google/wiki40b huggingface dataset:
ראובן בן-יוסף

קורות חיים

בן-יוסף נולד בניו יורק שבארצות הברית בשם רוברט אליוט רייס, ליוסף רייס (Joseph Reiss) וססיליה רייס (Cecilia Reiss).
בן-יוסף גדל במנהטן; התחנך בבית הספר התיכון למוזיקה ואמנות (The High School of Music & Art) למד ג'אז והיה למוזיקאי ג'אז מקצועי.
בן-יוסף למד במכללת אוברלין במדינת אוהיו. לאחר מכן התגייס לצבא האמריקני ושירת בהיילברון שבגרמניה.
בשנים 1957–1959 פרסם שירה במגזינים ספרותיים אמריקנים ובניו יורק טיימס. הוא פרסם את ספר השירה הראשון שלו (היחיד שכתב באנגלית), "הזרע האינסופי" (The Endless Seed).
ואחר מכן עלה לישראל. אביו שהתנגד לעלייתו לישראל התנכר לו, ובן-יוסף חי בעוני רב.
במלחמת יום הכיפורים לחם בדרום רמת הגולן.
בקיץ 1976 עבר לגור בירושלים, ועסק בתרגום והוראת כתיבה יצירתית לתלמידי תיכון.
ב-1996 הוא הקים בית הוצאה לאור קטן בשם "ספרי בצרון".
הוא נפטר מסרטן הריאות ב-9 במרץ 2001.
בן-יוסף כתב 19 ספרי שירה עברית, שני רומנים, שני ספרי מסות. לאחר מותו פירסמה אשתו ספר לזכרו של ראובן בן יוסף, ובו מאמרים של עמיתיו (2002).

לקריאה נוספת

• Michael Weingrad, Letters to America: Selected Poems of Reuven Ben-Yosef, PP 16-17
גרהאם היל

נורמן גרהאם היל (15 בפברואר 1929 – 29 בנובמבר 1975) היה נהג מרוצי מכוניות בריטי שהיה פעמיים אלוף העולם בפורמולה 1. הוא הנהג היחיד אי פעם שניצח בשלושה מרוצי הכתר המשולש של הספורט המוטורי — מרוץ 24 השעות של לה מאן, אינדיאנפוליס 500 וגם בגרנד פרי מונקו. בשנות ה-70 הוא הופיע במגוון רחב של תוכניות טלוויזיה שלא מתחום הספורט. בשעות הפנאי עסק בציור.
בשנת 1996 הפכו היל ובנו דיימון לאבא ובן הראשונים שזכו כל אחד באליפות עולם בפורמולה 1.
היל וחמישה חברים בקבוצת הפורמולה 1 שלו, נהרגו ב-1975, כאשר המטוס שהטיס מצרפת ללונדון התרסק בעת שניסה לנחות בצפון לונדון.

קריירת המרוצים

היל החל להתחרות בגיל מאוחר יחסית, כשהוא בן 24, לאחר שראה מודעה שמציעה התנסות בנהיגת מרוץ תמורת תשלום. בעקבות ההתנסות, הוא הצטרף כמכונאי לקבוצת לוטוס, שהוקמה שנים מעטות לפני כן, ומשם התקדם לעמדת הנהג, בפורמולה 3. בעונת 1958 הצטרפה לוטוס לפורמולה 1 והיל שימש כאחד משני הנהגים שלה. הופעת הבכורה שלו הייתה בגרנד פרי מונקו, אך הוא פרש בגלל תקלה טכנית. מיקום השיא שהשיג בעונה זו ואחריה היה שישי, ללא נקודות אליפות.
בעונת 1960 הצטרף לקבוצת BRM. בגרנד פרי ההולנדי הוא זכה לעלות לפודיום לראשונה כשסיים שלישי. בסיום העונה דורג במקום ה-15, עם 4 נקודות אליפות. הוא לא שחזר את ההישג בעונה הבאה, אך בעונת 1962 הוא החל את העונה עם ניצחון הבכורה שלו, בגרנד פרי ההולנדי. שלושה ניצחונות נוספים בגרמניה, איטליה ודרום אפריקה, הקנו לו את תואר האליפות הראשון שלו בפורמולה 1, כשהוא נהנה מארבע פרישות ממרוצים של מתחרהו הצמוד, הסקוטי ג'ים קלארק. גם BRM זכתה באותה עונה באליפות היצרנים.
בעונת 1963 שוב שלטו היל וקלארק במרוצים, אך הפעם התהפכו היוצרות והיל סבל משלוש פרישות וניצח רק בשני מרוצים, בעוד קלארק ניצח בשבעה מרוצים וזכה באליפות. בעונת 1964 שוב ניצח היל בשני המרוצים במונקו ובארצות הברית, אך הפעם הפסיד במרוץ לאליפות על חודה של נקודה לנהג פרארי, ג'ון סורטיס. גם בעונת 1965 ניצח היל באותם שני מרוצים, ושוב הפסיד לקלארק שזכה באליפות. בעונה הבאה לא ניצח היל באף מרוץ, אך עלה לפודיום שלוש פעמים. הוא סיים את העונה במקום החמישי. באותה שנה השתתף גם באינדיאנפוליס 500 וניצח.
בעונת 1967 הצטרף היל לקלארק וחזר להתחרות עבור קבוצת לוטוס, אך סבל מפרישות רבות וסיים שלושה מרוצים בלבד. בעונת 1968 הוא נותר הנהג הבכיר בקבוצה, לאחר ששני חבריו לקבוצה, קלארק ומייק ספנס, נהרגו בתאונות מרוצים מחוץ לגרנד פרי. הוא זכה באליפות השנייה שלו, לאחר שניצח בשלושה מרוצים ועלה שלוש פעמים נוספות לפודיום, שהקנו לו יתרון על מתחרהו הסקוטי ג'קי סטיוארט. מכוניות הלוטוס בהן נהג נחשבו למסוכנות, במיוחד עם הכנף האווירודינמית שהתווספה להן. בעונה הבאה הוא היה מעורב בהתרסקויות בגרנד פרי הספרדי ובגרנד פרי האמריקני, וכתוצאה מהאחרונה הוא שבר את שתי רגליו. תאונה זו סיימה עונה לא מוצלחת ופגעה בהמשך קריירת המרוצים שלו.
בעונת 1970 היל הוסט לקבוצת משנה של לוטוס, והשיג מיקום רביעי בלבד במירוץ הטוב ביותר שלו בעונה. בעונה הבאה הוא עבר לקבוצת ברבהאם, של האוסטרלי ג'ק ברבהאם, אך השתרך בירכתי המסלול למשך שתי עונות. בעונת 1973 הוא החל בהקמת קבוצה משלו, בשם Embassy Hill, ונהג בעצמו, החל מהמרוץ הרביעי בעונה, אך ללא הצלחה. הקבוצה השתתפה בשתי עונות נוספות עם כמה נהגים בנוסף להיל. הישג השיא של הקבוצה היה בעונת 1975, עם סיום במקום החמישי של האוסטרלי אלן ג'ונס. זו הייתה העונה האחרונה בה נהג היל, לפני מותו בסוף השנה בתאונת מטוס.
היאטוס

