google/wiki40b huggingface dataset:
מיכל קוויאטקובסקי

תחילת הקריירה

בראשית הקריירה שלו, זכה קוויאטקובסקי פעמיים באליפות אירופה באופני כביש. ב-2007 ניצח במרוץ הכביש, וב-2008 ניצח במרוץ נגד השעון. שנה לאחר מכן הפך קוויאטקובסקי לאלוף פולין מתחת לגיל 23. בשנת 2010 הפך למקצוען עם הצטרפותו לקבוצת קאחה רורל, וב-2011 עבר לקבוצת רדיושק.

אומגה פרמה-קוויק סטפ

קוויאטקובסקי עבר לקבוצת אומגה פרמה-קוויק סטפ בעונת 2012, והשיג תוצאות טובות עם ניצחון בפרולוג של דרידאחסה פון ווסט-פלאנדרן, מקום שני בדירוג הכללי בטור של פולין, ומקום שמיני בדירוג הכללי באנקו טור.
את עונת 2013 פתח קוויאטקובסקי בצורה טובה, כשסיים שני במרוץ וולטה או אלגארבה. בטירנו - אדריאטיקו סיים קוויאטקובסקי במקום הרביעי, וזכה בדירוג הרוכב הצעיר. הוא המשיך בהישגיו גם בקלאסיקות האביב, וסיים במקום הרביעי במרוץ אמסטל גולד, וחמישי בלה פלש ואלון. ביוני של אותה שנה ניצח קוויאטקובסקי באליפות פולין לבוגרים.
כושרו הטוב הביא לבחירתו לסגל אומגה פרמה לטור דה פראנס, וגם בו הציג יכולת טובה. הוא לבש את חולצת הרוכב הצעיר בשבוע הראשון, ואף סיים במקום השלישי בשני שלבים, ומקום רביעי פעמיים. את המירוץ סיים במקום ה-11 דירוג הכללי בהופעתו הראשונה בטור דה פראנס.
ב-2014 ניצח קוויאטקובסקי בקלאסיקה האיטלקית סטראדה-ביאנקה. בעשרים הקילומטרים האחרונים למרוץ, רכב קוויאטקובסקי עם פטר סאגאן, אך לבסוף הצליח לפתוח ממנו פער מספיק בעלייה לסיינה. הוא סיים במקום השלישי בלייז'–בסטון–לייז' ובלה פלש ואלון, ובמקום החמישי במרוץ אמסטל גולד. בטור של בריטניה סיים קוויאטקובסקי במקום השני בדירוג הכללי, ובמקום הראשון בדירוג הנקודות.
בספטמבר 2014 הפך קוויאטקובסקי לפולני הראשון שמנצח באליפות העולם באופני כביש. כשבעה קילומטרים לקו הסיום תקף קוויאטקובסקי לבדו, הצליח להישאר לפני קבוצת הרדיפה וזכה בחולצת הקשת בענן.

קבוצת סקיי (בהמשך - קבוצת אינאוס)

בעונת 2016 עבר לקבוצת סקיי. הוא ניצח במרוץ הקלאסי E3 הארלבקה בבלגיה, לאחר שברח יחד עם פטר סאגאן כ-30 ק"מ לסיום והצליח לגבור על סאגאן במאוץ לקו הסיום.
בשנת 2017 היה קוויאטקובסקי אחד הרוכבים הבולטים ביותר במרוצים הקלאסיים; הוא ניצח במרוץ היוקרתי סטראדה ביאנקה ואחרי שבועיים ניצח במילאנו - סן רמו כשהקדים במאוץ מרתק אל קו הסיום את פטר סאגאן ואת ז'וליין אלפיליפ. היה זה ניצחונו הראשון במרוץ המשתייך לחמשת המונומנטים. בהמשך עונת מרוצי האביב סיים במקום השני באמסטל גולד, לאחר שנכנע לפיליפ ז'ילבר במאוץ של שניים, ובמקום השלישי בלייז'–בסטון–לייז'. בטור דה פראנס היה אחד הפועלים החשובים ביותר בקבוצת אינאוס וסייע לכריס פרום לנצח במרוץ. כשבוע לאחר סיום המרוץ בצרפת ניצח בקלאסיקה סן סבסטיאן כשהקדים במאוץ את ארבעה חבריו לבריחה המנצחת.
בתחילת 2018 ניצח בטור אלגרבה בפורטוגל ובאמצע מרץ ניצח במרוץ הקטעים טירנו - אדריאטיקו. בתחילת 2019 שינתה הקבוצה את שמה ל"אינאוס", בעקבות החלפת הספונסר הראשי שלה.
מן המצר

עלילת הספר

מן המצר מציג את סיפורה של משפחה יהודית בשואה. במהלך הסיפור מופרדים בכוח בידי הגרמנים ההורים מילדיהם, סשה ורוז'ה, אך במהלך הסיפור פוגשת האם את ילדיה באחד הכפרים הנידחים בפולין.
הגורל האכזר, גורל היהודים בשואה, הפריד את סשה ורוז'ה מהוריהם. במשך שנה תמימה הסתתרו השניים בכוך אפל ומחניק, ומשנתגלה מחבואם, הוברחו ליער. רק לאחר תלאות וייסורים מצאו דרכם לביתו של איכר גוי בעל אישיות מופלאה, שהעניק להם הגנה ומחסה עד לסוף המלחמה. במהלך המלחמה בכפר שבו סשה ורוז'ה גדלים עם האיכר מתרחש רגע השיא בעלילה, פגישת האם וילדיה תחת עיניהם הבולשות של הגרמנים.
משה וולך

