google/wiki40b huggingface dataset:
גלטיה

גָלָטיה (בלטינית Galatia) הוא חבל ארץ היסטורי ברמת אנטוליה במרכז אסיה הקטנה, אשר נחשב לישות מדינית וגאוגרפית נפרדת החל מפלישת שבטי הגאלים הקלטים לאסיה הקטנה במאה ה-3 לפנה"ס ועד לתום השלטון הרומי באנטוליה. העיר הראשה בגלטיה הייתה אנקירה (כיום אנקרה בירת טורקיה).

התקופה הגאלית

שמה של גלטיה בא מהגאלים שהגיעו אליה מתראקיה במהלך השנים 278 ו-277 לפנה"ס, והרומאים כינו אותה לעיתים "גאליה של המזרח". הגאלים הגיעו לתראקיה במהלך נדידת השבטים הקלטים מארץ מוצאם, ככל הנראה במרכז אירופה או בצפון הבלקן, וממנה המשיכו בתחילת המאה ה-3 לפנה"ס לכיוון יוון, ומוקדון, בעוד ששלושה שבטים שמנו כ-20,000 איש, מחציתם לוחמים, פלשו לאסיה הקטנה והתיישבו בגלטיה.
הגאלים הוזמנו על ידי ניקומדס הראשון, מלך ביתיניה לסייע לו במלחמת הירושה שניהל כנגד אחיו זיפיטיס, וניקומדס אף סיפק להם את האמצעים לחציית הבוספורוס. לאחר מכן נלחמו הגלטים באנטיוכוס הראשון והובסו על ידו, אך דבר זה אך בלם את התקדמותם והביא להתיישבותם בחלקה המזרחי של פריגיה שנטל את שמם. גלטים נוספים הגיעו מאירופה לגלטיה, וביססו את מעמדם באזור תוך שהם בוזזים את ביתיניה ואת יתר שכניהם.
לפי סטראבון חולק כל אחד משלושת שבטי הגאלים לארבעה קנטונים ונשלט בידי מנהיג. למנהיג היה כפוף שופט שכוחותיו היו בלתי מוגבלים, למעט במקרה של רצח שאז נשפט הנאשם בפני מועצה בת 300 חברים שהתכנסה במקום קדוש כ-30 ק"מ דרומית לאנקירה. במקום זה שנקרא "דרינמטון" (Drynemeton), ניצב ככל הנראה אלון מקודש שכן משמעות השם היא "כנסיית האלון". האוכלוסייה הקפדוקית המקומית המשיכה לחיות בגלטיה והייתה כפופה לאריסטוקרטיה הגלאטית. 
הגאלים היו לוחמים מוכשרים אשר השכירו עצמם לעיתים מזומנות כשכירי חרב, לעיתים משני צידי המתרס במאבק אחד. כך הם נלחמו לצידם של הסלאוקים במלחמתם נגד פרגמון ולאחר שהראשונים הפסידו, השכירו את שירותיהם למלכי פרגמון. במאה ה-2 לפנה"ס נלחמו הגאלים לצידו של אנטיוכוס השלישי אך יחד עמו הם הובסו בידי הרומאים וכוחם הצבאי נשבר. בשל כך נחשפו הגאלים לתוקפנותה של פונטוס ובמלחמות מיתרידטס צידדו ברומא. בשנת 64 לפנה"ס הייתה גלטיה למדינת חסות של הרפובליקה הרומית, ומבין שלושת מנהיגי השבטים התבלט דיוראטיקס הראשון (Deiotarix I) אשר הוכר בידי הרומאים כמלך הגאלים.

כפרובינקיה רומית

בשנת 25 לפנה"ס צירף הקיסר אוגוסטוס את גלטיה לאימפריה, מרקוס לוליוס נשלח לארגן אותה כפרובינקיה רומית. שליט הגאלים בנה באנקירה את מקדש אוגוסטוס ורומא (Monumentum Ancyranum) כאות לנאמנותו, וגם במקדש זה, כמו במקומות אחרים ברחבי האימפריה, נחקקה כתובת תיאור מפעלותיו של אוגוסטוס האלוהי ביוונית ובלטינית. כתובת זו היא היחידה שהשתמרה בשלמותה. 
גלטיה הייתה אחד מיעדיו של השליח פאולוס הקדוש בשליחויותיו הראשונה והשנייה, ומגעיו עימם מתוארים באיגרתו אל הגלטים ובמעשי השליחים בברית החדשה.
בסוף מאה ה-4 כתב הירונימוס כי הגלטים דיברו בשפה הדומה לשפתם של תושבי טריר בגרמניה ועל כן נראה כי עדיין דיברו בשפה קלטית. גורלם המדויק של הגאלים אינו ידוע, אך נראה כי נטמעו לבסוף באוכלוסייה דוברת היוונית של מערב אסיה הקטנה.
לוטומיירסק

תולדות היישוב

הכפר לוטומיירסק נוסד בין המאה ה-10 למאה ה-11, ובשנת 1274 הוענקו לו זכויות עיר. בשנת 1870, בעקבות השתתפות תושבי היישוב במרד ינואר, הוחזר היישוב למעמד כפרי.

