google/wiki40b huggingface dataset:
נתן קירש

ביוגרפיה

קירש נולד בדרום אפריקה וגדל בפוטשפון , בשנת 1952 סיים תואר ראשון במסחר באוניברסיטת וייטווטרסראנד .
לאחר לימודיו החל לנהל את העסק המשפחתי, מפעל לזיקוק לתת לתעשיית הבירה, אותו ירש מאביו שנפטר כשהיה בן 16. בהמשך נכנס לעסקי הסחר בסחורות חקלאיות ואחר כך לבנקאות במדינת אסוואטיני (אז סווזילנד). בשנת 1971 מכר מחצית מעסקיו לממשלה המקומית והחל להשקיע בעסקים גם בממלכה המאוחדת ובישראל, בין השאר רכש מניות בחברה לישראל וחברת פרוטרום.
בשנת 1981 היה שותף ברכישת השליטה בחברת רסקו. בשנת 1984 רכש 75% ממניות חברת מגל מערכות ביטחון מהתעשייה האווירית לישראל, באמצעות חברת ההחזקות "מירה-מאג", שבבעלותו בשותפות עם איש העסקים יעקב אבן עזרא. ביוני 1988 היה שותף בקבוצה שזכתה במכרז להקמת מרינה הרצליה. בין השאר החזיק במניות רשת הולמס פלייס העולמית ובישראל.

חיים אישיים

קירש נשוי לפרנסס הר, ולהם שלושה ילדים, בן אחד, פיליפ קירש ושתי בנות. הם מתגוררים באזולוויני שבאסוואטיני, והוא בעל אזרחות של ארצות הברית, דרום אפריקה ואסוואטיני.

פילנתרופיה

בשנת 2008 הקים, יחד עם שותפו לעסקים בישראל יעקב אבן-עזרא, את "קרן נתן", במטרה לסייע בהקמה וצמיחה של עסקים קטנים במדינת ישראל, מתוך אמונה שעסקים אלה תורמים רבות לצמיחתה של כלכלת המדינה.
מלוח'יה

מלוח'יה היא מאכל המורכב מנזיד עלים צעירים של מלוכיה נאכלת וסוגים משתנים של בשר. בדרך כלל מוגשת מלוח'יה מלווה באורז לבן. מקורה במצרים שם היא נחשבת ל"מאכל לאומי" והיא מוכרת גם בישראל במטבחם של פלסטינים ושל יהודים יוצאי מצרים.
את המאכל מתקינים מעלים צעירים של מלוכיה נאכלת שהופרדו מגבעוליהם ונרחצו. את העלים קוצצים בעזרת סכין קמורה בעלת שתי ידיות עץ המכונה "מחראטה" ומוסיפים לסיר שבושל בו בשר כגון עוף, בקר, כבש, ארנבת או סוגי בשר אחרים. המרק כולל גם תערובת תבלינים שטוגנה בנפרד המכונה "תקלייה" (מבוטא: תאלייה. כוללת בדרך כלל שום כתוש וזרעי כוסברה טחונים).
העיסוק הרב סביב הכנת המלוח'יה ומראהו הרירי והירוק של המאכל המוכן יצרו סביבה פולקלור משל עצמה הניכר בסיפורים ובמעשיות על הכנתה ועל תגובתם הראשונה של אלו שהמאכל זר להם.

היסטוריה

מלוח'יה (מערבית: ملوخي) הוא שיבוש של המונח הערבי "מלוּכּי" (ملوكي של המלכים) המתאר את יחוסו המוזר של המאכל הנחשב לתאווה הראויה למלכים ובאותה עת גם מזון העניים, שכן הצמח ממנו מורכב המאכל צומח בר ואין קל מללקטו בעונה ולהכין ממנו צלחת מרק מזינה וטעימה, גם אם הבשר היקר נעדר ממנה.
אזכורים ראשונים למאכלים עשויים מלוכיה נאכלת נמצאים כבר בספר איוב תחת השם תָּפֵל עם ציון חוסר התוחלת באכילתה ללא תבלינים, שכן אז חסרה היא טעם: "הֲיֵאָכֵל תָּפֵל, מִבְּלִי-מֶלַח" (איוב ו, ו), ואולי היא גם החָצִיר ממצרים שהתגעגעו אליו בני ישראל מעת שיצאו ממצרים "וַיָּשֻׁבוּ וַיִּבְכּוּ, גַּם בְּנֵי יִשְׂרָאֵל, וַיֹּאמְרוּ... זָכַרְנוּ, אֶת-הַדָּגָה, אֲשֶׁר-נֹאכַל בְּמִצְרַיִם, חִנָּם; אֵת הַקִּשֻּׁאִים, וְאֵת הָאֲבַטִּחִים, וְאֶת-הֶחָצִיר וְאֶת-הַבְּצָלִים, וְאֶת-הַשּׁוּמִים." (במדבר י"א, ד-ה).
ההיסטוריון המצרי אל-מקריזי (المقريزى, 1364 - 1442) תיאר כיצד בשנת 1004 (395 ללוח המוסלמי) אסר הח'ליף אל-חאכם באמר אללה אכילת מלוח'יה מכיוון שזו הייתה אהובה על אויבה הגדול של השיעה, מועאויה בן אבי סופיאן, מייסדה של שושלת בית אומיה. אלו שנתפסו אוכלים מלוח'יה הולקו והוצעדו לראווה ברחובות. אכילת מלוח'יה הותרה מחדש רק לאחר 23 שנים, בשנת 418 ללוח המוסלמי. מכיוון שדרוזים מקדשים את אל-חאכם באמר אללה, אכילה מלוח'יה בקרבם אסורה עד עצם היום הזה].
המלוח'יה מוזכרת בסיפורי אלף לילה ולילה כדימוי לעגני למראה של אחת הדמויות, המושוות למלוח'יה ירודה באיכותה: "צהובה ומשורגת ורידים, כמלוח'יה הנמכרת בבאב אל-לוק (שכונה של מעמד הביניים בקהיר)" (סיפור 43: האיש מתימן ושש שפחותיו).
מירמקס