הקמת "שערי צדק"

וולך החליט שלא לעזוב את הארץ, כדי להיות בה כאשר המשיח יגיע. אך לימים הפר נדר זה ונסע לגרמניה כדי לאסוף כספים למען הקמת בית החולים. בנסיעה זו, שהייתה כרוכה במאבקים לא פשוטים עם בתי חולים אחרים שגם הם נזקקו לכספי תרומות, הצליח להשיג די תרומות כדי לרכוש אדמה ליד שכונת שערי צדק ולהקים עליה ב-1901 את בית החולים שנקרא על שם השכונה. בית החולים שהקים היה המשוכלל והמודרני בכל הסביבה. ד"ר וולך היה גם מנהל בית החולים וגם הרופא הראשי בו. ממלא מקומו היה הד"ר שרגא פביוס פופלס. 
וולך היה דמות דומיננטית בבית החולים, עד כדי כך שבמשך תקופה ארוכה כונה בית החולים על ידי הציבור הירושלמי בשם "בית החולים וולך" או "בית החולים האמסטרדמי". 
בשנת 1916 יצא לגרמניה והגיע לבית החולים בהמבורג בו פגש באחות זלמה מאיר ושכנעה לבא לירושלים ולשמש כאחות ראשית בבית החולים שלו.
וולך תמיד נשא עליו את צרור מפתחות בית החולים שאת כל דלתותיו נעל בעצמו. הוא הקפיד על אופיו הדתי של המקום, אך גם חוגים סוציאליסטיים השתמשו בשירותיו הרפואיים המתקדמים יחסית לאותו הזמן.

ימיו המאוחרים

וילהלם השני, קיסר גרמניה, העניק לוולך תואר כבוד, כשביקר בירושלים. בתקופת המנדט הבריטי בארץ ישראל, שררו יחסים טובים בינו לבין השלטונות הבריטיים, ובשנת 1944 אף קיבל מהנציב העליון את אות הכבוד של הקיסרות הבריטית. 
בקיץ של שנת 1929, היה על ספינה בדרכו ממצרים לכנסייה הגדולה השנייה של אגודת ישראל בווינה כאחד משמונת צירי ירושלים, וטיפל באדמו"ר מליובאוויטש הרב יוסף יצחק שניאורסון, שהיה על הספינה וחלה. בשנות השלושים טיפל גם בעבדאללה הראשון, מלך ירדן.
עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, סייע להעלאת יהודי גרמניה לארץ.
בזקנתו קיבל וולך את התואר אזרח כבוד של העיר ירושלים. לפניו היו רק ארבעה אנשים שקיבלו את התואר (חיים ויצמן, יצחק בן צבי, דוד בן-גוריון והרב יהודה לייב פישמן מימון). ד"ר וולך הגיב על התואר באומרו: "אינני ראוי לכל השבחים שחלקו לי כאן. כל מה שעשיתי לא עשיתי אלא תוך מילוי חובתי כרופא".
וולך היה מעורה בנעשה בבית החולים גם בשנות השמונים לחייו, כשהעביר את ניהולו לד"ר פאלק שלזינגר. הוא מת בגיל תשעים. בהלוויתו השתתף המון רב, והוא נקבר בבית העלמין שערי צדק הסמוך לבית החולים. בצידו של בית העלמין קרוי רחוב על שמו.
בית החולים שערי צדק עבר מאוחר יותר למבנה מודרני יותר באזור שכונת בית וגן. כיום, אחרי שנים של עזובה, שופץ מבנה בית החולים המקורי, והוא משמש אכסניה לרשות השידור.
ארבור מרביליס

ארבור מרביליס (בלטינית: Arbor mirabilis - "העץ המופלא") הוא ספר שנכתב במאה ה-16 על ידי אולריקו די מאגונצה (אולריך ממיינץ), בן דורו של נוסטרדמוס. הספר מכיל מידע על חיזוי העתיד ועוסק במאגיה בכלל. לנבואות הספר קווי דמיון עם אלה של נוסטרדמוס, אך בניגוד לכתבי נוסטרדמוס כתוב ה"ארבור מרביליס" בפרוזה ובצורה ישירה.
הספר הופץ ב-300 עותקים, מהם רק שניים שרדו – האחד נמצא בדיסלדורף שבגרמניה והשני במונסגור שבדרום צרפת.
יש הטוענים כי נוסטרדאמוס היה אף תלמידו של אולריק כאשר התחיל ללמוד רפואה בפרובאנס.
קריית ישמח משה

