עדה אהרוני

ביוגרפיה


אהרוני נולדה בקהיר בשם אנדרֵה ידיד (Andrée Yadid) לנסים ידיד, סוחר קמח מבוסס יליד מצרים, ולפורטונֵה (Fortunée, לבית חמסי). משפחתה הייתה בעלת אזרחות צרפתית ובבית דיברו בעיקר צרפתית. דודה היה דיין בבית הדין הרבני של יהודי מצרים. בנעוריה הייתה אהרוני פעילה בארגונים של נוער ציוני (מכבי החלוץ), במצרים. היא למדה ב"בית הספר האנגלי לבנות" ALVERNIA ברובע זמאלכ בקהיר, בבית הספר היא למדה ספרות אנגלית ובאותן השנים התחילה לכתוב שירים באנגלית. בראיון ל"ג'רוזלם פוסט" אמרה שבאותן שנים החליטה להיות סופרת.
בשנת 1949 בעקבות המלחמה נגד ישראל הונהגו חוקים ותקנות כנגד היהודים במצרים. עקב כך בוטל רישיון המסחר של אביה והמשפחה נאלצה לעזוב את מצרים. בהגיעם בשנת 1949 לצרפת גילה אביה כי נותרו חסרי כל לאחר שכל כספם שהופקד בבנק שווייצרי במצרים הופקע על ידי ממשלת מצרים. תוך זמן קצר מרגע הידיעה לקה אביה בהתקף לב ונפטר לאחר מכן. המשפחה השתקעה בצרפת ובשנת 1950 בגיל 17 עלתה עדה אהרוני לבדה לישראל.
בהגיעה לישראל ללא משפחתה בשנת 1950 הייתה חברה בגרעין של השומר הצעיר בקיבוץ עין שמר יחד עם חלוצים צעירים אחרים מבין חניכי השומר הצעיר במצרים, וביניהם בעלה, חיים. נכנסו לעימות עם הנהגת הקיבוץ, לאחר שדרשו השוואת שכרם של העובדים יוצאי תימן לשאר הפועלים חברי ההסתדרות. סירובה של הנהגת הקיבוץ להשוואת השכר ועוד מחלוקות רעיוניות נוספות, הובילו בשנת 1953 לעזיבתם את הקיבוץ, יחד עם 52 חלוצים נוספים מתנועת השומר הצעיר ממצרים.
אהרוני קיבלה תואר ראשון מהאוניברסיטה העברית בירושלים בהיסטוריה, סוציולוגיה, וספרות אנגלית, בשנת 1964. תואר שני בספרות באוניברסיטת לונדון על יצירתו של הנרי פילדינג. בשנת 1975 תואר דוקטור מהאוניברסיטה העברית בירושלים, על מחקרה "הסיפורת האינטרוספקטיבית של סול בלו".
אהרוני לימדה ספרות אנגלית באוניברסיטת חיפה. הייתה גם מרצה בכירה במחלקה ללימודים הומניסטיים ואמנויות של הטכניון ולימדה שם סוציולוגיה – לימודי פתרון קונפליקטים, בדגש על הסכסוך הישראלי-פלסטיני ועל יהדות ארצות ערב. אהרוני הייתה מרצה אורחת ופרופסורית אורחת במספר אוניברסיטאות ביניהן אוניברסיטת פנסילבניה ממנה קיבלה פרופסורה ב-1985.אהרוני התפרסמה, בין השאר, בפעילותה להשגת פיוס בין היהודים והערבים על בסיס הכרה הדדית בסבל שנגרם לערבים הפלסטינים וליהודים מארצות ערב, בנסיבות הסכסוך בין שני העמים.
אהרוני היא המייסדת והנשיאה של איפלק :הפורום הישראלי והבינלאומי לספרות והתרבות של שלום. אהרוני ייסדה את "אגודת שוחרי הספרות" באזור חיפה והצפון, שפעלה לגישור בין תרבויות ועדות ושימשה כיו"ר שלה וכעורכת כתב העת "גלים" במשך 20 שנה. היא הוציאה לאור 20 אנתולוגיות "גלים", ביניהם מס. 8 לזכר יצחק רבין. בנוסף, היא הייתה המארגנת ונשיאת של הקונגרס העולמי השני של יהודי מצרים (WCJEׁׂ) שהתקיים באוניברסיטת חיפה בשנת 2006.אהרוני הייתה בשנת 2012 לאישה הראשונה שנאמה במסגד האחמדים שבכבאביר חיפה.
בשנת 2012 הוענק לעדה אהרוני אות המתנדב על ידי הנשיא שמעון פרס, על פעילותה לקידום "תרבות השלום" וקידום יוזמות שלום בין ערבים ויהודים, מנימוקי ועדת הפרס:"אהרוני מאמינה בכוחה של התרבות והיצירה ובכוחה של המילה. היא משוכנעת שקומוניקציה, ספרות ותרבות יכולות לעזור לרפא את המחלות העיקריות של הכפר הגלובלי שלנו: מלחמה, טרור ואלימות. הנושאים: יישוב סכסוכים, פיוס, דו – קיום ושלום, כמו גם שוויון זכויות לנשים, תופסים מקום נרחב במחקריה, ספריה ושיריה ובפעילותה התרבותית הנמרצת. על כל פועלה הייחודי הוענק לפרופ' עדה אהרוני "אות הנשיא שמעון פרס למתנדב".
בשנת 2015 הוענק לה עיטור ההוקרה "יקירת העיר חיפה".בשנת 2017 הוענקה לה תעודת "יקירת אגודת הסופרים העבריים" כהוקרה על יצירתה ופעילותה למען הספרות התרבות העברית.
עדה אהרוני היא תושבת העיר חיפה. היא הייתה נשואה משנת 1950 לחיים אהרוני, פרופסור מן המניין להנדסה כימית בטכניון, אף הוא יליד קהיר, שנפטר בשנת 2006. לזוג שני ילדים:אריאל – רופא גניקולוג וטליה וינקלר, מייסדת "דורות", שנפטרה בשנת 2011 ממחלת הסרטן.

