google/wiki40b huggingface dataset:
טרנסניסטריה (אזור הכיבוש הרומני)

טרנסניסטריה (ברומנית: Transnistria) הוא שם שניתן במהלך מלחמת העולם השנייה לחבל ארץ בדרום מערב אוקראינה, בין נהר הבוג הדרומי ובין הנהר דניסטר במערב, בין חוף הים השחור בדרום ובין העיר מוגילב פודולסקי מצפון. אזור זה היה טרם המלחמה בשליטת ברית המועצות.

מקור השם

שמה של "טרנסניסטריה" ניתן לה לאחר שנכבשה בידי הגרמנים והרומנים בקיץ 1941 מידי ברית המועצות, ונמסרה לרומנים כגמול על השתתפותה של רומניה במלחמה נגד ברית המועצות, ובפועל כמעין פיצוי על קריעתו מידי הרומנים של מרבית שטחה של טרנסילבניה והעברתה לריבונות הונגרית ב 1940. משמעותו השם היא השטח מעבר לנהר ניסטרו, שמו של הדניסטר בפי הרומנים.

גירוש והשמדת היהודים

מאות בשנים היה חבל ארץ זה מרכז של חיי רוח וחיי קהילה יהודית בעלת זהות לאומית ברורה, ומניינה לפני המלחמה כ-300,000 מתוך אוכלוסייה כוללת של 2.5 מיליון. עשרות אלפים מבני הקהילה עצמה נרצחו בידי איינזצגרופה D בפיקודו של אוטו אולנדורף, ובידי צבאות גרמניה ורומניה, נוסף על היהודים שגורשו לטרנסניסטריה מאזורים סמוכים ונרצחו אף הם. לטרנסניסטריה גורשו ב-15 בספטמבר 1941 יהודי בסראביה, ובוקובינה בהוראתו של שליט רומניה המרשל יון אנטונסקו. לפי האומדנים מספר היהודים אשר גורשו נע בין 150,000 עד 185,000 נפשות. הגירוש פסק ב-13 באוקטובר 1942 עם שינוי המגמה במלחמה כנגד ברית המועצות וכאשר אנטונסקו כבר לא היה בטוח בניצחון הגרמנים.
על היהודים נאסר חופש התנועה והתכתבות והם רוכזו בגטאות ובמחנות, ועל כולם חלה חובת עבודת כפייה. למעשה הפכה טרנסניסטריה כולה למחנה ריכוז אחד גדול. במחנות הריכוז שהיו נתונים לשליטת הז'נדרמריה נרצחו עשרות אלפי יהודים ורבבות נוספים נספו כתוצאה מתנאי החיים הקשים ובמיוחד ממחלת טיפוס הבהרות ומחלת הדיזנטריה, כמו כן עקב רעב וכפור.
הידיעות על מצב היהודים בטרנסניסטריה הגיעו ליהודי רומניה, ועל אף מצבם הקשה נשלחה עזרה שהצילה רבים. למען היהודים פעל ראש קהילת יהודי רומניה וילהלם פילדרמן, אשר ניצל את היכרותו האישית עם אנטונסקו. בנוסף פעלה למען המגורשים משלחת מטעם יהודי רומניה שבראשה עמד אפרים (פרד) שרגא.
בדצמבר 1943, כאשר הסובייטים היו על סף כיבושה של טרנסניסטריה, הותר ליהודים לחזור לרומניה, אולם רבים חזרו רק לאחר השחרור הסובייטי.
על פי הסטטיסטיקאי מרקו רוזן נרצחו ומתו במהלך ההגליות לכל הפחות 155,000 יהודים רומנים ו-115,000 יהודים אוקראינים שהיו תחת שלטון רומני. לפי ההיסטוריון אביגדור שחן, מספר הנרצחים היה גבוה בהרבה, כ-400,000. לפי חוקר השואה ז'אק אנצ'ל היה מדובר במעל 400,000 יהודים.
יום האסתמה העולמי

היסטוריה

יום האסתמה העולמי הראשון התקיים בשנת 1998.
היום נקבע משום שנראתה מגמת עלייה עולמית בתחלואה באסתמה  עלייה זו ניכרת בפרט במדינות בהם התפתחה תעשייה גבוהה. שכיחות מחלת האסתמה בקרב ילדי ישראל נעה בין 8% ל-10%.

מטרות

היום מאורגן על ידי היוזמה הגלובלית לאסתמה , לשיפור המודעות לאסתמה ולטיפול בה ברחבי העולם.
בכל שנה יש ליום זה נושא מיוחד, כשבשנת 2012, לדוגמה, הנושא היה "אתה יכול לשלוט על האסתמה שלך", ומטרתו לעודד התייחסות אופטימית ואקטיבית כדי להתמודד עם מחלה זו ולשלוט בה.
כמו כן, יום זה מנוצל על מנת לנפץ מיתוסים הקשורים למחלה זו, כמו: "חולי האסתמה צריכים לנוח ולהימנע מפעילות גופנית", מכיוון שלהפך, פעילות גופנית רצויה ואף חשובה בקרב חולי האסתמה ולחולים במחלות נשימה אחרות. היא עוזרת לחולים לתפקד, מקילה את הקושי בנשימה, מפחיתה התקפים ומשפרת את תפקודיו של הריאות. מחקרים מראים שחוסר בפעילות גופנית מעלה את הסיכון להתקף אסתמה.
מיתוס נוסף שהארגון מבקש לנפץ הוא שמחלת האסתמה היא מחלה פסיכוסומטית הנובעת ממצבים נפשיים. למעשה, הוכח סטרס יכול להיות אחד מהגורמים הרבים (עשן, פיח באוויר, וירוסים, אלרגיות) להתקפי אסתמה אבל הוא לא אחד מגורמי המחלה. האסתמה היא קודם כל מחלה דלקתית כרונית בדרכי הנשימה המובילים אוויר אל הריאות.
ח'אן שייח'ון