קריית ישמח משה היא שכונה חסידית במערב גני תקווה. 
קריית ישמח משה" הוקמה בשנות ה-60 ביוזמתו של האדמו"ר מסאסוב עבור חסידיו, שעלו מארצות הברית. הקריה תוכננה על ידי אבא אלחנני. 
אבן פינה לקריה, שתוכננה לכלול בשלב ראשון 300 יחידות דיור, ובהמשך להגיע ל-1500 יחידות דיור, נורתה במרץ 1963. הדירות בקריה היו גדולות יחסית לנהוג בישראל אז, לאור הצפי למשפחות גדולות. האדמו"ר נפטר בשנת 1965 ולא זכה לראות את הקריה שאויישה בשנת 1966. התוכניות לא עלו יפה ובסופו של דבר נבנו רק 200 דירות, מתוכן אוישו כ-150 חלקם על ידי עולים וחלקם על ידי תושבי ישראל. 
בתחילת שנות ה-70 מכרה חברת ישמח משה חלק משטח הקריה לחברת אפריקה ישראל לבניית שכונת גבעת סביון, כמו גם לבניית דירות נוספות לקריה.
במרץ 1967 נורתה אבן פינה לבית המדרש של חסידות סאסוב בקריה. 
בקריה נמצא מרכז חסידות סאסוב. בקריה יש סמינר בית יעקב וישיבה של חסידות סאסוב. בקריה נמצאת ישיבת שערי תלמוד. כן נמצאת בקריה הישיבה התיכונית החרדית נהרדעא. בשנים 2000–2004 התמקמה בקריה ישיבת גרודנא באר יעקב, בראשות הרב צבי דרבקין והרב יצחק הקר, שהתפצלה מישיבת גרודנא (ישראל), בטרם עברה לבאר יעקב. גם ישיבת צ'רנוביל שכנה בעבר בקריה.
הרב יוסף דוד טייטלבוים, האדמו"ר מחסידות סאסוב, משמש כרב הקריה. רב הקריה בעבר היה הרב יצחק יהודה שטרן, אב"ד ביליץ.
פו הדב: ההרפתקה הגדולה ביותר

עלילת הסרט

בבוקר אחד פו מתעורר ומגלה שחברו הטוב ביותר - כריסטופר רובין, נעלם. כריסטופר הותיר אחריו מכתב שאותו פו מוצא ובו כתוב כי הוא הלך לבית הספר.
פו, שאינו יודע קרוא וכתוב, מבקש מינשוף לקרוא עבורו את המכתב. ינשוף מפרש לא נכון את הכתוב ובטוח שכריסטופר נמצא במקום רחוק ומסוכן מאוד ("גולגולת הספר").
פו וחבריו יוצאים למסע בעקבות כריסטופר רובין, בו כל אחד מהם נדרש להתמודד עם חולשותיו ולהתגבר עליהן. פו מגלה שגם כשכריסטופר איננו הוא איתו בליבו.
המסע נגמר בכך שכריסטופר מוצא את החבורה (שחיפשה אחריו) ומסביר היכן היה.
John Lennon/Plastic Ono Band

הרקע להקלטת האלבום

באפריל 1970 פורקה להקת הביטלס למעשה, לאחר שכבר לא פעלה כלהקה משך חצי שנה. לנון עצמו פנה לקריירת סולו כבר ספטמבר 1969, עם הופעתו על הבמה בפסטיבל הרוקנרול והשלום בטורונטו ואף לפני כן עם הקלטת השיר Give Peace a Chance שיצא לאור בחודש יולי אמנם עם קרדיט ללנון ומקרטני אך היה למעשה שיר של לנון ואונו, ללא כל קשר לביטלס. בתקופה  שלאחר פירוק הלהקה גבר העניין של לנון בנושאים פסיכולוגים. הוא התעניין בשיטת "הצעקה הראשונית" של ארתור ג'אנוב ונסע לארצות הברית כדי לעבור טיפול אישי בביתו של  ג'אנוב בלוס אנג'לס. 
הטיפול יצר אצל לנון הבוגר חיבור רגשי עמוק עם ילדותו בכלל ועם דמות אמו (שנטשה אותו) בפרט. הטיפול אף שחרר את לנון ממעטה הציניות ואיפשר לו לגעת באופן ישיר וכואב עם נושאים גדולים כאהבה, אלוהים, בדידות ושברון החלום של הביטלס. שמות השירים שכתב באותה תקופה (Mother, Hold On, Love, God, Isolation) ותמליליהם ישירים וחפים מכל משחק מילים, שהיה נפוץ מאד בכתיבתו הקודמת. התקליט אף נתפס כניסיון ליצור אנטיתזה מכוונת ומתריסה לביטלס. השירים החושפניים, שגילו לראשונה רגשות חשופים וכואבים, יחד עם ההפקה המינימליסטית, תרמו להכרה בגדולתו של לנון כיוצר עצמאי.

הפקה

לנון הקליט את האלבום עם נגן הבס קלאוס פורמן, ידידו מימי המבורג ומי שצילם את העטיפה לאלבום הביטלס Revolver. המתופף היה רינגו סטאר. בנוסף השתתפו בנגינה המפיק פיל ספקטור בפסנתר, נגן אורגן האמונד בילי פרסטון ויוקו אונו בקולות. להקת הליווי נקראה, באופן מסורתי "Plastic Ono Band" ("תזמורת אונו הפלסטית"), שם רעיוני ששימש את לנון ואונו לכל להקות הליווי שלהם, בהרכביהם המשתנים. 
למרות שפיל ספקטור זכה לקרדיט יחד עם לנון ואונו ואף ניגן בפסנתר בשיר love, הוא לא נכח במשך רוב הקלטות התקליט.
מירי בן-יוסף

