google/wiki40b huggingface dataset:
יהושע מרגולין

יהושע מרגוֹלין (9 ביולי 1877 – 10 בספטמבר 1947) היה מחנך, חוקר טבע, סופר ומשורר עברי.

ביוגרפיה

מרגולין נולד בעיירה-כפר הורוריץ, במחוז רהצ'וב שבמחוז מוהילב של רוסיה (ברוסיה הלבנה, כיום בבלארוס), למלמד יהודה ליב. בצעירותו למד לימודי דת אך רכש גם השכלה כללית והתעניין בלימודי טבע.
לאחר שעבר בחינת בגרות אקסטרנית היה למורה דת בגימנסיה בקייב.
בשנת 1909 עלה לארץ ישראל והחל לחנך ילדים ביפו להכרת ואהבת הטבע, מתוך הכרה כי זהו צורך חיוני לחיזוק הנוער לשורשיו בארץ. בארץ הצטרף ל"פועל הצעיר".
כדי להשלים את השכלתו בהוראה, חזר ערב מלחמת העולם הראשונה לקייב, ולמד שם בפקולטה למדעי הטבע באוניברסיטה. במקביל היה מורה לטבע בבית הספר של "תרבות" בעיר, שבו לימדו בשפה העברית. בעקבות המהפכה נמסר בית הספר לפיקוח היבסקציה, וב-1920 עבר מרגולין לווילנה, שם היה מנהל בית ספר עברי.
בשנת 1923 חזר לארץ ישראל ונתקבל כמורה לטבע ב"מקוה ישראל". מרגולין דגל בשיטה חדשה ומהפכנית דאז בלימודי הטבע: הוא גרס כי בוטניקה וזואולוגיה יש ללמוד בטבע מחוץ לכיתה למרות קיומם של ספרי לימוד בנושא. הוא הפך למורה נודד בין בתי ספר עם תרמיל על השכם ולימוד תחת כיפת השמיים.
שאיפתו הייתה להקים מכון ביולוגי-פדגוגי בתל אביב. בשנת 1931, בעזרתה של שושנה פרסיץ, שהייתה ראש מחלקת החינוך בעיריית תל אביב, הקצתה לו העירייה מגרש ברחוב יהודה הלוי 12. מרגולין בנה במקום את המכון הביולוגי-פדגוגי, ובו פינת חי וגן בוטני קטן, שהיה הגרעין לבנייתו של הגן הזואולוגי של אוניברסיטת תל אביב.
מרגולין חיבר ספרים רבים בהוראת טבע, רשימות, סיפרים ושירים לילדים בנושאי טבע. הוא היה ערירי וראה בכל הילדים הבאים להדרכתו בתור בניו. אצל הילדים הוא היה ידוע בשם "הדוד יהושע".
למרגולין הייתה זיקה חזקה לקיבוצים ולהתיישבות העובדת, שבהם ראה את התגשמות החזון של זיקת העם לאדמתו. הוא חלם על הקמת סמינר להכשרת מורים במדעי הטבע, המדע והאמנות. התוכניות להקמת הסמינר החלו להתגשם ונרכש שטח להקמתו אולם מרגולין לא זכה לכך. בצוואתו ביקש להיקבר בשטח הסמינר. ביום השלושים למותו הונחה אבן הפינה לסמינר אורנים (כיום מכללת אורנים).
קברו של מרגולין נמצא בגן הבוטני של מכללת אורנים, ועל מצבתו חקוקות מילותיו: "את רעבוני וצמאוני לאדמת ישראל לא אשבור ולא ארווה עד אשר אשוב אליה ואנוח בחיקה מנוחת עולמים".
במכללת אורנים נמצא "בית המדעים על שם מרגולין" להוראת טבע ומדע, ובו חלק מאוסף הפוחלצים של מרגולין וארכיונו.
קגאלמה מוטלנטה

ביוגרפיה

מוטלנטה נולד בפרברי העיר יוהנסבורג וגדל בסווטו. בשנות ה-20 לחייו עבד עבור עיריית יוהנסבורג וגויס על ידי "חנית האומה" (Umkhonto we Sizwe), הזרוע הצבאית של תנועת הקונגרס הלאומי האפריקני. מוטלנטה עסק במעשי חבלה ובהברחות פעילים דרך הגבול עם סווזילנד. ב-1976 הוא נעצר על ידי משטר האפרטהייד. לאחר 11 חודשים במעצר, נשלח למאסר בכלא ברובן איילנד למשך 10 שנים. לאחר שחרורו בלט מוטלנטה כמנהיג איגוד עובדים, ועמד בראש ארגון הכורים הלאומי משנת 1992.
בין השנים 1997 ו-2007 שימש כמזכ"ל מפלגת הקונגרס הלאומי האפריקאי עד שנבחר בדצמבר לסגנו של נשיא המפלגה, ג'ייקוב זומה. במאי 2008 נכנס מוטלנטה לפרלמנט של דרום אפריקה, וביולי מונה לשר בלי תיק, חבר בקבינט של תאבו מבקי. לאחר התפטרותו של מבקי בספטמבר 2008, נבחר מוטלנטה לנשיא המכהן בפועל. מינויו נועד לאפשר העברת שלטון שקטה לזומה, לאחר הבחירות הכלליות שנקבעו לאפריל 2009. לאחר היבחרו של זומה מונה מוטלנטה לתפקיד סגן הנשיא וכיהן בתפקיד עד פרישתו במאי 2014.
מוטלנטה נשוי בשנית ואב לשלושה ילדים מרעייתו הראשונה.
גרשון שפט