היסטוריה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.  
ראשיתה של העיר בחאן שהקים האמיר הממלוכי סייף א-דין שייח'ו אל-עומרי. העיר התפתחה סביב החאן. סמוך לעיר נמצא תל בולט, שהיישוב שבו ננטש בערך בשנת 300 לפנה"ס, ובחפירה ארכאולוגית שנערכה בשנת 1930 נתגלו בו שרידים המגיעים עד המאה ה-20 לפני הספירה.
בשנת 1902 תיאר הנוסע הנרי ג'יימס רוס את היישוב כ"אומלל למראה". בשנת 1966 התגוררו ביישוב כ-3,000 תושבים, ובשנים שלאחר מכן צמחה האוכלוסייה, עד ל-53,000 תושבים בשנת 2011.
במלחמת האזרחים בסוריה, במהלך 2014, נכבשה העיר על ידי כוחות המורדים. מאז כיבושה נשלטה העיר על ידי ג'בהת פתח א-שאם – אחד הארגונים החזקים בסוריה וסניף אל-קאעידה בסוריה לשעבר, אשר בתחילת 2017 התמזג לארגון תחריר א-שאם לצד ארגונים ג'יהאדיסטיים נוספים. העיר סמוכה לזירת הלחימה בין המורדים למשטר בצפון מחוז חמה.
ב-4 באפריל 2017 בוצעה מהאוויר מתקפה כימית בח'אן שייח'ון, ככל הנראה בסארין, וכתוצאה מכך נהרגו כ-74 בני אדם ונפצעו מעל 557.]
אלי גליקמן

ביוגרפיה

גליקמן בוגר מחזור כ"ה של הפנימייה הצבאית לפיקוד בחיפה ובית הספר הריאלי. התגייס לצה"ל ב-1979 והתנדב לשייטת 13. השלים את הכשרת מסלול הלוחם בקומנדו הימי ויצא לקורס קציני חי"ר. עם תום הקורס שב לשייטת, שם שימש כמפקד צוות. בהמשך עבר קורס חובלים, ובשנים 1987–1988 שירת כמפקד ספינת טילים. ב-1988 קודם לדרגת סגן-אלוף, ומונה למפקד פלגת הלוחמים בשייטת 13. בדצמבר אותה שנה הוביל כוח מהיחידה במבצע כחול וחום, פשיטה בעומק לבנון. ב-1992 מונה לראש ענף לוחמה זעירה במחלקת אמצעי לחימה שבמטה חיל הים.
ב-1995 מונה לסגן מפקד שייטת 13, וב-1997 מונה למפקדה בדרגת אלוף-משנה. במהלך כהונתו ספגה השייטת את האירוע הקשה בתולדותיה, אסון השייטת בספטמבר 1997, בו נהרגו 11 מלוחמי היחידה ורופא מהכוח המחלץ. בתפקידו האחרון בצה"ל שירת גליקמן כנספח ימי בארצות הברית, במהלך כהונתו בתפקיד עוטר באות לגיון ההצטיינות של הכוחות המזוינים של ארצות הברית. השתחרר מצה"ל ב-2002.
בשנים 2003–2005 כיהן כמנכ"ל חברת Exel MPL ישראל, שהיא שלוחה של חברת שירותי לוגיסטיקה מהגדולות בעולם. במקביל כיהן בשנים 2004–2006 כדירקטור בבנק עצמאות. ב-2005 עבר לעבוד בחברת פרטנר תקשורת, ושימש במשך 5 שנים סמנכ"ל לקוחות, ובמשך שנה אחת משנה למנכ"ל. באפריל 2011 נכנס לתפקידו כמנכ"ל חברת החשמל. בספטמבר 2014 הודיע על התפטרותו לאחר שלא הצליח לקדם החלטה על ביצוע רפורמה למשק החשמל בישראל ובחברת החשמל.
במרץ 2017 מונה גליקמן למנכ"ל "צים" והוא נכנס לתפקידו ב-2 ביולי 2017.
גליקמן היה נשוי לאיה עד פטירתה בשנת 2016, ולבני הזוג נולדו שלושה ילדים. מתגורר בהרצליה. מוסמך בניהול פיננסי מבית הספר של הצי האמריקאי ללימודים מתקדמים, ובוגר התוכנית למנהלים בכירים של אוניברסיטת ג'ורג'טאון.
זהב האינקה