היאטוס (מלטינית hiatus: רווח, פתח; בעברית: הפרדת תנועות) הוא מושג בפונטיקה המתאר רצף של שתי תנועות השייכות להברות שונות. היאטוס הוא מקרה הפוך להשמטה (elision).
הרצף יכול להתקיים בתוך מילה אחת, כמו במילה הצרפתית naïve, או בין שתי מילים (האחת מסתיימת בתנועה והשנייה מתחילה בתנועה). יש להבחין בין היאטוס לבין דו-תנועה, קרי הברה אחת המורכבת משתי תנועות (על פי רוב התנועה השנייה היא תנועה למחצה).
ברישום פונטי ניתן לציין את ההיאטוס על ידי הפרדה של שתי התנועות באמצעות נקודה, כמו במילה הרומנית aer, הנרשמת פונטית כ-[a.er']. או באמצעות סימן הטעם (אם ההברה השנייה מוטעמת), כמו במילה "היאטוס" ברומנית, [hi'at].
שפות מסוימות נמנעות מיצירת היאטוס על ידי הוספת עיצור עזר בין שתי התנועות או קיצור שתי התנועות לתנועה אחת. במילים עבריות לא יכול, על פניו, להיווצר היאטוס, כיוון שכל הברה מתחילה בעיצור, אולם אם עיצורים מסוימים (כגון א' או ה') אינם מבוטאים, אזי עשוי להיווצר היאטוס (כגון במלים "אהבה" או "מהמם", כאשר הה' אינה מבוטאת).
היוגו (מחוז)

היסטוריה

לפני רסטורציית מייג'י התחלק שטח מחוז היוגו בין המחוזות הרימה, הג'ימה ואוואג'י, וכן חלקים ממחוזות טמבה וסצו. לאחר רסטורציית מייג'י ב-1868, אוחדו מחוזות האלה למחוז אחד, ובשנת 1871, לאחר ביטול שיטת ההאן, קיבל המחוז את שמו הנוכחי. 
בתקופת הייאן, העביר קיסר יפן אנטוקו והמצביא טאירה נו קיומורי את הבירה הקיסרית לעיר פוקוהארה, שלימים תהפוך לעיר קובה, למשך חמישה חודשים. 
טירת הימג'י, השוכנת בעיר הימג'י, הוכרזה כאתר מורשת עולמית בשנת 1993.
בשנת 1995 פגעה במחוז רעידת אדמה בעוצמה של 7.2 בסולם ריכטר, שהביאה למותם של 6,500 בני אדם.

גאוגרפיה

מחוז היוגו שוכן לחופם של שני ימים: ים יפן והים הפנימי סטו. בעוד צפון המחוז מאוכלס בדלילות, ובמרכז שוכנים בעיקר כפרים קטנים, מרבית אוכלוסיית מחוז היוגו מתרכזת בדרום המחוז, בשטח המטרופולין של אוסקה-קובה-קיוטו. 
המחוז גובל במחוזות הבאים: אוסקה, קיוטו, טוטורי, ואוקיאמה. 20% משטח המחוז מוקדש עבור פארקים לאומיים.

