google/wiki40b huggingface dataset:
יחסי צרפת–קוריאה הצפונית

היסטוריה

באופן רשמי, מעולם לא התקיימו יחסים בין קוריאה הצפונית וצרפת כמדינות. צרפת לא מכירה בקוריאה הצפונית, ולכן, צרפת מכירה בשלטון דה-יורה של קוריאה הדרומית בכל קוריאה.
העמדה הרשמית של צרפת היא שצרפת תשקול להכיר בקוריאה הצפונית ולקיים עמה יחסים דיפלומטים, אם וכאשר תפסיק את תוכנית הגרעין שלה ותשפר את מצב זכויות האדם בה.
נשיא צרפת פרנסואה מיטראן ביקר בקוריאה הצפונית ב-1981, אך הביקור לא הוביל לצעד מדיני כלשהו.
ב-2009, נשיא צרפת ניקולא סרקוזי מינה את ז'אק לאנג, פוליטיקאי סוציאליסט צרפתי, לנציג המיוחד שלו בקוריאה הצפונית. לאנג ביקר בפיונגיאנג ב-9 בנובמבר למה שכינה 'משימת הקשבה', שמטרתה להרחיב את הקשרים בין צרפת וקוריאה הצפונית ולדון בתוכנית הגרעין של האחרונה. לאנג תדרך מספר דיפלומטים בכירים (כולל תת-מזכיר המדינה האמריקני ג'יימס סטיינברג, ושגרירים של מספר מדינות, בהן רוסיה) באשר למשימתו לפני שזו פורסמה. היו שהטילו ספק בכישוריו של לאנג, אך הוא טען שהוא הונע על ידי 'ההשראה' מהשינוי שעוברת קוריאה הצפונית.
ב-18 בדצמבר 2009, קוריאה הצפונית קיבלה את הצעת צרפת לייסד שיתוף פעולה בתחום התרבות, כצעד ראשון בנורמליזציה ביחסי שתי המדינות. בספטמבר 2011 משרד החוץ הצרפתי הצהיר שצרפת 'על סף' פתיחת משרד בקוריאה הצפונית, שיעסוק, בנוסף לשיתוף פעולה בתחום התרבות, בייצוג קבוצות הסיוע הצרפתיות שפועלות בקוריאה הצפונית. דובר משרד החוץ הצרפתי מסר גם שהדיפלומט הצרפתי Olivier Vaysset יעמוד בראש המשרד, "בהתחשב בצרכים שזוהו בתחום התרבות ובתחום ההומניטרי". המשרד נפתח ב-10 באוקטובר 2011. ממשלת צרפת הבהירה שפתיחת המשרד לא מהווה הכרה בקוריאה הצפונית; הכרה כזו עודנה תלויה ב"שיפור בנושא הגרעיני, ביחסים בין שתי הקוריאות, במצב ההומניטרי ובמצב זכויות האדם".

יחסים כלכליים ותרבותיים

היחסים הכלכליים בין שתי המדינות מוגבלים גם הם. ב-2016, הסחר ביניהן עמד על 8.2 מיליון יורו בלבד, והייצוא הצרפתי לקוריאה הצפונית עמד על 2 מיליון יורו.
54 אזרחים צרפתים גרים בקוריאה הצפונית, נכון ל-2005, כולם עובדים בארגוני סיוע הומניטרי. צרפת מגישה סיוע כלכלי לקוריאה הצפונית, ומאפשרת למספר מוגבל של סטודנטים צפון-קוריאנים ללמוד בצרפת בכל שנה.
הסרט הצפון-קוריאני 'יומן התלמידה' יצא לאקרנים בצרפת בסוף 2007.
בוא לבר