עלילה

בספר זה, השנים עשר בסדרת הספרים אודות דרק פיט, מהנדס ימי הרפתקן ורב תושייה, הוא נחלץ לעזרתם של ארכאולוגים אשר מצויים בסכנה מצד כנופיית מבריחים בהרי האנדים שבפרו. עד מהרה מתברר לפיט כי מוטל עליו למנוע מכנופיית בוזזי אוצרות מלהניח את ידיהם על אוצרות הזהב של שבט האינקה.
פיט הוא בוגר האקדמיה של חיל האוויר האמריקני, אשר לחם במלחמת וייטנאם כטייס קרב. בהרפתקאותיו מסתייע פיט בחברו הטוב אלברט (אל) ג'ורדינו, אף הוא גבר עשוי ללא חת. פיט וג'ורדינו עובדים בסוכנות NUMA, סוכנות ממשלתית לחקר ימים ואוקיינוסים. הנשק המועדף עליו הוא אקדח הקולט M1911 הישן של אביו, הסנאטור ג'ורג' פיט, שלחם בשירות צבא ארצות הברית בפלישה לנורמנדי. המשקה המועדף שלו הוא טקילה עם מלח ולימון. התמהיל הנפוץ ברוב ספריו של קאסלר אודות פיט, וכך גם בספר זה, הוא פתיחה באירוע מן העבר, כגון טביעת ספינה או אסון אחר. לאחר מכן מתפתחת העלילה בקצב מהיר סביב נושא שונה לחלוטין, בו נאבקים פיט וחבריו בנבל מגלומן.
נפתלי חנהל'ס דוקטרוביץ

הרב נפתלי דוקטורוביץ הידוע בשם נפתלי חנהל'ס, (תרי"ז 1857 -י"א ניסן תר"פ 1920). היה שד"ר, מוהל, נציג הציבור, ופעיל למען קהילת צפת והמושבות בגליל בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20.
נפתלי חנהל'ס נולד בעיירה בוהופולי, השוכנת בפלך פודוליה שבמערב אוקראינה, לאביו רבי שאול שלום הלוי, מצאצאי רבי דוד הלוי סג"ל בעל ה"טורי זהב", ולאמו חנה, בת רבי אברהם קלונימוס קלמן ורבקה, המכונה "ריב'לע", בתו של רבי יצחק מקאליס בנו של רבי יוסף מייסד "שושלת יאמפולה" בנו בכורו של המגיד רבי יחיאל מיכל מזלוטשוב, מראשי תנועת החסידות. ריבל'ע היא בתה של חנה חיה בתו הבכירה של רבי ברוך ממז'יבוז בנה של אדל בתו של רבי ישראל בעל שם טוב, אבי תנועת החסידות.
בשנת 1868 נאלצה משפחתו לברוח מרוסיה והגיעה לירושלים. לאחר פטירת האב עברה המשפחה להתגורר בצפת. אמו חנה הייתה ידועה בנדבנותה הגדולה ובמעשי חסד,  מכאן שמו נודע כנפתלי חנהל'ס (של חנה). השם חנהל'ס אומץ כשם המשפחה של רוב צאציה. נפתלי חנהל'ס למד והוסמך לרבנות בישיבת "תורת ארץ ישראל" (הרידב"ז) שהקים רבי יעקב דוד וילובסקי, בצפת ורוב ימיו עסק בפעילות ציבורית למען הקהילה בעיר. לפרנסתו היה לו יקב קטן בביתו בו ייצר יין מענבי החקלאים בסביבה.
חנהל'ס נהרג בתאונת רכבת בלוד בי"א ניסן תר"פ 1920, בדרכו לצפת עם מטען לנצרכי צפת. נטמן בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב.
אשתו, גולדה פרל לבית ציפריס 1854 -1942
נכדיו של נפתלי חנהל'ס תרמו את הבית בו גר בצפת ברחוב חתם סופר למען קהילת חב"ד, ועליו נבנה חלקו הקדמי של בית הכנסת "צדק צמח".
ילדיו, ציפורה ברש"ד (1876-1917)אשתו של יואל ברש"ד, חנה (נהרגה בילדותה), מרדכי זאב וועלול 1881, ואודל ויסמן 1898.

פעילותו הציבורית

נפתלי חנהל'ס לקח חלק  בהקמת "מושב זקנים" במירון למען יהודי צפת והסביבה, הקים את  ישיבת חברים לומדי תורה  שליד קבר הרשב"י במירון.
שמו נזכר ברשימת המנהלים והגבאים של ישיבת הרידב"ז ועסק באיסוף כספים להמשך פעילותה.
בינואר 1909 נבחר נפתלי חנל'ס פה אחד לציר ובא כחם של הקהילה הספרדית והקהילה האשכנזית בצפת והקהילות הקטנות של מושבות הגליל, לייצג אותן בבחירת החכם באשי. בבחירות אלה נבחר הרב חיים נחום אפנדי כחכם באשי.
בשנת 1909 ייסד נפתלי חנל'ס אגודה בשם "אחדות היהודים העות'מאנים בצפת" ונבחר לעמוד בראשה. מטרתה של האגודה בצפת הייתה לשפר את התנאים הפיזיים והקלת תנאי החיים של בני העיר ושל הקהילה בצפת. חברי האגודה נבחרו בבחירות חשאיות ודמוקרטיות ועל מטרותיה ודרך בחירתה ניתן דיווח בעיתוני החבצלת מאותם ימים.
בזמן שהותו כשד"ר באודסה, נפטר מורו ורבו דוד משה מטשורטקוב, ושם כתב ופרסם לזכרו קונטרס הספד בשם "קול נהי ומספד מר".
לצד פעילותו התורנית, היה חנהל'ס חובב-ציון וטרח לקרב אדמו"רים חסידיים לציונות. בין יתר פעילותיו לטובת הציבור, גישר בדרכי נועם את הסכסוך שפרץ בין הפועלים שכירי היום מצפת שעבדו בשדות המושבה ראש פינה ובין נציגי הברון.
יערה בנבנישתי