מירי בן יוסף (1944 – 13 בנובמבר 2005) הייתה יחצ"נית בתחום המוזיקה בישראל. 
בן יוסף, אשר עסקה בתחום יחסי הציבור מעל ל-20 שנה, נחשבה לאחת ממייסדות התחום בישראל. היא ייצגה אמנים מובילים, ביניהם אריק איינשטיין, שלום חנוך, להקת אתניקס, שלמה ארצי, להקת המכשפות, שרית חדד, אייל גולן, אחינועם ניני, שבק ס, דנה ברגר, עמיר לב, אביב גפן, ברי סחרוף, גידי גוב, גלי עטרי, להקת כוורת, להקת כשניקו תתחיל לדבר ועוד רבים אחרים. בן יוסף הייתה גם המנהלת האישית של הזמר שלומי שבן (שהקדיש לה את אלבומו השני, עיר), ועבדה עמו כמעט עד מותה. בן יוסף אף ייצגה אמנים בינלאומיים אשר הגיעו להופיע בישראל, ביניהם מדונה, שינייד אוקונור, U2, Guns N' Roses, הנרי רולינס ועוד. 
בן יוסף הונצחה, עוד לפני מותה, בשירה של ענבל פרלמוטר "סיגריות לייט":
ורק מירי בן-יוסף הייתה אומרת: "זה שיר דרעק".
בן יוסף נפטרה בגיל 61 ממחלת סרטן הריאה, והותירה אחריה בת. במלאת שלושים יום לפטירתה שודר ברשת ג' משדר מיוחד לזכרה בהשתתפות אמנים ישראלים רבים.
הפירטים של אדלווייס

תנועת הפירטים של אדלוייס הייתה תנועה מחתרתית של בני נוער שהחלה לפעול בגרמניה הנאצית בסוף שנות ה-30 של המאה ה-20 כתגובת נגד לנוער ההיטלראי (ההיטלר-יוגנד). חברי התנועה היו בעיקר ממעמד הפועלים והתבדלו מהתנועות הנאציות בסגנון לבושם, בשימוש בסמלים אסורים ובשיריהם, והציעו מידה רבה של חופש ביטוי ומתירנות מינית.

מאפייני התנועה

סמלי התנועה היו הקוהטה (סוג של אוהל), סגנון לבוש ייחודי ושיריהם שהתריסו כנגד המשטר המפלגה הנאצית בגרמניה. הם היו דומים לנערי הסווינג אך הם התבטאו בעיקר בפרובוקציות שוליות ובסירוב לציית למוסכמות הנאציות. חברי התנועה ראו בהיטלר-יוגנד את יריבם העיקרי ונטו לתפוס את חברי התנועה ואף להכותם . בזמן מלחמת העולם השנייה סייעו חברי התנועה לעריקים מהצבא הגרמני ואף נהגו לאסוף עלוני תעמולה שהושלכו ממטוסים של בעלות הברית ולפזר אותם בין תיבות הדואר.
מילות אחד השירים של חברי התנועה היו:
<An Rhein und Ruhr marschieren wir, für unsere Freiheit kämpfen wir, den Streifendienst, schlagt ihn entzwei, Edelweiß marschiert, Achtung die Straße frei>

התגובה הנאצית

הנאצים ראו בתנועה איום משמעותי והגיבו בדרך כלל בחריפות. הגסטאפו נהג לעצור חשודים בחברות בתנועה ולגלח את ראשם על מנת להשפילם. במקרים מסוימים אף נשלחו למחנות ריכוז או למאסר. ב-1944 הורה הימלר "לשבור" את התנועה ופקד על מעצרם ותלייתם הפומבית של 13 ממנהיגיה. בין המוצאים להורג היו ששה נערים בגיל העשרה מתנועות נוער שונות. עם זאת פעולות אלה לא הצליחו לשבור את רוח התנועה והיא הוסיפה להתקיים.

לאחר מלחמת העולם השנייה

בניגוד לתקוותיהם של בעלות הברית האדלווייס לא נטו להיות פרו-בריטים או פרו-אמריקנים. המפלגה הקומוניסטית הגרמנית (הק.פ.ד) שהחלה מתהווה לאחר המלחמה חיזרה אף היא אחרי חברי התנועה אך הם סירבו להצטרף לשירותיה בשל רצונם להישאר מחוץ לפוליטיקה והתנגדותם לממסד הקומוניסטי שהחל להתבסס במזרח המדינה.
ב-2004 הופק סרט קולנוע בשם Edelweiss Pirates המתאר את שורשי התנועה ופועלה.
לאונור ווטלינג

ביוגרפיה

ווטלינג נולדה במדריד, ספרד, והיא בת לאם בריטית. היא החלה את הקריירה שלה בתיאטרון והחלה להופיע בסרטים כבר בגיל 15, ומאז הופיעה בסרטים ובתוכניות בטלוויזיה הספרדית. בשנים 1998 ו-2002 הייתה ווטלינג מועמדת לפרס גויה, שהינו המקבילה הספרדית לפרס אוסקר, על תפקידיה הראשיים בסרטים "שעת האמיצים" (בספרדית "La hora de los valientes", ‏1998) ו-"אמא שלי אוהבת נשים" (בספרדית "A mi madre le gustan las mujeres", ‏2002).
ווטלינג השתתפה בסרט זוכה האוסקר "דבר אליה", של פדרו אלמודובר (2002), בתפקיד אליסיה.
ב-2005 דיבבה ווטלינג את כיפה אדומה בגרסה הספרדית של סרט האנימציה "כיפה אדומה: הסיפור האמיתי". בינואר 2007 השתתפה בסרט "רציחות באוקספורד".
בנוסף לעבודתה כשחקנית, חברה ווטלינג בלהקה הנקראת "Marl'ango".
חיל מצב

חֵיל מַצָּב הוא מונח כללי לתיאור יחידת חיילים שמוצבים במקום מסוים על פי הוראת הריבון בו. לרוב הצבת חיל המצב הייתה למטרת שימור הריבונות בשטח נכבש ומניעת ניסיונות התמרדות בידי תושבי המקום.

