google/wiki40b huggingface dataset:
היינריך אולק

ביוגרפיה

אולק נולד בטירת קרונבורג הנמצאת באי זילנד השייך לדנמרק. אביו, בן למשפחת אצולה דנית, היה מפקד המבצר. בילדותו למד בבתי ספר בדנמרק ובגרמניה וערך טיולים בצרפת איטליה ואנגליה. עם הפלישה הדנית לגרמניה במהלך מלחמת שלושים השנים התגייס אולק והפך לאחד ממפקדי הגייסות הדנים בתפקיד זה כבש כמה מבצרים גרמניים בשלזוויג הולשטיין אולם נפל בשבי ונכלא בפראג.
שוחרר תמורת כופר של 4,000 טאלר מיד עם שחרורו זימן אותו מלך דנמרק לפקד על חיל מצב דני שהגן על העיר שטרלזונד שהותקפה בידי אלברכט פון ולנשטיין שכיר החרב של הקיסר. כעבור 11 שעות נסוגו הקתולים אולם אולק נאלץ להתפנות יחד עם שאר חיל המצב הדני לטובת חיל המצב השוודי בפיקודו של אלכסנדר לסלי. לאחר חתימת הסכם ליבק בין האימפריה הרומית הקדושה לבין דנמרק קרא הקיסר פרדיננד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה לאולק והציע לו ללחום לצידו בתשלום אולק קיבל את ההצעה והפך לגנרל בצבא האימפריה.
הגנרל הצעיר והנחוש משך את תשומת לבו של אלברכט פון ולנשטיין והפך לאיש סודו. אולק לא חשש למתוח ביקורת נוקבת על גנרלים רבים שגילו רכרוכיות אולם הוא שיבח את יוהאן ט'סרקלס פון טילי ואת גוטפריד היינריך פון פפנהיים על טבח מגדבורג בו טבחו באזרחיה הפרוטסטנטים של העיר מגדבורג כמו כן תמך אולק בזכותם של החיילים לרצוח ולבזוז ואף הראה דוגמה אישית בשלל מעשי זוועה שביצע באזורים שכבש יחד עם ולנשטיין. פיקד על הכוחות הקתוליים בקרב ליצן בו נהרג מלך שוודיה גוסטבוס אדולפוס. בקרב זה איבד אולק את עינו השמאלית. לאחר הקרב קידם אותו הקיסר לדרגת פילדמרשל. חיבתו העזה של הקיסר לגנרל הדני עוררה לאולק אויבים רבים.
אולק נפטר ב-9 בספטמבר 1633 ממגפה בסקסוניה. גופתו הועברה לאחר מותו לקופנהגן בירת דנמרק.
יער ריחן

היסטוריה

באזור היער נמצאו שרידי יישובים  מהתקופה ההלניסטית והתקופה הרומית בארץ ישראל שהשתמרו במצב טוב עד המאה ה-20. שהמרכזי בהם היה "חרבת אום ריחן". האתר נסקר לראשונה בידי הקרן לחקר ארץ ישראל בשנת 1882 ונמצאו בו שרידי מבנים בנויים אבני גזית מהוקצעות ומסותתות ומגדל שמירה.  בשנת 1968 נסקר שוב במסגרת סקר הר מנשה. בסקר זה מתוארת חירבת אום א-ריחן כאתר שגודלו שלושים דונם, אשר השתמרו בו שרידי מבנים, מודגשת הבניה המסיבית ומבני מאוזוליאום הרוסים בקרבת האתר שבאחד מהם נראים שני סרקופגים. בשנת 1969 ערך הארכאולוג זאב ייבין חפירת הצלה בשני מבנים בשולי האתר. במסגרת זו נחפרו המאוזוליאום וכן מבנה קבורה גדול ומפואר. באתרים אלו נמצאה קרמיקה מהמאות השלישית  הרביעית  לספירה.
בתקופת המנדט הבריטי, מאחר שהאזור היה מאוכלס בדלילות, שרד בו שטח בן 20,000 דונם ובו יער טבעי, וממשלת המנדט הכריזה עליו בתור שמורת יער. השמירה על היער נאכפה בצורה קפדנית, הוקם בית שומר בלב היער ונאסרה רעיית צאן וכריתת עצים (איסור שנאכף גם בתקופת השלטון הירדני). 
ב-9 באפריל 1991 הוכרז שטח של 2,673 דונם כשמורה ביהודה ושומרון.

צמחיית היער

העצים הבולטים בשמורה הם אלון מצוי, אלון התולע, אלה ארץ ישראלית, בר זית, אשחר ארץ ישראלי וחרוב. השיחים הבולטים הם: קידה שעירה, לבנה רפואי, יערה איטלקית ואגס סורי. עשבים ובני שיח: סירה קוצנית, מרוה משולשת, סחלב פרפרני ורקפת מצויה.
בתצפיות שנערכו ביער בשנת 2004 נצפו בו הצמחים הבאים: סיָגית מבריקה - ממשפחת הסוככיים; קצח ריסני - ממשפחת הנוריתיים; גַעֲדָת החורש - ממשפחת השפתניים;
חָטְמִית זיפנית, מָעוֹג אפיל, מעוג מנוקד- שלושתם ממשפחת החלמיתאים; ופעמונית קפחת - ממשפחת הפעמוניתיים.