יהודי לוטומיירסק

ליהודים הותר להתיישב בלוטומיירסק במאה ה-17, ובמהלך המאה ה-18 נעשו לרוב האוכלוסייה בו. בין מלחמות העולם נמנו ביישוב כ-750 יהודים, כשליש מתושביו, והתקיימה בו פעילות של אגודת ישראל ושל החוגים הציוניים. בשנות השלושים של המאה ה-20 סבלו יהודי היישוב מחרם שהוטל על עסקיהם בידי פולנים מקומיים.
ב-7 בספטמבר 1939 נכבש היישוב בידי הגרמנים,  ואלו החלו מיד במעשי שוד, התעללות ורצח בקרב יהודיו, תוך חטיפתם לעבודות כפייה.
ביולי 1940 רוכזו יהודי היישוב בגטו שהוקם בו, בו הועסקו בעבודות כפייה, חלקן במחנות עבודה. בסוף יולי 1942 שולחו רוב יהודי היישוב למחנה ההשמדה חלמנו, ומיעוטם הועברו לגטו לודז'.
אומבריה

האקלים

אקלים האזור דומה לאקלים הקיים בתוך חצי אי שאינו גובל עם ים. האקלים ניתן להגדרה כאקלים ים תיכוני, אך בשל ריחוקו היחסי מהים, האקלים מעט פחות נוח ולעיתים ישנם קייצים חמים מאוד או חורפים קרים במיוחד.
הרי האפנינים מהווים מחסום מפני חדירת אוויר קר מצפון-מזרח, מכיוון הים האדריאטי. מחסום זה גם מפחית את כמות המשקעים באזור, בהדרגה, ממזרח למערב לכיוון הים הטירני. כמות המשקעים השנתית היא בין 800 מ"מ ל-1200 מ"מ. מבנהו הגאומורפולוגי של האזור, גבעות והרים נמוכים, גורם לפיזור האוויר והמשקעים ברחבי האזור, ובכך נמנע אקלים קיצוני בחלקים ממנו. החודש השחון ביותר הוא יולי, והחודשים בהם המשקעים פחותים הם מיולי עד ספטמבר.

כלכלת המחוז

כלכלת המחוז מורכבת מפעילות בענפים הכלכליים הבאים: חקלאות, תעשייה,
מלאכת יד-אומנותית, תיירות ושירותים.
עסקים קטנים באזור, עם פחות מעשרה עובדים, מעסיקים 95% ממועסקי האזור - 230,000 עובדים. בשנת 2006 היה שיעור האבטלה באזור נמוך יותר מאשר במחוזות הסובבים אותו : שיעור של 6.1%, כאשר : 3.8% לגברים ו8.8% לנשים.
החקלאות תרמה בשנת 2000 69% מה"ערך המוסף"  בתוצר לאומי גולמי

חקלאות

החקלאות מעסיקה % 2.7 מן המועסקים במחוז. מוצרי החקלאות העיקריים הם : טבק ויין. כן מייצרים באזור : שמן וחיטה. היינות המפורסמים הם מאורבייטו, טורג'אנו (Torgiano), גבעות טראסימנו ומונטפלקו (Rosso di Montefalco). גידול מפורסם אחר של האזור הוא כמהין - 45% מהיצור האיטלקי בא מאומבריה. ייצור הטבק באזור שהחל רק במאה ה-20 היה למרכז הגדולים החקלאיים.

תעשייה ומלאכת יד

בנפת טרני הוקמו במאה ה-19 תעשיות כבדות של כימיה ומתכת. האזור התמחה בתעשייה כבדה. חברה כמו (Acciai Speciali Terni) נחשבה לחשובה באזור.
היה בה תעשייה לייצור כלי תחבורה. באזור צ'יטה די קאסטלו התרכז ייצור מכונות חקלאיות.
תעשיית הטקסטיל, בעיר התרכזה בשפלה העליונה של נהר הטיבר. היין באזור אגם טראסימנו והשמן באזור ספולטו.
מלאכת יד, בסגנון העתיק, נשארה עדיין בעלת כוח משיכה. היא מבטאת שיתוף פעולה כלכלי, אומנותי ותרבותי.
בין השאר ייצור מוצרי הקרמיקה, רהיטי עץ, מוצרי נחושת ומוצרי הלבשה הנעשים במלאכת יד .

שירותים ותיירות

שרותי התיירות מהווים מרכיב כלכלי יציב וגדל. לאומבריה מגיעים 2 מיליון תיירים לשנה, מהם חצי מיליון מחוץ לאיטליה. מוקדי המשיכה הם: דתיים, היסטוריים ואומנותיים ומושפעים מרשת השירותים הקיימת באזור.