כלכלה

במחוז היוגו מספר מרכזי תעשייה גדולים, והעיקרי שבהם נמצא בעיר קובה, בה נמצא אחד משלושת הנמלים הגדולים ביפן.
סינבד: אגדת שבעת הימים

עלילה

סינבד והפיראטים מתכוננים לגנוב את "ספר השלום" הקסום בעודם הם שטים לסירקוזה, בהמשלתו של פרותאוס. פרותאוס היה פעם חבר ילדות של סינבד וסיפר לו שהוא יכול להוכיח זאת. סינבד ניסה לגנוב את הספר בכל זאת, אולם נמנע לעשות זאת כאשר מפלצת הים לווייתן תקף את הספינה. פרותאוס וסינבד נלחמו יחד במפלצת הים ולרגע הם ישבו את ההדורים ביניהם. כאשר נראה שהלווייתן חוסל, סינבד נפל מהספינה ופרותאוס נחלץ להצילו אולם נעצר על ידי הצוות.
כאשר טבע בים, סינבד ניצל על ידי אריס, אלת המריבות היפהפייה, אשר הציעה לו ברכה בתמורה לספר השלום. סינבד והצוות הלכו לסירקוזה כדי לגנוב את ספר השלום, אולם עזבו מבלי לעשות זאת. כשאריס צפתה בזאת, היא שינתה צורה לסינבד וגנבה את הספר. גזר הדין של סינבד היה מוות, בעקבות זאת פרותאוס שלח את סינבד להחזיר את הספר במקום והחליף אותו כבן ערובה, וארוסתו של פרותאוס מרינה שטה יחד עם סינבד על מנת לוודא שיצליח במשימתו. כדי למנוע להם להצליח, אריס שלחה קבוצה של סירנות, אשר נכנסו ופיתו את האנשים בספינה של סינבד ללכת אחרי קולותיהן המזמרות, אולם הם לא פיתו את מרינה, אשר השיטה את הספינה בבטחה. מאוחר יותר, אריס שלחה רוק על מנת לתפוס את מרינה, אולם מרינה ניצלה על ידי סינבד.
לאחר מלא סכנות, סינבד ומרינה הלכו את הממלכה של אריס, שם אריס סיפרה שהיא תיכננה תרגיל לפרותאוס להיות במקומו של סינבד, לעזוב את סירקוזה ללא יורש, והיא הסכימה להיכנע ולהחזיר את ספר החיים בתנאי שסינבד יספר את האמת שיחזור לסירקוזה, יורשע ויוצא להורג. היא נתנה את מילתה והסכימה לעסקה כאשר היא בלתי שבירה אפילו לאל. כאשר סינבד עונה לה שהוא יחזור, אריס קראה לו שקרן, והחזירה אותו ואת מרינה אל העולם המציאותי. סינבד הודה שאריס צדקה, והבין בתוכו שהוא היה שחצן.
בסירקוזה הזמן של סינבד כמעט אזל. פרותאוס הכין את עצמו לגזר הדין, אולם ברגע האחרון, סינבד חזר ותפס את מקומו של פרותאוס. אריס הזועמת הגיעה פתאום והצילה את סינבד מהחרבות. סינבד הנדהם הבין שזה היה חלק מהמבחן שלה כשהוא הצליח להביס אותה שענה תשובה נכונה ואמיתי אחרי הכל. אריס הייתה עצבנית אבל היא קיימה את חלקה בעסקה והביאה את ספר החיים לסינבד.
כאשר הספר הוחזר לסירקוזה, סינבד והצוות שלו עוזבים את סירקוזה לאזור אחר ומשאירים את מרינה מאחור. פרותאוס הבין שמרינה מתאהבת בסינבד אז הוא שחרר אותה מהתחייבותה אליו ושלח אותה להצטרף לסירתו של סינבד.
סמל כובע

סמל כובע הוא סמל או סיכת מתכת שמחוברת לכובע או כומתה, ומתאר השתייכות ארגונית של הלובש אותו. סמל כובע מקובל בצבא ובכוחות הביטחון, ולעיתים גם במדים של גופים אזרחיים.
בצה"ל סמל כובע מייצג את החיל אליו משתייך החייל. סמל כובע נכלל גם במדים של משטרת ישראל, שירות בתי הסוהר, משמר הכנסת ושירותי כבאות והצלה. ארגונים אזרחיים שבהם כוללים המדים גם סמלי כובע הם, לדוגמה, חברות התחבורה הציבורית אגד ודן, חברות שמירה.

היסטוריה

במאה ה-18 התחילו להשתמש בסרטים או פיסות בד צבעוניות (לרוב בצורת עיגול) על כובעים או על שיער. המטרה הייתה סימול השתייכות פוליטית, מדינית או דרגה צבאית.