פעילות הלהקה

בשנת 2005 החל ישי ברגר, חבר להקת הפופ פאנק יוסלס איי.די, בהקלטת דמואים לשירי פולק פאנק הומוריסטיים ואקוסטיים שכתב בביתו בחיפה, המלווים בגיטרה אקוסטית ובקולו. את השירים הוא פרסם תחת שם הבמה "ישקי אסקובר", ולאחר שהם לא זכו לתשומת לב, הוא גייס את חבריו ליוסלס איי.די יונתן חרפק ויותם בן חורין ואת חברו של חרפק, חיים בנימיני ("איוול חיים"), להקמת להקה. הארבעה החליטו על השם "בוא לבר".
הלהקה החלה להופיע ברחבי הארץ בברים ומועדונים קטנים, ביניהם הפטיפון והגדה השמאלית ופאב הסינקופה בחיפה, ובמועדונים גדולים יותר ברחבי תל אביב-יפו כמו מועדון הבארבי וקומפורט 13. 
לאחר הקלטת סדרת דמואים בשנת 2008, החליטה "בוא לבר" להקליט אלבום באורך מלא אשר יכיל משירי הדמואים שהוקלטו. מאוחר יותר הודיעו חברי הלהקה כי לא ידוע מתי יקליטו את האלבום, זאת בשל התחייבויות קודמות שלהם. בתחילת 2010 חזרה לפעילות. הפעם כלל ההרכב את ברגר בשירה וגיטרה אקוסטית, חרפק בתופים ואורחים שונים כבסיסטים שמילאו את מקומו של בנימיני. באותו הזמן, ברגר נבחר להחליף את בנימיני כבאסיסט להקת הורקור.
ביולי 2011 נכנסה הלהקה להקליט את אלבומה הראשון, שיצא ב-1 באפריל באותה שנה בארץ ובחו"ל ונקרא "בונג רוק", בהשתתפות נגנים אורחים כגון מתן כהן, הגיטריסט גיא גלר והבאסיסט יאיר קמפל. האלבום כלל שירים פרובוקטיביים שלרוב לא עברו את גבול 2 הדקות - קצרים, מהירים, זועמים ומהולים בהומור ושפה גסה, שעסקו באלכוהול וסמים, בעיקר באנגים וקססות. האלבום זכה להצלחה רבה מאוד] וכלל בין השאר את השירים "קססה לבאנגים", "רק במחשב", "אסון בראשון", "קסס רעל", "באנגים קראחן", "עלק פאנק", "תביא ת'פח" ו"תביא לי פאף". באותו יום בו יצא האלבום, הודיעה הלהקה על חתימת חוזה עם חברת התקליטים "בנדוורם רקורדס" הגרמנית.
ב- 2012 היצא לאור האלבום השני של הלהקה - "שתיים". האלבום המשיך את הקו הקודם של "בונג רוק" ועסק בעיקר בסמים ואף בחוויות הפרשות גוף, ובין השאר כלל את השיר "ההופעה הכי גרועה בעיר", שנכתב אודות אווירת הופעותיה של הלהקה ועל תחושת השעמום של ארבעת חבריה הנובעת מכך שהם מנגנים את אותם שירים בכל הופעה. פרט לשיר זה כלל האלבום גם את השירים "חושם מת", "תל אביב", "זוכר ת'ימים", "אהבתי מאוד", "תודה לבאנגים" ו"עלובי החיים" וכן גרסה חדשה לשיר "עלק פאנק" מהאלבום הקודם.
בשל כך, ב-10 באוקטובר 2013 על הפסקת פעילותה אך השיקה של אלבומה השלישי והאחרון, אשר נקרא "ג'". האלבום כלל 26 שירים שרובם לא עברו את גבול הדקה, אך כללו אזכורים של אושיית הפאנק עודד "גוצי" עידן (הידוע כמתופף להקת M.E.S.S וכמנהיג להקת האלקטרו-פאנק אתרוג) וכן של תמר אריאל מלהקת M.E.S.S ושל להקות פאנק ישראליות אהובות על ידי חברי הלהקה, ביניהן נוט און טור‏, City Rats, מונדו גקו, תמותאמן, מחלקת חניקות שוטרים וסכינים בעיניים. האלבום כלל את השירים "סטל", "מניש", "עיוור מבאנגים", "לוע הנחש", "חפלה", "כל הכבוד" ו"רופא מרדים" וכן "סמיילי תחזור", שעסק במידת ההצלחה של הלהקה אל מול מידת ההצלחה של להקות פאנק אחרות בישראל. שיר נוסף שהוקלט לאלבום אך לבסוף לא נכלל בו הוא "להתמבחן".
ארמון ברבריני

הקמת המבנה

בעבר שימש האתר ככרם של משפחת ספורצה. בשנת 1549 נבנה באתר הארמון ראשון עבור המשפחה. אולם לאחר שהחשמן אלסאנדרו ספורצה נקלע לקשיים כלכליים בשנת 1625 נרכש המבנה על ידי מאפאו ברבריני - לימים האפיפיור אורבנוס השמיני. אורבנוס העסיק שלושה אדריכלים לצורך הקמת הארמון - קרלו מדרנו שהיה האדריכל האחראי באותה עת על הקמת בזיליקת פטרוס הקדוש, אולם תוכניתו להקמת ארמון בסגנון הרנסאנס השתנתה במהרה והארמון הפך למעשה לווילה המקיפה חצר כבוד גדולה. מדרנו החל בבניית הארמון בשנת 1627 ונעזר באחיינו פרנצ'סקו בורומיני. לאחר מותו של מדרנו בשנת 1629, הוחלף בורומיני בג'ובאני לורנצו ברניני, ועבודות הקמת הארמון הושלמו על ידי ברניני בשנת 1633.
לאחר מותו של אורבנוס השמיני, הוחרם הארמון על ידי האפיפיור אינוקנטיוס העשירי, והושב לידי משפחת ברבריני רק בשנת 1653.

תיאור המבנה

הארמון ממוקם סביב חצר קדמית. משני צדדי הכניסה מצויים אגפי הארמון שתוכננו על ידי ברניני. בכניסה למבנה אולם כניסה אובלי מרכזי שגובהו שתי קומות. אגפי הארמון מפרידים בין גן הארמון המצוי מאחוריו לבין הכיכר שלפני הארמון.
סגנון הבנייה של הארמון הוא סגנון ונציאני ולא רומאי. החלונות של הקומה העליונה נבנו על פי תכנונו של בורומיני ובשל השימוש בפרספקטיבה מדומה, יוצר הארמון אשליה של עומק.
הארמון שימש מקור להשראה לארמונות רבים באירופה, והאולם המרכזי של המבנה נחשב ליצירת מופת בארוקית, שהועתקה בארמונות אפיפיורים רבים וכן בווילה פיזאני שבסטרה, בחדר הכתר בארמון הלכותי שבמדריד וכן בארמון קה רצוניקו שבוונציה.
בקומה הראשונה צוירו פרסקאות במהלך המאה ה-17 על ידי האמנים ג'וזפה פאסרי ואנדראה קמאסֶאי. 
הגן מכונה "הגן הסודי" (giardino segreto) בשל היותו חבוי מהרחוב באמצעות חזית המבנה. בגן הוצבה אנדרטה לברטל ת'ורוולדסן שעבד בסמוך.

