תנועת הצופים היהודיים בצרפת

לפני מלחמת העולם השנייה

ה-E.I.F הייתה הוותיקה מבין תנועות הנוער שהיו קיימות בצרפת ערב מלחמת העולם השנייה. תנועת נוער זו הוקמה בשנת 1923 על ידי רובר גמזון, צעיר בן 17, תלמידו של אדמון פלג (Edmond Fleg), בעל רקע של פעילות חברתית ופוליטית ענפה ביותר בחוגי החברה היהודית. גמזון, אשר נודע גם בכינויו 'קסטור', למד הנדסת אלקטרו-אקוסטיקה. בבגרותו התגלו בו יכולות הנהגה וכריזמה, אשר מספר שנים מאוחר יותר הפכוהו לאחת מדמויות המפתח המשפיעות ביותר בהתארגנות הלחימה וההתנגדות היהודית בצרפת כנגד הגרמנים ומשתפי הפעולה עמם.
גמזון, אשר החל את פעילותו באלזס בה התגורר, חש בחסרונה של תנועת נוער צופית בקהילה היהודית, והחל לגייס את חבריה הראשונים ממעון-ילדים בקרבת אזור מגוריו. אט-אט הצטרפו גם אחרים, והתנועה התחילה לצמוח. לקבוצה הצטרפו גם בני נוער ממשפחות יהודיות-צרפתיות ותיקות (דהיינו, לא מהגרים ממזרח-אירופה) שעבורם היהדות הייתה שייכות דתית פורמלית הכפופה ללאומיות הצרפתית. איתם לא דובר על כך שלתנועה יש "שליחות לאומית למען העם היהודי", אלא שזאת תנועה הרואה את צרפת כמולדת היחידה, בשילוב הפעילות הצופית. בני נוער רבים החלו להצטרף לתנועה, ביניהם גם תלמידי הסמינר לרבנים ובני משפחות מהגרים יהודים שאיכלסו את הרבעים העממיים. כך נפגשו בתנועה חוגים מן הציבור היהודי שקודם לכן לא נפגשו כלל זה עם זה. בני הנוער שבאו מרקע שונה הביאו עימם מקורות שונים והשקפות-חיים שונות, ותוך השפעה הדדית התגבשה דמות חדשה של נוער יהודי אשר כלל בתוכו יהודים צרפתים מאלזס (מזרח צרפת שהיה נתון להשפעות גרמניות), ומהגרים ממזרח אירופה ואף מצפון-אפריקה. כולם חיפשו שפה משותפת, ואותה ניסה אחר-כך להעביר בהדרגה לקהילה כולה.
משמעות המילה "Israélite" בשמה של התנועה הייתה שנויה במחלוקת. היו שאמרו כי פירושה הוא שצריך לחנך את הילדים בראש ובראשונה בדרכי הדת היהודית, ואחר-כך כל היתר (במובן של זיקה דתית פורמלית, לא חינוך לשמירת מצוות; הציבור היהודי הרחב בצרפת היה מחולן לגמרי, ואת שייכותו הדתית הבין במושגים של אתיקה ואוניברסליזם). ה"איזראיליטים" הוותיקים ראו את צרפת כמדינתם היחידה, בעוד שהמהגרים המזרח-אירופאים היו בעלי תפישה לאומית יהודית.
על-פי עדותו של ד"ר שמעון המל, שכיהן במהלך מלחמת העולם השנייה כסגן יו"ר התנועה, הייתה תנועת ה-E.I.F במהלך עשר שנותיה הראשונות תנועה "פריזאית", כלומר: פעילותה התרכזה בפריז ובפרבריה.
ערב מלחמת העולם השנייה נשאה תנועת הצופים היהודיים אופי פלורליסטי-מסורתי וקראה לכל ילד וילדה, נער ונערה יהודיים להצטרף לשורותיה. בהתחלה היו אלה בני החוגים של ילידי צרפת אשר לקחו חלק בפעילות השוטפת, ואילו לאחר מכן, בזכות אותו קו פלורליסטי - הצטרפו לשורות התנועה דתיים וחילוניים לצד ציונים שראו בארץ ישראל כביתו היחידי של העם היהודי ופטריוטים צרפתים. כתוצאה מכך הפכה תנועת "הצופים היהודיים" ליחידה מבין תנועות הנוער בה פעלו צעירים מכל החוגים בשיתוף פעולה יוצא מן הכלל. ניתן לומר כי המסגרת הצופית-יהודית ניתצה את המחיצה החברתית בין 'האיזראיליטים' לבין המהגרים היהודים שהגיעו לצרפת ממזרח אירופה וממרכזה.