ביוגרפיה

יערה בנבנישתי נולדה בירושלים למשפחה יהודית ממוצא ספרדי-בולגרי והולנדי. הוריה הם רות בנבנישתי, עובדת סוציאלית; ורמי בנבנישתי, פרופסור אמריטוס לעבודה סוציאלית וזוכה פרס א.מ.ת לשנת 2016. היא הצעירה מבין ארבעה אחים. היא גדלה במישיגן שבארצות הברית מגיל 4 עד 6 וחצי עקב שליחות של הוריה. כששבו ארצה התגוררו ביישוב רעות.
את שירותה הצבאי עשתה דרך עמותת "שר-אל", המפעילה מתנדבים המגיעים ליחידות צה"ל השונות מכל רחבי העולם.

דוגמנות

מיוצגת על ידי סוכנות הדוגמנות עלית ישראל. נכון ל-2017, מיוצגת גם על ידי מספר סוכנויות דוגמנות בחו"ל, ועל ידי סוכנות השחקנים זוהר יעקובסון.
הובילה והשתתפה בקמפיינים ל: "דולצ'ה וגבאנה", "פורד", "לוריאל", "גארנייה פראקטיס", "עמנואל", "דיור", "ולה", "זארה", "H&M", "דיוטי פרי", "נביעות", "נטורל פורמולה", "רמינגטון" ולרשת האופנה "העין השלישית".
בשנת 2013 "פורבס ישראל" דירג אותה במקום השישי ברשימת הדוגמניות המרוויחות בישראל.

משחק

למדה משחק במכון לתיאטרון ולסרטים של לי סטרסברג, בניו יורק, שבארצות הברית. שיחקה בפרסומות בטלוויזיה.

חיים אישיים

נשואה לאור גרינבלום ומתגוררת בתאילנד, אליה עברה מתל אביב.
מכללת גיס לעסקים

היסטוריה

ב-9 ביוני 1914 אישר הסנאט של אוניברסיטת אילינוי את בקשתו של סגן נשיא האוניברסיטה, דייוויד קינלי, להקים בית ספר למסחר ומנהל עסקים בתחום האוניברסיטה.
בית הספר הוקם באופן רשמי ב-27 באפריל 1915 בהצבעה של חבר הנאמנים של אוניברסיטת אילינוי. תחת בית הספר נפתחו שלוש מחלקות – כלכלה, מנהל עסקים ותובלה. בשנת 1951 עתרו מספר חברי פקולטה ממחלקת הכלכלה להעביר את המחלקה תחת בית הספר לבית הספר למדעי החברה והאמנות של האוניברסיטה. העתירה נפסלה והמעבר נעשה רק בשנת 2003. בשנה זו גם שונה שמו ל"מכללה לעסקים". בנובמבר 2017 הוסב שמה לזה הנוכחי בעקבות תרומה בסך של 150 מיליון דולר מאת לארי ובת' גיס.

קמפוסים

לבית הספר שני קמפוסים. הקמפוס המקורי בשמפיין וקמפוס נוסף בשיקגו.

שמפיין

עם הקמתו, מוקם בית הספר בבניין המסחר, אשר כיום ידוע כאגף המזרחי של בניין ההנהלה של אוניברסיטת אילינוי ברחבה המרכזית של הקמפוס. בניין זה הוקם ב-1913 בעלות של כ-100,000 דולר. כיום הקמפוס של בית הספר ממוקם בצומת הרחובות גרגורי וסיקסת' (6th) והוא כולל ארבעה בניינים: אולם דייוויד קינלי, אולם ווהלרס, בניין הסקר והבניין החדש ביותר – המתקן להוראת עסקים. מתחם זה ידוע בשם רחבת העסקים (business quad) והוא מצוי בתחום הקמפוס הדרומי של האוניברסיטה.

שיקגו

הקמפוס בשיקגו ממוקם במרכז העיר, בבניין ה"אילייני סנטר", ברחוב וואקר. בקמפוס זה קיימת תוכנית תואר שני למנהל עסקים למנהלים ותואר שני במיסוי. קמפוס זה שייך לאוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין ולא לאוניברסיטת אילינוי בשיקגו.
אברהא ואצבחא

