google/wiki40b huggingface dataset:
יהודה לייב אורליאן

עד השואה

נולד למשפחת חסידי גור ובילדותו למד בשטיבל של גור ונעשה לחסיד נאמן של ר' אברהם מרדכי אלתר. לאחר נישואיו עסק במסחר, אך קבע עתים לתורה והרבה לעסוק בספרי המחשבה של הרמב"ם וספרי מנהיגי היהדות החרדית בגרמניה, הרש"ר הירש והרב ד"ר יצחק ברויאר. 
במהרה התפרסם כנואם מעולה בכנסים של "שלומי אמוני ישראל" שהפכה בהמשך לאגודת ישראל. גם פרסם חוברות ומאמרים ביידיש. היה ממייסדי "פועלי אגודת ישראל" וכיהן כנשיאה הראשון בשנים תרפ"ב-תרצ"ב (1922-1932). בנוסף שימש זמן מה מנהל בית ספר בית יעקב בוורשה. הוא החליט להקדיש את כל זמנו לחינוך. בתרצ"ה (1935) מונה למנהל סמינר "בית יעקב" בקרקוב לאחר פטירת שרה שנירר, מייסדת רשת בתי הספר "בית יעקב". היה עבור תלמידותיו גם מורה דרך לחיים והן התייעצו עמו גם בענייניהן הפרטיים. תלמידותיו שימשו כמורות בכל רחבי פולין והשפעתן החינוכית הייתה גדולה בכל הקהילות שבהן חינכו ולימדו עד השואה.

בשואה

בפרוץ המלחמה היו שערי בית הספר נעולים בגלל חופשת הקיץ, והם לא נפתחו יותר. ר' משה פרידמן מבויאן-קראקא הקים קרן מיוחדת שסייעה לרב אורליאן להמשיך בפעילות החינוכית. הרב אורליאן המשיך ללמד תנ"ך ושאר מקצועות היהדות בסיוע הקרן וגם בסיוע הרב יוסף ביגון, וחידש את הקשר עם מורות "בית יעקב" בכל רחבי פולין. הרב אורליאן הדריך את תלמידותיו ואף שלח להן שיעורים בכתב שסייעו בעבודתן.
בטבת ת"ש (ינואר 1940) הוכה קשות בידי הגרמנים תוך כדי חיפוש בביתו. בעקבות זאת החליט לעזוב את העיר ועזב לוורשה כשרוב משפחתו עברה לעיירה ונגרוב במחוז לובלין. 
בקיץ תש"ב (1942) התקיים כנס חרום של רבנים בגטו ורשה בביתו של הרב שמשון שטוקהמר בעקבות גירוש יהודי לובלין והשמדת היהודים בטרבלינקה ומיידנק. בכנס השתתפו בנוסף אליו ולרב שטוקהמר, גם הרב מנחם זמבה הרב שמחה טרייסטמן ועוד. בגטו ורשה היה קשור גם לרב זמבה.
הרב אורליאן ארגן עם חבריו חמישה בתי ספר של "בית יעקב" כשהוא מפקח עליהם ומשמש כמנהל של שניים. כן ארגן שיעורים לתלמידותיו לשעבר שעבדו כמורות. הוא ענה לשאלות אמוניות ושאלות אחרות בענייני השעה שהופנו אליו על ידיהן. 
בחצי הראשון של חודש אב תש"ג (החצי השני של חודש יולי 1943) החלו הנאצים בגירוש יהודי וורשה להשמדה. לדירותיהם נכנסו יהודים שזלזלו בספרי הקודש, ואף זרקו ושרפו חלק מהם. יצחק גוטרמן הזדעזע ממעשים אלו וביוזמתו ארגן היודנראט אנשי רוח שיאספו את הספרים הזרוקים ובראשם עמד פרופ' מאיר בלבן. גם הרב אורליאן השתתף באיסוף הספרים. 
עובדת היותו פקיד הארכיון של הקהילה עזרה לו להיות מאלו שבינתיים ניצלו מהשמדה, אך רעייתו וחמישה מששת ילדיו נרצחו בונגרוב. בת אחת הייתה איתו בוורשה. 
בשמחת תורה תש"ג (3 באוקטובר 1942) התאספו מעט היהודים שנותרו בגטו ורשה לתפילות החג בביתו של הרב זמבה, כשהרב אורליאן בין המתפללים. בריקודים עם ספרי התורה הבחין הרב אורליאן בילד בן 12. הרב אורליאן התרגש מאוד לראות את הילד, כיוון שאז היה נדיר לראות ילדים בגטו, והוא תפס בידי הילד לריקוד עם ספר התורה שבידו וקרא: "יהודי צעיר עם התורה הקדושה!"
היה ניסיון להצלתו באדר א' תש"ג (פברואר 1943): תלמידה שלו לשעבר שהתגוררה בשווייץ שלחה בעבורו אשרת הגירה של פרגוואי. בד' בסיוון תש"ג (7 ביוני 1943), אכן נשלח כנתין חוץ לברגן בלזן. גם במחנה זה המשיך ללמוד וללמד תנ"ך ויהדות, והביע חרטה על כך שלא פעל מספיק לעלייה לארץ ישראל. במשך זמן מה הייתה תקווה שהוא יינצל כנתין פראגוואי עם כל בעלי האשרות הנוספים, אך פרגוואי הודיעה כי היא אינה מכירה בבעלי הדרכונים כנתינים שלה. משום כך נשלח הרב בשמחת תורה תש"ד (21 באוקטובר 1943) עם כל שאר בעלי הדרכונים למחנה ברגנוי ומאז לא נודע מה עלה בגורלו.
אזור מופחת פליטות