אקסודוס השנייה – יציאת מצרים השנייה

המונח "יציאת מצרים השנייה" הוטבע על ידי עדה אהרוני ומתייחס להגירה הכפויה של יהודי ארצות ערב אחרי הקמתה של מדינת ישראל ב-1948.ההערכה היא שכמיליון יהודים נעקרו, רובם הגיעו למדינת ישראל. לעומתם כ-650,000 פלסטינים ברחו מישראל לארצות ערב השכנות. העקירה של היהודים זכתה להתעלמות גם בניסיונות הפיוס בין הישראלים לפלסטינים. אהרוני כותבת במחקר שלה "ההגירה הכפויה של יהודים מארצות ערב והשלום" וגם במאמרה בויינט "מה עם הנכבה היהודית?".אהרוני טוענת שלשתי הטרגדיות האלה ולקהילות שחוו אותן יכול להיות אפקט מפייס על שני הצדדים, מה שיכול לתרום לקידום השלום.
במאמר המשותף של עדה וחיים אהרוני "אפשרויות שלום בסכסוך הישראלי על בסיס הכרה משותפת בשאיפות הלאומיות", נאמר שהתיישבות של פליטים פלסטינים בישראל צריכה להיות מוגבלת ושאם פליטים "יחזרו" למקומות שעכשיו בישראל, הם ימצאו עצמם במקום זר להם:"תהליכים בחברה הם לעיתים רחוקות הפיכים:תיקון טעויות ופיצוי על סבל לא יושגו בדרך כלל על ידי חזרה למצב הקודם. אלא על ידי יצירת מצב חדש שמועיל ומתאים לתנאים החדשים".
73 הסיפורים של אנשים שנעקרו ממצרים נאספו בספר מונומנטלי "עידן הזהב של יהודי מצרים – עקירה ותקומה בישראל",החל מ-2013 נערכו ופורסמו על ידי עדה אהרוני בהוצאת אוריון,2017 ,2018.

שירה

שירתה של אהרוני יכולה להיות מחולקת לשלוש קטיגריות: שלום, אהבה, נשים. לעיתים קרובות הנושאים הליריים המרגשים חופפים רעיונות השלום, ביטול המלחמה, שוויון נשים וכוח הנשים קידום שלום .