היסטוריה

מירמקס נוסדה בשנת 1979 על ידי האחים הארווי ויינסטין ובוב ויינסטין. שם החברה הוא שילוב של שמות שני הוריהם, מרים ומקס. מירמקס נוסדה במקור למטרת הפצת סרטים שנוצרו מחוץ להוליווד: סרטים בשפות זרות, ובמיוחד סרטים שכונו "עצמאיים", שנחשבו ללא כדאיים מבחינה מסחרית, ושלא מצאו את מקומם במערכת הנוקשית של האולפנים הממוסדים בשנות ה-80.
הסרט התיעודי "הקו הכחול הדק" ("The Thin Blue Line", במאי: ארול מוריס), שהפיצה מירמקס בשנת 1988, סרט אשר ערך בחינה מחודשת על הרשעתו ברצח של רנדל דייל אדמס שבעקבותיה בוטל פסק דינו למוות, הביא למירמקס מוניטין בינלאומי. שנה מאוחר יותר זכה הסרט "סקס, שקרים ווידאוטייפ" בפרס דקל הזהב בפסטיבל הקולנוע בקאן. הסרטים השערורייתים "הטבח, הגנב, אשתו והמאהב" (1989), קשור אותי! אהוב אותי! (1990) וכלבי אשמורת (1992) הרחיבו בהתמדה את המודעות למירמקס, וסללו את הדרך המסחרית גם לאולפנים קטנים אחרים בהוליווד.
החברה נרכשה בשנת 1993 במחיר של 60 מיליון דולר לחברת-בת של דיסני, שהקציבה למירמקס סכום של 700 מיליון דולר. חלק גדול מסכום זה שימש לטיפוח כוכבים כגון בן אפלק, ג'וד לאו, גווינת' פאלטרו, קוונטין טרנטינו, ורנה זלווגר, שהשתתפו בעיקר רק בסרטים שמירמקס הפיקה. בנוסף ייסד בוב ויינשטיין את חברת הבת Dimension Films, שהפיקה סדרות כמו צעקה (1996-2000) ומת לצעוק (2000-2006) שגרפו מיליונים בקופות.
אף על פי שמירמקס צמחה והייתה בין עשרת האולפנים המצליחים ביותר (בשנת 2003 בלבד, הניבו סרטיה יותר מ-2 מיליארד דולר והיו מועמדות ל-40 אוסקרים), את ההחלטות החשובות קיבלה חברת דיסני, מה שגרם לחילוקי דעות פומביים: הפרויקט של שר הטבעות כמעט ננטש בשנת 1996, והסרטים דוגמה ו"סנטה בשקל" הופיעו על מסך הקולנוע תחת מחאת מחזיקי המניות השמרניים של דיסני. לבסוף הגיע הנתק הסופי בין האחים וינשטיין לבין דיסני, לאחר שזו אסרה להשכיר עותקים להקרנה מסחרית של הסרט התיעודי "פרנהייט 9/11" (2004). האחים וינשטיין רכשו את זכויות הפרויקט מהונם הפרטי, ייסדו את הקבוצה Fellowship Adventure Group, וזכו להצלחה מסחרית ייחודית עם סרטו של מייקל מור.
בספטמבר 2005 עזבו האחים את החברה, לאחר שלא יכלו לעמוד בתשלום מחיר הרכישה חזרה של מירמקס (2 מיליארד דולר). דיסני שמרה על 550 סרטי מירמקס, והותירה בידי האחים את סרטי Dimension Films ושילמה להם סכום של 140,000,000 דולר, איתם ייסדו את החברה "האחים ויינסטין". בין אוקטובר 2005 לינואר 2010 עמד בראשות מירמקס דניאל באטסק (Battsek), אך החברה תחת הנהגתו לא הצליחה לשחזר את ההצלחות האחרונות.
ב-29 בינואר 2010 הודיעה החברה האם דיסני על סגירת מירמקס, וכל עובדיה פוטרו. החברה חדלה להפיץ סרטים, למעט שש הפקות לא גמורות. ב-30 ביולי 2010 נמכרה מירמקס לקבוצת המשקיעים פילמיארד אחזקות בראשות רון טוטור (Ron Tutor) עבור 640 מיליון דולר.
הסכם קיבוצי