על אף שבתחילה תפקידו של חיל המצב היה להגן על מקום זה, כיום הוא משמש לרוב רק כבסיס בית. אותו מקום הוא בדרך כלל מבצר, עיר, טירה וכדומה. חיל המצב שוהה בדרך כלל בקסרקטין. 

במקרא המונח "מצב" מופיע בספר שמואל א', יד' א'- טו', כמו: "וַיְהִי הַיּוֹם, וַיֹּאמֶר יוֹנָתָן בֶּן-שָׁאוּל אֶל-הַנַּעַר נֹשֵׂא כֵלָיו, לְכָה וְנַעְבְּרָה אֶל-מַצַּב פְּלִשְׁתִּים, אֲשֶׁר מֵעֵבֶר הַלָּז; וּלְאָבִיו, לֹא הִגִּיד."
בצבא הבריטי המודרני, המונח "חיל מצב" משמש גם לתיאור מוקדים צבאיים ראשיים כגון לונדון, שבהם יותר מקסרקטין או מחנה יחיד במפקדה הצבאית שלהם, שבפיקוד קולונל, תת-אלוף או אלוף. 
בישראל, חיל מצב הוא יחידה רגילה, שתפקידה להגן על אזור מסוים. בין אם זו עיר, מחוז או אפילו רק בניין יחיד.

שימושים נוספים

"חיל מצב" הוא גם ביתן מבוצר, שבנוי בדרך כלל מבולי עץ. מבנים כאלו היו נפוצים בראשית ההתיישבות בניו אינגלנד, בייחוד בתקופת המלחמות בין צרפת לילידים האמריקניים. 
במונחי נדל"ן אמריקניים, "בית חיל מצב" הוא בית שבו יש שתיים או יותר קומות, שכל אחת מכסה שטח זהה לאחרות, לרוב במבנה סימטרי, בעיקר מלבני.
אוטרסברג

היסטוריה

הטירה שסביבה התפתח היישוב באוטרסברג התקיימה כבר במאה ה-9, האזכור הראשון של המקום בשמו הנוכחי הוא מהמאה ה-13. במחצית השנייה של המאה ה-17 הועתק היישוב שהיה בעל זכויות עיר, ממקומו הצמוד לטירה, למקום סמוך בשפלת נהר הווימה .
היישוב היה נתון לשליטת נסיכות הבוחר מהנובר, ממלכת וסטפאליה, הקיסרות הראשונה של צרפת, ממלכת הנובר ופרובינציית הנובר שבפרוסיה.
מבחינה מנהלית השתייך האזור עד תום מלחמת העולם השנייה למחוז שטדה  בנפות שונות (אוטרסברג, פרדן). כיום הוא משתייך למחוז פרדן.

יהודי אוטרסברג

יהודים הורשו להתיישב באוטרסבורג לראשונה רק ב-1777 בתנאי חסות שאותה היה מקבל החסות צריך לחדש מדי שש שנים. הקהילה הלכה והתפתחה ותחת חסותה היו במשך השנים גם קהילותיהן הקטנות של העיירות אוטרשטדט , גרסברג , וילשטדט , זוטרום , לילינטל , פישרהודה  וקירכטימקה .
במחצית המאה ה-19 הגיעה הקהילה המקומית לשיאה, בתקופה זו מנו חברי הקהילה בין 50 ל-75 נפשות, והיא החזיקה בית ספר משותף עם קהילת רוטנבורג על הווימה . בסוף המאה התפרקה הקהילה בשל הגירת תושבים, בית הכנסת נמכר ב-1902 ונותרו בעיר יהודים בודדים. שתי משפחות נותרו בעיר אחרי עליית הנאצים לשלטון, אחת נמלטה מגרמניה בעקבות ליל הבדולח וגורלו של אבי המשפחה השנייה, קצב במקצועו, אינו ברור.
אולם המאה בוורוצלב