גלריות ומוזיאונים

כיום משמש הארמון את ה"גלריה נציונלה ד'ארטה אנטיקה" – הגלריה הלאומית האיטלקית לאמנות עתיקה (Galleria Nazionale d'Arte Antica) – אחד מאוספי האמנות החשובים ביותר באיטליה. במסגרת אוסף זה מוצגים לה פורנרינה של רפאל, יהודית כורתת את ראש הולופרנס של קאראווג'ו וכן דיוקן הנרי השמיני של האנס הולביין.
בחלקו האחורי של המבנה התגלו שרידי מיתראאום מהמאה השנייה.
דרקון (מדינאי)

חייו

מעט ידוע לגבי חייו. ככל הנראה חי דרקון טרם תקופתם של שבעת חכמי יוון.
ייתכן כי היה שייך לאצולה היוונית באטיקה, אליה שייך אותו הכותב בן המאה ה-10 לספירה סודא. סודא גם כתב את הפולקלור לגבי מותו בתיאטרון של אגינה: בתצוגה מסורתית של תמיכה יוונית, תומכיו "השליכו כה הרבה חולצות, כובעים ומעילים על ראשו, עד כי נחנק ונקבר באותו תיאטרון".

חוקי דרקון

במהלך האולימפיאדה ה 39 (שהתרחשה ב 622 או 621 לפנה"ס), ביסס דרקון את הקודקס החוקי עמו הוא מזוהה.
החוקים המדוברים אופיינו בהחמרה יתרה עם פשוטי העם. עונש מוות נגזר גם על עבירות קלות. בעלי חוב ממעמד נמוך יותר מנושיהם, אולצו להשתעבד להם, וככלל היו החוקים מוטים לטובת בני המעמדות הגבוהים. לפי פלוטארכוס, כשנשאל דרקון מדוע הוא גוזר עונש מוות בצורה כה רחבה, השיב: "הוא מונע פשעים קלים, ובנוגע לפשעים כבדים - אין עונש חמור יותר שאני יכול לחשוב עליו".
יתרונם של חוקי דרקון היה העלאתם על הכתב ופרסומם בפומבי במרכז העיר, עובדה שהנגישה אותם להמונים, ומחד אפשרה להם לפנות לבית המשפט, ומאידך מנעה התעמרות משפטית שנבעה מאי הכרת החוק. העלאת החוקים על הכתב בידי דרקון נחשבת אבן דרך בהתגבשות הדמוקרטיה האתונאית כיוון שידיעה ציבורית של החוקים הובילה ברבות הימים למהלכים לעדכונם.
את חוקי דרקון ערך מחדש סולון, ארכון אתונה, בראשית המאה ה-6 לפנה"ס.
על שום קשיחותם, מכונים עד היום חוקים לא סבירים וקשים במיוחד בשם "חוקים דרקוניים". מקובל גם המינוח "חוזה דרקוני" עבור חוזים המנוסחים בצורה הוגנת רק עבור אחד מהצדדים.
למדינאי דמדס, שחי כשלוש מאות שנים לאחר דרקון, מיוחסת האמירה שחוקיו של דרקון הם "חוקים שנכתבו בדם".
הר האנגאבי

גאוגרפיה

ההר ממוקם על קו פרשת המים של אמריקה, ועל הגבול בין פרובינציית אלברטה ופרובינציית קולומביה הבריטית (הגבול בין הפרובינציות עובר לאורך קו פרשת המים באזור זה) שבקנדה.
ההר ממוקם על הגבול בין הפארק הלאומי באנף (בשטח אלברטה) לפארק הלאומי יוהו (בשטח קולומביה הבריטית).
גובהו של ההר 3,492 מטרים מעל פני הים, והוא ההר ה-14 בגובהו באלברטה, וה-30 בגובהו בקולומביה הבריטית.
ההר מתנשא לגובה של 987 מטרים מעל סביבתו, והוא ההר ה-41 בהתנשאותו באלברטה.
ניתן לראות את ההר מהכביש המהיר אייספילדס.

מקור השם

שמו של ההר ניתן לו בשנת 1894 על ידי סמיואל אלן, והוא נקרא על שם המילה בשפת הסטוני של שבט הנקודה של האומות הראשונות:  משמעות המילה "האנגאבי" היא "צ'יף" (ראש שבט), וההר נקרא כך מאחר שהוא מתנשא בגובהו מעל הפסגות הסמוכות לו. שמו של ההר אומץ על ידי הוועדה הגאוגרפית של קנדה ב-30 ביוני 1904.

הטיפוס על ההר

הראשונים שטיפסו על ההר היו ה. ק. פארקר (H.C. Parker) אותו ליוו מדריכי הטיפוס הנס קאופמן (Hans Kaufmann) וכריסטיאן קאופמן (Christian Kaufmann), בשנת 1903.

