיר לבני שבט הקיני שישבו בנגב, ויש הסבורים כי שמו של היישוב הקדום השתמר בוואדי אלקיני (נחל קינה) שבצפון מזרח הנגב, למרגלות חורבת עוזה. מנגד, יש הסבורים כי מקומה של העיר היה באתר ח'רבת טיב, כ-5 ק"מ צפונית לערד, בו נמצאו שרידי יישוב ומצודה.