היסטוריה

וורוצלב, שנקראה בעבר בשם ברסלאו, הייתה אחת הערים החשובות באימפריה הגרמנית והיא התפתחה במהירות במאה ה-19. הבניין הוקם לקראת תערוכה לציון מאה שנים לפנייתו של פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה אל העם הגרמני ב-1813, ומכאן שמו המקורי של המבנה בגרמנית.
ב-1910 החליטה מועצת העיר על הקמת המבנה ולשם כך יוחד שטח של 1,500 דונם שכלל את גני שטיטניצקי (Park Szczytnicki) ואת גן החיות. התכנון הופקד בידיו של מכס ברג ששימש כאדריכל העיר מאז 1909, וזה הציג את תוכניתו לאולם בתחילת 1911. התוכנית אושרה ב-28 ביוני 1911, ובד בבד פורסמה תחרות לתכנון המתחם כולו. ב-1912 אישרה מועצת העיר את התוכנית המלאה שלבשה צורה של כיכר וסביבה מספר מבנים ושתי שדרות. 
עבודות ההקמה החלו בשנת 1911, תוך שימת דגש על בחירת חומרי הבנייה ואיכותם. הבטון הובא ממפעלי הבטון של שלזיה באופולה ונעשה שימוש בפלדה איכותית במיוחד לדריכת הבטון. מבחני עומס והתקשות נערכו במשך חודשים ותוצאותיהם נבחנו בקפידה, בין היתר על דגם מוקטן של המבנה ביחס של 1:25. תערוכת המאה החלה במאי 1913 בנוכחות וילהלם השני, קיסר גרמניה ולמעלה מ-100,000 איש ביקרו בה. לאחר שננעלה המשיך האולם לשמש לתערוכות שונות, קונצרטים ולהצגות תיאטרון. המתחם הורחב בשנים 1924-1925 ונוספו לו ביתן תערוכות גדול וארקדת כניסה מקורה שגגה נהרס במלחמת העולם השנייה. ב-1948 נערכה במקום תערוכה לכבוד גאולת השטחים שנמסרו מגרמניה לפולין, ובכיכר הוקמה "מחט" פלדה ("Iglica").
בשנת 2011 החלו שיפוצים מקיפים הכוללים את כל חלל הפנים של המבנה.
היראגאנה

היסטוריה

מערכת ההיראגאנה התפתחה לראשונה במאה ה-5 מהמניוגאנה, אותיות סיניות שיובאו ליפן ואשר נעשה שימוש רק בצורת ההגייה שלהן (ולא במשמעותן המילולית). צורת המניוגאנה שימשה כצורה העיקרית לכתיבה ספרותית ביפן, וככל שגבר השימוש בה, החלו האותיות הסיניות לשנות צורה ולהפוך למפושטות יותר ונוחות יותר לכתיבה מהירה, מביאות לעולם לבסוף את צורת ההיראגאנה.
הלוח הבא מראה את גלגוליהן של מספר אותיות מצורתן הסינית המקורית (מניוגאנה) לצורתן בהיראגאנה של ימינו (עם תחנת ביניים אחת):
גם כאשר ההיראגאנה כבר הייתה צורת כתיבה מבוססת, היא לא התקבלה על ידי כלל הציבור הכותב ביפן, מאחר שרוב המלומדים באותה התקופה (סוף האלף הראשון) עדיין העדיפו להשתמש בסינית כבשפתם. אולם, בקרב הנשים, אשר מהן נמנעה כל אפשרות להשכלה גבוהה, תפסה ההיראגאנה מעמד של צורת כתב כמעט בלעדית לאור פשטותה (מכאן בא שמה השני של צורת הכתב: אוֹנאדֶה 女手. אוֹנה = אישה, דֶה = כתב). יצירות ספרותיות רבות אשר נכתבו באותה התקופה על ידי נשים, נכתבו רובן ככולן בהיראגאנה.
ככל שחלף הזמן, הפכה ההיראגאנה להיות צורת הכתב בה נכתבים מכתבים אישיים, בעוד קאטאקאנה וקאנג'י, שימשו לכל מטרה שדרשה צורת כתיבה רשמית ומסוגננת.
בעת המודרנית, עלתה קרנה של ההיראגאנה ביפן וכיום היא משמשת בשילוב עם קאנג'י כמעט לכל מטרות הכתיבה, בעוד הקאטאקאנה משמשת בעיקר למטרות "זולות" כגון מונחים מושאלים משפות אחרות שאין להם צורת כתיבה אחרת (למשל המילה אמריקה, アメリカ) או לתרגום פשוט של שפות אחרות.
בעבר, היו לכל הברה או צליל, צורות שונות ומגוונות של היראגאנה. בתחילת המאה ה-20, הוחלו חוקי פישוט על המערכת, חוקים שקבעו צורת כתיבה בודדת לכל צליל וצליל. צורותה הישנה של ההיראגאנה נקראת היום הֶנטאיגאנה (変体仮名, ללא כל קשר למשמעותה של המילה הנטאי בארצות המערב כיום).
הרווארד סימן 1

IBM Automatic Sequence Controlled Calculator שכונה סימן 1 על ידי אוניברסיטת הרווארד, שבשבילה נבנה על ידי חברת יבמ, היה המחשב הספרתי האוטומטי הגדול הראשון בארצות הברית. יש הרואים בו את המחשב הראשון בעולם ("מתחרים" נוספים על התואר הם Z1, ואחריו Z3 של קונראד צוזה, ABC של ג'והן אטאנסוף וקליפורד ברי, קולוסוס, ועוד).
המחשב תוכנן על ידי הווארד אייקן, נבנה על ידי יבמ, נשלח לאוניברסיטת הרווארד בפברואר 1944, ונמסר רשמית ב-7 באוגוסט 1944.
יוליוס בנדיקט