בצרפתית קיימת מילה מיוחדת cocardes (נוצות תרנגול) שמתייחסת לסוג זה של סמל כובע.
קורבן עוף

קורבן עוף בהלכה הוא תור או יונה המובאים כקורבן בבית המקדש. קורבן עוף בא רק בתור קורבן עולה ("עולת העוף") או קורבן חטאת ("חטאת העוף"), ולא כקורבן שלמים או קורבן אשם.
חטאת העוף לעולם אינה באה לבדה, אלא היא תמיד מלווה בעוף ממין זהה הבא כקורבן עולה, וזוג עופות כזה מכונה בשם קן. המקרים המחייבים להביא קן מפורטים בספר ויקרא: יולדת, זב, זבה, ומצורע עני. כמו כן, זוהי האפשרות האמצעית עבור החייבים בקורבן עולה ויורד.
עולת העוף יכולה לבוא כבת זוג של חטאת העוף, אך יכולה גם לבוא לבדה כקורבן נדבה. כמו כן, גר שמתגייר חייב להקריב זוג עופות הבאים שניהם לעולה. לדעת הרמב"ם ניתן לקיים גם את מצוות עולת ראיה בעולת העוף.
ישנו הבדל משמעותי בין דיני חטאת העוף לבין דיני עולת העוף, ולכן הייתה חשיבות בהבדלה ביניהם ובמניעת עירבובם. מסכת קינים עוסקת במקרים שונים בהם התערבבו הקינים כך שלא ידוע איזו עוף הוא חטאת העוף ואיזו הוא עולת העוף.
קרפי-אן-ולואה

גאוגרפיה

העיר ממוקמת כ- 65 ק"מ מצפון מזרח לפריז באזור כפרי שבו מגדלים בעיקר תבואה, סלק סוכר, חמניות וירקות. היא נמצאת על קו מסילת הברזל פריז-לאן.

דמוגרפיה

ב-1953 מנתה העיר כ-5,000 תושבים בלבד, אך בשל קרבתה לפריז אוכלוסייתה גדלה בקצב מהיר במשך המחצית השנייה של המאה העשרים. נכון ל-1999 מנתה העיר 14,436 תושבים, בשטח של 16.28 קמ"ר.

היסטוריה

בעת העתיקה יושבה כנראה על ידי הרומאים. החל במאה העשירית לספירה הפכה למקום מושבם של רוזני ולואה, שהיו וסאלים של מלכי צרפת. רוזן ולואה לחם לצדו של פיליפ אוגוסט, מלך צרפת בקרב בובין (27 ביולי 1214) ומאז צורפו רוזני ולואה לחצר בית המלוכה הצרפתי. ב-1328 פיליפ השישי, בנו של שארל, רוזן ולואה היה ראשון מלכי בית ולואה ששלטו בצרפת עד 1589. לואי הראשון, דוכס אורליאן הפך את קרפי-אן-ולואה לבירת דוכסות ולואה.

כלכלה

כלכלתה של קרפי-אן-ולואה התפתחה במאה השתים עשרה ובמאה השלוש עשרה בהיותה ממוקמת על דרך המסחר שבין פלנדריה לבין ערי הירידים של שמפאן. מלחמת מאה השנים הביאה בעטיה נסיגה כלכלית. כלכלתה של העיר נפגעה גם בתקופת המהפכה הצרפתית. ב-1861 הגיעה הרכבת לקרפי-אן-ולואה ובמרוצת המחצית השנייה של המאה התשע עשרה הוקמו בה מפעלים לייצור רהיטים. במלחמת העולם הראשונה הייתה העיר בקו החזית וכלכלתה נפגעה קשות.
המירוץ להר המכשפות

תקציר העלילה

ג'ק ברונו (דוויין ג'ונסון) הוא נהג מונית עצבני וחסר-מזל שחייו מתהפכים כאשר שרה (אנה-סופיה רוב) וסת (אלכסנדר לודוויג) נכנסים למונית שלו. ברונו מגלה ששניהם חייזרים ושעליו לשמור עליהם מפני ארגון המנסה להשתמש בהם למטרות זדוניות.
נעם קפלן

ביוגרפיה

נעם קפלן הוא יליד 1974, עין החורש. בגיל 16 עבר עם הוריו לניו ג'רזי, שם סיים תיכון. למד בפקולטה למנהל עסקים באוניברסיטת מונטקלייר, ניו ג'רזי. בוגר בהצטיינות של בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה, 2003. סרט הגמר שלו, "צווארון כחול לבן", סרט מוקומנטרי באורך של 53 דק', הוקרן בהקרנות מסחריות בקולנוע "לב" ובפסטיבלים ברחבי העולם. הסרט זכה בפרס חביב הקהל בפסטיבל קרלובי וארי.