הסכם קיבוצי הוא הסכם שנערך בין ארגון עובדים לבין מעביד או ארגון מעבידים, ועוסק בתנאי עבודתם של העובדים אצל המעבידים החתומים על ההסכם. 
ההסכם מבשיל במשא ומתן בין ארגון עובדים לבין מעביד או ארגון של מעבידים, הקרוי משא ומתן קיבוצי. לאחר שהגיעו להסכמות על סעיפיו, נחתם בידי הצדדים, והופך להיות בעל תוקף המחייב את המעבידים החתומים עליו ואת כל העובדים של אותם מעבידים, גם אם אינם חברים בארגון העובדים. 
המשא ומתן הקיבוצי, וההסכם הקיבוצי שנחתם בעקבותיו, מגבירים את כוחם של העובדים, המתייצבים כקבוצה מאורגנת מול המעביד, בהשוואה למשא ומתן לכריתתו של הסכם עבודה אישי, שבו העובד הבודד ניצב מול המעביד.

יתרונות וחסרונות הסכם קיבוצי

כברירת מחדל, כוחה של הנהלת חברה גדול מכוחו של עובד בודד, דבר המאפשר לחברה לנצל את העובד, לתגמל אותו במשכורת ותנאים נמוכים, ולהחליף אותו במהרה בעובדים חדשים. לעומת זאת, הסכם קיבוצי עשוי להוביל למצב שבו כוחם של העובדים גובר על כוחה של ההנהלה, דבר שיקשה על החברה בהתמודדות עם קשיים כלכליים (יקשה על התייעלות, פיטורי עובדים והורדות שכר), יקשה על ההנהלה לערוך רפורמות על רקע שינויים גלובליים בתחום הפעילות של החברה, ויוביל למחירים גבוהים של מוצרי החברה, בשל עלות כח-אדם כבדה. חשש זה גובר במיוחד בחברות ממשלתיות ובמונופולים, שם יכולים העובדים להסתייע בתמיכת נציגים פוליטיים כנגד הנהלת החברה, ואף יכולים לנצל את כוחם כנגד הכנסת תחרות לשוק מונופוליסטי.
הסכם קיבוצי יוצר אחידות בתנאי ההעסקה.
כנסת ישראל (ספר שנה)

כנסת ישראל היה ספר שנה שראה אור בעיר ורשה שבפולין הרוסית במשך שלוש שנים במחצית השנייה של שנות ה-80 של המאה ה-19, תרמ"ו–תרמ"ח. עורך כתב העת היה שאול פנחס רבינוביץ (שפ"ר), והוא מוזכר תדיר בצירוף שמו של העורך "כנסת ישראל של שפ"ר". רבינוביץ היה גם המוציא לאור של כתב העת, בכרכים ב'–ג' ביחד עם יהושע יהודה איש הורוויץ.
לפי הצהרת העורכים נועד כתב העת להיות: "ספר שנתי לתורה ולתעודה, הכולל בתוכו מאמרים כתובים בידי חכמי ישראל וסופריו בכל מקצועות התורה והחכמה, חקירת דברי הימים וביקורת הספרות, הליכות עולם, כלכלת העם ונימוסי המדינות, חכמת חרשים עם ציורים ותמונות אנשי שם, השקפות החיים והחברה בישראל ובאדם".

רקע אידאולוגי

לכתב העת הייתה זיקה רעיונית לתנועת חובבי ציון, ושייכות לרעיונות תנועת ההשכלה היהודית וחכמת ישראל. נכללו בו מאמרים מסכמים בנושאים מסורתיים שהעסיקו את תנועת ההשכלה, לצד מבואות מפורטים לתחומי דעת כמו סטטיסטיקה וכלכלה.
כתב העת היה אחד משלושה כתבי עת, לצד "האסיף" של נחום סוקולוב ו"הכרם" של אליעזר אטלס, שביקרו ולעיתים לחמו בחריפות במורשת תנועת ההשכלה היהודית, בעיקר בשל ההתבוללות שבה האשימו את התנועה; אך התנגדו עם זאת ל"תנועת התשובה" שיצרו חלק מחובבי ציון, שזנחה ערכים אוניברסליים רבים של תנועת ההשכלה כתגובת נגד. בכרך הראשון הופיע מאמרו של וולף יעב"ץ (זאב יעבץ) בשם "מגדל המאה", התוקף בחריפות את משה מנדלסון ורוח ההשכלה שהחדיר ליהדות.
דוד כנעני ראה בהופעת "כנסת ישראל" המזוהה במובהק עם רעיונות חיבת ציון, תגובה ל"האסיף" שנמנע מלעבור במוצהר מהאידאולוגיה המשכילית לזו הלאומית-ציונית. הוא זיהה בדיבורים של עורכי כתב העת על "הרעיון הקדוש של יישוב ארץ ישראל" ו"שיבת בנים לגבולם", נימה של התפשרות וכניעה למסורת.