ביוגרפיה

בנדיקט נולד בשטוטגרט, בן לבנקאי יהודי, ולמד קומפוזיציה אצל הומל בויימאר ואצל ובר בדרזדן; במשך שלוש השנים שלמד אצל ובר נהג בו זה כאב בבנו ואף הציג אותו בווינה לפני בטהובן ב-5 באוקטובר 1823. אותה שנה התמנה לקאפלמייסטר בתיאטרון קארנטנרטור בווינה וכעבור שנתיים קיבל אותה משרה בתיאטרון סן קארלו בנאפולי.
בתיאטרון זה הופקה האופרה הראשונה שלו, "ג'אסינטה וארנסטו" בשנת 1829 ואחרת, שנכתבה לעיר הולדתו, 
I Portoghesi in Goa, הוצגה שם בשנת 1830; שתי האופרות הללו לא זכו להצלחה גדולה ובנדיקט יצא בשנת 1834 לפריז ומשם, בעצת מריה מאליברן, המשיך ב-1835 ללונדון, שם נשאר עד אחרון ימיו. בשנת 1836 הוטל עליו לנצח על מיזם אופראי בתיאטרון ליציאום ובמסגרת זו הפיק אופרה קצרה בשם "שנה ויום", שהופקה קודם לכן בנאפולי.
בשנת 1838 התמנה למנצח האופרה האנגלית בתיאטרון המלכותי, דרורי ליין, בתקופת הפופולריות הרבה של באלף; האופרות פרי עטו שבוצעו שם היו "אזהרת הצועניה" (1838), "כלת ונציה" (1843) ו"הצלבנים" (1846). בשנת 1848 ניצח על "אליהו" של פליקס מנדלסון באולם אקזטר, בהופעתה הראשונה של ג'ני לינד באורטוריה, וב-1850 נסע לאמריקה כמלווה במסע הקונצרטים של זמרת זו.
בשובו, בשנת 1852, היה למנצח ומנהל מוזיקלי בניהולו של מייפלסון בתיאטרון הוד מלכותה (ואחר כך בדרור ליין), ובאותה שנה התמנה למנצח "האיגוד ההרמוני". בנדיקט כתב רצ'יטטיבים להפקת הגרסה האיטלקית של "אוברון" מאת ובר בשנת 1860. בשנה זו גם בוצעה הקנטטה שלו, "אונדין" בפסטיבל נוריץ', עם קלרה נובלו, שהייתה זו לה ההופעה הפומבית האחרונה. 
האופרה הידועה ביותר שלו "החבצלת מקילארני", שנכתבה על פי המחזה The Colleen Bawn של דיון בוסיקול, לליברית של אוקסנפורד, הוצגה בקובנט גארדן בשנת 1862. האופרטה שלו, The Bride of Song הוצגה שם בשנת 1864. "סנטה צ'צ'יליה", אורטוריה, בוצעה בפסטיבל נוריץ' בשנת 1868; סיינט פיטר בפסטיבל ברמינגהם של 1870; הקנטטה "גרציאלה" בוצעה בפסטיבל ברמינגהם בשנת 1882 ובאוגוסט 1883 הועלתה בצורת אופרה ב"קריסטל פאלאס". כאן גם הושמעה סימפוניה שלו בשנת 1873.
בנדיקט ניצח מדי שנה בפסטיבל נוריץ, מ-1845 עד 1878 ועד בכלל. ועל הקונצרטים של החברה הפילהרמונית של ליברפול בין השנים 1876 עד 1880. הוא היה המלווה הקבוע בקונצרטים הפופולריים של ימי שני בלונדון מראשיתם ולהוציא אי-אילו חריגות, פעל כמנצח בקונצרטים אלה.
בנדיקט כתב ביוגרפיה על חיי ובר לסדרת ביוגרפיות של מוזיקאים דגולים. הוא זכה בתוארי אצולה באנגליה ובאוסטריה.
קואן, קיסר יפן

קורות חיים

ההיסטוריונים המודרניים מטילים ספק בקיומם ובשלטונם של תשעת הקיסרים הראשונים של יפן, ובהם קואן. ההיסטוריונים סבורים שגם שמו של קואן ניתן לו על ידי כותבי היסטוריה מאוחרים (בתקופות קדומות), על פי הסברה שמות אלה ניתנו בתקופת הקיסר קאמו (782 - 805 לספירה), בעת שנכתבו הכרוניקות של קיסרי יפן.
הקוג'יקי והניהון שוקי מציינים רק את שמו ואת ייחוסו. על פי המסורת, קואן היה בנו של הקיסר קושו ושל הנסיכה יוסוטאראשי-נו-הימה. קואן נשא לאישה את הנסיכה אושיהימה (押媛), ונולדו להם שני בנים: הנסיך אוקיבי נו מורוסוסומי (大吉備諸進命) ואויאמאטונקוהיקופוטוני (大日本根子彦太瓊尊), לימים הקיסר קוריי).
המשורר ג'י-ין מציין כי קואן היה בנו השני של הקיסר קושו, וכי הוא מלך מארמון אקידזושימה שבמורו (בפרובינציית יאמטו של ימינו).
מקום קברו של קואן אינו ידוע, אולם על פי המסורת נקבר קושו בנארה, ומצבה לזכרו קיימת עד ימינו.
גיאנה במשחקים האולימפיים לנוער

משחקי הקיץ

המשלחת הראשונה של גיאנה למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור וכללה ארבעה ספורטאים שהתחרו בשלושה ענפי ספורט. המשלחת לא הגיעה להישגים בענפים אתלטיקה, טניס שולחן ושחייה והשתתפותם היא סמלית. המשלחת לאולימפיאדת הנוער נאנג'ינג מנתה ארבעה ספורטאים שהתחרו בשלושה ענפים. ספורטאי המשלחת, בדומה לאולימפיאדת הנוער סינגפור, לא הגיעו להישגים בענפים אתלטיקה, טניס שולחן ושחייה.
סימן A ויפט