יהודי אומבריה

נוכחות יהודית הייתה באומבריה כבר במאה ה-13, לפי הזמנת שליטי המחוז, יהודים הגיעו לאזור במטרה לפתוח דלפקים למתן הלוואות - לימים "בנקים". המסמך הראשון המזכיר יהודים הוא משנת 1287. בשנת 1322 הגיעה לאומבריה קבוצה של יהודים מרומא. הם סבלו מהטרדות אשר כללו שריפה של ספרי התלמוד שלהם. בשנת 1569 גורשו היהודים מהמחוז כמו שנהגו במדינת האפיפיור.
קהילות יהודיות קטנות היו בערים: פרוג'ה, ספולטו, אסיזי, טודי ואורבייטו. אסיזי שימשה מקלט לפליטים יהודים במלחמת העולם השנייה, כאשר קבוצה של איטלקים, בעיקר כמרים, שפעלה במסגרת המחתרת באסיזי הצילה פליטים יהודים שהגיעו לעיר. איש ממאות היהודים שהסתתרו בעיר ובסביבתה לא הוסגר לגרמנים.
מנורה מבטחים פנסיה וגמל

היסטוריה

"מבטחים החדשה" הוקמה בשנת 1995, בעקבות הרפורמה הראשונה בקרנות הפנסיה, שגרמה לסגירת הקרנות הוותיקות מפני הצטרפות עמיתים חדשים. בשנת 2004 נרכשה "מבטחים החדשה" על ידי מנורה חברה לביטוח ומיזגה אותה לפעילות הקבוצה. המיזוג יצר את חברת "מנורה מבטחים".
בשנת 2008, בעקבות החתימה על צו הרחבה בנושא פנסיית חובה, זכתה החברה במכרז שערכה ההסתדרות, ובמסגרתו היא מבטחת יחד עם קרנות פנסיה אחרות את מבוטחי פנסיית החובה במשק.
בדצמבר 2013 מוזגה מנורה מבטחים פנסיה עם החברה מנורה מבטחים גמל והיום מנוהלת כלל פעילות הפנסיה, הגמל והשתלמות של קבוצת מנורה מבטחים החזקות בחברת "מנורה מבטחים פנסיה וגמל".

בעלי עניין

מנורה מבטחים פנסיה וגמל היא חברה בת בבעלות מלאה של מנורה מבטחים החזקות.
יו"ר מועצת המנהלים: מר ערן גריפל.
מנכ"ל: מר יהודה בן אסאייג.
אקטואר ראשי: מר עמית רוזן.

קרן הפנסיה מבטחים החדשה

קרן הפנסיה "מבטחים החדשה" בבעלותה של מנורה מבטחים פנסיה וגמל ומנוהלת על ידה.
מסלולי היעד מתאימים את תמהיל ההשקעה שלהם לטווח שנותר לחוסך עד לפרישה. באופן זה, רמת הסיכון במסלול ההשקעה פוחתת ככל ומתקרב מועד הפרישה. כיום מנהלת מנורה מבטחים פנסיה וגמל, ארבעה עשר מסלולי השקעה, בהם מסלול השקעה שזכה באישור בד"ץ העדה החרדית, שהכספים בו מושקעים בהתאם לכללי ההלכה.
בדצמבר 2016 זכתה החברה בפעם השישית ברציפות בתואר קרן הפנסיה של השנה על ידי מגזין הביטוח עדיף ועיתונאי הביטוח והפיננסים בישראל כמו כן נבחרה חברת מנורה מבטחים כסופרברנד על ידי ציבור הצרכנים בישראל.
ארמון מרינסקי (סנקט פטרבורג)

ארמון מרינסקי (ברוסית: Мариинский дворец; בתעתיק מדויק: מריאינסקי – הארמון נקרא בעברית גם ארמון מריאינסקי) הוא ארמון במרכז סנקט פטרבורג המהווה מרכיב חשוב במתחם כיכר איסק הקדוש. משמש כיום כמשכן האספה המחוקקת של סנקט פטרבורג.

היסטוריה

הארמון נבנה בשנים 1839-1844, בהתאם לתכנונו של האדריכל אנדריי שטקנשניידר, במקום בניין ישן שעמד במקום וחלקו שולב בארמון החדש. הארמון נקרא על שמה של מריה, בתו של ניקולאי הראשון לרגל נישואיה וכדי שישמש למגוריה. משפחת הנסיכים התגוררה בארמון מספר שנים, עד למות בעלה של מריה. לאחר מכך, בארמון התגוררו ילדי בני הזוג. בתקופת הנסיכה מריה היה במרכז הארמון גן החורף. 
בתחילת המאה ה-20 אולמו של גן החורף עבר שיפוץ משמעותי תוך התאמתו לישיבות המועצה המדינית.
בשנת 1885 הוחלט כי הארמון יהיה מקום מושבה של המועצה המדינית ומוסדות ממשלתיים נוספים. לצורך התאמת המבנה ליעודו החדש בוצעו עבודות בנייה נרחבות במבנה והאולם של גן החורף עבר שיפוץ משמעותי תוך התאמתו לשמש כאולם ישיבות.
לאחר מהפכת פברואר הארמון היה מקום מושבה של הממשלה הזמנית. 
לאחר מהפכת אוקטובר הבניין שימש מקום מושבם של מספר מוסדות ממשלה, בית ספר ואף בית חולים צבאי בתקופת מלחמת העולם השנייה. 
החל משנת 1945 הארמון הוא מקום מושבה של המועצה המחוקקת של סנקט פטרבורג.