לקריאה נוספת

• Chic Scott, Pushing the Limits: The Story of Canadian Mountaineering, P 175
לקשמי

במיתולוגיה

סיפור חשוב שבו מופיעה לקשמי במקום מרכזי הוא סיפור חביצת אוקיינוס החלב הקוסמי. לפי הסיפור, האלים (דוות) והשדים, או הלא-אלים (אסורות) חבצו את אוקיינוס החלב על מנת להשיג את האמריטה, משקה האלמוות, שהיה חבוי בקרקעיתו. האלים והשדים שהיו אויבים מושבעים הסכימו לחבור יחד ולחבוץ את האוקיינוס על מנת להשיג את משקה האלמוות. מוט החביצה שלהם היה ההר מנדרה, סביבו ליפפו - במקום חבל - את מלך הנחשים ואסוקי. האלים והשדים עמדו בשני קצוות הנחש ומשכו בו וכך חבצו את אוקיינוס החלב. במהלך החביצה, וישנו התגלגל והופיע בדמות אחת ההתגלמויות המרכזיות שלו, הצב (קוּרְמָה) ועל גבו הונח ההר, כדי לייצב אותו ולמנוע את שקיעתו באוקיינוס. במהלך חביצת האוקיינוס עלו אוצרות שונים ממעמקיו. גולות הכותרת של האוצרות היו משקה האלמוות והאלה לקשמי. בגרסת הסיפור המתוארת בראמאיאנה, לקשמי מופיעה עם לוטוס בידה, ולכן נקראת לעיתים "פדמה" (Padma). לאחר שלקשמי עלתה מעל פני האוקיינוס, היא בחרה בווישנו לבעל והשניים התחתנו ברוב פאר והדר.
לסיפור גרסאות שונות ובחלקן לקשמי תופסת מקום מרכזי ומהווה את התכלית הראשונית לחביצת האוקיינוס. לפי גרסאות אלו לקשמי אבדה באוקיינוס החלב, וחביצת האוקיינוס נועדה להשיב אותה לעולם. ]
על פי מקורות מסוימים, לקשמי היא ביתו של אל הים, כיוון שהיא התגלמה מתוכו. ] על פי הגרודה פוראנה , הלינגה פוראנה  והפדמה פוראנה , לקשמי נולדה כביתם של החכם (הרישי) בהריגו  ואשתו קהיטי (Khyati) ונקראה "בהרגבי" (Bhargavi).

פולחן וחג

הפולחן והתפילה (הפוג'ה) לאלה לקשמי בתור אלת העושר הם חלק מהפולחן היום יומי בבתים ובמוסדות מסחריים הינדואים. אך במקדשים רבים, הפולחן ללקשמי נערך כחלק מהפולחן לווישנו, וסוגדים לה כבת זוגו.
לפולחן האלה לקשמי מקום מרכזי בפסטיבל הדיוואלי (חג האורות). על פי המסורת, יום תחילת הדיוואלי הוא יום הולדתה של האלה לקשמי מתוך אוקיינוס החלב, וליל מולד הירח בדיוואלי הוא יום חתונתה עם האל וישנו. לפי המסורת, בדיוואלי מגיעה לקשמי לביקורה השנתי בבתים ובחנויות, ומביאה לבית ולחנות מזל ואושר בשנה החדשה. לקראת בואה מנקים את הבית ומקשטים אותו ומניחים מנורות שמן דולקות בתוך הבית ומחוצה לו. מנורת השמן נחשבת להתגלמות של האלה לקשמי עצמה. לפני הבית נוהגות הנשים לצייר דגמים דקורטיביים צבעוניים המיוחדים לאלה הנקראים רנגולי. דגמים אלו נועדו לקדם את פניה של האלה בברכה ולהזמין אותה אל הבית.
לאלה לקשמי גם מקום מרכזי בפסטיבל השארד פורנימה (חג הקציר), שנחוג בעיקר בכפרים. הפסטיבל מתקיים בליל הירח המלא שאחרי עונת הגשמים.
באטמן ורובין (סרט)