קריירה

ב-2010 ביים (יחד עם איתי אוניק, יונתן ויניצקי, עדי קפלן ושחר כרמל) את הסרט התיעודי-ניסיוני ה"גולם". הסרט מתחקה אחר גניבת הגולם מפראג על ידי סוכנים ישראלים ומנסה לברר מה אירע לו לאחר גניבתו. 
 ב-2013 היה בין התסריטאים שערכו את התסריט של הסדרה המוקומנטרית "המקוללים", שביים חגי לוי; הסדרה מורכבת מקטעי ראיונות שאמרו גיבוריה בהזדמנויות שונות (משה קרוי, יונה וולך, פנחס שדה ואביבה אורי) ומשוחקת בידי שחקנים המגלמים אותם.
ב-2014 ביים וכתב את סרט העלילה "מנפאואר", הטווה ארבעה סיפורים משולבים על ארבעה אנשי צווארון כחול בדרום תל אביב – עובד ניקיון אפריקאי (פמפס שמעון אודי), השוטר שנשלח לגרש אותו אך מתקשה בעצמו לגמור את החודש (יוסי מרשק), נער פיליפיני-ישראלי שעובד בארומה ורוצה להתגייס לצה"ל (סאן אינטוספ), ונהג מונית שירות (שמואל קלדרון) שבנו ואשתו הפיליפינית עומדים להגר לקנדה עם נכדו האהוב ולהשאיר אותו לבד, כאחד מאחרוני הישראלים בשכונה.
"מנפאואר" זכה לאהדת המבקרים, והוקרן בתחרות בפסטיבל הסרטים חיפה ויוסי מרשק היה מועמד על תפקידו לפרס אופיר.
נעם קפלן משמש כעורך תסריטים, וכן כמרצה וחונך תסריטים בבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה.
אצטדיון פלוגרנדה

היסטוריה

אצטדיון פלוגרנדה הוקם לראשונה ב-1936 ועלות הבניה שלו הייתה כ-5,500,000 פסו. הוא נבנה בעיקר עבור משחקיה הלאומיים של קולומביה שהתקיימו באותה תקופה במניסלס. משחק הכדורגל הרשמי הראשון שנערך באצטדיון היה ב-15 באוגוסט 1948 שבו אירחה דפורטס קלדס את אינדפנדיינטה סנטה פה והסתיים ב-1-1. ב-1949, במלאת 100 שנים לעיר, שונה שמו של האצטדיון לשמו של ראש העיר: פרננדו לונדוניו לונדוניו. האצטדיון הכיל 16,000 מקומות ושימש קבוצות כמו אתלטיקו קבל, אתלטיקו מניסלס, דפורטיבו מניסלס, אונסה דפורטיבו ודפורטס קלדס.
בשנת 1993 הוחלט להרוס את אצטדיון פרננדו לונדוניו לונדוניו ולבנות במקומו אחד חדש יותר וגדול יותר, האצטדיון הנוכחי. הבניה הסתיימה ב-1994 והאצטדיון קיבל חזרה את שמו המקורי: פלוגרנדה. הפתיחה הייתה ב-30 ביולי 1994 במשחק ידידות בין אונסה קלדס לקרוזיירו, משחק שהסתיים בניצחון של הברזילאים 5-2. לקראת גביע העולם עד גיל 20 אותו אירחה קולומביה ב-2011, שופץ האצטדיון ומקומות העמידה הוחלפו במושבים. הוחלפו גם המלתחות, תאי העיתונאים וחדרי ההלבשה בסך הכל עלות של 8,500,000 דולר.
אלכיסטודון

מאפיינים

אורכו של הנחש מגיע לאורך 78 ס"מ והוא בעל רצועות שחורות וחומות-כסופות לסירוגין עם פס לבן לאורך הגב ופלג הגוף העליון, פלג גוף אחורי חום ובטן לבנה. הראש רחב בעל "כיפה" אדמדמה עם רצועות לבנות עם עיניים גדולות ולסת רחבה איתה הנחש יכול לבלוע טרף גדול מרחבו. אם הוא מותקף הוא מפתל את גופו לצורת האות "S", מה שיכול לבלבל או להרתיע את הטורף.
הנחש מצוי בבנגלדש, בהודו (במדינות: מהאראשטרה, גוג'ראט, פנג'אב, מאדהיה פרדש, טלנגאנה וקרנאטקה) ובנפאל באזורי שיחיות, יערות במורדות הרים ושדות. הוא פעיל בלילה ולעיתים נדירות גם פעיל במשך היום והוא המחפש קיני עופות, בתוכם ביצים למאכל. הוא מותאם לאכילת ביצים באמצעות לסתו השרירית איתה הוא יכול לבלוע טרף גדול יחסית, לגרור אותו במורד גרונו ושם חוליות הצוואר הנוטות לצד הוושט יפעילו לחץ על הקליפה עד שתישבר וכל החלמון נשפך ישירות אל הקיבה, בעוד הקליפה נפלטת החוצה מהפה.
Sonic Boom: Rise Of Lyric

עלילה

הסיפור עוקב אחר סוניק הקיפוד, טיילס, נאקלס הקיפודן ואיימי רוז ומתרחשת לפני סדרת הטלוויזיה, ומתחילה במרדף אחר דוקטור אגמן. לאחר מכן סוניק וטיילס נלחמים נגד צבא הרובוטים של אגמן, ואחרי שהם פוגשים שוב את איימי ונאקלס הם מבחינים במקדש שבו יש סמל של קיפוד ושועל (רמז לסוניק ולטיילס). לאחר מכן הם רואים עוד צבא רובוטים ונלחמים בהם, אך לאחר מכן מגיעים עוד רובוטים, וביניהם סוניק המתכתי - כפילו הרובוטי המרושע של סוניק. סוניק אומר לכולם שיכנסו למקדש, ולאחר שנכנסו לשם הם רואים נחש קפוא בשם ליריק. ליריק משתחרר לאחר שחזר מלפני אלפי שנים. החבורה מאשימה את סוניק שלא היה צריך להיכנס לתוך המקדש ועליהם לעצור את ליריק.