כותבים

בין הכותבים בשלושת כרכי כתב העת היו אישים ידועי שם, רוב הסופרים העבריים במזרח אירופה שהיו מאחרוני המשכילים ומראשוני חובבי ציון. בהם: קלמן שולמן, שלמה מנדלקרן, מאיר איש-שלום, אליעזר צווייפל, ש"י פין, שלמה בובר, הרב אברהם יצחק קוק, וזאב יעבץ שגם ערך את הכרך הראשון לצד שפ"ר.
שלום קרמר

ביוגרפיה

שלום קרמר נולד ב-31 במאי 1912 בסאנוק שבמחוז לבוב, גליציה (שבעת ילדותו עברה, בעקבות המלחמה, מאוסטריה לפולין). גדל בסאנוק, שם למד ב"חדר" ובבית ספר יסודי פולני עד שנת 1925. בין השנים 1925 ל-1931 למד בבית המדרש לרבנים "תחכמוני" בבירה ורשה, שם רכש השכלה יהודית וכללית וקיבל סמיכה לרבנות, ובמהלך השנים 1931–1932 למד בווילנה לצורך הוצאת תעודת בגרות פולנית. בהמשך, בין השנים 1932 ל-1933 למד שנה אחת בפקולטה למשפטים באוניברסיטת לבוב. בחודש נובמבר 1934 עלה לארץ ישראל (בשואה נספו בני משפחתו, בהם הוריו שלמה ו, אחיו ואחותו).
עם עלייתו התקבל לאוניברסיטה העברית בירושלים, ובה למד לתואר בוגר ומוסמך בחוגים ספרות עברית, לשון עברית ופילוסופיה, והחל את לימודיו לתואר שלישי (עבודת הדוקטור שעליה שקד, אך לא סיים אותה, עסקה בנושא "דוד פרישמן – חייו ויצירתו").
בשנת 1944 עקר לקריית חיים, שם לימד מקצועות עבריים בבתי ספר תיכוניים. בשנת 1953 חזר לירושלים, ולימד ספרות בבית הספר התיכון "בית חינוך". משנת 1955 ועד לפטירתו בשנת 1978 לימד בסמינר בית הכרם (המכללה למורים ע"ש דוד ילין), והיה שם לאחד משני המורים הראשיים לספרות (יחד עם משולם טוכנר).
כתב מסות ומאמרים רבים, שפורסמו בכתבי עת ספרותיים. חלקם כונסו לספריו.
בשנת 1970 זכה בפרס ולנרוד (הניתן ליצירה שהתפרסמה ב"מאזנים"). היה מעורכי "מאזנים".
נודע כעורך התוכנית היומית ברדיו "רגע של עברית". במשך שנים היה פעיל בוועד אגודת הסופרים העבריים.
נפטר ב-1978, בגיל 66. נקבר בבית הקברות בהר הזיתים. הותיר אישה (אסתר), בת ושני בנים, ונכדים.
QAM

QAM ‏(Quadrature Amplitude Modulation) היא שיטת אפנון, שבה מידע מיוצג על ידי שינויים במשרעת ובמופע של הגל הנושא יחדיו. ניתן לתאר זאת באופן שקול כאפנון משרעת של שני גלים נושאים, אשר הפרש הפאזה ביניהם 90°. רכיב אחד נקרא In-Phase ‏(I), והשני Quadrature ‏(Q):
בשל היותם אורתוגונליים, ניתנים הרכיבים לקליטה בנפרד, אך על המקלט להיות מסונכרן עם המופע של הגל המשודר. תיאום זה מתבצע על ידי שידור גל מחווה, או גל תת-נושא.
QAM אנלוגי משמש לשידור שני רכיבי הצבע לטלוויזיה בשיטות PAL ו-NTSC. בתחילת כול שורה משודר אות סנכרון צבע (Colorburst). האנטי-מחיקון פעל לשחזור אות זה במופע הנכון.

QAM דיגיטלי

ב-QAM דיגיטלי האפננים I ו-Q מקבלים ערכים בדידים. הצירופים האפשריים נקבעים מראש, ומתוארים בתרשים קונסטלציה. כול נקודה בתרשים ממופה לסמל (Symbol), המעביר מספר ביטים בהתאם לגודל הקונסטלציה.
אפנוני PSK ו-APSK הם מקרים פרטיים של QAM עם קונסטלציה מעגלית.
נפוץ השימוש בקונסטלציות בעלות 2ᵏ נקודות המסודרות כשריג ריבועי, או מלבני (כאשר k אי-זוגי), וזו הכוונה במונחים כמו 16-QAM 64-QAM 256-QAM ללא תיאור נוסף. סידור זה נוח מבחינה טכנית לשידור ופענוח כשני אותות PAM (אפנון משרעת הדופק), אך הוא אינו ממצה את קיבולת ערוץ התקשורת לפי חוק שאנון-הארטלי.
האקדמיה הירדנית ללשון הערבית