שירת שלום

בגיל 13 אחרי מלחמת העולם השנייה, אהרוני ביחד עם תלמידה ערביה, ערכה עדה את עיתון בית-ספר שנקרא "קשת בענן באלברניה", המוטו של העיתון היה:ביטול מלחמות לעד. משורר השלום הבריטי וילפרד אוון היווה השראה לשירת השלום שלה. הוא הראה לה את האבסורדיות שבמלחמה. אהרוני החלה לכתוב שירה על מלחמה ושלום במהלך מלחמת יום-כיפור.ג'ואל בניין כתב ב"תפוצה של יהדות מצרים" שברוב שיריה הראשונים של אהרוני של מלחמה ושלום מוצאה ממצרים מושהה בדיסקרטיות ברקע, מה שמדגים את גיוון הזהויות שלה ושל יהדות מצרים. "המשא-ומתן הישראלי-מצרי והסכמי הפסקת האש לאחר המלחמה שינו את שירתה מקריאה כללית לשלום לקריאה לשלום ישראלי-ערבי תוך היזכרות בחייה במצרים, ועקירת קהילת יהודי מצרים המפוארת.
כמה משירי השלום המוקדמים של אהרוני מביעים דאגה למאבקה של ישראל, כמו שמודגם בשיר "לחייל מצרי" שיר שנכתב במהלך מלחמת יום-כיפור. בשיר היא אומרת לחייל המצרי "לך יהיה תמיד הנילוס...אבל אם אנו נפסיד יש רק את הים." לן גולדזוויג כותב בהקדמה לספרה "שירים מישראל", 1992, שהמקור לתשוקה למולדתה החדשה הוא המעבר ממצרים שם הייתה הזרה הלא רצויה.
אהרוני נזכרה בתחושת הניכור בעת מפגש טלוויזיוני עם סטודנט ערבי שהרהר על המקום בו הוא חי. אהרוני שאלה אותו:האם אתה מרגיש ערבי-ישראלי או ישראלי ערבי? אני נזכרת בפצע חסר השורשים שלי במצרים ואני כואבת את כאבך בן דודי.

כוחו של השיר

אהרוני מאמינה ששירה היא כלי יעיל לבניית אמון וכבוד בין תרבויות ובאנושות בכלל. במהלך הזמן נעשינו ניידים יותר וההבדל המשמעותי בינינו היא התרבות ולא הטריטוריה. לשירת שלום יש את היכולת להציג את סיפורם של שני הצדדים בקונפליקט, "על כל המציאות שלה, כאב, תקווה וגעגועים לשלום".
דוגמאות לשתי נקודות ההשקפה נמצאות בשירים "המלחמה הארורה" ו"תזכרו אותי כל פעם שהירח זורח מעל הספניקס", שקיבלו השראה ממכתבים שנכתבו על ידי חיילים ישראלים ומצרים שנפלו בשבי במלחמת יום הכיפורים.
"הדרך היחידה לגשר בין תרבויות שונות ובין אנשים היא דרך הידע על האחר", אהרוני אמרה זאת במהלך ראיון לספרה של בירות' ראג'ין "פרפר הברזל: נשים משנות את עצמן ואת העולם".בספר אהרוני היא אחת מפרפרי הברזל. בשירה של אהרוני "גשר של שלום" פורשת גשר לנשים פלסטיניות:"אחותי הערבית, בואי נבנה גשר איתן מעץ הזית שלך לשלי, מעולמי הכתום לשלך.... אנו לא רוצות לגרום אחת לשנייה לפחד תחת גפנינו ותחת תאינותינו."
קובץ השירה של אהרוני:"פרח נדיר", שירה על אהבה ושלום על גבי חמישה דורות. הספר שמוקדש לזכרם של בעלה חיים אהרוני ובתה טליה אהרוני-וינקלר, בתרגומו לאנגלית בהוצאה היקרתית Dignity Press, היה מועמד לפרס נובל בשנת 2014.
כמה משמיריה של אהרוני אף הולחנו ויצאו בשלושה אלבומים: שבוע ירוק, לחיים – שירי אהבה, פרח נדיר.
בשנת 2017 אהרוני פרסמה את הספר "אופק של תקווה":קובץ שירה דו לשונית עברית-אנגלית, על אהבה, שלום, שירת נשים, שירה המבוססת על מכתבי חיילים לאהובותיהם בישראל במהלך מלחמות לבנון ועזה, כמו גם שירה נגד טרור ונגד דאעש.