אזור מופחת פליטות (באנגלית: Low-Emission Zone; בקיצור: LEZ) הוא אזור מוגדר שבו מוגבלת כניסת אמצעי תחבורה מזהמים, מתוך מטרה להקטין את זיהום האוויר. ייתכן שבאזור זה יורשו לנוע כלי רכב כגון רכבים היברידיים, או כלי רכב ללא פליטה כלל כמו רכבים חשמליים.
אזור ללא פליטות (באנגלית: Zero-Emission Zone ; בקיצור: ZEZ) הוא אזור מופחת פליטות שבו מורשים לנוע כלי רכב ללא פליטה כלל. באזור אלה, כל כלי הרכב בעלי מנוע בעירה פנימית אסורים, כולל רכבים היברידיים. רק רכבים חשמליים מורשים להיכנס לאזור זה, כולל הולכי רגל, רוכבי אופניים, תחבורה ציבורית חשמלית כגון חשמלית, אוטובוסים חשמליים וכו'.

אירופה

מעל 194 ערים ב-9 מדינות באירופה מפעילות בתחומן אזורים מופחתי פליטות, במטרה לענות על דרישות האיחוד האירופי לערכי איכות האוויר המינימליים. באזור אלה חל איסור על כניסת חלק מכלי הרכב, או שהם נדרשים לשלם בעבור הכניסה לאזור, אם רמת הפליטה שלהם עולה על הרמה שנקבעה.
כלי רכב שונים יכולים להיות תחת מגבלות, בהתאם לקביעות מקומיות. כל האזורים מופחתי הפליטות מגבילים תנועת כלי רכב כבדים, חלקם מגבילים רכבי דיזל וגם רכבי בנזין.
אתרי אינטרנט מציגים את מגבלות הרכבים בכניסה לאזורים אלה.

גרמניה

בגרמניה האזורים נקראים אזורים סביבתיים (Umweltzone). ישנם 47 אזורים כאלה אשר פעילים או בשלבי תכנון. בערים ברלין, קלן והנובר קיימים האזורים מינואר 2008. במנהיים ושטוטגרט הם קיימים ממרץ 2008.

שוודיה

אזורים מופחתי פליטות קיימים בערים: גטבורג, מאלמה, סטוקהולם, הלסינגבורג וערים נוספות.

בריטניה

ראש עיריית לונדון הכריז על אזור מופחת פליטות שנכנס לתוקף בפברואר 2008 ומתייחס כמעט לכל לונדון רבתי - האזור מופחת הפליטות הכי גדול בעולם. בלונדון רמות זיהום האוויר מהחמורות באירופה, ותחבורה יש השפעה על כמחצית מהפליטות של חומר חלקיקי ו-NOx בעיר הבירה. 

הולנד, דנמרק ואיטליה

בהולנד קיימים אזורים המגבילים כניסת כלי רכב כבדים, בדנמרק מוגבלת הכניסה לרכבים מעל 3.5 טון ובאיטליה ישנם אזורים בהם מוגבלת הכניסה לכל כלי הרכב.

ישראל

החל מינואר 2016, מוגבלת תנועת משאיות כבדות בשעות השיא, בכבישים מרכזיים בחיפה ובמקביל מעודדים את נסיעתן במנהרות הכרמל באמצעות הנחה שתינתן לכלי רכב כבדים. ההחלטה על אזור מופחת פליטות בחיפה היא חלק מהתוכנית של השר להגנת הסביבה, אבי גבאי, להפחית את זיהום האוויר בחיפה.
בנימין וייס

ביוגרפיה

ווייס נולד ב-1941 בעיר ניו-יורק. ב-1962 סיים לימודי תואר ראשון בישיבה יוניברסיטי בניו-יורק ותואר שני מבית הספר למדעים בישיבה יוניברסיטי. ב-1965 הוענק לו תואר דוקטור במתמטיקה מאוניברסיטת פרינסטון, בהדרכתו של ויליאם פלר . בשנים 1965–1967 עבד בחטיבת המחקר של חברת IBM , וב-1967 הצטרף למחלקה למתמטיקה באוניברסיטה העברית בירושלים. מאז 1990 הוא מחזיק בקתדרה ע"ש מרים וג'וליוס ויניק. במהלך השנים החזיק ווייס במשרות אורח באוניברסיטת סטנפורד, MSRI , ובחטיבת המחקר של IBM.