משחקיות

המשחק נותן לשחקן משחקיות שונה מרוב המשחקים בסדרה. במשחק זה ניתן לשחק עם ארבע דמויות (סוניק, טיילס, נאקלס ואיימי) וניתן להחליף דמות. במשחק יש שימוש בחוט זוהר שמסייע להרוג אויבים. בשונה ממשחקים קודמים, ניתן לא להשתמש הרבה בריצה וכמו כן ניתן להשתמש בספין-דאש (בדיוק כמו במשחק Sonic Lost World). בכל המשחק יש גם דיאלוגים בין הדמויות כאשר הוא מביא חוויה אחרת לגמרי והמשחק עצמו  משמש כמשחק גוף שלישי. בכל המשחק תמיד אין הרבה שימוש בריצה, אלא רק בלחימה. בנוסף, במשחק ישנן כמה דמויות שלא מופיעות בזיכיון המקורי, כגון סטיקס הגירית, מאיה, מר פינק, פרסי ועוד. המשחק הוא בעצם משחק רחב ותלת ממדי, המשמש לשחקן לטייל ברחבי השלבים ולמצוא הפתעות חדשות. האפשרות להשיג טבעות נמצאת גם בשלבים אלו.

ביקורות

המשחק קיבל קבלת פנים מאוד שלילית וזכה לביקורות גרועות במיוחד. הוא קיבל ציון של 32/100 על פי מדד הסקירות Metacritic וציון של 33% על פי מדד הסקירות GameRankings. המבקרים מציינים כי למשחק יש הרבה תקלות רבות, דיאלוג גרוע, מצלמה גרועה, עלילה לא טובה, גרפיקה גרועה ופיתוח האופי של המשחק.
ויקיפדיה האראגונית

סטטיסטיקה

נכון ל-17 בדצמבר 2017, בוויקיפדיה האראגונית 32,536 ערכים ו-45,896 משתמשים רשומים שמתוכם 66 הם פעילים ו-6 מפעילי מערכת. העומק של ויקיפדיה זו הוא 77 במדד העומק, לעומת 254 בוויקיפדיה העברית. 
נכון לחודש ספטמבר 2017, קרוב למחצית מהקוראים בוויקיפדיה האראגונית הם מארצות הברית (43.8%), ישנם גם קוראים מצרפת (12.1%), ספרד (11.5%), גרמניה (10.8%), הונג קונג (7.2%), קנדה (4.8%), סין (3.5%) ומדינות אחרות (6.3%).
בנימין זאב יעקבזון

קורות חייו

נולד בהמבורג שבגרמניה לרב שלמה יעקבזון, בצעירותו למד אצל הרב שמואל בנימין שפיצר שהיה רבה של המבורג. נהג להגדיר את עצמו כתלמידו של הרב שמשון רפאל הירש והלך על פי דרכו אף על פי שלא הכירו.
נישא לבילא, בתו של הרב יצחק רוזנטל. לפני מלחמת העולם השנייה ברח לדנמרק שם התמנה לרב הקהילה החרדית בקופנהגן. משם ברח יחד עם שאר יהודי דנמרק במבצע הצלת יהודי דנמרק לשוודיה, בהיותו רבה של סטוקהולם הקים סניף של ועד ההצלה בשוודיה ופעל רבות להצלת יהודי אירופה בתקופת השואה. לאחר המלחמה פעל להביא ניצולים רבים ממחנות הריכוז לשוודיה שפתחה את שעריה בפניהם. במסגרת פעילותו הקים יחד עם אשתו בית ספר חרדי לבנות באי לידינגה הסמוך לסטוקהולם, בו למדו למעלה מ-1,000 בנות בתנאי פנימיה.
לאחר שעלה לארץ ישראל היה פעיל במסגרת אגודת ישראל, היה תלמיד וקרוב למנהיגה הראשון הרב יעקב רוזנהיים. כיהן כמזכיר קרן התורה וכגובה הכספים, במסגרת זו נסע רבות לאיסוף כספים עבור מוסדות תורניים בארץ.
היה ממקימי שיכון פאג"י בירושלים וכיהן כרב השכונה שם התגורר עד לפטירתו. על שמו נקרא רחוב יעקבזון בירושלים.
ניקולא הראשון, מלך מונטנגרו

בצעירותו

ניקולא נולד ב-7 באוקטובר 1841 בכפר נייגושי בדרום מונטנגרו, למירקו פטרוביץ'-נייגוש, שהיה אחיו של דנילו הראשון, נסיך מונטנגרו, ולאנסטסיה מרטינוביץ', בתם של דראגו מרטינוביץ' וסטאנה מרטינוביץ'.
ניקולא בילה בצעירותו הרבה בטריאסטה, והשקיע הרבה בספורט ובתרגילים צבאיים, וכבן למשפחת המלוכה נשלח ללימודים בפריז.