ייצור הפחמים

היער נמצא בקרבת אזור המשמש לייצור פחם עץ. מרכזי העיבוד הם בסביבות אום אל פחם, (מכאן שמה: "אם הפחמים"), וליד העיירה הערבית יעבד. ההנחה היא שיער ריחן הוא שריד ליער גדול יותר, אשר עציו שימשו בעבר לייצור פחמים. שלטונות המנדט הבריטי והשלטון הירדני הקפידו כי היער לא ייפגע. לאחר מלחמת ששת הימים חומר הגלם העיקרי לייצור פחמים הגיע מפרדסי פרי ההדר שנעקרו מתוך הקו הירוק. איכות הפחמים שהתקבלו מעצי פרי ההדר הייתה מעולה ולא היה צורך בעצי היער המקומי.
צפיפות אלקטרון

צפיפות אלקטרון (באנגלית: Electron Density) הוא מונח במכניקת הקוונטים המתאר את הסבירות של אלקטרון להימצא בנקודה מסוימת.
במולקולה, אזורים של צפיפות אלקטרונית נמצאים בדרך כלל סביב האטום והקשרים שלו. במערכת מצומדת, כמו פנול או בנזן ותרכובות כמו המוגלובין וכלורופיל, צפיפות האלקטרון מכסה את האזור כולו.
בחישובים קוונטיים, צפיפות האלקטרון  \rho(\mathbf{r}) היא פונקציה של הקואורדינטות r מוגדר כך ש  \rho(\mathbf{r})dr הוא מספר האלקטרונים בנפח קטן dr.
עבור מולקולות "מלאות" (Closed Shell) כלומר שאינן חסרות אלקטרונים ניתן לכתוב את  \rho(\mathbf{r}):  \rho(\mathbf{r}) = \sum_\mu \sum_\nu P_{\mu \nu} \phi_\mu(\mathbf{r}) \phi_\nu(\mathbf{r})

צפיפות ספין

צפיפות ספין היא צפיפות אלקטרון בחישובים המשמשים רדיקלים חופשיים. היא מוגדרת כצפיפות האלקטרון הכוללת של אלקטרונים של ספין אחד פחות הצפיפות האלקטרונית הכוללת של אלקטרונים בעלי הספין הנגדי. אחת הדרכים למדוד צפיפות ספין היא על ידי שיטת "Spin Resonance", כאשר דיפרקציה של נייטרונים מאפשרת מיפוי צפיפות הספין בשלושה ממדים (3D).
אפרים מזרחי

ביוגרפיה

אפרים מזרחי נולד בטבריה בשנת 1897 כבן למשפחה מעולי כורדיסטן שהתיישבה בעיר. בצעירותו שירת במשטרת המנדט בטבריה. לאחר מכן עבר לעפולה ועבד בה כסוכן של חברת זינגר למכונות תפירה. בה בעת היה גם מורה לשפה הערבית.
אפרים מזרחי פנה לפעילות ציבורית. שנים אחדות היה חבר מועצת העיר ושימש כסגן ראש המועצה המקומית בעפולה. מחודש אוגוסט 1932 ועד לחודש מרץ 1933 כיהן כראש המועצה המקומית של עפולה.
בתקופת כהונתו פעל אפרים מזרחי רבות לקליטתם של עולי בוכרה שהגיעו לעפולה בגל עלייה שהחל בשנת 1931 והקימו בה את שכונת הבוכרים. השכונה הוקמה כאשר ציון פנחסוב מתושבי ירושלים קנה בעפולה שטח נרחב בצידה המזרחי של העיר, כיום רחוב קהילת ציון, וחילק לכל משפחה מעולי בוכרה חלקת קרקע לבנות עליה את ביתה ובמרכז השכונה הוא הקים בית כנסת. אפרים מזרחי היה מקובל על עולי בוכרה שנתנו בו אמון והוא מצידו פעל למען רווחתם. בשנת 1932 הגיע אפרים מזרחי לתל אביב לפגישה עם ראש העיר מאיר דיזנגוף וביקש ממנו לסייע בבניין העיר עפולה.
אפרים מזרחי היה פעיל גם בקונגרסים העולמיים של יוצאי ספרד. היה פעיל בארגון ההגנה ולאחר הקמת מדינת ישראל שימש מתורגמן בממשל הצבאי בנצרת. אפרים מזרחי נפטר בשנת 1961.
ליסקאר

פעילות החברה

ליסקאר מציעה מסלולי ליסינג והשכרת רכב מגוונים לכל סוגי המכוניות, לרבות מסלולי ליסינג מימוני, ליסינג תפעולי וליסינג פרטי והשכרת רכב לטווח ארוך.
בנוסף, החברה עוסקת במימון רכישת מכוניות חדשות ומשומשות ובמימון וליסינג של משאיות, מרכבים וצמ"ה.
ליסקאר עוסקת בין היתר גם במכירת רכבים חדשים ומשומשים, טרייד אין, אביזרים לרכב, ביטוח רכב ושירותי תדלוק. קהל לקוחותיה של ליסקאר כולל חברות, עצמאים, לקוחות פרטיים ורשויות מקומיות. צי רכבי הלקוחות של ליסקאר מונה כיום כ- 8,000 כלי רכב.
משרדיה הראשיים של ליסקאר ממוקמים במפרץ חיפה. לליסקאר סניפים נוספים בפתח תקווה, ירושלים ובאר שבע.
פרויקט מוגול