מחקר

ווייס פרסם למעלה מ-180 מאמרים בנושאים מגוונים, ביניהם התורה הארגודית ודינמיקה טופולוגית, שקילות מסלולית, הסתברות, תורת האינפורמציה, תורת המשחקים, ותורת הקבוצות התיאורית. בין תרומותיו הבולטות: המצאת המושג חלוקות מרקוב  ומיון האוטומורפיזמים ההיפרבולים על הטורוס (יחד עם רוי אדלר ), חקר ההזזות מסוג טלי ( sofic subshifts) והגדרת מושג החבורה טלית ( sofic group), יישומים קומבינטוריים של שיטות דינמיות (יחד עם הלל פורסטנברג), פיתוח התורה הארגודית של חבורות אמנביליות ( יחד עם דן אורנשטיין), משפטים ארגודיים לא קונבנציונליים (יחד עם הלל פורסטנברג), פיתוח תורת המימד הממוצע ( יחד עם אילון לינדנשטראוס), ומשפטי אי-היתכנות בתורת האיזומורפיזם (עם מט פורמן  ודן רודולף). הוא גם הציב את בעיית צביעת הכבישים ( יחד עם רוי אדלר).
לבנימין ווייס שבעה תלמידים, ביניהם אילון לינדנשטראוס, זוכה מדליית פילדס לשנת 2010.

פרסים

ווייס נתן הרצאה מוזמנת בקונגרס הבינלאומי במתמטיקה ב-1974, היה פעמיים מרצה ראשי בכנס CBMS (בשנים 1979 ו-1995), נשא את סדרת ההרצאות מ. ב. פורטר באוניברסיטת רייס (, 1998). בשנת 2000 מונה ווייס כחבר זר לשם כבוד בהאקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים. בשנת 2012 זכה בפרס רוטשילד במתמטיקה. בשנת 2012 מונה ווייס כחבר האגודה האמריקאית למתמטיקה.
סמל המעוין האדום

סמל המעוין האדום (באנגלית: Red Crystal flag) הוא סמל נייטרלי מבחינה פוליטית ודתית, שאישורו על ידי ארגון הצלב האדום הבינלאומי התקבל כפשרה המאפשרת את הצטרפותו של ארגון מגן דוד אדום הישראלי לארגון.

סיבת הבחירה בדגל המעוין

לאחר מחלוקת רבת שנים שבעטיה סירב ארגון הצלב האדום הבינלאומי לקבל לשורותיו את ארגון מגן דוד אדום הישראלי (מד"א), הוסכם, במסגרת פרוטוקול III, על סמל נייטרלי שיאפשר את קבלתו של מד"א.
בשל ניסוחה של אמנת ז'נבה משנת 1949, על מנת לאפשר הוספת סמל נוסף המציין מבנים וכלי רכב רפואיים המוגנים במסגרת האמנה, נדרשה הצבעה של כל 192 המדינות החברות באמנה. בין 5 בדצמבר ל-8 בדצמבר 2005 התקיים כנס של המדינות החברות באמנה ביוזמתה של ממשלת שווייץ, והוסכם בו על אימוץ דגל המעוין כסמל נייטרלי בעל מעמד שווה לסמל הצלב האדום והסהר האדום. בעד קבלת הסמל הנייטרלי הצביעו 98 מדינות, 27 התנגדו, 10 מדינות נמנעו ו-57 נעדרו.
רוב המדינות שהתנגדו לסמל החדש היו מדינות ערביות ומוסלמיות אשר התנגדו לסמל שיאפשר הגנה בינלאומית למגן דוד - סמלו של מד"א.

שימוש בדגל

בהתאם לפרוטוקול III לאמנה, מדינה יכולה להשתמש בשטחה היא בכל סמל פנימי שתרצה, או בשילוב של הסמל בתוך דגל המעוין האדום. במקרה שמדינה תרצה להשתמש בסמל, תחילה עליה להודיע על כך למדינות החברות באמנת ז'נבה, באמצעות ממשלת שווייץ. כאשר ארגון מקומי משתתף בפעילות בינלאומית, על הארגון להשתמש בסמלו כשהוא משולב בדגל המעוין האדום.
בית אלישר

היסטוריה

בית אלישר נבנה עבור מנשה אלישר ורעייתו רחל (לבית קוקיה), זמן קצר לאחר נישואיהם בשנת 1930. המבנה בן שתי הקומות נבנה בסגנון הבינלאומי על ידי האדריכל דב כרמי והמהנדסים אליהו פיטלסון ומורנו מיוחס.
רחל אלישר תיארה בספרה את הגעתה לבית לראשונה:
"אני זוכרת, שכאשר הזמנו את ההורים לטקס יסוד אבן הפינה לביתנו, חייבים היינו לנסוע בכרכרה ברחוב קינג ג'ורג'. הרחוב היה אמנם סלול בחלקו, אך חלק גדול נשאר בלתי סלול והיה קשה להליכה. כשהיגענו, פנתה אמא לסבא בטענות: "היכן אתה חושב לקחת את ביתי, למדבר?" כי באותם ימים אזור רחביה היה מסולע, חסר כמעט בתים, ובלילות שמעו היטב את יללות התנים."
— אלישר, עמ' 68
מנשה אלישר, שהיה בן למשפחה ספרדית שהתגוררה בירושלים שנים רבות, והייתה בקשרים טובים עם משפחות מוסלמיות אמידות בירושלים, היה בין מיסדי אגודת "קדמה מזרחה" שדגלה בהידברות עם תושבי הארץ הערבים. אלישר נהג לארח בביתו את חברי האגודה ולהיפגש עם ראשי המנדט הבריטי. ראש עיריית ירושלים באותה עת, ראג'ב ביי נשאשיבי ובני משפחת חוסייני נהגו לבקר בבית לעיתים קרובות. 
רחל אלישר תיארה מפגשים אלה:
"ראג'יב ביי נשאשיבי, ראש העירייה, היה ידיד טוב שלנו, הוא היה בא הביתה ואנחנו היינו הולכים אליו, או שנפגשים במלון המלך דוד"
— המנדטורים, בעמ' 56
בשנת 1996 נבנתה לבית קומה שלישית.
שביחה