עלילה

בעיר גות'אם סיטי, באטמן (ג'ורג' קלוני) ורובין (כריס אודונל) מנסים לעצור את מיסטר פריז (ארנולד שוורצנגר) ופויזן אייבי מלהרוס את העיר.
מיסטר פריז הוא מדען שעבר תאונה המחייבת אותו להימצא בתוך חליפת קירור השומרת את טמפרטורת גופו מתחת לאפס, הפונה לפשע כדי להשיג יהלומים לתחזק את חליפתו ולפתח תרופה לתסמונת מק'גרגור, מחלה סופנית שהכתה באשתו, אותה הקפיא עד שימצא תרופה.
פויזן אייבי היא ד"ר פמלה אייזלי, אקו-טרוריסטית ומדענית קנאית להגנת הסביבה והצומח, שבמהלך מאבק עם החוקר הממונה עליה, ד"ר וודרו, הופכת לרעילה אחרי שהוא שופך עליה כימיקלים. ד"ר וודרו פיתח כימיקל בשם "ונום" ההופך פושעים זוטרים לחיילים ביריונים, שרירנים וצייתנים, ומנסה לשווק אותו למשטרים מושחתים ברחבי העולם. אייזלי מגלה זאת ולכן מותקפת על ידי וודרו אך שורדת.
כאשר אייזלי כושלת מלשכנע את ברוס ויין להפסיק לחלוטין את זיהום הסביבה במחיר של פגיעה בבני אדם, היא פונה אל דרך הפשע והטרור כדי להשיג את מטרותיה. היא מפתה את קורבנותיה באמצעות פרומונים וקסמה האישי ואז מרעילה אותם למוות באמצעות נשיקה קטלנית. במהלך אירוע צדקה, מפתה פויזן אייבי את באטמן ורובין, אך נמשכת דווקא למיסטר פריז שפורץ לאירוע לשדוד יהלומים ומתעלם מחיזוריה. כאשר היא מגלה שפריז עדיין מאוהב באשתו היא מנתקת אותה ממתקן ההקפאה, ואחרי שהיא משחררת אותו מארקהם אסיילום, אחרי שנעצר על ידי באטמן, היא משכנעת אותו שבאטמן הרג את אשתו. מיסטר פריז מחליט לשתף פעולה עם פויזן אייבי ולנקום והשניים מתכננים להקפיא את גות'אם סיטי למוות ולהקים על חורבותיה יער פראי בו הם ישלטו.
בינתיים, אל ביתו של ברוס ויין, מגיעה ברברה וילסון, אחייניתו של אלפרד פניוורת', משרתו הנאמן של ברוס ויין. הם מגלים שאלפרד סובל גם הוא מתסמונת מק'גרגור והוא על סף גסיסה. ברברה מגלה את סודם של ברוס ויין ודיק גרייסון ואחרי שהיא חודרת למערת העטלף, אלפרד הופך אותה לבאטגירל.
פויזן אייבי מפלגת בין באטמן לרובין, שהסתכסכו עוד בעקבות מעצרו של מיסטר פריז, בו באטמן לא נתן אמון ברובין. לבסוף, רובין נותן אמון באזהרתו של באטמן ומונע מפויזן אייבי להרוג אותו בנשיקה קטלנית. באטמן ורובין נלחמים בצמחים הקטלניים במחבוא של פויזן אייבי אך נחלצים הודות להופעתה של באטגירל שמביסה את פויזן אייבי, שמודה שהיא זו ש"ניתקה לאשתו של פריז את התקע".
לבסוף, באטמן, רובין ובאטגירל, נלחמים במיסטר פריז במצפה הכוכבים של ג'ותאם ומצליחים להציל את העיר. באטמן חושף בפני מיסטר פריז את האמת על אשתו וכן שחידשו את הקפאתה בהצלחה, ומצליח לשכנע אותו לספק תרופה לתסמונת מק'גרגור עבור אלפרד. בתמורה מודיע באטמן שהוא יממן את מחקרו של פריז להצלת אשתו.

ביקורת והכנסות

הסרט הכניס בשבוע הראשון להפצתו כ-42.8 מיליון דולר. אך הכנסותיו של הסרט ירדו ב-63% לאחר שבוע בעקבות תחרות קשה עם סרטים כמו "עימות חזיתי" ו"הרקולס". בסיכום הכנסותיו, הסרט הכניס כ-107,325,195 דולר בארצות הברית וכ-130,881,927 דולר בחוץ לארץ.
הסרט זכה לביקורות שליליות ממבקרי הקולנוע. דאג ווקר מהאתר "Channel Awesome" הכריז כי הסרט הוא הגרוע ביותר מכל סרטי באטמן לדורותיו. אתר Rotten Tomatoes המרכז ביקורות קולנוע העניק לסרט דירוג של 10%. הסרט אף היה מועמד ל-11 פרסי פטל הזהב. רבים מהמבקרים הטילו את כישלון הסרט בחברת ההפצה שהאיצה במפיקים לצלם את הסרט. בנוסף, טענה נוספת שהועלתה הייתה שהסרט הפך להיות מצועצע ומצחיק בניגוד לסרטים הקודמים בסדרה.
נעמי כשר

ביוגרפיה

נעמי לבית ולדמן נולדה בדברצן שהונגריה. אביה שירת בצבא הונגריה במלחמת העולם השנייה. הוא נשבה על ידי רוסיה ושוחרר לאחר המלחמה. כשר גורשה יחד עם משפחתה ברכבת לברגן-בלזן אולם ניצלה. בשנת 1945 עלתה המשפחה לארץ ישראל והתיישבה בבני ברק.
כשר למדה בבני ברק ולאחר מכן בבית ספר חרדי ברמת-גן. היא למדה ספרות עברית באוניברסיטת בר-אילן ותואר שלישי בפילוסופיה באוניברסיטת תל אביב. נושא הדיסרטציה שלה "ספקנות, פרקטיקה ומוסר בעיקר על פי יום‬" (1989). כשר הייתה מרצה בכירה במכללה האקדמית תל אביב-יפו ובאוניברסיטת חיפה. היא התמחתה בהגותו הפוליטית והדתית של ישעיהו ליבוביץ ואף הייתה עמו בקשר עד ימיו האחרונים. ליבוביץ שיבח את הבנתה בהגותו.
כשר הכירה את בעלה, אסא כשר, כשהייתה סטודנטית והם נישאו בשנת 1965. לזוג שלושה ילדים. בנה הבכור, יהורז, היה מפקד פלוגה בחיל השריון. הוא נהרג בתאונה בעת טיול בסיני בשנת 1991. האבל על אסון זה הפך למרכיב בולט בחייה ובחיי בעלה. יהורז נהרג בעת שהיה בחופשת לימודים וכשר הוכרה כאם שכולה רק בעקבות אישור ועדת חריגים שקבעה שינוי מדיניות כללי בסוגיה זו. לאחר מותו פנתה ללימודי עבודה סוציאלית. בתום לימודיה החלה לעבוד בתחנה לבריאות הנפש בפתח תקווה.
לקטם