תיאור המבנה

הבניין נבנה בסגנון נאו-קלאסי. חזית הארמון היא בצבע אדום-חום. הכניסה מעוטרת בעמודים של הסדר הקורינתי. תיאור הפנימי של הארמון בוצע בסגנון הבארוק הצרפתי של המאה ה-17.
תמרון תעופתי

המונח תמרונים תעופתיים מתייחס לכישורי טיסה הטסה ותמרון של מטוסי קרב שנועדו להביא את המטוס לעמדת שליטה/חמיקה מול מטוס קרב עוין או של מטוסים קלים שנבנו במיוחד למטרות פעלולים ותצוגות אוויריות.
תמרונים אלו באים לביטוי הן בחלק ההתקפי והן בחלק ההגנתי של קרב אווירי ולחלופין, בתצוגות אוויריות ותחרויות טיסה ופעלולים.

הקוברה של פוגצ'וב

הקוברה של פוגצ'וב הוא תמרון טיסה העושה שימוש בתמרוניות על לאחר הזדקרות. התמרון מהווה הדגמה של שליטה במאזנות יציבות בזווית התקפה גבוהה ויכולת תאימות גבוהה של המנוע וכונסי האוויר של המטוס עצמו. התמרון מאפשר פניות מהירות מאוד שיכולות לגרום להתקפה להיכשל, או להביא את הטייס לתנוחה בה הוא יכול לתקוף בעצמו. הקוברה נחשב אחד התמרונים הקשים והדרמטיים ביותר המבוצעים במפגנים אוויריים בעולם. לא כל מטוס מסוגל לבצע אותו. התמרון קרוי על שם טייס ניסוי של מטוסי סוחוי ויקטור פוגצ'וב.
שיר תל-חי

שיר תל-חי הוא שירו של זאב ז'בוטינסקי. נכתב בתרפ"ט 1929. הולחן על ידי יוסף כהן-צדק.
נושא השיר הוא מופת הגבורה אשר נתנו לוחמי מאורעות תל-חי ויישוב תל חי מחדש, כמופת להתיישבות היהודית החדשה בארץ ישראל.

תכנים ואמירות

"שיר תל-חי" הוא שיר גיוס ותעמולה למפעל ההתיישבות של התנועה הציונית, כאשר היישוב תל חי, שעליו נאבקו יוסף טרומפלדור, שאותו הכיר מקרוב העריץ ז'בוטינסקי, וחבריו במאורעות תל-חי, וחזר ויושב בשנית על ידי קבוצת פועלים, מתמצה המאמץ וההקרבה החלוציים: כ"סֵמֶל דּוֹר". השיר מאזכר את הערכים שהעלתה על נס ובהם עבודה חקלאית ברחבי הארץ והמונחים: "קציר", "זרע" ו"החורש"; ביטחון והגנה והמונחים: "מגן וחרב". שלושת המונחים: "הַמֶּרֶץ", "הַכֹּחַ" ו"הָרוּחַ", מייצגים יחדיו כוליות של חיי האדם והציבור, כאשר החומר והרוח מונעים על ידי הרצון, אל היעד - בניין אומה יהודית עברית בארץ ישראל.
ככל שיריו ותרגומיו של ז'בוטינסקי, גם שיר זה נכתב בהברה ספרדית (בשונה למשל מרוב שירתו של ביאליק), מתוך אמונתו בהתאמתה ובעתידה בספרות העברית המתחדשת. על פי פרופ' דן מירון, השיר הוא אחד משירתו הציונית הפוליטית של ז'בוטינסקי, שבה "מצא הז'אנר של ההימנון הציבורי, ...את גיבושו המודרני השלם, ה'קלסי', הראשון"; ז'בוטינסקי הטביע בהם "מוזיקליות", "בהירנות" במבע, ושימוש ב"מילון' הכלל יישובי, ובכלל זה של "השמאל הציוני".
אריה אביר

אריה אביר (נולד ב- 29 בספטמבר 1948) הוא כלכלן ועורך דין. מכהן מאז 2009 כיושב ראש מועצת המנהלים של חברת עמיגור, חברת בת של הסוכנות היהודית לארץ ישראל.

ביוגרפיה

אריה אביר נולד בבואנוס איירס, ארגנטינה, בשנת 1948 ועלה למדינת ישראל בשנת 1962 יחד עם משפחתו. בין השנים 1967-1970 שירת בחיל הקשר, ולאחר מכן היה ל-סמג"ד בחיל הרפואה.
אביר נשוי ולו 2 ילדים.

אקדמיה

בשנת 1975 סיים את לימודי התואר הראשון בכלכלה באוניברסיטת תל אביב. לאחר מכן, למד משפטים במכללת שערי משפט והוסמך כעורך דין בשנת 1998.

עמיגור

בין השנים 1980-1990 עבד אביר כמנהל אגף הכספים וכלכלן בכיר בעמיגור. לאחר מכן, מונה להיות מנכ"ל החברה וכיהן בתפקידו בין השנים 1990-2002. במסגרת תפקידו היה אמון על ניהולן של 30,000 דירות ציבוריות ברחבי המדינה, בניה של בתי גיל זהב לקשישים בשיתוף פעולה עם קרנות יהודיות מארצות הברית ואחראי על קשרי ויחסי עבודה רחבים עם משרדי ממשלה ישראלים וארגונים יהודים בינלאומיים. בשנת 2009 מונה אביר להיות יו"ר דירקטוריון חברת עמיגור ומכהן בתפקיד זה עד היום.