אברהא (געז: አብርሃ, "מביא אור") ואצבחא (አጽብሐ, "מעלה השחר") אלו האחים שמלכו יחדיו על אקסום ולפי המסורת האתיופית היו למלכים הראשונים שקיבלו את הנצרות עליהם בהשפעתו של פרומנטיוס בראשית המאה ה-4. במספר רשימות מלכי אקסום המסורתיות נרשם שהם מלכו יחדיו 27 שנים ושישה חודשים, כאשר אצבחא מלך עוד 12 או 15 שנים לבדו.
אחת מן ההשערות העלתה כי מדובר באברהא שליט תימן מטעם אקסום ואצבחא הוא אלה-אצבחא שהוא שמו המלכותי של המלך האסקומי כלב. שני אלו חיו בתחילת המאה ה-6. אחרים זיהו את שני האחים עם המלכים עזנה וסזנה שמלכו יחדיו במאה ה-4 ועליהם סופר אצל אתנסיוס שקיבלו את הנצרות כדת הממלכה.
כיום מוסכם שמדובר על תקופתו של עזנה ושהוא היה המלך שקיבל את הנצרות וכן בתקופתו החלו להטביע במטבעות אקסומיים עם צלבים לצד דמותו. למרות הזיהוי עדיין לא ברור מהיכן השם "אצבחא" הגיע לעזנה וישנם השערות מגוונות בנושא.
שני האחים נחשבים לקדושים בכנסייה האתיופית ויום זיכרונם הוא ב-4 בחודש טקמת.

ביתא ישראל

במסורת ביתא ישראל התקופה הזו שאקסום קיבלה את הנצרות נקראת "הכפירה תחת אברהא ואצבחא" שכן רבים מתושבי אקסום טרום ההתנצרות היו יהודים. המסורת הנוצרית-אתיופית מוספיה:
צנפא-ארעד הוליד את אברהא ואת אצבחא. בימיהם, בהיותם באכסום, הופיעה הנצרות... אבי סלמא היה סוחר ואתו בא אבא-סלמא. חלק מעם חבש היה חי בימים ההם באמונה היהודית, ואחרים היו מקדשים את הנחש. אבא-סלמא למדם את דת-ישוע המשיח... התנצרותם היה בשנת 333 ללדת המשיח. אברהא ואצבחא בנו את אכסום...
— 
לפי מסורות אלו, בתקופה זו ניתן ליהודים, שבראשם הנסיך פינחס, אשר סירבו להתנצר את השם "ביתא ישראל".
פייר ז'אקוטן

פייר ז'אקוטן (בצרפתית: Pierre Jacotin;‏ 11 באפריל 1765 -  4 באפריל 1827), היה קרטוגרף יוצר מפות צרפתי, נקבר בפריז.

ביוגרפיה

ז'אקוטן נולד בשנת 1765 ב-Champigny-lès-Langres שבחבל שמפאן-ארדן בצפון צרפת.
ז'אקוטן היה חלק מצוות מדענים ואנשי מקצוע שנלוו אל נפוליאון במצרים ובארץ ישראל, בשנת 1799. על פי פקודת נפוליאון שרטט ז'אקוטן (שעמד בראש צוות מיוחד של מהנדסים ושרטטים שהקים נפוליאון במיוחד למטרה זו), אוסף של 47 מפות של לוב, מצרים, סיני וארץ ישראל. שש מתוך מפות אלו (מספרים 43 עד 47 ומפת אינדקס) מתארות חלקים של ארץ ישראל, בעיקר את אותם האזורים בהם עבר צבאו של נפוליאון. מפות אלו הן המפות הטופוגרפיות הראשונות של ארץ ישראל ששורטטו בהתבסס על מדידות במכשירי מדידה שהיו בשימוש במאה השמונה עשרה. מכשירים אלו היו מדויקים יחסית במדידת המרחקים והזוויות. במפה של אזור עכו נעשה לראשונה בארץ ישראל שימוש בשיטת הטריאנגולציה שבסיסה נמדד במישור שממזרח לעכו.
במפות אלו, בקנה מידה 1:100,000, מצוינים סימנים טופוגרפיים וסימני תכסית. גם תיאור התבליט במפות אלו הוא חדיש: הבלטת יחסי הגובה בעזרת קווקוו מחושב, וכן ניתנים שמות המקומות בצרפתית ובערבית. כמו כן מסומנים על מפות אלו, בסימון של שתי חרבות מצטלבות, שדות הקרב בהם נלחם צבאו של נפוליאון בתושבים מקומיים או יחידות מהצבא העות'מאני. בסימונים הללו מצוינים שמותיהם של מפקדי הצבא המקומיים והתאריכים בהם נערכו הקרבות. חלק מהמידע במפות התבסס על עדויות בעל פה של מורי דרך מקומיים וחלקים גדולים ממידע זה התבררו בדיעבד כלא נכונים או לא מדויקים.
העבודה על השרטוט והמידע שבמפות נמשכה מ-1799 ועד 1803, אף לאחר שהצרפתים עזבו את מצרים ואת ארץ ישראל. חריטתן של המפות לצורך הדפסה נמשכה כארבע שנים ובשנת 1808 נשלמה הדפסתן. נפוליאון אסר את פרסום המפות בשל היותן "סוד מדינה". בשנת 1818, עם הרסטורציה, הותר פרסומן. המפות, הידועות בשם "האטלס של ז'אקוטן", יצאו לבסוף לאור בשנת 1826. הן מהוות מקור מידע חשוב בידיעת ארץ ישראל מאז ועד עתה. 
במרץ 1803 מונה לפרופסור בבית הספר הצבאי המיוחד. ביוני 1809 קיבל את אות לגיון הכבוד הצרפתי, ובאוגוסט 1814 את אות המסדר המלכותי הצבאי  של סנט לואיס (Ordre royal et militaire de Saint-Louis)
בשנת 2007 שופץ קברו ועיריית פריז הציבה על הקבר שלט מתכת הכולל תמצית קורותיו.
פרנציסקה ברוך