לקטמים הם קבוצה של תרכובות אורגניות.
הלקטמים הם אמידים טבעתיים (ציקליים). הם מוגדרים כאמידים כיוון שהם מכילים קבוצת קרבוניל (C=O, אטום פחמן הקשור בקשר כפול לאטום חמצן) הסמוכה לאטום חנקן. לקטם נוצר כשחומצת אמינו נסגרת לטבעת בעקבות חימום; בתגובה זו נוצר לקטם ונפלטת מולקולת מים. על חומצת האמינו להיות מסוג גמא או דלתא (כלומר, קבוצת האמינו בה נמצאת במרחק של 4 או 5 אטומי פחמן מקבוצת הקרבוקסיל).
לקטם מכונה בטא אם הוא מכיל בסך הכול ארבעה אטומים (שלושה פחמנים וחנקן), גמא אם הוא מכיל חמישה אטומים וכולי.
התרופות האנטיביוטיות הידועות פניצילין ואמוקסיצילין (מוקסיפן) משתייכות למשפחת תרופות הבטא-לקטם. טבעת הלקטם המרובעת בפניצילין ובתרופות הדומות לו מהווה את הרכיב הפעיל בתרופה, הפוגעת ביכולת ייצור דופן התא של חיידקים גראם-חיוביים. חיידקים רבים פיתחו עמידות לאנטיביוטיקה זו: חיידקים אלו מייצרים את האנזים בטא-לקטמאז, הפותח את טבעת הלקטם ומבטל בכך את פעילותה.
אנט מסג'ה

אנט מסג'ה (צרפתית: Annette Messager; נולדה ב-30 בנובמבר 1943 בברק, שבצרפת) היא אמנית מיצב צרפתיה, פסלת וצלמת. בשנת 2005 היא זכתה בפרס אריה הזהב בביאנלה בוונציה על יצירותיה בביתן הצרפתי. בשנת 2016, היא זכתה בפרס היוקרתי פרמיום Imperiale International Arts Arts. היא חיה ועובדת בצרפת .

ביוגרפיה

אנט מסג'ר נולדה ב-30 בנובמבר 1943 בברק (Berck), צרפת . בין השנים 1962 ל -1966 למדה מסג'ר באקולה דס ארטס דקורטיף בפריז, צרפת.

קריירה

אנט מסג'ה ידועה בעיקר במיצבי האמנות שלה אשר לעיתים קרובות משלבים צילומים מרובים, הדפסים וציורים, חומרים סרוגים, חוטים וחומרים נוספים. עבודותיה הוצגו בתערוכות רובת ברחבי העולם.
בשנת 2005, היא ייצגה את צרפת בביאנלה בוונציה, שם היא זכתה באריה הזהב עבור עבודתה, שנעשתה בהשראת פינוקיו והפכה את הביתן הצרפתי לקזינו.
מסג'ה משתמשת בעבודותיה בתמונות ובשפה מקוטעת, ומשלבת מגוון רחב של אמצעים כדי לחקור את סוגיית הזהות, הן הקולקטיבית והן האישית. המתח בין ההגדרה החברתית והאישית של הפרט הוא נושא המלווה את עבודותיה לאורך השנים. בחלק מעבודותיה היא משתמשת בצילומים שאספה כדי להגדיר ולקודד את זהותה ביחס לתמונות של נשים שפגשה בעיתונים, בכתבי עת ובטקסטים חינוכיים. בעבודה עינויים וולונטריים (1972), תמונות של נשים הנשלחות לטיפולי יופי ממחישות את הקורבן של הזהות האישית כשהאשה מנסה להתאים את עצמה לסטנדרטים החברתיים. בהרפתקאות המחרידות של אנט מסג'ר, טריקסטר (1975), האמנית, על ידי ציור מחדש של תמונות פורנוגרפיות בידה וצילומן לאחר מכן, מציגה פנטזיות פופולריות כאילו היו שלה, וחותרת תחת המשמעות המקורית שלהן.
עבודתה של מסג'ר מושפעת ממקורות רבים, ביניהן תנועות הסימבוליזם והסוריאליזם, ספרי הדרכה, מאמרים בעיתונים ומגזינים, פרסומות, אסטרולוגיה, אמנות דתית, אמנות ברוט וספרות מהמאות השמונה-עשרה והתשע עשרה. השפעת הצילום הסוריאליסטי, עם פיצול הגוף האנושי וההיבט המשופע, ניכרת בנדרייי (1988-91), שבו תמונות רבות של חלקי גוף תלויים על מיתרים, חופפים ומסתירים חלקית זה את זה. "נדריי" מורכבת ממאות תצלומים קטנים המתארים תקריבים של חלקי גוף נשיים וגבריים. כל התצלומים תלויים על חוטים כעדות לפעולה עמלנית אשר במלאכת מחשבת מייצרת את הצורה הסופית. העבודה חושפת ממד מציצני, ארוטי ופסיכולוגי כחלק מעיסוקה החוזר של מסז'ה בגוף כנקודת מוצא ובשאלות של נשיות הן מבחינה מינית והן מבחינה מגדרית.
באחת מיצירותיה המפורסמות בתערוכה "שליחים", מסג'ר הציגה הצבה מרובת חדרים הכוללים צילומים ועבודות סרוגות שנראות כמו צעצועים. העבודות הסרוגות כללו חיות לבושות בחליפות, חלק מראשי החיות הוחלפו בראשים של בעלי חיים ממולאים אחרים כדי לשקף את הדרכים שבהן בני אדם מסווים את עצמם או משנים את זהותם עם תחפושת.
אנט מסג'ה היא זוגתו לחיים של האמן כריסטיאן בולטנסקי.
עליזה בלוך