הסוכנות היהודית

אביר כיהן בין השנים 2002-2007 כראש משלחת אזור אמריקה הלטינית. במסגרת תפקידו, סייע אביר בהעלאת עולים מארגנטינה בזמן המשבר הכלכלי שפקד אותה ופעל רבות בתחום החינוך, זהות יהודית ועליה בכל ארצות אמריקה הלטינית.
בין השנים 2007-2011, כיהן אביר כראש המשלחת של אזור אירופה. במסגרת תפקידו, ריכז את פעילות כל המשלחות של הסוכנות היהודית באזור אירופה ופעילות השליחים שם. הוא ביסס והעמיק קשרים עם שגרירויות ישראל באירופה, עם ארגונים יהודיים וראשי קהילות.
בשנת 2011, מונה אביר להיות ראש לשכת החברות של הסוכנות היהודית העוסקות בפעילות בתחומים חברתיים וכלכליים שונים. לשכת החברות פועלת לצד הנהלת הסוכנות היהודית ומנהלי יחידותיה, ליישום מדיניותה ועל מנת לתעל את יכולותיהן המיוחדות של החברות ולהשיא את הישגי החברות לקידום יעדי הארגון.
איתן שוורץ

ביוגרפיה

שוורץ נולד בניו יורק ועלה עם משפחתו לישראל בגיל שבע. למד בית הספר התיכון לאמנויות על-שם תלמה ילין במגמת תיאטרון, ושיחק בתפקיד הראשי במחזה "אבודים ביונקרס" מאת ניל סיימון בתיאטרון הקאמרי.
לאחר סיום בית הספר התיכון, שירת שוורץ ככתב תרבות בגלי צה"ל. לאחר שירות בן ארבע שנים, נסע לפריז והצטרף לקבוצת תיאטרון מקומית. בהמשך למד באוניברסיטת קולומביה בניו יורק, וסיים תואר ראשון בתקשורת לינגוויסטית (בפקולטה לאנתרופולוגיה).
עם חזרתו לישראל הצטרף שוורץ לערוץ הילדים, שם עבד כעורך וככתב בתוכנית החדשות היומית לילדים "חמש וחצי". לאחר מכן עבד ככתב בידור בתוכנית הבידור היומית "ערב טוב עם גיא פינס". הוא כתב וביים מספר קלטות לילדים בכיכובו של אחיו, מתן אריאל.
בספטמבר 2004 לוהק שוורץ לתוכנית המציאות "השגריר". במהלך ארבעת חודשי התוכנית התמודד מול 13 מתמודדים נוספים על הזכות לייצג את ישראל בפעילות ארגון "ישראל בלב" שבניו יורק וזכה במקום הראשון.
באוגוסט 2006, החל שוורץ להגיש את הפינה "היה בטלוויזיה" בתוכנית "העולם הבוקר" של הזכיינית רשת בערוץ 2, במסגרתה הביא מידע על "מאחורי הקלעים" של עולם התקשורת.
ב-2008 עבד שוורץ בעיריית תל אביב-יפו כפרויקטור של חגיגות המאה לתל אביב.
החל משנת 2011 מועסק שוורץ כמנכ"ל מנהלת "עיר עולם ותיירות" בעיריית תל אביב-יפו, שמטרתה להביא לקידום מיצובה של העיר כ"עיר עולם". במקביל, הוא משמש כיועצו של ראש העירייה רון חולדאי ושל העירייה לעניינים בינלאומיים.
ב-2012 שוורץ התמודד בפריימריז של מפלגת העבודה לקראת הבחירות לכנסת התשע עשרה, אך נבחר למקום ה-38 ברשימתה לכנסת, ולא נכנס לכנסת ה-19. לקראת הבחירות לכנסת העשרים, התמודד בשנית בפריימריז של המפלגה ונבחר למקום ה-33 הלא ריאלי ברשימת "המחנה הציוני" לכנסת, לאחר שזכה ב-4,339 קולות.
שוורץ משמש כדובר "הוועד למען פליטי דארפור", שפועל למען הפליטים הסודאניים בישראל.
שוורץ נשוי ואב לשלושה.
בס טרומן

אליזבת וירג'יניה וואלאס טרומן (באנגלית: Elizabeth Virginia Wallace Truman‏; 13 בפברואר 1885 – 18 באוקטובר 1982), המכונה בשם בס טרומן (Bess Truman) הייתה אשת נשיא ארצות הברית הארי טרומן והגברת הראשונה של ארצות הברית בין השנים 1945–1953.