סגנון

בהקדמה ל"שירה מישראל" שהוזכרה קודם גולדוויז מתאר את שפת השירה של אהרוני כלא יומרנית:"היא לא מתחבאת מאחורי המילים" וזה יוצר "אמת חסרת רחמים". גולדוויז גם מציין את השימוש הבלתי רגיל שלה בחריזה ובבתים,"זו צורה של עירום, בגלל שכ"כ הרבה שירה גרועה מתחבאת מאחורי חריזה בוטה".
פרופסור רבקה אוקספורד בספרה : שפת השלום – תקשורת יוצרת הרמוניה, מנתחת את השימוש של אהרוני "בביטויים של שלום כדרך לגשר חוצה תרבויות" בשיר:"גשר של שלום", פרופ' אוקספורד טוענת שהמסלול הדימויים והביטויים " עולם זית", ו"עולם כתום" מביאים את שתי הנשים (ישראלית ופלסטינית) יחדיו ומראים שיש להן מן המשותף. "גשר של הבנת יסמין", היכול לגרש את הפחד, כשהוא מרשה לכל אישה לשבת עם תינוקה "מתחת לגפן ולתאנה ושום דבר לר יגרום להן לפחד".
אהרוני בראיון לירחון הספרותי סקצ'בוק מאשרת שהיא מעדיפה שירה פתוחה מכיוון שהיא מאפשרת יותר עומק ואינטימיות.

איפלק:הפורום הישראלי והבינלאומי לספרות ותרבות שלום

אהרוני היא המייסדת של איפלק. הארגון נוסד בשנת 1999 במטרה לבנות גשרים של הבנה ושלום דרך תרבות, ספרות ותקשורת. שגרירי איפלק נמצאים בעשרים מדינות.
עדה אהרוני כיו"ר איפלק ערכה ופרסמה יותר מ-4500 לקטים של איפלק באינטרנט בשם:"איפלק דייג'סט". בשנת 2017, היא פרסמה באמזון אנתלוגיה בעלת עוצמה ותפוצה עולמית בשם:"אנתלוגיה איפלק לשלום ונגד טרור" ובשנת 2018:"אנתלוגיה איפלק אנטי-מלחמה". שתי האנתלוגיות החשובות כוללות:מאמרים מעמיקים, סיפורים אמיתיים ושירה מרגשת, מישראלוממיטה החוקרים, הסופרין והמשוררים מ-25 מדינות. האתלוגיה נלמדת באוניברסיטאות ומכללות ברחבי העולם.

WCJE- . WORLD CONGRESS OF THE JEWS FROM EGYPT – הקונגרס העולמי ליהודים ממצרים

אהרוני שימשה כנשיאה של הקונגרס העולמי השני ליהודים ממצרים. הקונגרס התקיים באוניברסיטת חיפה בשנת 2006 ( http://adacongress.surge.sh/) בהשתתפות של 350 כתובים וחוקרים. בשנת 2007 התקיים סימפוזיון של הקונגרס בשיתוף אוניברסיטת חיפה ובשנת 2008 התקיים סמפוזיון של הקונגרס באוניברסיטת בר-אילן. ההרצאות והמסקנות של הקונגרס פורסמו בספר "היסטוריה ותרבות של יהודי מצרים בזמנים המודרניים. ( הפקות, תל אביב, 2008), הספר יצא באנגלית עברית וצרפתית.