שַׁבִּיחָה (בערבית לבנטינית: شبيحة; בתרגום חופשי: "רוחות הרפאים", בשפה המדוברת הכינוי מתייחס לבריונים רחבי כתפיים) הוא שמן העממי של קבוצות מיליציה חמושות, התומכות בשלטון מפלגת הבעת' של סוריה, בראשות משפחתו של בשאר אל-אסד. לפי טענות האופוזיציה הסורית, פועלות בשירותו של המשטר.
הארגון פעיל משנות ה-80 של המאה ה-20 ומעורב עמוקות במלחמת האזרחים בסוריה.

היסטוריה

לפי ראיון שהעניקו אנשי הארגון לעיתון "The Star" הוקם הארגון בשנות ה-80 בידי נמיר אל-אסד, בן דודו של נשיא סוריה דאז חאפז אל-אסד ובידי ריפעת אל אסד, אחיו של הנשיא. מחנות הארגון התבססו באזור העלאווי שלחופיו הסוריים של הים התיכון, באזור הערים לטקיה, בניאס וטרטוס.
השמועות ריננו אחרי אנשי הארגון כמי שעוסקים בהברחת מזון, סיגריות וסחורות נוספות ומכירתן ברווח בתחומי לבנון, ובמקביל ייבוא בדרכים דומות של רכבי יוקרה, נשק וסמים מלבנון לסוריה. חברי הארגון התפרסמו באכזריותם ובמסירותם העיוורת למפקדיהם, שהיו נאמניה של משפחת אל-אסד.
באמצע שנות ה-90 כשנדמה היה שהכנופיות יוצאות מכלל שליטה, שלח הנשיא דאז חאפז אל-אסד את בנו באסל אל-אסד, יורשו המיועד, להטיל עליהם מרות; משימה שהוכתרה בהצלחה. כאשר עלה אחיו בשאר אל-אסד לכהונת נשיא סוריה בשנת 2000, פוזר הארגון ככל הנראה, וחבריו נקראו לדגל בחזרה רק כעבור עשור, בעקבות המרד שפרץ במרץ 2011 והתפתח למלחמת אזרחים.
תרגום התורה המיוחס ליונתן

התרגום המיוחס ליונתן, או פסאודו-יונתן, המכונה גם תרגום ירושלמי או תרגום ארץ ישראל, הוא תרגום ארמי לתורה שמוצאו מארץ ישראל.
תרגום זה כונה בפי רוב הראשונים בשם "תרגום ירושלמי". במקורות המאוחרים יותר של ימי הביניים (לראשונה בפירושו של ר' מנחם רקאנטי) הוא כונה בשם "תרגום יונתן בן עוזיאל", ואף נדפס במהדורות מקראות גדולות בשם זה, אף שידוע שיונתן בן עוזיאל כתב תרגום לספרי הנביאים בלבד - ולא לתורה. ההשערה המקובלת כיום היא שראשי התיבות ת"י התפרשו בטעות כמכוונים ל"תרגום יונתן" במקום ל"תרגום ירושלמי". תרגום זה הוא חלק מקבוצת תרגומים ארמיים לתורה המכונים "תרגומים ארץ-ישראליים", וכן "ירושלמיים", ובהם גם תרגום נאופיטי ותרגום הקטעים (המכונה בדפוסי מקראות גדולות "תרגום ירושלמי"), המתאפיינים בזיקה ליהדות ארץ ישראל במאות הראשונות לספירה, ולשונם ארמית גלילית.
אופיו של התרגום המיוחס ליונתן שונה מזה של שאר התרגומים הארץ-ישראליים; הוא נוטה להרחיב יותר את היריעה ולהביא מסורות מדרשיות, בעיקר אגדתיות אך גם הלכתיות, במהלך התרגום, מעבר לתרגום הצמוד לטקסט. לדעת אביגדור שנאן התרגום קרוב מבחינות רבות לסוגה המכונה מקרא משוכתב. חוקרים דנו ביחסו של התרגום לתרגומים הבבליים - בעיקר תרגום אונקלוס - ולתרגום הסורי למקרא, הפשיטתא, וכן למדרשי האגדה ובעיקר למדרש פרקי דרבי אליעזר, לו יש זיקה הדוקה לתרגום המתבטאת באגדות ובדרשות דומות עד כדי זהות מילולית.
זמנו של התרגום קשה לקביעה. היו שזיהו בו חומר קדום המתייחס ליוחנן כהן גדול מתקופת החשמונאים, מאידך יש בו כנראה התייחסויות לעיר קונסטנטינופול ולאסלאם. אפשר שכלולים בו רבדים מזמנים קדומים, אך חוקרים (למשל אביגדור שנאן) סבורים שזמן חיבורו המאה השביעית או השמינית, והוא כנראה פרי ידו של מחבר אחד, ולא קבוצת מחברים.
עזריה מן האדומים מעיד על שני כתבי יד של התרגום, אך כיום ידוע רק כתב יד אחד שלו הנמצא בספריית המוזיאון הבריטי. התרגום נדפס לראשונה על ידי אשר פורינץ בוונציה, 1591; במאה העשרים נדפסו ארבע מהדורות מדעיות: גינזבורגר (ברלין 1903), רידר (ירושלים 1974), דיאז מאצ'ו (מדריד 1977–1980) וקלרק (הובוקן 1984).
Freak Out!