תולדות חיים

פרנצ'יסקה ברוך נולדה בשנת 1901 בעיר המבורג שבגרמניה. כשהייתה בת 17 החלה ללמוד עיצוב ואיור בבית הספר שליד המוזיאון הממלכתי לאמנויות ואומנויות בהמבורג.
את הכשרתה בעיצוב גרפי וקליגרפיה עשתה באקדמיה הלאומית לאמנויות בברלין. בתחילת דרכה עסקה בעיקר בעיצוב תעשייתי, ועבדה בעיצוב של צלחות חרסינה ופורצלן עבור בית חרושת מוביל שעם לקוחותיו נמנה גם בית המלוכה הגרמני. בשנת 1920 זכתה בפרס עיצוב עבור עבודתה לעיצוב צלחות חג המולד של בית המלוכה. לאחר מכן עבדה אצל אדווין רדסלובּ (Redslob; (גר')), היועץ האמנותי של הרייך הגרמני  בשנים 1920–1933. תפקידו של רדסלוב היה פיקוח על העיצוב הגרפי עבור הממשל. בין משימותיה בשירות הרייך היו עיטורים לרגל ביקור אמאנאללה ח'אן מלך אפגניסטן, שהיה האישיות המלכותית הראשונה שביקרה בגרמניה לאחר המהפכה והדחת קיסר גרמניה.
האמן היהודי יעקב שטיינהרדט פנה אליה בהצעה שתשתתף יחד עמו בעיצוב הגדה לפסח במהדורה ביבילופילית. שטיינהרדט ביקש ממנה לעצב את האותיות – בעברית ובגרמנית. ברוך, שלא ידעה עברית, נחשפה כך לתחום עיצוב האות העברית והחלה להתעניין בעיצוב גופנים עבריים ובעיצוב של כריכות ספרים באותיות עבריות. ההגדה, עם חיתוכי עץ של שטיינהרדט ואותיות פרי עיצובה, המבוססות על כתבי יד אשכנזיים, נדפסה ב-200 עותקים והיא פריט אספנות. הגדה זו יצאה במקביל במהדורות מסחריות. הוצאת "דביר" הוציאה לאור לאור בשנת 1979 מהדורת פקסימיליה של ההגדה.
ברוך פנתה לממונה בבית יציקת האותיות "ברטהולד" על הפקת אותיות עבריות, ומסרה לו את האותיות שעיצבה עבור ההגדה. האותיות נחתכו, נוצקו בעופרת ופורסמו בשם "סת"ם" (על בסיס האות עוצבו הגופנים "רמב"ם" ו"רחל", אות דקה שלא התאימה לדפוס המסורתי ולכן נגנזה בשעתה, בה מודפסים כמה מספרי הוצאת אבן חושן). היא עיצבה אות נוספת המבוססת על האות האשכנזית מאותה תקופה: המזרחן ליאו אריה מאיר הוא שהזמין אות זו הקרויה "מאיר-ברוך". בשנות השישים נוצקה האות בבית היציקה של משה שפיצר "אותיות ירושלים". האות לא הייתה פופולרית, ונמכרו רק כמויות קטנות ממנה.
במהלך שנות ה-20 ועד לעלייתו של היטלר לשלטון עיצבה בין היתר עטיפות ספרים, מטבעות, צעצועי ילדים, תווי ספר ואת ספר שיריה הראשון (שירה סינית מתורגמת לגרמנית). בין השאר עיצבה את ה"אנציקלופדיה יודאיקה" וספרים עבריים נוספים מבית ההוצאה "אשכול".
בשנת 1933 עלתה לארץ ישראל והתיישבה בירושלים. בשנים הראשונות בארץ חיה בדוחק והתפרנסה, בצד עבודות גרפיקה מזדמנות, מאפייה ומכירה של עוגות מרציפן. בנוסף עבדה הן עבור ממשלת המנדט כשרטטת מפות והן עבור ההגנה. בראשית שנות ה-40 פנה אליה זלמן שוקן, בעל הוצאת שוקן ועיתון "הארץ", בהצעה לעצב מחדש את לוגו העיתון (הלוגו המקורי צוייר על ידי זאב ז'בוטינסקי). ברוך עיצבה את הלוגו באותיות המושפעות מכתב סת"ם אשכנזי, תוך הדגשה על "משיכות קולמוס" כביכול נכתבו על ידי סופר סת"ם. שוקן ראה את העיצוב בעין יפה והציע לפרנציסקה ברוך לעצב עבור ההוצאה אות ייחודית. כך פיתחה את גופן שוקן-ברוך עבור ספרי ההוצאה.
בהמשך עבדה ברוך בעיצוב שטרי כסף, בולים וסמלים עבור ממשלת ישראל וכן במשרד פרטי לעיצוב ייחודי עבור אדריכלים.
עזבונה של ברוך נמצא באוסף מוזיאון ישראל, ירושלים.
שליו יפני

תפוצה

בית הגידול של השליו היפני מתחיל באזורים מדרום מזרח רוסיה וממשיך לארצות מזרח אסיה כגון: מנצ'וריה, יפן, קוריאה סין הודו. השליו היפני נצפה גם בחוף הצפוני ביותר של אפריקה, בצפון קונגו, בעמק הנילוס במצרים וקניה. אוכלוסייה קטנה של השליו היפני חיה באנגולה, טנזניה, מלאווי דרומה עד דרום אפריקה, מוזמביק, נמיביה וחלקים של מדגסקר.