קורות חייה

נולדה לחנה וליצחק בן חמו שעלו לישראל מתאפילאלת שבמרוקו. החמישית מבין שבעה אחים ואחיות. גדלה בקריית גת, ולמדה באולפנת בני עקיבא "נאות אברהם" בערד.
שימשה כקומונרית בסניפי בני עקיבא בערד ובטבריה במסגרת השירות הלאומי.
בעלת תואר ראשון במתמטיקה ותואר ראשון שני ושלישי מהמחלקה ללימודי ארץ ישראל וארכאולוגיה באוניברסיטת בר-אילן. את הדוקטורט שלה כתבה בהנחיית פרופ' לילך רוזנברג-פרידמן וד"ר יאיר זלטנרייך ובסיועו של ד"ר צבי צמרת בנושא "עיצוב מערכת החינוך העל-יסודית בעיירות הפיתוח בתקופה שבין הרפורמות (1968–1995), סוגיות, התמודדויות ודילמות".
בשנת 1991 הקימה את המחלקה לקליטת עלייה בבני עקיבא, שבמסגרתה הוקמו עשרות סניפים ברחבי ישראל. באותה שנה נישאה לאהרן בלוך, והם השתקעו בבית שמש. בהמשך הקימה את פרויקט "השחר" של בני עקיבא, הפועל להעצמת עולי אתיופיה. חברה במליאת ההנהלה הארצית של "בני עקיבא".

קריירה

שימשה שש שנים כמחנכת וסגנית מנהלת בבית הספר "גבעת גונן" שבשכונת קטמון בירושלים.
בשנת 1998 הקימה את החטיבה העליונה בבית הספר התיכון "ברנקו וייס" בבית שמש, ושימשה כמנהלת בית הספר במשך 14 שנים. הייתה מרצה במכללת לוינסקי ומנהלת תוכנית להכשרת מנהלים.
לקראת הבחירות לרשויות המקומיות בישראל (2013) הודיעה על התמודדותה לראשות עיריית בית שמש מטעם מפלגת הבית היהודי, בניסיון לנצח את ראש העיר המכהן משה אבוטבול, אך פרשה מן המירוץ לראשות העירייה ולמועצה לאחר ש"הבית היהודי" העבירה את תמיכתה ממנה לאלי כהן כמועמד לראשות העירייה והציעה לה להתמנות למקום השני ברשימתו.
ב-2014 מונתה למנהלת רשת תיכוני "ברנקו וייס". באותה שנה נבחרה לאשת השנה של תנועת אמונה.
ב-2017 פרסמה את ספרה "לבנות את הגשר הזה", על האתגרים וההצלחות שחוותה בזמן שניהלה את בית הספר "ברנקו וייס" בבית שמש.
ביוני 2018 הודיעה על התמודדותה לראשות עיריית בית שמש בבחירות 2018, וניצחה בבחירות את ראש העיר המכהן, משה אבוטבול, ברוב קטן של 50.6%. 
ב-20 בנובמבר 2018 החלה בלוך לכהן כראש העיר בית שמש.

פרסים

בשנת 2011 זכתה בפרס רוטשילד לחינוך "על גיבושו של חזון חינוכי ויישומו תוך דיאלוג, בחינה והערכה דמוקרטית, על בנייתה של שיטת הערכה ותמריצים ועל סימון האתגרים ושאיפה מתמדת לעמוד בהם".
ב-4 ביוני 2019 קיבלה את פרס מוסקוביץ' לחינוך – "עוז ציון" בנימוק: "ד"ר עליזה בלוך מהווה מודל של מנהיגה ציונית המעורבת בעשייה חינוכית-חברתית הפונה לכל שבטי ישראל".

משפחתה

נשואה לד"ר אהרן בלוך, נפרולוג בכיר בבית החולים הדסה עין כרם. אם לארבעה.
באוקטובר 2005 נרצחה אחייניתה מתת רוזנפלד-אדלר בפיגוע בצומת גוש עציון.
אוליבר פרקר

ביוגרפיה

פרקר נולד בפלימות'. הוא בנם של ג'יליאן, ליידי פרקר ושל סר פיטר פרקר שהיה בעבר יושב ראש חברת הרכבת הבריטית "British Rail". אחיו הוא השחקן נתניאל פרקר.
הסרט השני בבימויו, "בעל אידיאלי", היה מועמד לפרס באפט"א לתסריט המעובד הטוב ביותר.
תחמוצת טנטלום

צורה בטבע

בטבע התחמוצת מופיעה במינרלים טנטלייט וקולומבייט (קולומביום הוא שם שיצא משימוש ליסוד ניוביום). תערובת של שני מינרלים אלה מכונה קולטן.