נסיך מונטנגרו

לאחר ההתנקשות בחייו של דודו דנילו הראשון, נסיך מונטנגרו נקרא ניקולא בחזרה לנסיכות, והוכתר כנסיך ב-13 באוגוסט 1860, עוד בטרם מלאו לו 19 שנה. ב-8 בנובמבר 1860 נשא ניקולא לאישה את מילנה ווקוטיץ', בתם של פטר ווקוטיץ' וילנה ווקוטיץ'.
בשנת 1876 הכריז ניקולא נסיך מונטנגרו על מרד באימפריה העות'מאנית. המרד נחל הצלחה וכוחותיו הצליחו להגיע עד לחופי הים האדריאטי. העצמאות של מונטנגרו הוכרה בקונגרס ברלין בשנת 1878 ובעשורים הראשונים לעצמאותה נהנתה מונטנגרו משגשוג ויציבות. מערכת החינוך והעיתונות התרחבו במידה רבה. הצבא נהנה מתמיכה וסיוע של רוסיה הצארית. בשנת 1883 ביקר הנסיך ניקולא את הסולטאן הטורקי, שעמו שמר לאחר מכן על יחסים לבביים. בשנת 1896 הוא חגג מאתיים שנה של שושלת פטרוביץ', ובאותה השנה השתתף בהכתרתו של הצאר הרוסי ניקולאי השני. במאי 1898 ביקר הנסיך את המלכה ויקטוריה בטירתה בווינדזור.
ניקולא הראשון הסכים לכינון החוקה הראשונה של מונטנגרו בשנת 1905 בעקבות לחץ ציבורי מהאוכלוסייה שדרשה יותר זכויות וחופש. הוא הסכים לחופש עיתונות וכינון קודי משפט ברורים בתחום הפלילי. בשנת 1906 קיבלה מונטנגרו מטבע משלה.

מלך מונטנגרו

ב-28 באוגוסט 1910, במסגרת חגיגות היובל להיותו נסיך מונטנגרו, שינה את תארו והכריז על עצמו כמלך. כאשר מלחמת הבלקן הראשונה פרצה בשנת 1912 החליט ניקולא כי מונטנגרו תעמוד לצד שכנותיה בולגריה, סרביה, ויוון במלחמה נגד האימפריה העות'מאנית.
במלחמת העולם הראשונה שהחלה בשנת 1914, הוא היה הראשון שהחליט לצאת לעזרתה של סרביה לאחר שאוסטרו-הונגריה פלשה אליה, לאחר ההתנקשות ביורש העצר פרנץ פרדיננד בעיר סרייבו. הוא היה תומך עקבי באחדות ובשיתוף פעולה בין הסרבים. מונטנגרו הצטרפה למלחמה וספגה אבדות כבדות.
בינואר 1916, לאחר התבוסה של סרביה, מונטנגרו נכבשה אף היא על ידי אוסטרו-הונגריה, והמלך נמלט לאיטליה ולאחר מכן לצרפת. לאחר מלחמת העולם הראשונה שולבה מונטנגרו בממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים שלימים נקראה יוגוסלביה, וב-1 במרץ 1921 מת ניקולא באנטיב, צרפת בגיל 80.
מינים בסכנת הכחדה

מינים בסכנת הכחדה הם מינים בעולם הטבע שעתידם נמצא באיום קיומי ממשי – הכוונה היא למין כולו, ולא רק לאוכלוסיות שונות שלו. לדוגמה, אם הנשר המקראי ייעלם מנופה של ישראל הוא לא ייכחד משום שיש רבבות כמותו בעולם ולכן אי אפשר לומר שהנשר בישראל נמצא בסכנה.
המינוח הנכון לצמצום אוכלוסיות הוא סכנת התמעטות, אך כאשר כל אוכלוסיות המין מצויות בסכנת התמעטות, הרי שהמין כולו נמצא בסכנת הכחדה. המינוח סכנת הכחדה מתאים רק ליצורים שאוכלוסייתם מידלדלת מיום ליום או שהידלדלה מאוד ועתה היא בכמות קבועה שאינה גדלה ויש סכנה כי כשיתחיל שלב דלדול נוסף כמו התפשטות מגפה, המין לא ישרוד. ישנם מינים שככל הנראה תמיד קיימו אוכלוסיות זעירות, דוגמת הפרס, שלעיתים מופיע בישראל ולעיתים נעלם ולא רק בישראל.
פמיניזם רדיקלי

פמיניזם רדיקלי (פמינה, Femina =אישה; מקורה של המילה רדיקלי ב-radix, בלטינית: שורש) הוא זרם פמיניסטי שדוגל במאבק יסודי לשחרור האישה. בהשקפת הזרם הרדיקלי של הפמיניזם, הדיכוי החברתי של האישה הוא עמוק ומבני, ונדרש שינוי יסודי של החברה כדי להביא לשוויון מהותי בין המינים.
נאן גולדין