האקדמיה הירדנית ללשון הערבית (בערבית: مجمع اللغة العربية الأردني) היא מוסד אקדמי־מדעי הפועל בעמאן בירת ירדן, ומטרתו קידום ופיקוח השימוש בשפה הערבית.
האקדמיה הירדנית נוסדה בשנת 1924, התקיימה כיישות מדעית, אולם רק בשנת 1976 קיבלה הכרה פורמלית ממשלתית. האקדמיה מוציאה באופן קבוע את "הז'ורנל של האקדמיה הירדנית ללשון הערבית". האקדמיה הירדנית נחשבת לאחד המוסדות המכובדים בתחום. מילונים רבים וכן פרסומים שונים בערבית מפרסמים את אישורה כמקור בר סמכא ללשון הערבית. בין עיסוקיה, מקדמת האקדמיה "ערביזציה"‏ של מילים לועזיות רבות, והתאמת הלשון הערבית למונחים מודרניים.
יהודה נחשוני

יהודה נחשוני (רזמיבש) (כ"ח בשבט תרע"ה, 12 בפברואר 1915 - ג' בחשוון תשמ"ב, 20 באוקטובר 1982) היה מראשי פועלי אגודת ישראל, עיתונאי, סופר ואיש הגות. שימש כעורך היומון שערים.

ביוגרפיה

נולד במחוז מרמורש שבטרנסילבניה (כיום רומניה). בעל השכלה תורנית. פרסם בחו"ל ספר שירים, וכמו כן חיבר ספרים ביוגרפיים על השל"ה והבעל שם טוב. 
עלה לישראל בשנת 1950. עם בואו החל בפעילות פוליטית במסגרת פא"י והיה חבר מזכירות המפלגה. בשנות ה-50 שימש סגן העורך של ביטאון התנועה "שערים", ומשנות ה-60 ועד פטירתו, במשך כעשרים שנה, שימש כעורך העיתון.
היה בעל השקפה לאומית-חרדית. פרסם בקביעות מאמרי הגות והשקפה על מכלול הנושאים שעל סדר יומה של היהדות הדתית והחרדית בישראל. לא נמנע מלהתעמת עם דעותיהם של גדולי התורה של אגודת ישראל, ועקב כך ספג ביקורת מצד חרדים.
במשך שנים פרסם מעל גבי העיתון דברי הגות ופרשנות על פרשיות התורה. לימים הוציא את מאמריו בסדרת הספרים "הגות לפרשיות השבוע" שזכתה לתפוצה רבה. 
התגורר בבני ברק. לאחר מותו הנציחה עיריית בני ברק את זכרו בקריאת רחוב על שמו בשכונת נוה אחיעזר שהקימה פא"י, ובראשיתה הוא עצמו היה מתושביה. בית הכנסת המרכזי של פא"י במרכז העיר נקרא על שמו - "נר יהודה" (נ"ר - ראשי התיבות של שם משפחתו: נחשוני-רזמיבש).
בניו הם הרב משה נחשוני, רב שכונה בראשון לציון וראש מחלקת הכשרות בעיר, והעיתונאי יצחק נחשוני. נכדו הוא העיתונאי קובי נחשוני.
מארי דה גיז