לאחר חתימת הסכם מינכן היה ברור לראשי התנועה בפריז שהרגיעה לא תארך, וכי צרפת עלולה להיכנס לעימות צבאי עם הגרמנים. בשל כך החלו פעילי ה-E.I.F להכין את הקרקע לשעת חירום. לדעתם, נדרשה קודם כל תחנת מעבר במרחק כמה עשרות קילומטרים מפריז לקליטה ראשונית של ילדים יהודים במקרה של מלחמה. בינתיים נמשכה שיגרת פעילותה של התנועה בפריז ובערי השדה ללא שינוי.
התנועה התבססה בשנת 1939 בקרב יהודי פריז, במזרח צרפת (אזור אלזס-לוריין) ובקהילות ספורות אחרות. מדריכים צעירים, ובעיקר מדריכות, התנדבו ללוות את קבוצות הילדים שהחלו לעזוב את פריז בראשית דצמבר אותה שנה.
לפני כיבוש צרפת על ידי גרמניה הנאצית ביוני 1940 הקימה תנועת הצופים מספר בתי ילדים ליהודים צעירים (בעיקר לבני הקהילות מפריז ומהסביבה הקרובה לה), שנפלטו ממסגרת ביתית בשל מקרי מוות של אחד ההורים, בעיות כספיות או הזנחה. לבני המהגרים אשר אבותיהם גויסו לצבא הצרפתי, היו הבתים שהציעו להם "הצופים היהודיים" בגדר אפשרות יחידה להתרחק מן המרכזים העירוניים ולשכוח מהשגרה הבלתי מקילה עימה נפגשו במקומות מגוריהם, שם שררה עוינות כנגד הזר בכלל וכנגד היהודי בפרט.
תנועת הצופים פעלה למען הקרן הקיימת לישראל, ושילבה במהלך הפעילות של חבריה שירים ארץ-ישראליים שהיו חלק בלתי נפרד מההווי החינוכי שלה.
רוב היהודים שחיו בצרפת ערב המלחמה נטמעו כמיטב יכולתם זמן רב לפני כן וחסרו כל עניין בדתם. בשל הצורך לשימת דגש על חינוך יהודי ובשל לחץ מזרם אידאולוגי-ציוני בתוך התנועה שהטיף לעלייה לארץ ישראל, החלו מדריכי התנועה בשנת 1938 בהכשרתם של הילדים לצורת חיים שונה - בקבוצות ובחוות חקלאיות, כדי שילמדו כיצד לקיים את עצמם בשעת סכנה וכדי שצורות התיישבות מסוג זה ישמשו כמקומות מקלט במידת הצורך.
החינוך בצופים היה תערובת של צופיות ומסורת יהודית, במובן הדתי או במובן הלאומי הקרוב לציונות. אף על פי שהתנועה ספגה לעיתים קרובות ביקורת מצד הרבנים, ביקשו בני הקהילה האורתודוקסית ביקשו להצטרף לשורות הצופים היהודיים. בשביל קבוצה זו במיוחד נפתחה קבוצה ששמה היה "ישורון", ובה שולבו תכנים בעלי זיקה הדוקה יותר ליהדות, למסורת ולקיום המצוות. מעדותם של דניז סיקירסקי, פעילת צופים במרסיי ושל ד"ר לוסיאן לזר, פעיל תנועת הצופים בעיר ליון, ניתן להצביע על מכנה משותף בערכים החינוכיים שהעבירה תנועת הצופים היהודיים לחניכיה, וזאת על אף הריחוק הגאוגרפי של הערים השונות ברחבי צרפת בהן התקיימה הפעילות הצופית-היהודית. ד"ר לזר טוען כי בין פעילי הצופים למדריכיהם התפתחו יחסים של 'תלות חניך-מדריך'. תנועת הצופים היהודיים דיברה על פיתוח ערכים של חזרה לעבודת-כפיים וטוהר מידות. ד"ר לזר מספר כי החניכים הצעירים האמינו באותם ערכים ובכוחם להצלת צרפת מהמצוקה שבה הייתה שרויה ערב המלחמה. חניכי התנועה האמינו כי הפעילות בתוך תנועת הנוער נבנתה כתרומה למאמץ הלאומי, למען חידוש הכבוד והגדולה של המולדת הצרפתית.