ילדות ונעורים

גולדין נולדה בוושינגטון די סי וגדלה בלקסינגטון, מסצ'וסטס (פרבר של בוסטון) למשפחה יהודית מהמעמד הבינוני, אביה עבד ככלכלן ברשות התקשורת האמריקאית. אחותה, ברברה, התאבדה כשגולדין הייתה בת 11, והאירוע גרם לזעזוע קשה בחייה. היא עזבה את הבית ואת בית הספר התיכון בלקסינגטון ועברה ללינקולן מסצ'וסטס שם גרה אצל משפחת אומנה ולמדה בבית ספר דמוקרטי קהילתי. בבית הספר היא התוודעה לראשונה לצילום במצלמת פולארויד. בהמשך היא הצטרפה לקבוצת צעירים שהיו מעורבים באלימות, סמים ומין.

צילום דמויות מהשוליים

התערוכה הראשונה של עבודותיה התקיימה בבוסטון בשנת 1973, כשהיא בת 20 בלבד, והציגה תיעוד של הקהילה ההומוסקסואלית, והטרנסג'נדרית בעיר, שאליהם נחשפה בזכות קשריה עם הצלם דוד ארמסטרונג. באותה תקופה היא חיה עם קהילת הדראג קווינז בעיר צילמה ותעדה אותה. "הקוויניז [המלכות] נלחמו שאצלם אותן וקרעו את הצילומים ששנאו". בצילומיה את הדרג קווין, גולדין ביקשה להציג אותן כי כמגדר שלישי. 
בשנת 1977 סיימה גולדין את לימודיה בבית הספר שליד המוזיאון לאמנות בבוסטון ובאוניברסיטת טופטס (Tufts University). באותה התקופה היא החלה להשתמש בהדפסי סיבאכרום בהירים (הדפסות סרטי צילום על בסיס פוליסטר). גולדין עברה לעיר ניו יורק והחלה מתעדת את סצנת מוזיקת הפאנק והניו וויב ואת תרבות הסמים בעיר. צילומיה מאותן שנים (1980-1986), כונסו בספר בשם "The Ballad of Sexual Dependency", כשם אחד משיריו של ברטולד ברכט מן המחזה "אופרה בגרוש". צילומיה הקרינו אסתטיקה של "סנפ שוט" (snapshot), כלומר צילום מהיר, הנראה על פי רוב כבעל קומפוזיציה אקראית ומצולם ללא אמצעי תאורה מיוחדים. הצילומים הכילו נושאים בעלי אופי אגרסיבי ובהם שימוש בסמים, אלימות ומיניות בוטה אך הוצגו בצורה מפתה על ידי שימוש מודגש בצבע ובאסתטיקה אשר כונתה "הרואין שיק" (heroin chic). 
לעיתים הוצגו עבודותיה של גולדין כמצגת שקופיות. התצוגה הידועה ביותר במדיום זה הכילה 800 שקופיות אשר הוצגו במשך של כ-45 דקות. בהקדמה לספר היא כתבה שהספר הוא יומן אישי שהיא מאפשרת לאנשים לקרוא על ה"שבט" שלה. בסוף שנות התשעים, רוב חבריה ומושאי הצילום נפטרו ממנות יתר של סמים או מאיידס. גולדין עצמה נכנסה למוסד גמילה ב-1988. היא המשיכה לתעד את חייה בגילוי לב כולל את חווית האשפוז.

ביקורת

צילומיה של גולדין מכורים לסמים הציגו אותם, לכאורה, באור חיובי. חלק מהמבקרים האשימו אותה שהיא הופכת את השימוש בהרואין לזוהר, ושהשפיעה על סגנון הגרארג' באופנה שהפך מאוחר יותר לפופולרי מגזיני אופנה.

צילומי נוף ומשפחה

ב- 1992 העורך של מגזין אומנות יפני (déjà-vu) הזמין את גולדין לטוקיו להיפגש עם הצלם היפני ארקאי (Nobuyoshi Araki). יחד הם תעדו את תרבות הנוער ביפן ויצרו מבט ייחודי על אינטימיות, מיניות ויופי. הצילומים כונסו לספר Tokyo Love: Spring 1994. במהלך השנים, צילומיה נעו מייצוגים של נעורים הרסניים להורות וביתיות וצילומי נוף המשוחחים עם יצירות של ציירים רומנטיקנים גרמנים, למשל קספר דויד פרידריך. צילומיה לוכדים את עושר בטבע ומייצרים דמויים כמו תלת ממדים. גולדין צלמה נוף מאז שנות השבעים אך חשפה אותם רק בשנות האלפיים. 
ב- 2014 גולדין פרסמה ספר ותערוכה עדן ואחריו (Eden & After) שהציגה צילומי ילדים שתעדה במשך 35 שנה. רוב המצולמים הם ילדים של קרובי משפחתה וחברים. בצילומיה היא ניסתה לתפוס את השמחה והעוצמה שבילדות וכן את אובדן של חופש עם ההתבגרות. הספר עוסק גם ביחסי הורים ילדים ומגדר אצל ילדים.