בית גידול, קינון ורבייה

השליו היפני חי על הקרקע בכרי דשא, שדות עשב או אורז ועל גדות נהרות. השליו היפני ניזון מסוגים שונים של זרעי דשא, כולל דוחן אדום, ודוחן לבן. התפריט שלהם מורכב ממזון עתיר חלבון ועל כן בנוסף לזרעים הם אוכלים תולעים קטנות וזחלי חרקים. בקיץ, השליו היפני מוסיף לתפריטו מגוון של חרקים וחסרי חוליות קטנים. השליו היפני (ובמיוחד הנקבות) אוכל חצץ, המסייע לטחינת המזון בזפק ולתוספת סידן לקליפת הביצים. עונת הקינון משתנה ממקום למקום, ברוסיה העונה מתחילה לקראת סוף אפריל ומסתיימת בתחילת אוגוסט וביפן מתחילה העונה בסוף מאי ומסתיימת באוגוסט. לעיתים נדירות ניתן לראות קינים עם ביצים אף בספטמבר. הנקבה מטילה בקצב של אחת ליום, 5-9 ביצים במשקל כ- 7.6 גרם, בתוך קפל קרקע, או מתחת לשיח נמוך. האפרוחים בוקעים לאחר 19-21 יום. הזכר אינו מסייע בדגירה או בגידול האפרוחים, אך ניצב במרחק מה מהקן כדי לשמור על הצאצאים. האפרוחים מגיעים לגיל פוריות, לאחר 52 יום.
השליו היפני כמעט שאינו דוגר כלל בתנאי שבי, למעט מיקרים נדרים, ותהליך ההדגרה נעשה במדגרות. זמן ההדגרה במדגרות מתקצר ל 13-16 יום.

תקשורת

מחקרים שנעשו אודות תקשורת בין פרטים של שליו יפני, מצביעים על כך כי לזכר ישנם 7 שילובים שונים של קולות ולנקבה 3, באמצעותם הם מתקשרים זה עם זה. השימושים בקולות הם לצורך הזדווגות, חיזור, אזהרה והאכלה. השינויים בין השילובים השונים, הם בעומק הקול, במספר הקריאות ובמהירות הרצף בה הם מושמעים.

בשר וביצי שליו

השליו היפני בוית, והוא משמש כאמצעי ייצור לבשר וביצים. בשר השליו והביצים שלו נחשבים למעדן. ביצי השליו נמכרות כביצים טריות, או כביצים קשות מבושלות ומשומרות בחומץ. לבשר משתמשים בזכרים, אשר מגיעים לגודלם המרבי בגיל 60 יום. לצורך גידול השליו בשבי, נחוץ כלוב לא גדול, ובו מספר שיחים. יש צורך להפריד בין זכרים לנקבות כדי למנוע מריבות. לשם הפריה די בזכר אחד, בכלוב הנקבות.
האיים הקוריליים

גאולוגיה

שרשרת האיים הקוריליים היא קשת איים בשוליה הצפון-מערביים של טבעת האש. האיים הם פסגות של הרי געש תת-ימיים שנוצרו כתוצאה מגעשיות מעל אזור הפחתה המשתרע בחלקו הדרומי של שקע קוריל-קמצ'טקה. בשקע זה נוחת הלוח הפסיפי הקר והצפוף מתחת ללוח אוחוצק. הגעשיות לאורך קשת האיים מתבטאת בכ-100 הרי געש בהם 40 פעילים, במעיינות חמים ובפומרולות.
ההפחתה לאורך קשת האיים מתבטאת בפעילות סייסמית ערה, וברעידות אדמה היוצרות גלי צונמי. ב-13 באוקטובר 1963 התרחשה רעידת אדמה בדרגה 8.5 בסולם מגניטודה לפי מומנט. רעש זה לווה בצונמי בגובה 4.5 מטרים, שנצפה לאורך חופי צפון האוקיינוס השקט ביפן, בקנדה, במקסיקו באלסקה, בהוואי ובארצות הברית. רעידה עוקבת בדרגה 7.4 שאירעה לאחר שבוע יצרה צונמי שגובהו 15 מטרים, שהתרכז בצפון-מערב האוקיינוס. צונמי נוסף שהגיע עד לחוף המערבי של ארצות הברית, נוצר בעקבות רעידת אדמה בדרגה 8.3 שהתרחשה ב-15 בנובמבר 2006.

עד מלחמת העולם השנייה

לפני הגעת הרוסים והיפנים לאיים התגוררו בהם איינו. בשנת 1644 הוציא השלטון היפני של שוגונות טוקוגאווה מפה עליה מופיעים ארבעת האיים הדרומיים. בתחילת המאה ה-19 הגיעו לאיים גם מתיישבים יפנים וגם מתיישבים רוסים. בשנת 1855 חתמו יפן ורוסיה על חוזה שימודה, הנוגע למסחר, הפלגה וגבולות. המצר בין האיים אורופ ואיטורופ – מצר פריס – הוכרז בחוזה כגבול בין המעצמות.
ב-1875 חתמה יפן על הסכם נוסף עם רוסיה, חוזה סנקט פטרבורג, ולפיו היא תוותר על זכויותיה באי סחלין תמורת שליטתה בכל האיים הקוריליים. בשנת 1905 הפסידה רוסיה במלחמה ליפן, ולפי הסכם פורטסמות' ויתרה לטובת האחרונה על סחלין הדרומית.