סגנון

בניגוד לאלבומים הבאים אחריו, שיציגו בעיקר רוק ניסיוני ופסיכדלי, אלבום זה מורכב ברובו ממוזיקת רית'ם אנד בלוז קלילה יחסית, לעיתים די פשוטה. המילים, לעומת זאת, הן מורכבות יותר ומבקרות את תרבות הפופ האמריקאית שזאפה וחברי הלהקה תיעבו. השיר "Who Are the Brain Police?", למשל, יוצא דופן בסגנונו המוזיקלי האפל וניסיוני יחסית. שירים אלה הם בעלי מבנה מוזיקלי בסיסי, ואורכם לא עולה על 4 דקות.
לקראת סיום האלבום, המוזיקה מקבלת תפנית חדה: לאחר שיר הבלוז "Trouble Every Day", הארוך משמעותית מכל השירים שבאו לפניו, מופיעה סוויטת רוק ניסיוני בשלושה חלקים בשם "Help, I'm a Rock" המושפעת מאחד מהאמנים האהובים ביותר על זאפה, אדגר וארז. הרצועה החותמת את האלבום נקראת "The Return of the Son of Monster Magnet", שמאופיינת בסגנון האוונגרדי מוזיק קונקרט. סגנון זה, המלווה את הקטע שאורכו 12 דקות, יהפוך באלבומים הבאים למרכיב משמעותי ביצירתם של אמהות ההמצאה בכלל וזאפה בפרט.
סמיון סלפאקוב

ביוגרפיה

סרגיי נולד לסרגיי סמיונוביץ' סלפאקוב, כלכן במקצועו, פרופסור במכון לשירות, תיירות ועיצוב בפיאטיגורסק (המהווה לסניף של האוניברסיטה הפדרלית של צפון הקווקז). אמו — מרינה בוריסובנה סלפאקובה, פילוסופית ובוגרת אוניברסיטת פיאטיגורסק. סבא רבה שלו הוא יעקב קוסטיוקובסקי, דרמטורג ותסריטאי סובייטי. יהודי במוצאו.
סרגיי הוא בוגר הפקולטה לשפות זרות של אוניברסיטת פיאטיגורסק והתמחה כמתרגם מצרפתית. ב-2003 למד כלכלה.

קריירה

בשנים 2000–2004 היה קפטן נבחרת פיאטיגורסק ב-KVN. ב-2004 נבחרתו זכתה באליפות ליגת KVN ומאז 2005 הוא מתגורר במוסקבה. ב-2006 החל להופיע בקומדי קלאב יחד גם גאריק מרטירוסיאן, ומפיק ערוץ TNT אלכסנדר דולריין ביישום הפרויקט רוסיה שלנו, בהתבסס על בריטניה הקטנה הבריטית. הופיע כשופט בתוכנית קומדי באטל.
ב-2008 כתב והפיק את הסדרה "אוניבר" והיה שותף בהפקת התוכנית "ח.ב." בכיכובם של גאריק חרלמוב וטימור בטרוטדינוב. ב-2010 הופיע בהופעת קמע כמאבטח בסרט הקומי "רוסיה שלנו: ביצי הגורל" שגם הפיק.
באוגוסט 2018 הועלתה הסדרה "מעצר בית" בשרתי Premier, סדרה שנוצרה פרי מוחו של סלפאקוב עצמו וזכתה להצלחה ולפופולריות רבה בקרב הצופים. היה שותף גם להפקת הסדרה "שנת התרבות", התוכנית "היו זמנים ברוסיה" ונחשב לאחד התסריטאים והמפיקים המוצלחים בשוק הטלוויזיה הרוסי.