פרויקט מוגול (נקרא לעיתים מבצע מוגול) היה פרויקט סודי ביותר של חיל האוויר של ארצות הברית, שנועד לזיהוי ניסויים גרעיניים של ברית המועצות. במסגרתו הוטסו מיקרופונים באמצעות כדורים פורחים לגובה רב על מנת לקלוט גלי קול שייווצרו על ידי הניסויים הגרעיניים. הפרויקט התקיים משנת 1947 ועד לראשית 1949. 
הוגה הפרויקט היה ד"ר מוריס יואינג (Maurice Ewing). הוא עסק לפני כן בחקר מעבר גלי קול בשכבות המים של האוקיינוסים, ושיער כי מעבר קול דומה מתקיים בשכבות הגבוהות של האטמוספירה. המפקחים על הפרויקט היו ד"ר ג'יימס פיפלס (James Peoples) ועוזרו ד"ר אלברט קרארי (Albert P. Crary).
במסגרת הפרויקט שולחו מערכים של מיקרופונים ועמם משדרי רדיו, שיעבירו את הקולות שייקלטו אל הקרקע. נדרש שהכדורים הפורחים שישוגרו יישארו בגובה קבוע מסוים למשך זמן רב ככל האפשר. לשם כך פותח ציוד ייעודי, כמו מדי לחץ, אשר פיקחו על שיחרור מטען הנטל של הכדורים.
בתחילה נעשה שימוש בבלוני מזג אוויר עשויי גומי וממולאים בהליום. בהמשך הם הוחלפו על ידי בלונים גדולים מפוליאתילן. התברר שאלו היו עמידים יותר, פחות גז דלף מתוכם והם שמרו על גובה הטיסה שלהם בצורה טובה יותר.
הפרויקט היה אחד מסדרה של פרויקטים של שימושים צבאיים ומטאורולוגיים בכדורים פורחים על ידי ארצות הברית בשלהי שנות ה-40 וראשית שנות ה-50, ובהם תוכנית בלון סקייהוק, פרויקט מובי דיק ופרויקט ג'נטריקס.
עלותו של פרויקט מוגול הייתה גבוהה והצלחתו חלקית. על כן באו במקומו רשת של חיישנים סייסמיים לקליטת תנודות קרקע מן הניסויים הגרעיניים וכן איסוף דגימות אוויר לשם איתור נשורת גרעינית מהם. אלו היו זולים ואמינים יותר וקלים יותר לפריסה ולתפעול.
באמצע שנות התשעים פרסם חיל האוויר האמריקני דו"ח, שלפיו בלון טיסה מס' 4 של פרויקט מוגול, ששוגר ב-4 ביוני 1947, היה האובייקט שהתרסק ליד רוזוול, ניו מקסיקו, והיה המקור לשרידים שהציתו את תקרית רוזוול.
פרשת חטיפת ועינוי סרבני גט בניו יורק

פרשת חטיפת ועינוי סרבני גט בניו יורק התפרסמה בשנת 2013 לאחר מעצרם של הרבנים מנדל אפשטיין ומרדכי וולמרק, הסופר יעקב גולדשטיין, הרב בנימין סטימלר ומספר אנשים נוספים. קדם למעצר זה, מעצרו ב-2010 של הרב דוד וואקס שהיה שותף לקבוצה זו של רבנים ממדינת ניו יורק שבארצות הברית, שעסקה במניעת סרבנות גט באמצעות שימוש באלימות כלפי סרבני הגט, ובמקרים אחדים בחטיפתם ועינויים במטרה לאלצם להעניק גט לנשותיהם.
המעצר התאפשר בפעולת עוקץ של ה-FBI וחלק מחברי הקבוצה הורשעו ב-2015 בבית המשפט הפדרלי שבמדינת ניו ג'רזי בקשירת קשר לביצוע חטיפה. אחדים זוכו.

השתלשלות הפרשה

פרק זה דורש שכתוב. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולשכתב אותו. הסיבה לכך: כתוב גרוע, לא אנציקלופדי.
מנדל אפשטיין, רב מברוקלין, ניו יורק, שכונה ע׳"י העיתונות המקומית "The Prodfather"  בגין התפארותו שהשתמש בבקר־בקר נגד קורבנותיו, החל באמצע שנות ה־80 לפעול למען נשותיהם של סרבני גט. הוא חבר ספר ׳׳הדרכה לתהליך הגט לנשים׳׳, וגם יסד כנופיה שנקטה בדרכי אלימות לאלץ גברים עם בעיות שלום בית להעניק גט לנשותיהם. על אף שהחוקה בארה׳׳ב אוסרת חטיפה, תקיפה ועינוי, היו רבנים שהעלו על הכתב בעילום שם להכשיר אמצעים אלו נגד "בעלים כעוסים". במקרה שהבעל אחוז־הפחד כתוצעה מ׳טיפול׳ זה יסבול התקף לב, הורה אפשטיין לאנשיו "הפנו ימינה והניחו לו למות".
ב-1991, פעיל זכויות האב מונטי ווינשטיין ארגן מחאה בת 25 איש מול ביתו של אפשטיין, כאשר חלקם נושאים שלטים שקראו "לעצור את מנדל אפשטיין!".
פרשת ארטן