ביוגרפיה

אליזבת וירג'יניה נולדה למרגרט "מדג'" גייטס (Margaret ("Madge") Gates) ודייוויד ואלאס (David Wallace) ב-13 בפברואר 1885, באינדפנדנס שבמדינת מיזורי. מצעירותה כונתה "בסי".
הארי טרומן, שמשפחתו עברה לאותה עיר בשנת 1890 הכיר אותה החל מכיתה ה' בבית הספר היסודי, עת שניהם למדו יחד עד סיום לימודיהם בבית הספר התיכון.
לאחר שסיימה את בית הספר התיכוני, למדה בס בבית הספר לנימוסים לנערות של הגברת בארסטו בקנזס סיטי שבמיזורי. לאחר מות אביה בשנת 1903 שבה בס לאינדפנדנס לבית אימה.
בשל מלחמת העולם הראשונה החליטו בס והארי להתחתן, והם התארסו בטרם יצא טרומן לצרפת בשנת 1918. בני הזוג נישאו ב-28 ביוני 1919, והתגוררו בבית אמה של בס, שם נולדה בשנת 1924 ילדתם היחידה מרגרט טרומן, לאחר מספר הפלות של בס.
עם כניסת טרומן לפוליטיקה, נהגה בס לנסוע עם בעלה ברחבי ארצות הברית, ונכחה בכל העצרות הציבוריות בהן השתתף. לאחר בחירתו לסנאט בשנת 1934 עברה המשפחה לוושינגטון. טרומן נבחר לסגן נשיא בשנת 1944 ועם מותו של פרנקלין דלנו רוזוולט ב-12 באפריל 1945 הפך טרומן לנשיא, ובס לגברת הראשונה.
בס לא אהבה את חוסר הפרטיות שבחיים בבית הלבן. אף שהיא מילאה את תפקדיה כמארחת רשמית בבית הלבן, היא השתתפה בכנסים ובאירועים ההכרחיים בלבד. בשל העובדה שהבית הלבן נבנה מחדש במהלך כהונתו השנייה של טרומן, התגוררו בני הזוג בבלייר האוס, ובס צמצמה למינימום הכרחי את מספר האירועים החברתיים בהם השתתפה, והשתדלה להתרחק מהחברה הגבוהה של וושינגטון.
התנהלותה של בס הייתה שונה מאוד מהתנהלותה של קודמתה - אלינור רוזוולט. בניגוד לאלינור רוזוולט, בס קיימה מסיבת עיתונאים אחת בכל כהונת בעלה, ובה ענתה לשאלות שהוצגו לה מראש בכתב, כאשר התשובות הוכנו אף הן מראש ובס קראה מן הכתב. למרבית השאלות ענתה "אין תגובה".
כאשר נשאלה מה היא שואפת לעשות בעתיד ענתה "לשוב לאינדפנדנס".
ואכן, לאחר תום כהונתו של טרומן שבו בני הזוג לאינדפנדנס, ולאחר מות בעלה בשנת 1972 בס המשיכה להתגורר בעיר הרחק מעיני העיתונות והציבור, אולם הסכימה להיות יו"ר של כבוד לוועדה לבחירה מחדש של הסנטור הדמוקרטי תומאס איגלטון.
בס נפטרה בשנת 1982 ונקברה לצד בעלה, בחצר ספריית הארי ס. טרומן. בס הייתה בת 97 במותה - המבוגרת מבין כל הגברות הראשונות של ארצות הברית, ולמעשה - בגיל מבוגר אף מכל נשיאי ארצות הברית.
הפרלמנט

רקע

"פרלמנט" בסלנג עברי, בהשאלה ממשמעותו של פרלמנט במדע המדינה, הוא כינוי בעל נופך פרודי לחבורה של אנשים מן היישוב המתכנסים ביוזמת עצמם במחזוריות קבועה לדיון והחלפת דעות בענייני השעה. התכנסויות אלה מתקיימות על פי רוב בבתי קפה או מקומות מפגש אחרים באווירה "שכונתית", בקביעות ההופכת את ההתכנסות והדיון לכעין "מוסד" של קבע. המקורי והמפורסם מבין אלה היה "הפרלמנט של ראשון" במושבה ראשון לציון, שם נהגו דמויות מוותיקי המושבה להתכנס עוד בימי היישוב ולהחליף דעות נחרצות בכל נושא שעל הפרק. התוכנית "הפרלמנט" השתמשה ב"מוסד" זה על מנת להציג ולהגחיך תופעות ישראליות שונות.
התוכנית מבוססת על פינה קבועה בשם "הפרלמנט של שאולי" ששודרה בעונתה השמינית של "ארץ נהדרת", בה הוצגה חבורה של גברים בגיל העמידה (שאולי, אבי, קרקו, אמציה והקטור) שיושבים באופן שגרתי בבית־קפה ומשוחחים. הסדרה הרחיבה את הפינה המקורית ועקבה אחרי קורותיהן של הדמויות גם מחוץ לבית הקפה ובאינטראקציה עם דמויות נוספות, כאשר הרכב השחקנים נותר בעינו.
שלד הסדרה מורכב משחקניה ויוצריה של הסדרה מסודרים. אסף הראל הסביר את המעבר לסדרה כך: ""מסודרים" זה היה הפנטזיה שהיינו צעירים של מי אנחנו רוצים להיות; ו"הפרלמנט" הוא במובן מסוים של מי אנחנו מפחדים שנהיה".
כותבי הסדרה ציינו כי זכו לחופש אמנותי רחב יחסית, דבר הנחשב נדיר בפריים טיים הישראלי.