ביוגרפיה

מארי, בתם הבכורה של קלוד, דוכס גיז, ראש בית גיז הצרפתי, ושל אנטואנט דה בורבון, נולדה בבאר-לה-דוק, לורן ב-4 באוגוסט 1534. בהיותה בת שמונה-עשרה נישאה ללואי מאורליאן, דוכס לונגוויל. נישואיהם היו מאושרים, ובנם הבכור פרנסואה נולד ב-30 באוקטובר 1535. בחורף שנת 1536 נכחה מארי בטקס נישואיו של בעלה לעתיד, ג'יימס החמישי מסקוטלנד, לבתו הבכורה של מלך צרפת, מאדלן דה ולואה, בקתדרלת נוטרדאם בפריז.
ב-9 ביוני 1537 מת לואי בעיר רואן. מארי הייתה לאלמנה בגיל עשרים ואחת. ב-4 באוגוסט ילדה את בנה השני, לואי. ג'יימס החמישי, אשר אשתו הראשונה מאדלן מתה משחפת בחודש יולי, חיפש, באותו זמן, כלה צרפתייה נוספת, על מנת לחזק את הברית הסקוטית-צרפתית נגד ממלכת אנגליה. המשא ומתן על נישואיו התמקד במארי. דודו של ג'יימס, הנרי השמיני, מלך אנגליה, ביקש את ידה של מארי, על מנת למנוע נישואים מסוכנים אלו. פרנסואה הראשון, מלך צרפת, העדיף את הצעת הנישואין של ג'יימס על פני הצעתו של הנרי, ודיווח זאת לאביה של מארי; היא קיבלה את הידיעה בהלם ובחשש. האפשרות כי תעזוב את משפחתה ואת ארצה לא שימחה את מארי, אשר שכלה את בנה לואי, בן ארבעת החודשים, באותה תקופה. אביה נקלע לתסבוכת דיפלומטית; הוא ניסה לעכב את תוכניות הנישואין ככל האפשר. ג'יימס, שחש, כנראה, באי-רצונה של מארי, כתב לה מכתב בו פנה אליה בבקשה לעצה ולתמיכה. מארי קיבלה את הצעת הנישואין, ומיהרה להסדיר את ענייני הנסיעה.
ב-18 במאי 1538 נישאו ג'יימס החמישי ומארי בקתדרלת נוטר דאם, באמצעות בא-כוח, רוברט, לורד מקסוול. מארי עזבה את צרפת ביוני, מלווה בצי ששלח ג'יימס; היא נאלצה להשאיר את בנה הקטן פרנסואה בצרפת. ב-10 ביוני הגיעה מארי לפייף, שם קידם ג'יימס את פניה. הם נישאו, פנים מול פנים, לאחר כמה ימים, בסנט אנדרוז. מארי הוכתרה למלכת סקוטלנד ב-22 בפברואר 1540, במנזר הולירוד. שני בנים נולדו לה ולג'יימס: ג'יימס וארתור (רוברט); ג'יימס חי במשך פחות משנה, וארתור במשך שמונה ימים בלבד. בתם מרי נולדה ב-8 בדצמבר 1542; ג'יימס מת כעבור שבוע, ומארי נהייתה לעוצרת.
הייתה זו מארי אשר שלטה, למעשה, בסקוטלנד, בשמה של המלכה מרי, אשר נשלחה לצרפת בגיל חמש, כדי לחיות לצד בעלה לעתיד, בנו של אנרי השני, מלך צרפת. מארי נהגה תמיד להתייעץ עם שני אחיה רבי העוצמה - שארל, הקרדינל מלורן, ופרנסואה הדוכס מגיז, אשר נשאו בתפקידים בממשלה הצרפתית. סקוטלנד וצרפת פעלו כבעלות ברית בכל הנוגע ליחסיהן עם אומות אחרות.
השפעתם ההולכת וגוברת של הפרוטסטנטים הסקוטים, אשר נתמכו בחשאי בידי מלכת אנגליה, אליזבת הראשונה, ערערה את יציבות שלטונה של מארי. הם הדיחו אותה, למעשה, בגלל סיבות דתיות. לאחר מותה של מארי, שאירע ב-10 או ב-11 ביוני 1560, נלקחה גופתה לצרפת. היא נקברה במנזר סן-פייר בעיר ריימס, אשר אם המנזר שלו הייתה אחותה, רנה.
בעת המודרנית הועלתה השערה כי אליזבת הראשונה הורתה להרעיל את מארי למוות. להשערה זו, המופיעה בסרט "אליזבת" ובספרה של פיליפה גרגורי, "מאהבה של הבתולה", אין כל בסיס; מותה של מארי היה אחד ממקרי המוות הבודדים של בני מלוכה במאה ה-16 שבני תקופתה הפרנואידים לא ייחסו להרעלה.
נמל התעופה הבינלאומי דאלאס/פורט וורת'

טיסות לישראל וממנה

באוגוסט 2019 הודיעה אמריקן איירליינס על פתיחת קו חדש בין הנמל לתל אביב, הקו יפעל החל מ-9 בספטמבר 2020 במתכונת של 3 טיסות שבועיות, ויבוצע במטוסי הבואינג 787-9.

מטען

בשנת 2009 578,906 טונות של מטען עברו בנמל, כשהוא נמל התעופה ה-29 בגודל נפח המטען בעולם. על פי סקר שנערך, זכה הנמל בתואר "נמל התעופה למטען הטוב בעולם", לפני נמל התעופה הבינלאומי של פרנקפורט.
בית אברלה

בית אברלה הוא מבנה דו קומתי במושבה הגרמנית של ירושלים, שנבנה בשנת 1874 על ידי משפחתו של הסוחר והיבואן פאול אברלה.
בראש המבנה נמצאים עליית גג וגמלון האופייני לבנייה הטמפלרית. על משקוף בית טמפלרי זה מצוי מאפיין של בתים טמפלרים רבים בישראל - ציטוט מן התנ"ך אשר שימש המוטו של המשפחה אשר התגוררה בבית - ציטוט מתוך תהילים:
אֹהֵב ה' שַׁעֲרֵי צִיּוֹן, מִכֹּל מִשְׁכְּנוֹת יַעֲקֹב;
— תהילים פ"ז 2
המבנה מצוי ברחוב עמק רפאים 10.
בעת מלחמת העולם השנייה שימש בן המשפחה כמפקד מחנה ריכוז מילדרוף בגרמניה. אברלה קלט ותיחקר את הצנחן אנצו סרני טרם הוצאתו להורג.
אחיו של פאול, וילהלם, בנה את בית וילהלם אברלה במושבת שרונה בראשית שנות השלושים של המאה העשרים.
אישה מזוקנת

אישה מזוקנת היא אישה בעלת זקן גדול וניכר. נשים מזוקנות היו במשך זמן רב נושא לאגדות עממיות וכן למושא התעניינות ולעג. במשך שנים אף הופיעו הנשים המזוקנות במופעי מוזרויות בקרקס.