פרשת אָרָטֶן (או מקרה אָרָטֶן; נכתב גם אראטין, אראטען; בלועזית: Araten) היא פרשת התנצרותה של נערה יהודייה ממשפחה מבוססת שהשתייכה לחסידות גור מהעיר קרקוב שבגליציה, האימפריה האוסטרו-הונגרית, שזעזעה את הקהילה היהודית בתחילת המאה ה-20.
בבוקר ה-1 בינואר 1900 נעלמה מיכָלינה אָרָטֶן, בתם הבכורה של צביה וישראל ארטן. במהרה התברר שהיא נמצאת במנזר פולני סמוך וזמן קצר לאחר מכן היא התנצרה. האב, ישראל ארטן, פעל בצורה נמרצת להשיבה הביתה זאת באמצעות המשטרה המקומית ופנייה למחוקקים ושרים בממשלה האוסטרו-הונגרית. המאמץ הגיע לשיאו בשתי פגישות של ארטן עם הקיסר פרנץ יוזף בווינה ובמכתב שנשלח על ידי האב לאפיפיור.
שתי הטענות העיקריות של האב היו שהנערה הייתה מתחת לגיל 14 ולפיכך הסמכות עליה עדיין נתונה בידי ההורים וכמו כן שהנערה נחטפה ולא הגיע למנזר מרצונה החופשי. המשטרה המקומית שחקרה את העניין הגיע למסקנה המגובה בעדויות רבות שמיכלינה הייתה כבר בת 15 (ומאורסת) ושהלכה לכנסייה מרצונה החופשי. אחת העדויות הייתה של רופא, קצין בצבא האוסטרו-הונגרי, שעימו היה למיכלינה קשר (לא רומנטי) בחודשים שלפני הפרשה ובו סיפרה לו על הסבל שלה בבית הוריה.
מיכלינה הועברה לבלגיה ונישאה 4 שנים לאחר מכן, בשנת 1904 לפולני ממוצא אריסטוקרטי בפוזנן. האב, פגש פעם אחת את בתו, בשנת 1905, לאחר שכבר הייתה אמא לבן, לימים רופא פולני, חלוץ השתלות הלב בפולין.
הפרשה העסיקה רבות את העיתונות היהודית של התקופה והדיה הגיעו גם לנויה פרייה פרסה ולטיימס הלונדוני, העיתון החשוב בעולם באותה עת. הכינוי "מקרה ארטן" (או "מעשה ארטן") בעיתונות היהודית הפך שם כללי לציון מאות המקרים של בנות יהודיות שעזבו את בית הוריהן והתנצרו. מעל דפי העיתונים תלו רבים מקרה זה ודומיו בחינוך לקוי או חסר של הבנות היהודיות, ובפרט אצל האדוקים השמרנים. הפרשת עוררה פולמוס לגבי החינוך הפולני הרחב שאותו קיבלו הבנות היהודיות, לעומת החינוך התורני הדל בגלל האיסור ללמד בנות תורה. בכך היא תרמה להקמת בתי הספר של "בית יעקב" בראשות שרה שנירר.
לקראת סוף חייה נפגש אחיה עם אחד מקרובי משפחתה של בעלה של מיכלינה, וכך נוצר קשר בין בינם, מיכלינה ביקרה בארץ, ולאחר מכאן קבעה את דירתה בארץ אצל אחיה. אביה ישראל ארטן לא זכה לראותה חוזרת לחיק משפחתה. מיכלינה נפטרה בשנת 1969.
הפרשה מתוארת בהרחבה בספר "מיכלינה בת ישראל" שכתבה רחל סַרְנָה-ארטן, גיסתה. הספר ראה אור במקור באנגלית (Michalina: daughter of Israel, ירושלים: הוצאת עם ישראל חי, 1986). בשנת 1989 יצא הספר בתרגום לעברית מאת אחותה, אביבה סרנה-סגל (ירושלים: ראובן מס).
לפי הערכות, הפרשה שימשה מקור השראה לנובלה של ש"י עגנון "תהִלה".
בשם "פרשת ארטן" כונתה גם פרשה אחרת שנגעה לסכסוך על קרקעות בפתח תקווה שהיו בבעלותו של אברהם ברוך ארטן (בנו של ישראל ארטן) בסוף קיץ תרצ"ב (1932).
מיומי נריטה

נכות וקריירה

נריטה משתמשת בכיסא גלגלים בעקבות דלקת חוט השדרה, בה לקתה בגיל 13. בנוסף, נריטה משותקת עוד יותר בפלג גופה העליון, בעקבות תאונת דרכים שהתרחשה ב-1994, השנה בה התחילה להתחרות בשחייה. 
ב-1996 ייצגה את יפן באולימפיאדת הנכים אטלנטה, בה זכתה בשתי מדליות זהב, שתי מדליות כסף, ומדליית ארד אחת. באולימפיאדת הנכים בשנת 2000 בסידני זכתה בשש מדליות זהב, ושברה חמישה שיאים עולמיים.