עם תחילת הכיבוש הגרמני

בשונה משאר תנועות הנוער הציוניות אשר מדריכיהן גויסו למאמץ המלחמתי, בתנועת ה-E.I.F נשארו מדריכות רבות בעורף, והן המשיכו בפעילותה הסדירה של התנועה, בכך שנטלו על עצמן את תפקידי המדריכים הבוגרים. 
ה-E.I.F החל להוציא באופן שיטתי את הילדים היהודים מן הערים הגדולות, בשל החשש לגורל המצפה ליהודים עם הכיבוש הגרמני.
האירועים של פרוץ מלחמת העולם עוררו את רובר גמזון, מייסד ה-E.I.F, לפעול לפי המטרה אותה הציב הארגון רגע לפני תחילת המלחמה. המטרה הייתה להוציא את הילדים מהערים הגדולות, להעניק להם חינוך לערכים אנושיים ורוחניים כנגד אנטישמיות וגם חינוך מקצועי-חקלאי שיוכל להבטיח להם קיום בכל מקום אליו יגיעו. מיד לאחר מפגש ראשי התנועה בעיר קלרמון-פארן (Clermont-Farrand), בדרום-מרכז צרפת של וישי, החלו בחיפוש אחר מקומות שיתאימו כדי לפתוח בהם את מרכזי החינוך והחקלאות. הפעולה הארגונית לא הייתה מסובכת במיוחד, שכן כבר לפני כן הייתה תנועת הצופים מאורגנת לפי מחוזות: באזור הסן שוכנו 600-700 ילדים ובני נוער; באזור ליון ומארסיי - 200; באזור המזרח (אלזס-לורן) - 300-400; בצפון אפריקה (אלג'יריה-תוניסיה) - 500-600 ילדים.
רבים ממדריכי תנועות הנוער ומדמויות המפתח שלהן איבדו את חייהם במלחמה, ואילו אלה שהצליחו להישאר בעורף, היו חייבים להתרגל לאורח חיים שונה מזה שידעו לפני כן. צרפת הפכה ממדינה ליברלית ודמוקרטית לאדמת כיבוש, וממשל צבאי גרמני שהושלט בחלקו גם על "האזור החופשי". חברי תנועות הנוער לא יכלו להישאר פסיביים אל מול הדיוויזיות הגרמניות שנכנסו בהמוניהן דרך שער הניצחון לפריז. הם הבינו כי מרגע זה ואילך יש צורך בצורת פעילות חדשה, ובמקרים מסוימים פעילות קיצונית, כולל התנגדות פיזית לגרמנים.
הילדים שנזקקו להמשך לימודיהם במוסדות חינוכיים גרמו לבעיה חריפה אצל מדריכי ה-E.I.F. הם נאלצו לאלתר, ולנסות את כוחם כמורים בעזרת ציוד מאולתר. עד מהרה נתקלו חברי ה-E.I.F במחסור בכיתות, בנוסף למחסור במורים. רוב הילדים היו מפריז, ובשלב מאוחר יותר הגיעו גם מספר ילדים משטראסבורג. לאחר כניעתה של צרפת ב-22 ביוני 1940 החלו הילדים ללמוד באופן שגרתי ומסודר. בינתיים הוריהם של הילדים החלו להטיל ספק בצורך בפינוי שבוצע זה מכבר. בשל כך, ההורים קראו להחזיר את ילדיהם לבתיהם. המדריכים ניסו לשכנע את ההורים כי השקט המדומה ששורר עתה בגבולות הוא מטעה בלבד, וכי בעתיד הקרוב יתברר כי אקט הפינוי הוא מוצדק לחלוטין. הספקנות לא ארכה זמן רב, שכן מחודש מאי החלה החזית לנוע במהירות.