היסטוריה

עם הצלחת הטנק הכבד סימן 1 והדגמים שבאו אחריו, ויליאם טריטון הציע לפתח טנק מהיר יותר לסייע לטנקים הכבדים ובכך לנצל באופן מוצלח יותר את נקודות ההבקעה במערך האויב. רעיון זה התקבל ואושר על ידי משרד המלחמה בנובמבר 1916, והעבודה על הטנק החלה ב-21 בדצמבר כאשר שמו הראשוני היה "טריטון צ'ייסר" (הצ'ייסר; רודף, של טריטון). בפברואר 1917 אב הטיפוס הראשון היה מוכן ולאחר ניסויים בטנק, הוזמנו 200 טנקי ויפט (אב הטיפוס כלל צריח מסתובב בדומה לרנו FT-17, אך לבסוף הוחלט על צריח מקובע בגרסת הייצור).
באוקטובר 1917 טנקי הויפט הראשונים יצאו מהמפעל והחלו להישלח לחזית, כאשר זוג ראשון נשלח לגדוד 6 של רגימנט הטנקים המלכותי. טנקי ויפט הופיעו לראשונה בשדה הקרב במרץ 1918 במהלך מתקפת האביב, ב-24 באפריל בקרב השריון הראשון בהיסטוריה, טנק ויפט אחד הושמד על ידי טנק A7V גרמני. באותו היום פלוגה של שבעה טנקי ויפט הצליחו לכתר גדוד חיל רגלים גרמני, כאשר הם הורגים כ-400 מחיילי האויב.
התוכנית המקורית הייתה לשלוח טנקי ויפט לחמישה גדודי טנקים (קלים) כאשר בכל אחד 36 טנקים. האבידות בצבא הבריטי היו כל כך רבות, שלבסוף רק שני גדודים עשו שימוש בטנקים אלו (גדוד 3 ו-6 של רגימנט הטנקים תחת פיקוד חטיבת הטנקים השלישית) עם 48 ויפטים בכל אחד. טנקים אלו לקחו חלק בקרב אמיין באוגוסט 1918, טנקי ויפט הצליחו לחדור את קווי הגרמנים במספר אזורים ולהסב נזקים ואבידות רבות בעורף הגרמני, כוח של ויפטים אף הצליח להשמיד מספר סוללות ארטילריה באחת מגזרות הלחימה ובכך לסייע רבות למאמץ בחזית.

אחד מטנקי הויפט המוכרים ביותר שכונה 'תיבת נגינה' (Musical Box), התקדם לעומק העורף הגרמני ונותק מכוחותיו. במשך מספר שעות הטנק השמיד סוללות ארטילריה, בלוני תצפית, מחנה עורפי של גדוד רגלי ואף שיירת אספקה של דיוויזיה 225. לאחר תשע שעות של לחימה בעורף האויב, פגז ארטילרי פגע בטנק והצוות נאלץ לנטוש, כשבמהלך הנטישה נהרג אחד מאנשי הצוות מאש גרמנית והשניים הנותרים נלקחו בשבי.
הגרמנים הכניסו לשירות מספר ויפטים שנלקחו שלל על ידיהם. בשירות הגרמני נקרא הטנק "רכב משוריין שלל A".
לאחר המלחמה, ויפטים שירתו במהלך המלחמה האנגלו-אירית באירלנד כחלק מגדוד 17 של רגימנט הטנקים. מספר טנקים נשלחו לסייע לכוחות התנועה הלבנה במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה, מתוכם 12 נפלו שלל בידי הצבא האדום, אלו נותרו בשימוש עד תחילת שנות ה-30. גם האימפריה היפנית קיבלה מספר בודד של ויפטים ששירתו בין היתר בחבל מנצ'וריה.
חנן ברנשטיין

חייו

ברנשטיין התגייס לצה"ל ב-1974 ועשה את שירותו הצבאי בחיל השריון. בשנים 1988 עד 1992 פיקד על עוצבת יפתח, שימש מפקד עוצבת בני חיל (בית הספר לשריון) ובמאי 1994 מונה למפקד חטיבה 188. בשנים 1995 עד 1997 פיקד על אוגדה 366. לאחר מכן שירת כנספח צבאי בברזיל, פרו ובוליביה. 
לאחר שחרורו מונה ב-2001 למנכ"ל החברה לפיתוח ים המלח. בשנים 2006 עד 2008 כיהן כסמנכ"ל התפעול והאחזקה בנתיבי ישראל. 
כיהן בעבר כחבר מועצת העיר מודיעין-מכבים-רעות ועד 2011 כיהן כסגנו של ראש העיר חיים ביבס. באפריל 2015 מונה למנכ"ל עמותת יד לשריון.
ברנשטיין בעל תואר ראשון בהיסטוריה כללית מאוניברסיטת תל אביב, תואר שני במדעי המדינה מאוניברסיטת חיפה. בעל תואר ראשון במשפטים מהמרכז האקדמי שערי משפט (2012) ומשמש עורך דין פעיל משנת 2013. בוגר המכללה לביטחון לאומי והמכללה לפיקוד ולמטה.