חיים פרטיים

נריטה רכשה את השכלתה הגבוהה באוניברסיטת הוסיי שבטוקיו. היא נשואה, ומצהירה כי חוץ מספורט, תחביבה העיקרי הוא בישול. עד שנת 2008, ביקרה בלמעלה מ-50 בתי ספר וחברות כל שנה, על מנת להרצות בנושא ספורט נכים, התנועה הפאראלימפית, וסוגיית מעורבותם הכללית של יפנים בעלי מוגבלות פיזית בחברה היפנית.
סופוניסבה אנגוויסולה

קורות חייה

סופוניסבה נולדה ב-1532 בקרמונה. הוריה אמילקרה אנגויסולה שהיה בעצמו צייר חובב, ואשתו השנייה ביאנקה לבית פונזוני, השתייכו למעמד האצולה העירוני. סופוניסבה הייתה הבכורה מבין שבעת צאצאיהם, 6 בנות ובן. הבנות קיבלו חינוך הומניסטי, דבר שלא היה מקובל בחינוך בנות באותה עת. ואכן גם ארבע מאחיותיה:  לוצ'יה, אירופה, אנה-מריה ואלנה, עסקו בציור.
סופוניסבה הייתה בת 14 כשאביה שלח אותה ללמוד בסדנה של הצייר הקרמונאי ברנרדינו קמפי (Bernardino Campi). ב-1549 קמפי עזב את קרמונה וסופונוסיבה עברה לסדנה של ברנרדינו גטי (Bernardino Gatti). בשנת 1568 היסטוריון האמנות וזארי ביקר בביתם בקרמונה והשאיר בספרו תיאור פרטני של המשפחה ושל ציורים של סופוניסבה.
ב-1554, בגיל 22, נסעה  לרומא שם הוצגה בפני מיכלאנג'לו שהכיר בכשרונה והדריך אותה לפיתוח יכולותיה. בין השאר הציע לה לצייר ילד בוכה והיא ציירה את "הילד שננשך על ידי סרטן". בהמשך שלח לה סקיצות משלו, היא ציירה על פיהן ושלחה לו להערות. הדרכה מרחוק זו נמשכה כשנתיים.
ב-1558 הוזמנה למילנו לצייר דיוקן של פרננדו טולדו דוכס אלבה, מבכירי האימפריה הספרדית ומקורב ביותר לחצר המלוכה הספרדית. בעקבות המלצתו הוזמנה ב-1559 לחצר המלוכה הספרדית שם שימשה כחונכת למלכה ‏‏אליזבת דה ולואה שהייתה ציירת חובבת, בתואר של "בת-לוויה למלכה"(Lady-in-waiting). בהמשך התמנתה לתפקיד "צייר של המלך" על ידי המלך פליפה השני. ב-1571 נישאה בשידוך, ביוזמת המלך, לאציל הסיציליאני פבריציו מונקדה פיניאטלי (Fabrizio Moncada Pignatelli)(איט') המלך נתן לה נדוניה של 12000 סקודי וקצבה שנתית של 1000 דוקטים. בעקבות נישואיה עברה לגור בארמון של פבריציו בפטרנו (Paternò) שבסיציליה.
פבריציו נפטר ב-1579. לאחר מותו נדרשה סופוניסבה על ידי מלך ספרד לחזור למדריד, אולם התחמקה בטענה שהיא מתגעגעת למולדתה, וב-1581 עברה לגור בפיזה. על הספינה במהלך ההפלגה לאיטליה פגשה את אורציו לומליני (Orazio Lomellini), "גבר נאה ממשפחה מכובדת" והתאהבה בו. ב-1584 נישאה לו ועברה לגור בגנואה.
ב-1585 חזרה לגור בסיציליה ונשארה שם עד מותה, בפלרמו ב-1625, בגיל 93. היא קבורה בפלרמו בכנסיית סאן ג'ורג'ו דאי ג'נובזי (San Giorgio dei Genovesi)(איט').

יצירתה

אנגוויסולה הייתה יוצרת פוריה מאוד, ציירה בעיקר דיוקנאות. התרכזותה בציור דיוקנאות הייתה פועל יוצא מהמגבלות שהיו עליה בהיותה אשה. היא לא יכלה ללמוד אנטומיה, היא לא ראתה מודלים עירומים מה שמנע ממנה לצייר קומפוזיציות גדולות מרובות דמויות בתנוחות מגוונות כמקובל בתמונות דתיות ומיתולוגיות גדולות. בציור דיוקנאות עשתה חידושים בהם השתחררה מהצורה המקובלת, והעמדת הדמויות בתנוחות וברקעים מגוונים (הערה: כך על פי הויקי האנגלית המסתמכת על מאמר). מאידך בדיוקנאות שציירה בבית המלכות הספרדי היא סגלה לעצמה את הסגנון הפורמלי המקובל.
במהלך חייה הפכה לציירת דיוקנאות מפורסמת שקיבלה הזמנות מכל רחבי אירופה.  היא הייתה מוערכת מאוד גם על ידי הציירים בני דורה, רבים מהם באו לבקרה וללמוד ממנה. ביניהם אנתוני ואן דייק הפלמי, שביומניו ציין שלמד ממנה הרבה, הוא גם צייר תמונת דיוקן שלה.
פוליטיקו

פוליטיקו (באנגלית: Politico) הוא ארגון תקשורת העוסק בנושאים פוליטיים. הארגון כולל את אתר האינטרנט politico.com, חינמון המופץ באזור וושינגטון די. סי. ומנהטן, מגזין, פודקאסט ותכנים המועברים באמצעי מדיה נוספים. 
את פוליטיקו ייסדו העיתונאים ג'ון האריס וג'ים ונדהיי שפרשו מהוושינגטון פוסט והמהדורה הראשונה של העיתון יצאה ב-23 בינואר 2007. 
ב-2015 הושק עיתון ואתר אינטרנט בשם פוליטיקה אירופה, מיזם משותף של פוליטיקו ואקסל שפרינגר.
תפוח הוורד

תיאור

תפוח ורד הוא עץ מרשים בענפיו הבכותיים המשתפלים, הלבלוב הוא ורוד סגלגל שלו ועליו הארוכים והכהים.
הוא ירוק כל השנה ויכול גם להיות מעוצב כשיח עם שמלת עלים וגם כעץ קטן וזקוף.