רקע

מעט נשים יכולות לגדל על פניהן זקן שיהיה ניכר וברור לעין. בחלק מהמקרים, זקן שגדל אצל אישה הוא תוצאה של חוסר איזון הורמונלי (לרוב עודף אנדרוגן), או של הפרעה גנטית נדירה בשם היפרטריכוזיס. לעיתים הזקן נובע משימוש בסטרואידים אנאבוליים. לרוב הסביבה לוחצת על האישה המזוקנת להסיר את הזקן, מאחר שהדבר נחשב פגם. יוצאות דופן הן הנשים המזוקנות המפורסמות שהופיעו במופעי שוליים בקרקס במאה ה-19 ובראשית המאה ה-20 (שזקנן היה מזויף בדרך כלל), לפני שמופעי המוזרויות הללו ירדו מגדולתם.
בית הסוהר שטה

בית הסוהר שטה (ידוע גם בשם כלא שאטה) בעבר נקרא "בית הסוהר שיטה", הוא מתקן כליאה לכ-500 אסירים פליליים ברמה חמורה ואסירים ביטחוניים, אחד מארבעת בתי הסוהר של שירות בתי הסוהר הנתונים ברמת ביטחון מרבית.
בשנת 2007, במעמד השר לביטחון פנים, שונה שם בית הסוהר מ"בית הסוהר שטה" ל"בית הסוהר שיטה". בשנת  2016 הוחזר שם בית הסוהר לשמו הנוכחי, "בית הסוהר שטה".

נתונים

בית הסוהר ממוקם בעמק חרוד, סמוך לקיבוץ בית השיטה, במבנה מצודת טגארט ששימש במקור את הכוחות הבריטיים בתקופת המנדט הבריטי; המצודה עצמה בנויה על גבי מבנה חאן עות'מאני. בסוף שנת 1952, לאחר שכלא תל מונד התמלא, הוחלט להסב את מצודת הטגארט לבית כלא. בשנת 1953 נחנך המקום כמתקן כליאה בחזקת שירות בתי הסוהר.
באתר בית הסוהר פעלה במחצית הראשונה של המאה ה-20 תחנת רכבת בקו רכבת העמק שנקראה "תחנת שאטה". מבנה התחנה בן שתי הקומות ניצב עד היום בתחומי המתקן ומשמש לחדרי משרדים וכמחסן.
כ-260 אנשי סגל משרתים במתקן, ובכלל זה אנשי מנהלה, ביטחון וטיפול. 
בבית הסוהר מרכז חינוך שתפקידו לסייע בשיקום אסירים ולהעניק לאסירים השכלת יסוד, השכלה תיכונית, ובכלל זה שיעורי אנגלית וכיתת מחשבים. כמו כן מופעלים בבית הסוהר חוגים שונים – אמנות, ספורט, תוכניות גמילה מסמים והתמכרויות, שליטה בכעסים ועוד. 
בבית הסוהר מרכז תעסוקה, המעסיק כ-200 אסירים במפעלים של השב"ס ובמפעלים אזרחיים.

אסירים ידועים

בבית הסוהר נכלאו אסירים מפורסמים רבים, בהם: עוזי משולם, יורם לנדסברגר, יצחק דרורי, אילן קופרמן-סגל, יגאל עמיר, אחמד סעדאת, ישראל בר, ג'וני אטיאס, פרנסואה אבוטבול, רעי חורב, יעקב שמש, זאב רוזנשטיין, שמעיה אנג'ל, הרצל אביטן, בני סלע, רומן זדורוב, שלמה חליווה ועוד.
גאורג פון דר מרוויץ

ראשית חייו

פון דר מרוויץ נולד בשטולפ בחבל פומרניה, אז בשליטת פרוסיה. הוא התגייס לצבא הפרוסי ב-1875, ומ-1883 עד 1886 למד באקדמיה הצבאית הפרוסית. עד שנת 1900 פיקד על רגימנט פרשים, ובשנה זו מונה לראש מטה הקורפוס ה-18. ב-1911 מונה למפקד הדיוויזיה ה-3, וב-1912 מונה למפקח הכללי של חיל הפרשים.