תגובות לתוכנית

עונתה הראשונה של התוכנית זכתה לשבחים רבים ממבקרי הטלוויזיה, ששיבחו אותה על "מופת של איפיון דמויות חדות, מדויקות, ומבוצעות לעילא" וכינו אותה "הקומדיה הישראלית הכי מדויקת, מהנה ומוצלחת בשנים האחרונות". כמו כן נהנתה העונה גם ממדרוג גבוה והזכיינית קשת הודיעה על חידושה לעונה שנייה. גם עונה זו התקבלה בביקורות חיוביות רבות.
בנוסף זכתה התוכנית בפרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה לתוכנית הקומית הטובה ביותר לשנים 2013 ו-2014, זיכתה את אסי כהן וליאת הר לב בפרס השחקן והשחקנית הקומיים (בהתאמה) על תפקידם בסדרה בשנים אלו ואת יוצריה בפרס התסריט הקומי הטוב ביותר על עונתה השנייה.
משה הופנקו

משה דב הופּנקו (כ"א בחשוון תרמ"א; 26 באוקטובר 1880 - י"ב בניסן תש"ט; 11 באפריל 1949) היה כנר, מוזיקאי ומורה למוזיקה ישראלי, מנהל קונסרבטוריון שולמית.

ביוגרפיה

הופנקו נולד ב-1880 בליאדי שבפלך מוהילוב לחיים ושרה-ריישא הופנקו, משפחה מחסידות חב"ד. למשפחתו הייתה נטייה מוזיקלית והיא עברה בירושה מדור לדור. לפי המסורת המשפחתית, שם המשפחה נלקח משמו של ריקוד חסידי עממי בשם 'הופינקו'. סבו היה מנהל המקהלה של האדמו"ר מחב"ד בעל הצמח צדק, ואף אביו שלט בכלי נגינה.
הופנקו למד מוזיקה בפטרבורג, ובתחילת המאה ה-20 נסע לרכוש השכלה מוזיקלית בברלין ובז'נבה. בהיותו בז'נבה הכיר את חיים ויצמן, ובעקבותיו הוא נמשך לציונות. בשנת 1910 ייסדה שולמית רופין את בית הספר הראשון למוזיקה בתל אביב הקטנה. הכנר הנודע מז'נבה אנרי מארטו המליץ לה להביא את הכנר משה הופנקו ללמד בבית הספר, שהיה היחיד מסוגו במזרח התיכון. הופנקו, שבינתיים נעשה כנר בעל מוניטין באירופה, נענה להצעה ועלה לארץ ישראל. בבואו לתל אביב, בשנת 1910, התגורר הופנקו בבית המורה מרדכי אזרחי (אז: קרישבסקי), ושם ערך את הקונצרט הראשון שלו. בתו של אזרחי, לינה, הייתה תלמידתו הראשונה, ולימים נישאה לו.
תחילה שימש הופנקו מנהל מחלקת מיתרים וכלי נשיפה של בית הספר, ובתוך זמן קצר מינתה אותו רופין לעוזרה בניהול בית הספר. בשנת 1912 מתה רופין כתוצאה בסיבוך בלידה, והופנקו נותר לבדו לנהל את בית הספר. לאחר מותה נקרא בית הספר לזכרה "שולמית", ובשנת 1925 הוא הפך לקונסרבטוריון.
הופנקו גם ייסד בית מסחר לכלי נגינה, הראשון מסוגו בארץ. את המחסן בירושלים ניהל דוד-אשתו אלברט עמיאל, שהיה נשוי לציפורה צילה עמיאל, אחות מרדכי אזרחי.

תרומתו לחיי המוזיקה בתל אביב

הופנקו תרם תרומה גדולה לחיי המוזיקה בתל אביב הצעירה. מלבד כינור הביא הופנקו לארץ כלי נגינה נוספים, ויולה וצ'לו, והקים תזמורת סימפונית ראשונה בתל אביב. התזמורת נהגה לערוך קונצרטים פומביים באירועים שונים בחיי העיר, כגון קבלות פנים חגיגיות, בהם נוגנה בהתאם לאירוע מוזיקה קלאסית או קלה. כשביקר אלברט איינשטיין בתל אביב בחברת הנציב העליון הרברט סמואל ערכה התזמורת קונצרט לכבודם. בין הנגנים היה גם גיסו יריב אזרחי. המשוררת רחל, שהתגוררה בתל אביב, כתבה במכתב לבן אחותה משה שיפוני: "ואל תשכחו כי גם תענוגות 'תרבותיים' ישנם פה בעיר הבירה, הצגת טראביאטה, ותזמורתו של הופנקו".
בביתו, שהיה בסמטת בית השואבה, ערך הופנקו קונצרטים, והקהל היה מתגודד ברחוב ומאזין לצלילי המוזיקה. הצייר נחום גוטמן הנציח את הקונצרט הראשון שבקע מביתו של הופנקו בספרו "עיר קטנה ואנשים בה מעט", שיצא לאור ב-1959, לרגל יובל ה-50 של העיר.
הופנקו סייע למרדכי גולינקין בארגון התזמורת והמקהלה של בית האופרה שהקים בתל אביב.
בסקירה על בית הספר מציין הופנקו כי בית הספר "שולמית" תרם להתקרבות בין תל אביב לבין השלטונות העות'מאנים, ולאחריהם והאנגלים, ואף עם השכנים הערבים. בתקופת המנדט נהגו הופנקו ואשתו לינה לערוך קונצרטים לחיילי הצבא הבריטי ולחיילי הגדודים העבריים. גם בתקופת מלחמת העולם השנייה הוא ערך קונצרטים עם תלמידיו במחנות הצבא של בעלות הברית בארץ ובמחנות המתנדבים היהודים.
הופנקו ניהל את "שולמית" עד מותו בשנת 1949. לאחר מותו המשיך בנו, יובל, לנהל את הקונסרבטוריון.
הופנקו נקבר בבית הקברות נחלת יצחק. לאחר מותו הנציחה עיריית תל אביב את זכרו בקריאת רחוב על שמו.
כנסיית סנט מרטין (קנטרברי)

