שלום לך, עצבות

שם הספר

שם הספר, "שלום לך, עצבות", נלקח משורות הפתיחה של שירו של פול אלואר המופיע בפתח הספר: "היי שלום עצבות / ברוך בואך עצבות" (במקור: Adieu tristesse / Bonjour tristesse). השם "שלום לך, עצבות" אינו מבהיר את שברור לקורא הספר במקורו (או בתרגומו לאנגלית Hello Sadness), שמדובר בברכת שלום בתחילתה של פגישה ולא בסיומה. משמעות זו ברורה יותר במשפט הסיום של הספר, שבו מופיע שמו: "ואז נובט משהו בתוכי, אני מזהה אותו בעיניים עצומות וקוראת לו בשמו: שלום לך, עצבות".

המאבק בין הנערות והבשלות

במרכז הסיפור נמצאות שתי נשים: ססיל, נערה בת 17, בתו של רמון, ואן, גרושה בת 42, אהובתו וארוסתו של רמון. בין השתיים מתנהל מאבק, לא רק על לבו של רמון. אביה של ססיל, רמון, נהתן וקל הדעת, וחברתו הצעירה אלזה, שהיא קלת דעת אף יותר ממנו, מאפשרים לססיל חיים של נהנתנות. אן, השקולה יותר, דורשת מססיל משמעת: היא דורשת ממנה להקדיש זמן ללימודים, גם במהלך החופשה, ולרסן את קשריה עם סיריל. יותם שווימר מעיר על כך: "המאבק בין הנערות והבשלות מהווה תמה מרכזית ברומן. ססיל מרגישה מאוימת מדמותה הכוחנית של אן, העלולה לשים קץ לחיים הנהנתנים שלה עם אביה, אך גם נמשכת אל הכריזמה שלה כאישה."
שלומציון קינן ואמהּ נורית גרץ מזהות במאבק זה הד לאגדת "שלגיה": "אפשר לזהות בו את האגדה על האם החורגת הזוממת לבודד את שלגיה מאביה, ועל שלגיה המתנקמת בה בעזרת הגמדים, במקרה זה המאהבת של אביה והמאהב שלה עצמה".

הקיץ

בסיפור, המתרחש בחופשת הקיץ, הקדושה כל כך לפריזאים, לקיץ הים תיכוני החם יש מקום נכבד. כבר בפרק הראשון, בשלב הצגתם של גיבורי הסיפור, מוצגת גם השפעתו של הקיץ: "בילינו על החוף שעות על גבי שעות, הלומי חום, ועורנו עטה אט-אט גוון בריא ומוזהב. רק אלזה נצרבה והאדימה, ועורה התקלף בייסורים איומים." 
הקיץ משפיע לא רק על הגוף, אלא גם על הנפש, כדברי ססיל: "חשבתי לעצמי שהחול זורם ממש כמו הזמן, ושזאת מחשבה רדודה, אבל נעים לחשוב מחשבות רדודות: הרי היה קיץ."
קינן וגרץ מוצאות בסיפור, בין השאר, את "ז'אנר חופשת הקיץ, המכיל הרפתקאות שלא יכלו להתרחש במסגרות הממוסדות, הקבועות, של ימות השנה, החל באהבות בלתי אפשריות וכלה בהרג."

בגידת הזיכרון

"הייתי בת שבע-עשרה בקיץ ההוא, והייתי מאושרת בתכלית" מספרת ססיל בפתיחת הספר. היא מתענגת על זיכרונות נעימים ("מפעם לפעם בא זיכרון גופו של סיריל - זֵכר אותם רגעים - והאיץ את פעמי לבי"), ונזהרת מזיכרונות מכאיבים ("אני מקצרת בתיאור התקופה הזאת, כי אני חוששת שאם ארחיב בדברי אשקע בזיכרונות שיכאיבו לי").
בפסקת הסיום של הספר מספרת ססיל על בגידת הזיכרון, אך המשמעות שהיא נותנת למושג זה הפוכה מהמקובלת. במשמעות המקובלת בגידת הזיכרון היא השכחה, אובדן המידע שהיה אצור בזיכרון ואין יותר יכולת לאחזרו. אצל ססיל הנהנתנית, שגם לאחר מותה של אן חשוב לה לומר, על עצמה ועל אביה, "אבל אנחנו מאושרים", בגידת הזיכרון היא דווקא שמירת המידע, ועלייתם של הזיכרונות הפוגמים באושר, אלה הגורמים לה לומר "שלום לך, עצבות".

דבר המבקרים

במאי 1954, זמן קצר לאחר צאתו לאור, זכה "שלום לך, עצבות" בפרס המבקרים (Prix des Critiques) לשנת 1954. בתגובה לזכייה פרסם חתן פרס נובל לספרות, פרנסואה מוריאק, מאמר בעמוד הראשון של העיתון הצרפתי "לה פיגארו". מוריאק שיבח את הרומן מבחינה ספרותית, והישווה אותו ליצירתו של שודרלו דה לאקלו, "יחסים מסוכנים". עם זאת, הסתייג מוריאק מסאגאן וכינה אותה "מפלצת מקסימה בת 18".

תרגום

הספר הפך לרב מכר מיד עם צאתו לאור, ובשנתו הראשונה נמכרו בצרפת יותר ממיליון עותקים שלו. עד תחילת שנות השישים תורגם הספר ל-23 שפות ונמכר ביותר מ-4 מיליון עותקים.
לראשונה הופיע הספר בעברית בשנת 1956 בהוצאת קרני, בתרגומה של עליזה שני. בשנת 2009 יצא לאור תרגום נוסף לעברית, מעשה ידי דורי מנור, בהוצאת "אחוזת בית".

סרט קולנוע

בשנת 1958 עובד הספר לסרט קולנוע בשם "שלום לך, עצבות", בהפקתו ובבימויו של אוטו פרמינגר, לפי תסריט שכתב ארתור לורנץ. ג'ין סיברג גילמה את ססיל, דייוויד ניבן גילם את רמון, ודברה קר גילמה את אן.