חיים אישיים

מאז 30 באוגוסט 2012 נשוי לקרינה, משפטנית במקצועה.
מצ'מון הנגיד

חייו

רבי מצ'מון נולד למשפחת נגידים וסוחרים עשירים. סבו בונדאר ואביו יפת היו אף הם נגידי יהודי תימן, ותרמו רבות לישיבות הגאונים בבבל וכן לישיבות ארץ ישראל ומצרים. נוהג זה לתרום לישיבות הגאונים בבבל היה קיים בתימן במשך מאות שנים: במאות ה-10 וה-11 נזכרים במכתבי הגאונים שמות של חכמים מתימן שהיו אחראים על גביית הכספים המיועדים לצורכי ישיבות בבל, כמו עמרם בן יהוחנן מהעיר צעדה, ידידיה "אלוף" מצנעא, משה ושלמה בר סעיד מהעיר ירים ועוד.
כאבותיו, היה רבי מצ'מון "פקיד הסוחרים" - ממונה על עיר הנמל הבינלאומית עדן ושותפו המסחרי של מושל העיר. תפקיד זה היה רב עוצמה שכן בתקופתו פרח הסחר הבינלאומי בעיר. הוא ניסח חוזים וביתו היה כעין משרד דואר עבור הסוחרים. בגניזה הקהירית נמצאו מכתבים רבים ממנו ואליו העוסקים בענייני חוק ומשפט, וכן שירים שנכתבו לכבודו. הוא מתואר כך: "ממונה מן ראשי גלויות ומן ראשי ישיבות על כל ישראל, ונאמן השליטים אשר הם במדינת הים ואשר הם במדבר". עמד בקשרים הדוקים עם חכמי יהודי מצרים ותמך בהם וכך כותב עליו רבי מצליח הכהן ראש ישיבת גאון יעקב שהועתקה מארץ ישראל למצרים: "נגיד לעם ה', שר השרים, ראש הקהילות".
רבי מצ'מון נפטר בשנת ד'תתקי"ב (1152) ואת מקומו ירש בנו רבי חלפון. אל אחד מצאצאיו, שהיה גם הוא נגיד ונקרא רבי מצ'מון בן דוד, הקדיש בהערצה רבי יהודה אלחריזי עותק מספרו ה"תחכמוני".
הפלישה האמריקאית לפנמה

הפלישה האמריקאית לפנמה (שם מבצעי: Operation Just Cause, "מבצע מטרה צודקת") התרחשה בין 20 בדצמבר  1989 ל-31 בינואר 1990, תחת ממשל הנשיא ג'ורג' הרברט ווקר בוש. במהלך הפלישה, השליט בפועל של פנמה, הגנרל והדיקטטור מנואל נורייגה הודח מתפקידו (והועמד למשפט בארצות הברית) וכוחות צבא פנמה פוזרו. ע"פ הערכות שונות, בפלישה נהרגו כמה מאות עד כמה אלפים מאזרחי פנמה.
ברקע לפלישה מספר גורמים, ובמרכזם אי שביעות רצונו של הממשל האמריקאי מהסדרי השליטה על תעלת פנמה: ב-7 בספטמבר 1977 חתמו נשיא ארצות הברית דאז, ג'ימי קרטר, ונשיא פנמה, עומר טוריחוס, על הסכם לפיו השליטה על תעלת פנמה תועבר מארצות הברית למדינת פנמה עד שנת 2000. ממשלי רייגן ובוש האב ניסו למנוע את קיום ההסכם. שליט פנמה נורייגה גם העניק לחברה קבלנית יפנית את הזכויות על פיתוח בתעלה, דבר אשר פגע ישירות בתאגיד בכטל. 
הממשל הפנאמי גם החל להתרחק מארצות הברית; בין היתר, הוא נמנע מלהאריך את תוקף פעילותו של הבית הספר של האמריקות בפנמה. "בית הספר" היה מוסד של הכוחות המזוינים האמריקאים, בו אומנו ותודרכו כוחותיהן של מדינות ידידותיות לארצות הברית באמריקה המרכזית והדרומית. נטען כי בית הספר עסק באימון בהפרת זכויות האדם של מתנגדי המשטרים הללו. אומנו בו בין היתר הדיקטטורים לאופולדו גאלטיירי (שהשתייך לחונטת הקצינים בארגנטינה), אפרין ריוס מונט (שליט גואטמלה), הוגו בנסר (שליט בוליביה), קצינים בכירים ממשטרו של אוגוסטו פינושה בצ'ילה והטרוריסט לואיס פוסדה קרילס. 
נורייגה, שליט פנמה ב-1989, פעל למילוי ההסכם ולצמצום הנוכחות האמריקאית בארצו. זאת, חרף העובדה שהוא קיבל תשלומים מה-CIA מאז 1959 והיה נחשב למקור מודיעיני ומבצעי של רשות הביון האמריקאית. נורייגה אף הכיר את נשיא ארצות הברית, ג'ורג' בוש האב, מתקופת שירותו של הלה כראש ה-CIA. פעילותו של נורייגה בשירות ה-CIA כללה קידום האינטרסים של ארצות הברית במרכז אמריקה, ובכלל זאת פגיעה בפעילותם של כוחות ממשלת החזית הסנדיניסטית בניקרגואה ולחימה נגד מהפכני ה-FMLN באל סלוודור. מוערך, כי קיבל כ-100,000 דולר לשנה מן האמריקאים עבור פעילותו זו. בעוד ששיתף פעולה עם המנהל לאכיפת (חוקי) הסמים (DEA) להכשלת הברחות סמים, הוא עבד גם עם סוחרי סמים. הפלישה כללה בין היתר כוח מרגימנט הריינג'רס ה-75 שתפס שטחי מפתח חיוניים.
במהלך הפלישה, ניסה משרד ההגנה האמריקאי למנוע זרימת מידע חופשית לידי העיתונות. רשת CNN הצליחה לעקוף את המגבלות באמצעות התקנת קו טלפון אדום, אליו התקשרו אזרחים פנאמיים ומסרו מידע. בשל האיפול העיתונאי שהטיל הממשל האמריקאי, קשה עד היום לדעת מה מספר הקורבנות מקרב אזרחי פנמה. 
בפועל, למרות טענותיו של הממשל האמריקאי כי מטרת הפלישה הייתה בלימת הסחר בסמים שבה היה מעורב נורייגה, לאחר הפלישה והדחת נורייגה התגברה פעילות הסחר בסמים בפנמה וממנה.
לילי