פעילותה ודעותיה בנושא הסכסוך הערבי-ישראלי

בפועלה הציבורי ובכתביה טוענת אהרוני כי יהודי מדינות ערב ובכללם יהודי מצרים עברו טיהור אתני. היא טוענת כי טיהור זה, אובדן הנכסים והרכוש, והקשיים שליוו את הגירתם הכפויה וקליטתם בישראל, שעד לאחרונה לא זכה לטענתה להכרה בישראל או בקרב האומות, חופפים לגורל הפלסטיני ולשיח הנכבה. לכן שני הסיפורים יכולים לשמש גשר בין שני העמים, בבחינת "כולנו קורבנות, שילמנו את מחיר הסולחה כבר לפני חצי מאה שגזלה מיהודי ארצות ערב את כל מחייתם ורכושם", עובדות היסטוריות אלה יכולות להוות בסיס לסיום הסכסוך הערבי-ישראלי והפלסטיני-ישראלי.
לטענת אהרוני לאורך שנים התעלמה ההסברה הישראלית משיח הפליטות המשותף לכמחצית מתושביה – הפליטים היהודים ממדינות ערב וצאצאיהם. מפליא אותה שהמדינה לא עשתה שימוש בעניין זה על מנת לקדם את ענייני ישראל בעולם וזאת אף על פי שבעיית הפליטים במזרח התיכון משמשת כלי ניגוח עיקרי בידי מבקרי ישראל. לדעת אהרוני, הרצון של האליטה האשכנזית השלטת בישראל לשמר את ההגמוניה בידה, מנע את הפצת שיח הפליטות של היהודים ממדינות ערב:את העלאת נושא עקירתם וסבלם של יהודי ארצות ערב. עקב המשך הרדיפות האנטי-ציוניות על ידי המשטרים הערבים- הפצת הנרטיב על הטיהור האתני- העקירה היהודית ההמונית מארצות ערב, היא תגובה הולמת.דה אהרוני מנסה לרתום לטובת השגת פיוס או "סולחה" בין העם היהודי בישראל ובין עמי ערב. פעילות זאת באה לידי ביטוי בפורומים שהקימה – כמו האיפלק: הפורום הבינלאומי לספרות ולתרבות השלום" שהיא הקימה בשנת 1999 והוא נושא מרכזי בכל יצירותיה.
עדה אהרוני היא פעילה במסגרת כמה ארגונים של יהודי מצרים שנמנתה עם מייסדיהם: "האיגוד נביא דניאל" ו"הקונגרס העולמי של יהודי מצרים" (הייתה יושב ראש שלו בין 2004–2010). היא אירגנה כינוס של יהודים יוצאי מצרים מכל קצות תבל באוניברסיטת חיפה בשנת 2006 ובאוניברסיטת בר-אילן בשנת 2008 ובשנת 2009. היא פעילה גם בהנהגת "האגודה למחקר ולהפצת מורשת יהדות מצרים" (Historical Society of the Jews of Egypt), אשר העניקו לה את עיטור ה- MERIT בשנת 1997 בניו-יורק.

סרט – רימון הסולחה והכבוד

סרט בהפקתה של עדה אהרוני. הסרט מאיר את הצורך להגיע לשלום בין הישראלים והפלסטינים. הסרט מבוסס על הסיפור האישי של עקירתם של יהודי מצרים. אהרוני מצטטת את אלי ויזל מנאום הזכייה שלו בפרס נובל:"מי הוא אויב?", "האויב הוא סיפור שאינך יודע!" אהרוני אומרת לחברים הפלסטינים שלה שהיא הצליחה לספר את סיפור העקירה שלה בעוד שמיליון יהודים מארצות ערב עדיין לא הצליחו. בסרט היא מספרת לשכנים הפלסטינים שלה את סיפורה התקווה שבסוף הם יהיו חברים ולא אויבים. זהו גם סיפורה של "יציאת מצרים השנייה" של יהודי מצרים בחצי השני של המאה ה-20.
רימון הסולחה והכבוד – http://syndicjournal.us/cover-syndic-no-14/film-pomegranate-of-reconciliation-and-honor-by-ada-aharoni/

ראיונות בכלי התקשורת

פרופ' עדה אהרוני העניקה ראיונות רבים בכלי התקשורת בישראל ובחו"ל על מחקריה וספריה ועל עושר הספרות והתרבות בישראל. הראיון האחרון התקיים בקול ישראל על "יציאת מצרים השנייה", על ידי ד"ר יצחק נוי בתוכנית: "תרבות עולמית".