מבנה העץ

גודל העץ הוא בין 1.5 ל7 מטרים (מומלץ לשמור עליו בגובה של לא יותר מ4 מטר). העץ אינו נוטה לפתח ענפים צידיים מרובים אלא אם מעודדים אותו. הוא יכול להיות מעוצב כשיח או כעץ קטן זקוף. שורשי העץ אינם אגרסיביים במיוחד ולא גורמים לנזק.

הפרח

פרחי תפוח הורד הם בדרך כלל גדולים וצבעם לבן. הפרח עצמו עשוי חוטים.

הפרי

צבע הפרי צהבהב עם לחי אדומה. גודל הפרי הוא כגודל ביצה, טעמו מתוק וניחוחו מזכיר ורדים.

תנאי גידול

על מנת לגדל את תפוח הורד בזריעה יש להקפיד על מספר תנאים : לפני הזריעה יש לאחסן את הזרעים במקום יבש ולא קר, צריך לחכות לתחילת האביב - חורף, מומלץ לזרוע בעומק של 3 ס"מ ולשמור על מרחק של לפחות מטר מכל עץ אחר ומומלץ לגדלו באקלים טרופי חמים. זרעי תפוח הורד צורכים השקיה מרובה כדי לגדול. זמן הנביטה לתפוח הורד הוא כחודש .

תנאי מחיה

מומלץ להשקות יותר בתקופת הפרי ובימים חמים. תפוח הורד אוהב מים וככל שמשקים אותו יותר בתקופת הפרי כך הפרי יותר עסיסי.
כאשר העץ בן 4 שנים מומלץ להשקות אותו בכ10 עד 13 ליטר מים ליום . חובה שהצמח יהיה חשוף לשמש מלאה. תאריך פריחתו הוא בחורף או באביב ותאריך תנובת תפוח הורד הוא באביב או בקיץ. זמן נביטת הפרי הואט בין שנתיים לשלוש שנים ויש לקטוף את הפירות כשהם כמעט בשלים . על מנת שמזיקי הפרי (כגון : זבוב פירות ) לא יפגעו בפרי יש להניח מלכודות צהובות על הצמח .יש לגזום את תפוח הורד באמצע החורף או לאחר נביטת הפרי ואחת לכמה שנים מומלץ להוריד את גובה העץ בכמה מטרים .

אזורי גידול

מקור העץ בהודו אך הוא יוכל להתפתח במרבית האזורים למעט האזורים בהם יש קרה.

תפוח הורד בישראל

תפוח הורד הובא לארץ כבר בשנות השישים והוא צומח בכל חלקי הארץ ויעדיף שמש מלאה אך יתן פירות גם בחצי צל .

שימושים

תפוח הורד משמש גם לנוי וגם למאכל וניתן לעשות בו שימוש לגדרות חיות וליצירת הסתרה עד לגובה של כשלושה מטרים. הפרי מתאים למאכל וניתן להכין ממנו ריבות, קינוחים וחליטות צמחים. בהודו נהוג להגיש את הפרי עם סוכר מתובל בצ'ילי, קינמון והל כסגולה להצלחה .
רשתות אינפו-עמומות

רשתות אינפו-עמומות (Info-Fuzzy Networks או IFN בקיצור) הוא אלגוריתם למידת מכונה חמדן עבור למידה מונחית. מבנה הנתונים המופק על ידי האלגוריתם מכונה רשת-עמומה ותהליך בנייתו דומה לתהליך בניית עץ החלטה. ברם, הרשת-העמומה היא גרף מכוון ולא עץ. הבדל נוסף בין האלגוריתם לבין עצי החלטה הוא השיטה שבה הוא משתמש עבור בחירת המאפיינים לקודקודי הרשת המופקת: IFN משתמש באינפורמציה הדדית מותנית  בעוד שעצי החלטה משתמשים במדדים אחרים כגון אנטרופיה או ג'יני.
יוצר האלגוריתם הינו פרופסור מרק לסט בשיתוף המנחה האקדמי שלו, פרופסור עודד מימון.
פרס אנדרסן

עיטור אנדרסן

בנוסף לפרס היוקרתי מוענקים מדי שנתיים עיטורי כבוד על שם אנדרסן. העיטורים ניתנים לסופרים חברי ה-IBBY, לפי המלצת סניפי הארגון בכל מדינה. כל מדינה יכולה להמליץ על שלושה ספרים, שיזכו במתן העיטור לסופר, מאייר או מתרגם.
מנשה קליין