תקציר העלילה

לילי, נערה יתומה בת 16 מגיעה מעיירה קטנה לעיר הגדולה פריז וכל רכושה נמצא במזוודה. היא מחפשת כתובת של חבר של אביה המנוח כדי שייתן לה עבודה אך מסתבר לה שהוא נפטר.
היא ממשיכה לשוטט ונכנסת לחנות. החנווני מוכן לקבלה לעבודה אך מתחיל להטרידה מינית היא בורחת ממנו וברגע המתאים נכנס לחנות בחור יפה המציג את עצמו בתור מארק הקוסם (ז'אן-פייר אומון). לילי יוצאת לרחוב והולכת בעקבות מארק וחבריו ביניהם הבובנאי פול ברטאלט, מגיעה אתם ללהקת הקרנבל ומבקשת עבודה. היא מתקבלת לעבודה כמלצרית אך מפוטרת תוך זמן קצר כי היא מתבוננת כל הזמן בקסמי המופע של מארק עם העוזרת הסקסית שלו רוזלי (ז'ה ז'ה גאבור), במקום לבצע את תפקידה כמלצרית.
בייאושה היא מתחילה לעלות על סולם במטרה להתאבד. לפתע היא שומעת שהבובות קוראות לה. היא מתחילה בשיחה עם ארבעתן:"גולו" הענק הפחדן, "מרגריטה" הבלרינה, "רינאלדו" השועל הערמומי ו"ראש גזר" החצוף. הבובות מעודדות אותה והיא שרה איתן את "היי לילי היי לו".
חברי הלהקה נאספים סביבה, נהנים מהשיחה ומחליטים לשבץ את לילי והבובות בהופעה. לילי בינתיים מתאהבת במארק אך הוא מודיע לה כי הוא מתכוון לשאת את מרגריטה ולעזוב את הלהקה. לילי מחליטה גם היא לעזוב את הלהקה. פול היה רקדן מפורסם בעבר אך נפצע במלחמת העולם השנייה ונותר צולע לפיכך הוא ממורמר ומתקשה להביע רגשות. הוא מאוהב בלילי ובאמצעות הבובות מנסה לשכנע אותה לא לעזוב אך לשווא.
שני אמרגנים ידועים מתרשמים מהופעותיה של לילי והבובות ומציעים לפול חוזה הופעות אך לילי עוזבת. בדרכה היא מדמיינית שהבובות הולכות אתה ומתחילה לרקוד אתן עד שלפתע היא רואה בדמיונה את פול המחבק אותה ומתרחק ממנה. היא מבינה שמקומה בלהקה עם פול, רצה בחזרה ונופלת לזרועותיו. הם מתנשקים והבובות מוחאות כפיים.
בית המדינה של מדינת רוד איילנד

בית המדינה של מדינת רוד איילנד (באנגלית: Rhode Island State House) הוא מבנה המשמש את בית המחוקקים של מדינת רוד איילנד שבארצות הברית, וכן את משרדי מושל המדינה, סגן מושל המדינה, מזכיר מדינת רוד איילנד וגזבר המדינה. המבנה רשום כאתר היסטורי במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.

היסטוריה

בית המדינה הנוכחי של רוד איילנד הוא המבנה השביעי שמשמש את בית המחוקקים של המושבה או המדינה, ושני הממוקם בעיר פרובידנס. המבנה תוכנן על ידי חברת האדריכלים מקים, מיד ווייט. המבנה הוקם בין השנים 1895–1904. המבנה שופץ בצורה משמעותית בשנות ה-90 של המאה ה-20.

תיאור המבנה

המבנה בנוי מ-9,200 מטר מעוקב של שיש לבן מג'ורג'יה, מ-15 מיליון לבנים, ומ-1,187 טונות של ברזל.
כיפת המבנה היא הכיפה הרביעית בגודלה בעולם (אחרי בזיליקת פטרוס הקדוש, קפיטול מדינת מינסוטה והטאג' מאהל).
בראש הכיפה מצוי פסל ברונזה המצופה זהב של אדם חופשי. הפסל, שמשקלו 230 ק"ג, גובהו 3.3 מטרים, והוא מתנשא 84.7 מטרים מעל הקרקע מכונה "תקווה".
באגף המערבי של המבנה נמצא אולם בית המחוקקים של רוד איילנד (הבית התחתון), ובאגף המזרחי של המבנה נמצא אולם סנאט המדינה. במרכז המבנה, מתחת לכיפה, נמצא אולם רחב (רוטונדה) שעל רצפתו נמצא סמל המדינה עשוי ברונזה. באגף הצפוני של המבנה נמצאת ספריית המדינה, ובאגף הדרומי חדר המכונה "חדר המדינה" ובו משרדי מושל המדינה.