שימושים

בזכות המקדם הדיאלקטרי הגבוה (כ-25) ופער האנרגיה הגדול יחסית (3.8-5.3 אלקטרון וולט) תחמוצת הטנטלום שימושית כחומר הדיאלקטרי בקבלים. קבלים אלה, המכונים לעיתים "קבלי טנטלום", משמשים באלקטרוניקה בתעשיית הרכב, בטלפונים סלולריים ועוד.
אותן תכונות הופכות את תחמוצת הטנטלום לאטרקטיבית גם בקבלים במיקרואלקטרוניקה. בשנות התשעים תחמוצת הטנטלום נחקרה באינטנסיביות בתור תחליף אפשרי לתחמוצת סיליקון המשמשת כתחמוצת השער בהתקני MOSFET,
למרות שהמקדם הדיאלקטרי ופער האנרגיה מתאימים ליישומים כאלה, מבנה הפסים של התחמוצת פוסל אותה. בפרט, פס ההולכה של התחמוצת קרוב מידי לפס ההולכה של סיליקון (פחות מחצי אלקטרון וולט) מה שמונע מהתחמוצת לחסום מעבר של אלקטרונים מהסיליקון לתוכה.
למרות שאינה מתאימה להתקני MOSFET על סיליקון, תכונותיה מאפשרות שימושים בקבלי "מתכת-מבודד-מתכת" (MIM), ומחקרים הצביעו גם על אפליקציות בתוך השכבה לכליאת המטען בזיכרונות פלאש, לאחרונה, תחמוצת טנטלום מושכת עניין באקדמיהובתעשייה עבור התקני זיכרון מסוג resistive switching.
יחסי יוון–קפריסין

היסטוריה

היוונים מהווים כ-80% מכלל אוכלוסיית הרפובליקה של קפריסין. רובם נוצרים אורתודוקסים, עדרי הכנסייה האורתודוקסית הקפריסאית. לאחר שקפריסין קיבלה עצמאות בשנת 1960 ועלייתו לשלטון של הארכיבישוף מקאריוס השלישי, הצטרפותה ליוון הפכה לסוגיה העיקרית עבור קפריסאים יוונים במהלך העשורים הבאים. כתוצאה מכך, הדבר הביא לפלישה המזוינת של טורקיה על האי בשנת 1974 ולכיבוש החלק הצפוני של האי. כתוצאה מפעולות אלה, קפריסין חולקה לשני חלקים - יוונית וטורקית, ולכן יוונים רבים נאלצו לעזוב את בתיהם שבצפון קפריסין ולעבור לדרום האי או למדינות אחרות באירופה. למרות חלוקה זו, בשנת 2004 הצטרפה קפריסין לאיחוד האירופי, הרואה אותה מדינה הוליסטית.
פרננדו בוטרו

חייו

בוטרו נולד במדיין שבקולומביה, ואיוריו הראשונים התפרסמו כשהיה בן 16. בשנת 1951 עבר לבוגוטה, ותוך מספר חודשים זכה להציג מציוריו בגלריית ליאו מאטיס בעיר, ולאחר מכן יצא ללימודים בצרפת. בשנת 1958 זכה בפרס החשוב של 'סלון האמנים הקולומביאניים'. בוטרו הגדיר את עצמו בגיל צעיר כצייר 'הקולומביאני ביותר מכל הציירים הקולומביאניים'.

ציורים

יצירותיו של בוטרו מתאפיינות בגופים שמנים ודשנים מאוד של נשים וגברים. ב-1977, למשל, צייר וריאציה על המונה ליזה, שפניה שמנות ומעוגלות. בוטרו צייר מגוון של דמויות נוספות בגילאים שונים שהמשותף להם היא צורתם העגולה והרחבה.
ב-2005 הציג בוטרו תערוכה של 50 ציורים שנעשו בעקבות גילוי מקרי ההתעללות שביצעו חיילים מצבא ארצות הברית בכלא אבו גרייב. בוטרו צייר את הציורים עקב הזעזוע שחש כשהתגלו מקרי ההתעללות. התערוכה שהוצגה במספר ערים בעולם, וביניהן ניו יורק וערים נוספות בארצות הברית, גרמה לעניין רב.

פסלים

את דמויותיו הייחודיות מעצב בוטרו גם בפסלים. החל משנת 1976 החל בוטרו גם לעסוק בפיסול, ומיישם בתחום זה את הקווים האופייניים של יצירתו: צורות מעוגלות וחושניות, נפחים גדולים וטכניקה מושלמת.
פסליו הדשנים של בוטרו אהובים על ציבור רחב והם מוצבים בערים רבות, למשל בנמלי התעופה של ברצלונה ומדריד, בכיכר במרכז העיר ירושלים (פסל סוס), בברלין בסינגפור ובמוזיאונים רבים.