ביוגרפיה

נולד לרבי אליעזר זאב, ששימש כרב באירליאבה בחבל אונגוואר שבאוקראינה. למד אצל אביו ואצל רבי יוסף אלימלך כהנא באונגוואר. בילדותו היה ידידו של הסופר אלי ויזל, המזכירו באוטוביוגרפיה שלו, "כל הנחלים הולכים אל הים". במהלך השואה רצה רבו למנותו לממלא מקומו באונגוואר.
אחרי המלחמה הגיע לארצות הברית. נישא לבתו של רבי יחיאל גרטנר מלענטשנע. בזיווג שני נישא לבתו של הרב דוד שלמה פרנקל, מחבר ספר "באר דוד".
בתחילת ימיו בארצות הברית עזר לאדמו"ר מקלויזנבורג, רבי יקותיאל יהודה הלברשטאם, להקים את מוסדותיו "שארית הפליטה", והוא ניהלם בשנים הראשונות. לימים פתח בית כנסת בבורו פארק בשם 'אונגוואר'. מאז כונה "הרב מאונגוואר", ובהמשך "האדמו"ר מאונגוואר".
באמצע שנות ה-80, יזם את הקמת קריית אונגוואר ברמות אלון. הוא תכנן לעלות לישראל עם סיום בנייתה, אך התעכב בארצות הברית ועלה רק בשנת תשס"ט. לאחר עלייתו לישראל נסע פעם בשנה לקהילתו בארצות הברית. בשנת תשס"ד, פתח בנו הרב דוד שלמה ישיבה קטנה בקריית אונגוואר.
הרב קליין התכתב רבות עם הרב יעקב ישראל קנייבסקי. התפרסם בשל אלפי תשובותיו שיצאו בעשרים ואחד כרכים. הוא נודע כפוסק נוקשה ושמרן שייחס חשיבות עצומה למנהגי הונגריה, להם ביקש לתת תוקף הלכתי גם כשזה נעדר מהמקורות המקובלים. יצא בחריפות נגד המנסים לשנות מנהג הכלה לגלח ראשה וכיוצא בזה. פעם אף ביקש הפני מנחם ממנו שיוסיף בהזמנה לחופה משפחתית את הכיתוב 'ורעייתו', כדי שידעו האורחים שאף היא מזמינה אותם.
נפטר בכ"ט באלול תשע"א, ערב ראש השנה תשע"ב, ונטמן בבית העלמין העתיק בצפת.
סיסרא

סִיסְרָא שימש כשר הצבא של יבין מלך חצור על פי המסופר במקרא. בסיסו המרכזי נמצא בחרושת הגויים. הוא היה שר רכב וצבאו כלל 900 רכב ברזל. הוא לחץ על ישראל עשרים שנה. סיסרא היה שותף במספר מלחמות במערכת ההתנגשויות שבין שבטי ישראל לבין ממלכת חצור. הוא היה המצביא במלחמה שהתנהלה בין ממלכת חצור נגד אחדים משבטי ישראל בהנהגת ברק בן אבינועם ודבורה הנביאה.

מותו של סיסרא

זירת הקרבות הייתה בעמק יזרעאל. צבא סיסרא הובס. סיסרא העייף נמלט רגלית ומצא מקלט באוהלה של יעל אשת חבר הקיני, בידיעה "כי שלום ליבין מלך חצור ובין בית חבר הקיני". 
סיסרא ביקש מי שתייה מיעל, זו השקתה אותו בחלב, המתינה שיירדם ותקעה באמצעות מקבת את יתד האוהל אל תוך רקתו של סיסרא, וכך המיתה אותו.
מוות סמלי זה דומה למוות של הולופרנס, שר צבא אשור המופיע בספר יהודית.

במדרש

בילקוט שמעוני (שופטים ד') מסופר כי "סיסרא בא עליהם בארבעים אלף ראשי גייסות וכל אחד היה עמו מאה אלף ובן שלשים שנה היה וכבש כל העולם בכחו ולא היה כרך שלא היה מפיל חומה בקולו ואפילו חיה שבשדה כיון שהיה נותן עליה קולו לא הייתה זזה ממקומה. אמרו כשהיה יורד לרחוץ בנחל קישון היה עולה בזקנו כמה מאכל בני אדם דגים. ותשע מאות סוסים במרכבתו ובחזרה לא היה אחד מהם חוזר בשלום" (רמז מג).
בגמרא (סנהדרין צו, ב; גיטין נז, ב) נאמר שמבני בניו של סיסרא למדו תורה בירושלים. הגמרא עצמה אינה מגלה מיהם אותם חכמים שיצאו מסיסרא, אך רב ניסים גאון (ברכות כז, ב) כותב שהכוונה לרבי עקיבא.

מקורו של סיסרא

שאלת מקור שמו ומקורו האתני של סיסרא קשורות זו לזו ובנוגע אליהן ישנה מחלוקת עזה בין החוקרים. למרבית הדעות, מקור שמו של סיסרא איננו בשפה שמית.
שמואל ייבין מציע לקשור את שמו של סיסרא לחמישה שמות מורכבים בכנען בימי רעמסס השני ורעמסס השלישי. לשבטים הללו קדם התואר "קאו-סא" (דהיינו כוש) ובהמשך "ק-א-ו-ת(א)-י-ס-רו" שדומה לשם סיסרא.
הצעה נוספת של ייבין היא שמדובר בשם תאופורי שהוא קיצור של "סיסרבעל" הוא "סיסראל". פירושו הוא שסיסר הוא בעל. אין אל כזה בפנתיאון האלים המוכר לנו וייתכן שמדובר באל שמוצאו מאגן הים האגאי.
כיוון אחר של הצעות הגיעה מויליאם אולבריט, אלברכט אלט, מרטין נות ואחרים שקושרים את שמו של סיסרא לגויי הים. חיזוק לגישה זו התקבל כתוצאה מעבודתו של אדם זרטל על הקשר שבין אל-אחוואט, גויי הים, שבט השרדנה וסרדיניה. בירת סרדיניה היא סאסארי ויש עדויות להשתמרות שמות הנובעים משם העיר גם בעת העתיקה.

