בניין בית המשפט העליון של ארצות הברית

היסטוריה

עד להקמתה של העיר הפדרלית, שכנה ממשלת ארצות הברית למשך תקופה קצרה בניו יורק, באותה עת אף בית המשפט העליון שכן שם בבניין חילופי הסוחרים. כשעברה הבירה לפילדלפיה, פנסילבניה, עבר אליה בית המשפט והחל להתכנס בהיכל העצמאות, לפני שהשתקע באולם העירייה ברחובות 5 ו-Chestnut משנת 1791 עד 1800.
לאחר שהממשל הפדרלי עבר לוושינגטון, לא היה לבית המשפט מקום מפגש קבוע עד 1810. כאשר האדריכל, בנימין הנרי לטרוב, בנה את חדר הסנאט השני, ישירות על גבי חדר הסנאט הראשון, בית המשפט העליון התגורר במה שמכונה כיום בית המשפט העליון הישן מ-1810 עד 1860. היא נותרה בקפיטול עד 1935, למעט התקופה שבין 1812 ל-1819, שבמהלכה נעדר בית המשפט מוושינגטון בעקבות הפלישה הבריטית והרס הקפיטול במלחמת 1812.
בשנת 1810, בית המשפט העליון הראשון שוכן בבית המשפט העליון הישן בבית הקפיטול. ככל שהסנאט התרחב, הוא התפתח בהדרגה. בשנת 1860 עבר בית המשפט העליון ללשכת הסנאט הישנה (כפי שהיא ידועה כיום), שם היא נשארה עד למעברה לבניין בית המשפט העליון.
בשנת 1929, טען נשיא בית המשפט, ויליאם הווארד טאפט, כי על בית המשפט להרחיק עצמו מן הקונגרס לאור היותו רשות עצמאית של הממשלה. רק לאחר מותו, תוכנן בית המשפט על ידי קאס גילברט, שיצר מבנים רבים אחרים בארצות הברית.

גישה ציבורית לבניין

ב-3 במאי 2010, בהסתמך על חששות ביטחוניים וכחלק מפרויקט המודרניזציה של הבניין, הודיע בית המשפט העליון כי הציבור (לרבות צדדים בתיקים משפטיים, עורכי הדין המייצגים אותם ומבקרי טיעונים אוראליים) לא ניתן להיכנס לבניין דרך הדלת הראשית על המדרגות בצד המערבי. על המבקרים להיכנס כעת דרך דלתות בגובה הקרקע, הנמצאות בכיכר, המוליכות לאזור הסינון הביטחוני. ניתן עדיין להשתמש בדלתות הראשיות שבראש המדרגות כדי לצאת מהבניין. השופט סטיבן ברייר פרסם הודעה בהשתתפות השופטת גינזבורג, המביע את דעתו כי אף על פי שהוא מכיר בעניינים הביטחוניים שהובילו להחלטה, הוא אינו מאמין שהסגר מוצדק. הוא כינה את ההחלטה "מדכדכת", ואמר שהוא לא מכיר עוד בית המשפט עליון בעולם שסגר את הכניסה הראשית שלו לציבור.
כל המבקרים בבית המשפט חייבים לעבור דרך גלאי מתכות ולהעביר את חפציהם בשיקוף רנטגן. מצלמות מותרות בבניין, אך לא ניתן להכניס לאולם מכשירי הקלטה מכל סוג שהוא, שמע או חזותי. כאשר בית המשפט לא יושב, המבקרים יכולים ללכת דרך האולם הגדול ושטחים ציבוריים בקומת הקרקע, כולל הקפיטריה ואולם קולנוע קטן המציג סרט דוקומנטרי של בית המשפט, והרצאות מודרכות ניתנות מעת לעת באולם, שהוא לא נגיש אחרת. את לוח הזמנים של ההרצאות ניתן לאשר באתר האינטרנט של בית המשפט יום לפני הביקור. הקו עבור סיורים אלה יוצב באזור המיועד בצד של דלתות בית המשפט.
כאשר בית המשפט יושב, האולם הגדול אינו פתוח לציבור, למעט אלה המוזמנים לדיון בבית המשפט. שמיעת טיעונים מתקיימת בדרך כלל במחזורים של שבועיים של 10 ו-11 בבוקר. טיעון בימי שני, שלישי ורביעי. בהתאם למשמעות של המקרה ואת הזמן של השנה (טיעוני החורף הם פחות פופולרי), המבקרים צריכים להגיע לבית המשפט בכל מקום משעתיים מראש, במקרים שנויים במחלוקת מאוד, בלילה הקודם. בשלב מסוים בבוקר, שלא נקבע מראש, מפיצים שוטרי בית המשפט העליון כרטיסים ממוספרים. אלה משמשים בעלי המקום בלבד ולא ערובה של הודאה. מבקרים שיש להם כרטיסים עשויים לעזוב את האזור ולחזור בזמן המיועד לקו בשורה מספרית, בדרך כלל שעה לפני הטענה. בשלב זה, ישנם בדרך כלל כמה מאות אנשים שמחכים מחוץ לבית המשפט, שרובם אינם מסוגלים לקיים כל טיעון. בעוד שבית המשפט יש מקומות ישיבה לכ -250 מבקרים ציבוריים, בפועל יש כמעט תמיד קבוצות גדולות של סטודנטים או פקידים שמפחיתים את המספר הזה, ומבקרים שמקבלים את הארגומנט הראשון בדרך כלל נשארים לארגומנט השני, מה שהופך את סך המושבים זמין עבור הארגומנט השני בדרך כלל קטן מאוד. ממש לפני הטיעון הראשון, הקצינים מחלקים את הקהל לשני קווים: האחד הוא לאלו המחכים עם הכרטיסים כדי לצפות בכל הוויכוח, בעוד שהאחר מתבונן בחמש דקות של הוויכוח כשהוא עומד בחלק האחורי של האולם. שני הקווים נשארים במקומם במהלך הטיעון הראשון. המבקרים חייבים לעמוד כאשר השופטים נכנסים ויוצאים, ונותרים בשקט מוחלט. מנומנמים, רועשים, או מבקרים משבשים אחרים מוסרים מיד על ידי קצינים בבגדים אזרחיים.
מאז שהתקני הקלטה נאסרו בתוך האולם, הדרך המהירה ביותר לפרסום החלטות של מקרים בידי התקשורת, היא באמצעות הפעלת המתמחים.