התארגנות תנועת הצופים היהודיים באזור החופשי

ברגעים האחרונים לפני פרוץ המלחמה החלה תנועת הצופים היהודיים בארגונה לקראת הבאות. התארגנות זו העניקה לצופים יתרון בכך שהחזרה מהמלחמה הייתה "חלקה" יותר, ולא נוצרה הפסקה משמעותית בפעילות התנועה עם חזרת המדריכים מקו החזית. בשל חשש מהפצצות הגרמנים הכינו הצופים היהודיים מבעוד מועד מקומות התיישבות באזורים חקלאיים, לצורך המשך פעילות תקינה. הבעיה הכלכלית תהיה פחות קשה באזורים אלה, כך האמינו מדריכי התנועה, מאחר שלפחות מזון היה שם. שובם של המדריכים המגויסים אפשר את הגשמתו של רעיון ההכנה לחיים מקצועיים יצרנים. על פי הצעתו של אדוארד (בולי) סימון, אחד ממדריכיה הבכירים של התנועה, הוקמו בתי מלאכה לעבודות עץ ומתכת, כריכת ספרים ועבודות מחט.
ב-19 ביולי 1940 נפגש גמזון בעיר קלרמון פארן עם ראש הצופים היהודיים של שטרסבורג, פרדריק המל ("שמו"), וביחד הם יזמו תוכנית רשמית שאושרה ב-18 באוגוסט על ידי ראשי ה-E.I.F בעיר מואסאק (Moissac). הם החליטו להגדיל את מספר בתי הילדים, ליצור קבוצות צופים בכל ערי האזור הדרומי ולפתוח מרכזים חקלאיים ללימוד מקצועות פרודוקטיביים. המטרות היו להוציא את הצעירים היהודיים מהערים, לתת להם הכשרה המדגישה את הערכים ההומאניים והרוחניים של היהדות ולכוון אותם למקצועות פרודוקטיביים.
לבה של תנועת הצופים היהודיים החל להתלכד סביב מואסאק - בה הוקם עם הכיבוש הגרמני המרכז המנהלי של מכלול מוסדות לילדים יהודים שאיבדו את הוריהם במהלך המלחמה, ומרכז תנועת ה-E.I.F עצמה. כדי להכשיר מדריכים ארגן ה-E.I.F באמצע ספטמבר 1940 מחנה בוויארוז (Viarose) שחלק ממשתתפיו היו ותיקי התנועה.
פעילות הקמת סניפים התרחבה ביתר שאת ברחבי האזור הדרומי, ולא בכדי. ביולי 1941 הוכרו הצופים היהודיים על ידי משטר וישי כארגון לגיטימי המשרת את המטרות המוצהרות של וישי, ובעיקר את אידיאל "השיבה אל הקרקע". ההכרה בחוקיות התנועה לוותה בהזרמת התקציבים לפעילותה באופן סדיר וקבוע. בכל עיר גדולה נפתח מטה תנועה, ובו פעלו קבוצות של חניכים ומדריכים יהודים. אופוריה זו הסתיימה עם פרסום הצווים הגרמנים לביטול התארגנות יהודית והקמת ארגון גג במתכונת של יודנראט יהודי, ה-UGIF. הצופים היהודים הפכו לתנועה בלתי לגאלית אשר פעילותה הייתה אסורה על פי החוק. על אף האיסורים התארגנה הפעילות של הצופים במסווה של פעילות במועדוני נוער. הפעילות התבצעה ברובה על ידי מדריכים ופעילים מתנדבים של הצופים עצמם בשיתוף ובתמיכה של "הג'וינט", ארגון סעד כספי של יהודי ארצות הברית.
העבודה הבלתי לגאלית של תנועת הצופים קדמה לירידתה הרשמית למחתרת עם הקמת קבוצת המחתרת- "השישית". הצופים קיימו פעילויות חברתיות וסיעודיות בקרב ילדי מחנות ההסגר ברחבי צרפת, כשהעיקרי ביניהם הוא מחנה המעצר גירס. פעילות זו הייתה פעילות שגרתית, וניתן היה לראות במחנות נוכחות מתמדת של נערים ונערות לבושי מדים שנתנו תקווה וסייעו בכל דרך אפשרית ליושבי המחנות הצעירים שחיו בתנאים לא תנאים והיו בסכנת חיים מתמדת מדי יום. עם תחילת הגירוש של יושבי המחנות בשנת 1942 למחנה המעבר 'דראנסי' הבינו ראשי הצופים כי יש לפעול בצורה חשאית להברחת יהודים, בעיקר ילדים, אל מחוץ למחנות. דניס סיקירסקי מספרת על אחד הניסיונות לעזור ליהודי המחנה 'לה במיל' באזור העיר מרסיי. למחנה 'לה-מיל' נשלחו אלפים מיהודי האזור אשר היגרו לצרפת לאחר שנת 1936. תנועת הצופים במרסיי הצליחה להגיע עם רופא המחנה להסכמה כי אם ויהיה לתושבי המחנה צורך לקבל טיפולים רפואיים ותרופתיים, אשר ניתן לקבלם רק בעיר, יינתן להם שחרור ליום אחד מהמחנה, והם יישלחו למרסיי לקבלת הטיפול המתאים במרפאה, בה פעלו מתנדבי תנועת הצופים וחברי ארגון הסעד הסוציאלי אוז"ה (O.S.E). כאשר נשלחו היהודים על ידי הרופא למרסיי, הם נפגשו עם הגורמים שהיו אחראיים להסתרתם במרפאה העירונית, והועברו במהרה להסתרה בבתי נוצרים, במוסדות שונים שסייעו לתנועת הנוער בהצלה, במנזרים ובבית מלון מקומי, אשר לבעליו היה הסכם עם התנועה שאפשר לשכן בו לזמן קצר את היהודים המוסתרים. הסתרה זו הייתה לפרק זמן קצר בלבד, שכן לא ניתן היה להשאירם לזמן רב בגבולות העיר מחשש שייתפסו בידי הגסטאפו הגרמני או המיליציה הצרפתית. מאוחר יותר הועברו רוב האנשים לאזורים כפריים, והוסתרו שם בבתי איכרים ומשפחות אחרות. מרבית נותני המחסה הוכרו לאחר המלחמה כחסידי אומות העולם.