בתרבות

המשורר חיים גורי כתב שיר על אם סיסרא, על בסיס הפסוקים המופיעים בשירת דבורה
לִפְנֵי שָׁנִים בְּסוֹף שִׁירַת דְּבוֹרָה,
שָׁמַעְתִּי אֶת דּוּמִיַּת רֶכֶב סִיסְרָא אֲשֶׁר בּוֹשֵׁש לָבוֹא,
מֵבִּיט בְּאִמּוֹ שֶל סִיסְרָא הַנִּשְׁקֶפֶת בַּחַלּוֹן,
אִשָׁה שֶׁפַּס כֶּסֶף בִּשְׂעָרָהּ.
— אמו, חיים גורי
משרד הבית הלבן

היסטוריה

ב-1939, במהלך כהונתו השנייה של פרנקלין דלאנו רוזוולט, הונחו היסודות לסגל הבית הלבן המודרני. בהתבסס על ההמלצות של ועדה נשיאותית שהורכבה ממומחים בתחום מדע המדינה ומינהל ציבורי, רוזוולט הצליח לקבל את אישור הקונגרס למהלך. השינוי כלל את יצירת משרד הרשות המבצעת, אשר דיווח ישירות לנשיא. המשרד כינס תחתיו שתי תת-יחידות: משרד הבית הלבן ולשכת התקציב, שהחלה לפעול עוד ב-1921 והייתה במקור חלק ממחלקת האוצר של ארצות הברית לפני שעברה לחסות משרד הרשות המבצעת. משרד הבית הלבן מאורגן בהתאם לרצונו של כל נשיא מכהן ומנוהל על ידי צוות שנבחר על ידי הנשיא. כמה מועצות נשיאותיות, ועדות ונציבויות מתפקדות באופן ארגוני כמחלקות של משרד הבית הלבן.
על אף שהמשרד משמש כיחידת משנה של משרד הרשות המבצעת, משרד הבית הלבן הוא הגוף המוביל במערך הצוות הנשיאותי. במובנים רבים הוא הקרוב ביותר לנשיא הן בקרבה הפיזית, עוזריו הבכירים תופסים את רוב המשרדים באגף המערבי, ובהשפעתה על הפעילות השוטפת, דיונים, סדרי מדיניות, ותקשורת ציבורית לנשיאות.

תפקיד המשרד

הסוגיות העומדות בפני ארצות הברית בכל עת אינן ניתנות לטיפול על ידי הנשיא לבדו, ועל כן עליו להתבסס על המומחיות של ראש הסגל אותו הם מינו. בעוד שראשי הסגל עשויים להיות שונים במידת התווית המדיניות שאותו הם מספקים לנשיא, הם נמצאים, מנגד, בבסיסם, כמנהלי מערכת הבית הלבן. לפחות בתאוריה, הם הגורמים שאחראים על מדיניות הבית הלבן כרשות מבצעת, סדר ארגוני יעיל וכל מסמך ותקשורת שקשורה לנשיא.
פיליפוס פטסאלניקוס

פיליפוס פטסאלניקוס (נולד ב-1 בדצמבר 1950 בקסטוריה) הוא פוליטיקאי יווני ששימש כדובר הפרלמנט היווני מאז 2009. 
ב-1985 נבחר לפרלמנט מטעם התנועה הסוציאליסטית הפאן-הלנית.
שירת כשר הממונה על הסדר הציבורי בתקופה שבין 30 באוקטובר 1998 ל-19 בפברואר 1999 וכשר לענייני מקדוניה ותראקיה בין ה-22 באוקטובר 1996 ל-30 באוקטובר 1998. ב-24 באוקטובר 2001 מונה למשרת שר המשפטים ושימש בתפקיד זה עד 10 במרץ 2004. ב-15 באוקטובר 2009 נבחר לתפקיד דובר הפרלמנט היווני בתמיכתם של 168 מ-300 חברי הפרלמנט.
ב-9 בנובמבר 2011 עלה שמו כמועמד לתפקיד ראש ממשלת האחדות הזמנית שאמורה להוביל לאישור תוכנית הצנע והקיצוצים שנכפתה על יוון על ידי מדינות אירופה, כתנאי לקבלת סיוע כלכלי שנדרש למדינה בהתמודדותה עם המשבר הכלכלי שפקד אותה בסוף העשור הראשון של המאה ה-21
בשנת 2015 ביחד עם יורגוס פפנדראו הוא הקים מפלגה חדשה שלא עברה את אחוז החסימה בבחירות שנערכו באותה שנה.
פטסאלניקוס למד באוניברסיטת סלוניקי ובאוניברסיטת בון והוא אב לשלושה ילדים.