אחרי מלחמת העולם השנייה

באוגוסט 1945, בסיום מלחמת העולם השנייה בחזית המערבית, הכריזה ברית המועצות מלחמה על יפן וכבשה במבצע סערת אוגוסט את כל האי סחלין ואת כל האיים הקוריליים. כן גירשה ברית המועצות את 17,000 האזרחים היפניים מהאיים ליפן, בהם גם בני איינו, התושבים המקוריים של האיים. ועידת פוטסדם הכירה בשליטת ברית המועצות על האיים הקוריליים, אך לא הגדירה את הגבולות המדויקים. היפנים קיבלו את מסקנות הוועידה. באוקטובר 1956 הגיע ראש ממשלת יפן למוסקבה לביקור וחתם ביחד עם ראש הממשלה הסובייטי, ניקולאי בולגנין, על הסכם עקרונות, המבטיח את מסירת האי שיקוטן והסלעים הסמוכים ליפן כמקדמה לכל הסכם עתידי בין המדינות.
באוקטובר 1973 הגיע ראש ממשלת יפן קקואי טנקה למוסקבה ונפגש עם מנהיג ברית המועצות ברית המועצות ליאוניד ברז'נייב, שאישר את קיום הסכסוך, שאמור לבוא לפתרונו; למרות זאת, השלטון הסוביטי עד לתקופתו של גורבצ'וב התכחש לקיום הסכסוך. באפריל 1991 הגיע מיכאיל גורבצ'וב לטוקיו בביקור ראשון של מנהיג ברית המועצות ליפן וחתם על מסמך המאשר שוב, שבין המדינות קיים סכסוך שיש לפותרו. באוקטובר 1993 הגיע בוריס ילצין ליפן ואישר שהסכסוך צריך להיפתר לפי הבסיס ההיסטורי, המסמכים הקיימים והצדק.
הפגישות ביו ילצין לנציגים היפניים נמשכו גם בנובמבר 1997 בקרסנוירסק וגם באפריל 1998. ולדימיר פוטין דן עם היפנים בנושא במרץ 2001 ובינואר 2003. בפגישה האחרונה הציע פוטין ליפנים לקבל את האי שיקוטן והסלעים הסמוכים ולוותר על השאר, אך היפנים סירבו. כתוצאה מהשיחות קיבלו אזרחים יפנים אפשרות לבקר באיים ללא אשרה, ותושבי האיים לשעבר קיבלו היתר לבקר בהם רק על סמך תעודה מזהה. הסיכום הסופי על גורל האיים נשאר פתוח. ב-1 בנובמבר 2010 היה דמיטרי מדבדב המנהיג הרוסי הראשון שביקר באיים, ובכך עורר את זעם השלטונות ביפן שאיימה להשיב את שגרירה ממוסקבה, אך הדבר נותר בגדר איום. הנשיא הרוסי הכריז אז כי אין פשרות טריטוריאליות וכי כל האיים הקוריליים הם שטחי הפדרציה הרוסית.
פרדיננד צ'טלוש

ביוגרפיה

צ'טלוש נולד ב-7 באוקטובר 1895 בליפובסקי פטר, שהייתה חלק מממלכת הונגריה בתוך האימפריה האוסטרו-הונגרית, והיה הבכור מבין עשרת אחיו. במהלך מלחמת העולם הראשונה הוא שירת בצבא האוסטרו-הונגרי, ואף נפל בשבי הרוסי במהלך הקרבות. בעת שהותו בשבי הוא הצטרף ללגיון הצ'כי, ולאחר הקמת צ'כוסלובקיה בתום המלחמה, הוא שירת כקצין בצבא הצ'כוסלובקי.
לאחר ועידת מינכן הכריזה סלובקיה על עצמאותה, והוקמה הרפובליקה הסלובקית. צ'טלוש מונה למפקד הצבא הסלובקי, ופיקד עליו במהלך המלחמה ההונגרית-סלובקית. לאורך כל הקריירה שלו בממשלת הרפובליקה הסלובקית, הוא שימש כשר ההגנה. בנוסף, היה צ'טלוש גם מפקדה של ארמיית ברנולאק במהלך הפלישה לפולין ובמהלך מבצע ברברוסה, ואף קיבל מהיטלר את עיטור צלב הברזל. בשנת 1944, לקראת סיומה של מלחמת העולם השנייה, הוא ניהל משא ומתן חשאי עם ברית המועצות על מעבר סלובקיה לצד בעלות הברית, בתקווה שסלובקיה תכריז מיד מלחמה על הונגריה, ותוכל להשיב לעצמה את השטח אותו איבדה בבוררות וינה הראשונה, אולם תוכניותיו נכשלו בשל המרד הסלובקי והכיבוש הגרמני שבא בעקבותיו.
לאחר המלחמה הוא נכלא במשך שלוש שנים במוסקבה, ושוחרר רק בשנת 1948. צ'טלוש בילה את שארית חייו כפקיד רגיל במרטין, וב-16 בדצמבר 1972 הוא מת בביתו.