התנועה כיום

כיום שם התנועה איננו תנועת הצופים היהודים בצרפת אלא תנועת הצופות והצופים היהודים בצרפת. לתנועה ישנן הרבה "קבוצות מקומיות" דהיינו לכל עיר קבוצה הייחודית רק לה, מלבד פריס בה פועלות עשרות קבוצות. בתנועה בולט ערך "המינימום המשותף". רעיון הערך הוא שכל חבר בתנועה חייב לקיים את מצוות הדת הבסיסיות כאשר הוא נמצא במסגרת התנועה: שמירת שבת, כשרות, ותפילה.

הסניף הישראלי של התנועה

בשנת 2000 הוקם על ידי ז'אן שארל זרביב סניף ישראלי לתנועה. הסניף נקרא Israel Ron Arad, על שם רון ארד, הנווט הישראלי שנשבה בלבנון בשנת 1988. מטעם סניף זה, נשלחים בכל שנה חניכים ומדריכים ישראליים, בנים ובנות, בעלי קשר כזה או אחר לצרפת, למחנות הקיץ של התנועה בצרפת. חלק מהחניכים הישראלים הם עולים חדשים שעלו ארצה לאחרונה, חלק אחר עלו ארצה לפני שנים רבות יותר, וחלקם גם דור שני בארץ. כולם דוברי צרפתית ועברית. כיום, הסניף הישראלי מונה כ-250 חניכים שמתוכם 40 מדריכים. הם נשלחים למחנות הקיץ בצרפת, בקבוצות של כ-12 חניכים וזוג מדריכים. החניכים הישראלים הם חניכים בתנועה לכל דבר ועניין, אך עם זאת מביאים פן חשוב של ישראליות, ויוצרים שיח בגובה העיניים עם בני גילם הצרפתים. החיבור שנוצר במפגש בין בני נוער עולים חדשים וותיקים מצרפת לבין יהודים בני גילם שמתגוררים בצרפת, מאפשר שיח בריא ואיכותי, ויוצר קשרים כנים בין יהודים ישראלים לצרפתים.
סניף Israel Ron Arad מקיים במהלך השנה פעילויות רבות לחניכיו, בארץ ובצרפת. בארץ, נערכים בכל אחת מחופשות הלימודים "מיני מחנה", שאורכו בין שלושה לארבעה ימים. סופי שבוע (Chabat EEIF) נערכים פעמיים או שלוש בשנה. בנוסף, פעילויות יומיות נערכות אחת לחודש. נערכים גם סמינרי הדרכה למדריכים, וימי הכנה למחנה הקיץ. לצרפת נשלחים המדריכים לסמינרי הדרכה ולימוד.
בראש הסניף הישראלי Israel Ron Arad עומד ז'אן שארל זרביב, והמרכז הצעיר שלו (RGL) הוא יאיר טולדנו.

הקשר עם ישראל

לתנועת הצופים העבריים היו במהלך השנים קשרים רבים עם הצופים היהודיים בצרפת. הקשרים מתבטאים בעיקר בחילופי משלחות נוער בתקופת הקיץ אך גם בעזרה הדדית כמו הדרכות של מדריכי צופיות מישראל במחנות החורף של התנועה בצרפת ושיתופי פעולה באירועים בינלאומיים כמו ג'מבורי הצופים העולמי.
בקיץ 2013 יצאה משלחת ראשונה מסוגה של 10 חניכי צופים ישראלים למחנה הקיץ הארצי של הצופים היהודיים בצרפת לכבוד ציון 90 שנה להיווסדה של התנועה הצרפתית.