המבנה בתקשורת

חזית המבנה שימשה תפאורה בסרט "אמיסטאד" משנת 1997 בשל דמיונה לחזית בניין הקפיטול.
צדוק בן דוד

ביוגרפיה

בן דוד נולד ב-1949 בתימן ובגיל חמישה חדשים עלה עם משפחתו לישראל ועבר את כל תלאות הקליטה כולל מגורים במעברה.
הוא למד בבצלאל ב-1971–1973 שם נכשל בפיסול ונאמר לו שלא יצליח כאמן. לאחר השתתפות במלחמת יום הכיפורים נסע ללונדון שם למד במחלקה לאמנות באוניברסיטת רדינג בלונדון וב-1976 סיים לימודי פיסול בבית הספר הגבוה לאמנויות סנט מרטין בלונדון שם המשיך ללמד בשנים 1977–1982.
ב-1988 ייצג את מדינת ישראל בביאנלה של ונציה. הוא זכה בפרסים רבים בעולם-ב-2007 בפורטוגל וב-2008 במוזיאון תל אביב לאמנות.
אף על פי שהסטודיו שלו בלונדון, הוא מרבה לבקר בישראל ופסליו מפוזרים בארץ. מהם מפורסמים פסלו "כי האדם עץ השדה" במצפור הפרטיזנים ביד ושם והפסל "ברוש בודד" בכניסה למוזיאון תל אביב. מומחיותו של בן דוד היא בחיתוך מתכת.
ב-2010 חולל בן דוד סנסציה כשהציג את תערוכת "טבע האדם" במוזיאון תל אביב. במרכז התערוכה הוצב המיצב הענק "שדה שחור". על משטח חול ענקי הוא "שתל" 20.000 מגזרות מתכת של פרחים המשנים את צבעיהם כשמתבוננים בהם מזוויות שונות. תורים של אלפי אנשים השתרכו בפתח המוזיאון מדי יום. יותר מ-130.000 איש באו למוזיאון רק לראות את המיצב הזה, תופעה שלא הייתה בכל שנות קיומו של המוזיאון.
חיימה השני, מלך אראגון

ביוגרפיה

חיימה השני נולד ב-10 באוגוסט 1267 בולנסיה, לפדרו השלישי, מלך אראגון וקונסטנצה מסיציליה, מלכת אראגון, בתם של מנפרד, מלך סיציליה וביאטריצ'ה מסבויה, מרקיזת סאלוצו.
בשנת 1285 מת אביו פדרו השלישי מלך אראגון, ונחלתו פוצלה בין בניו: אלפונסו השלישי ירש את ממלכת אראגון, ואילו חיימה ירש את ממלכת סיציליה. בשנת 1291 מת אחיו אלפונסו השלישי, וחיימה ירש גם את ממלכת אראגון. בשנת 1295 התיר האפיפיור בוניפקיוס השמיני לחיימה לכבוש את סרדיניה וקורסיקה, תמורת ויתורו על סיציליה לטובת אחיו פדריקו השלישי, מלך סיציליה.
חיימה איחד את אראגון, קטלוניה, ולנסיה ומיורקה למדינה אחת, ודיכא ביד קשה את התמרדויות האצילים בממלכה.
ב-2 בנובמבר 1327 מת חיימה השני, ובנו אלפונסו הרביעי עלה לשלטון במקומו.

יחסו ליהודים

חיימה הגן על היהודים מפני הקנאים הנוצרים ומידי האינקוויזיציה, ואף התיר את כניסת מגורשי צרפת בשנת 1306 לארצו.
חכם בלילה

חכם בלילה הייתה תוכנית אירוח לילית (לייט נייט) בהגשת רון לוינטל ששודרה בערוץ 2 הניסיוני בשנים 1992–1993.
התוכנית שודרה בישראל בסוף ימי ערוץ 2 הניסיוני, טרום בחירת הזכייניות, כשתוכניות מקור רבות הופקו בערוץ מתוך תקווה להשתלב בערוץ המסחרי כשתחל פעולתו. בערוץ 2 המסחרי שודרו כמה וכמה תוכניות לייט נייט, אך "חכם בלילה" הקדימה את כולן והייתה למעשה חלוצת הסוגה בישראל. התוכנית שודרה פעם בשבוע מאולפני גבע בגבעתיים והאולפן עוצב כאולפן רדיו עם מיקרופון שדרים שהיה מונח לפני רון לוינטל. היא כללה ריאיונות, מערכונים סאטיריים ופארודיות. נגן הבית של התוכנית היה המוזיקאי צליל בירן.