היסטוריה

גילו של בניין הכנסייה הנוכחי שנוי במחלוקת, ויש בו חלקים המיוחסים לאדריכלות הרומית או לסקסונית. ישנה הסכמה רחבה כי הכנסייה שימשה ככנסייתה הפרטית של המלכה ברתה קנט ושל הכומר האישי שלה, ליודהארד. כמו כן, ההשערה הרווחת היא כי הכנסייה הייתה המקום שבו אוגוסטין מקנטרברי נשא את דרשותיו, וכן המקום שבו התרחשה הטבלתו של המלך אתלברט. אף על פי שברתה הייתה נוצרית ואתלברט עובד אלילים, הוא התיר לה להמשיך ולהחזיק באמונתה ולהתפלל בכנסייה.
לפי ממצאים מקומיים הוכח שהנצרות הייתה קיימת באזור זה של העיר באותה תקופה ושבכנסייה יש לבנים רומיות משומשות. אולם, העיצוב של הכנסייה איננו רומי בצורה מובהקת ומסיבה זו יש הטוענים שהיא נבנתה באמצע המאה ה-4, מיד לאחר תום הכיבוש הרומי ותחילת ההגירה האנגלו-סקסית.
האזכור הקדום ביותר של הכנסייה הוא בהצהרתו של בדה ונרביליס, שנאמרה כ-100 שנים לאחר מותו של אוגוסטין. בהצהרה נאמר: "הייתה בצד המזרחי של העיר כנסייה שהוקדשה לכבודו של מרטין הקדוש; היא נבנתה עוד בתקופה שבה הרומאים שלטו בבריטניה. אין בכתביו של בדה תשובה לשאלה האם הכנסייה שימשה לצורך טקסים נוצריים בתקופה הרומית, או האם היא הייתה מקדש פגאני שהפך לכנסייה לאחר שהנוצרים עלו לשלטון.
בשנת 597 הגיע אוגוסטין לקנט ביחד עם עדתו למטרות מיסיונריות. לאחר שהם קיבלו את רשותו של המלך הם הגיעו לכנסיית סנט מרטין על מנת "להיפגש, לשיר, להתפלל, לומר את המיסה, להטיף ולהטביל לנצרות" (לפי דברי בדה ונרביליס). זמן קצר לאחר תחילת פעילותם המיר המלך את דתו. טקס המרת הדת נערך ביום חג הפנטקוסט ב-2 ביוני 597. לפי המסורת הטקס התרחש בכנסייה עצמה.
אין מידע רב על האירועים שהתרחשו בכנסייה לאחר מותו של אוגוסטין, למעט אזכור אחד בצ'ארטר אנגלו-סקסי משנת 867. הכנסייה ייחודית בכך שהיא לא מצויה בתחום סמכותו של סגן הבישוף של קנטרברי. חלק מהרכוש הנוכחי של הכנסייה התקבל מעזבונם של מספר אנשים בין השנים 1402 ל-1598, ויש תיעוד מלא של כל הרקטורים מאז 1314. בשנת 1681 אוחד משרת מנהל הכנסייה עם זו של מנהל כנסיית פאולוס הקדוש. 
כתוצאה מהפצצות אוויריות של הלופטוואפה במהלך מלחמת העולם השנייה הכנסייה ספגה נזקים כבדים, כאשר כ-75% מהרעפים נפגעו והחלונות ספגו נזקים כבדים כתוצאה מהפיצוצים. אחד מהשערים שדרכם נכנסו אל חצר הכנסייה נפגע כתוצאה מההדף שנוצר מהתפוצצותה של פצצה שנחתה בשביל סמוך. הכנסייה כמעט נחרבה כתוצאה משריפה שהתרחשה בליל ה-31 באוקטובר 1942, כאשר נערכו באזור קנטרברי שלוש פשיטות אוויריות. בחצר הכנסייה נחתו ארבע פצצות תבערה שנשרפו לאחר מכן, מתוכן שתיים במרחק של כ-2 מטרים מהכנסייה. 
בחצר הכנסייה נמצאים הקברים של משפחות מקומיות ידועות וכן של אנשי שם אחרים כגון תומאס סידני קופר, מארי טרטל וכדומה.
לכנסייה יש מסורת מוזיקלית ממושכת שהחלה בנזירי סנט אוגוסטין ונמשכת עד היום. יום ראשון הראשון של כל חודש מוקדש בדרך כלל לקונצרט של ארבעה זמרים.
ב-1988 הוכרזה הכנסייה כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו, ביחד עם קתדרלת קנטרברי ומנזר סנט אוגוסטין.