מלחמת העולם הראשונה

פון דר מרוויץ הוצב עם פרוץ המלחמה בראש קורפוס הפרשים ה-2 בחזית המערבית והשתתף בקרב האלן. לאחר קרב זה הוא הועבר לחזית המזרחית כדי לפקד על קורפוס המילואים ה-38, שאותו הוביל בקרב השני על האגמים המזוריים בתחילת חורף 1915. לאחר מכן הועבר דרומה ונלחם יחד עם האוסטרו-הונגרים נגד האימפריה הרוסית. ב-7 במרץ 1915 הוענק לו האות פור לה מריט.
לאחר שהחלים ממחלה בסתיו 1915, שירת פון דר מרוויץ בחזית המערבית כמפקד הקורפוס ה-6, בטרם חזר לחזית המזרחית עד לתום ההדיפה המוצלחת של מתקפת ברוסילוב ביוני 1916. ב-6 באוקטובר 1916 מונה לעוזרו של הקיסר וילהלם השני, תפקיד אותו עזב בדצמבר 1916 לאחר שמונה למפקד הארמייה השנייה בחזית המערבית. בנובמבר 1917 לקח חלק בהגנה בקרב קמברה, ובספטמבר 1918 מונה למפקד הארמייה החמישית עד לתום המלחמה.
בתקופת המלחמה פגש את אשתו לעתיד, ויקטוריה קולדוולינג, ולהם נולדו חמישה ילדים.

לאחר המלחמה

לאחר המלחמה פרש פון דר מרוויץ מן החיים הציבוריים. הוא נפטר בוונדיכוב שבפומרניה בשנת 1929.
מונדיום

מונדיום (בגרמנית: mundium או mundeburdis; בלטינית patrocinium; בצרפתית mainbour, מילולית "מגן, הגנה, כוח") היה מושג מרכזי בחוק האישי של ימי הביניים. אלו היו יחסי החסות והתלות הדדית שנוצרו בימי הביניים כתוצאה מהתמסרותו של בן חורין אחד למשנהו. 
המעשה המשפטי שבו העמיד אדם את עצמו לרשות אחר נקרא קומנדטיו (commendatio). וכתוצאה ממעשה זה היו לשני הצדדים התחייבויות  הדדיות. המוסר עצמו התחייב לשרת ולכבד את ה-dominus, מילולית אדון, במשמעות האדם לו התמסר. המתמסר קיבל על עצמו התחייבות לשרת ולכבד את  מי שהוא מכנה כאדון, בהסתייגות ששירות זה יצטמצם כך שמעמדו ישאר כשל אדם בן-חורין. האדון (Muntherr) מצדו קיבל על עצמו את האחריות להגן, לסייע ולכלכל במזון ובלבוש את המתמסר לו, את אשתו, את בנותיו שטרם נישאו ואת בניו שטרם הגיעו לגיל בגרות.
היו נוסחים מוכנים מראש לטקס זה. בספר שערך מרקולפוס מופיע טקסט ממחצית המאה ה-8 שמהווה דוגמה לנוסח המקובל.
המתמסר למרותו של איש אחר:
"לאדון המפואר, (שם האדון). אני, (שם המתמסר), מאחר שידוע ברבים עד כמה מועט הרכוש, אשר ממנו עלי לקיים, לזון ולפרנס את עצמי, פניתי לרחמיך וברצונך הטוב נענית לי, כך שקיבלתי על עצמי להתמסר לחסותך (mundoburdum) וזאת איפוא עשיתי.
קיבלת על עצמך לעזור לי ולייעץ לי הן בדבר מזון  והן בדבר לבוש. ואילו אני קיבלתי על עצמי לשרתך ולהיות ראוי לחסדך כמיטב יכולתי. וכל עוד אשאר בחיים אהיה חייב לך שירות (sarvitium) וצייתנות. מבלי לפגוע במעמדי כאדם חופשי (ingenuili). כל עוד אני חי לא אוכל להסתלק ממרותך וסמכותך. להפך, חובה עלי להשאר בשארית חיי תחת סמכותך והגנתך (defensio). בתוקף מעשה זה הוסכם שאם אחד מאתנו ינסה לשנות את תנאי ההסכם, יהיה עליו לשלם (סכום) סולידי לצד השני אבל החוזה עצמו ישאר בר-תוקף. ועוד הוסכם ששני הצדדים יכתבו ויאשרו הדדית שני מסמכים זהים בעניין זה, וזאת עשו."
— Marculfi Formularum liber, Formulae Merowingici et Karolini Aevi פורמולה מספר 43
הטקס עצמו כלל שני חלקים של שבועת אמונים: הומגיום ופידליטס. 
סוג מיוחד של מונדיום הייתה ההגנה שנתן מלך לאנשי דת (כמרים ונזירים), סוחרים, יהודי חסות (Schutzjude או Judenregal) וגם עבור אלמנות ויתומים. 
מערכת היחסים שאישה הייתה נתונה בה בראשית ימי הביניים נגזרה מהמונדיום ונקראה Muntehe וציינה את האפוטרופסות על אישה. כל עוד הייתה בבית הוריה היה אביה האפוטרופוס עליה.  נישואין היו העברת הסמכות מהאב אל הבעל שבתמורה היה צריך להגן על אשתו.