ביוגרפיה

נולד בווינה שבאוסטריה בשם גרשון ולטר שטאוב ועלה לארץ ישראל בשנת 1934. למד בתיכון "מוריה" בתל אביב ובמקביל החל לפעול בתנועת הנוער בני עקיבא. בשנת 1946 הוא נמנה בין מייסדי קיבוץ עין צורים ולאחר כיבוש גוש עציון בידי צבא ירדן נלקח בשבי וישב שם במשך עשרה חודשים. נמנה בין מקימי קיבוץ עין צורים במקום מושבו החדש. עם ייסוד המפד"ל הצטרף לשורותיה והיה פעיל בה עד שנת 1979.
במסגרת תנועת הקיבוץ הדתי, בשנים 1956–1958 היה שפט מרכז הוועדה המדינית של התנועה ורכז ארגון הקניות. בקיבוץ הוא שימש מנהל מפעל, תדמור, (1961–1977) ובמהלך שנות השבעים התגברה פעילותו הפוליטית במסגרת גוש אמונים. בשנת 1974 נבחר לחבר מזכירות גוש אמונים ובין השנים 1976 - 1979 היה המזכיר המדיני של התנועה. לאחר מכן היה שפט בין מקימי מפלגת התחייה, כיהן כמזכ"ל המפלגה (1979 - 1985) ונבחר מטעמה לכנסת ה-11. לכנסת ה-12 נכנס גם כן, לאחר התפטרותו של יובל נאמן. בשש שנות כהונתו כחבר הכנסת כיהן כחבר ועדת הכספים.
לקראת הבחירות לכנסת ה-21 הודיע על תמיכה במפלגת הימין החדש.
שפט למד לימודים גבוהים בסוציולוגיה ובהיסטוריה.
סוויתהלם, מלך אסקס

סוויתהלם (באנגלית: Swithelm) היה מלך ממלכת אסקס בין השנים 660 לערך עד 664.
סוויתהלם עלה לשלטון לאחר הירצחו של המלך סיגברט הטוב. על פי ספרו של ההיסטוריון בדה ונרביליס נרצח סיגברט הטוב על ידי שני אחים, וככל הנראה מדובר בסוויתהלם ובאחיו סווית'פרית' (Swithfrith). בדה הקנה לסיפור הרצח קונוטציה דתית והפך אותו למשל נוצרי, אולם ההיסטוריונית ברברה יורק מספרת בספריה Kings and Kingdoms of Early Anglo-Saxon England ו- The Kingdom of the East Saxons כי ככל הנראה סוויתהלם היה אחראי למזימת הרצחו של המלך במטרה לרשת אותו. על פי גירסתו של בדה, קד הקדוש, הגמון אסקס באותה עת, החרים את אחד האחים שנישא בנישואים לא נוצריים, ואסר על הנוצרים לאכול בביתו. סיגברט, שטען שיש לסלוח לכל אחד, על פי ציוויו של ישו הנוצרי, הסכים לאכול בביתו, ובכך הפר את הוראתו של הבישוף. בשל חטא זה ניבא קד כי המלך ירצח בבית זה. בדה מציין כי המלך בהרצחו הפך לקדוש נוצרי כי על אף שחטא, עשה זאת תוך קיום מצוותו של ישו.
בשנת 662 השתכנע סוויתהלם להמיר את דתו לנצרות על ידי אתלוולד, מלך מזרח אנגליה.
לאחר מותו, בשנת 664, ככל הנראה ממגפה, ירשו את כס המלוכה שני אחייניו סיגהרה וסאבי, אשר מלכו יחדיו.
סוויתהלם נקבר ככל הנראה ברנדלסהם.
ולדימיר דיחוביצ'ני

קורות חיים

דיחוביצ'ני נולד במוסקבה, כבכור מבין שלושה ילדים למשפחה יהודית. הוא למד גאולוגיה במכון הגאולוגי במוסקבה. עבד במקצוע זה מספר שנים. בשנת 1931 סיים את בית הספר לתיאטרון והחל להופיע. במהלך מלחמת העולם השנייה שירת בלנינגרד הנצורה, בצי הצפוני ובתיאטרון במוסקבה. 
דיחוביצ'ני כתב שירים מפורסמים רבים ברוסיה, בהם "מישקה מאודסה" ("אתה מאודסה, מישקה", 1942), המתאר את כאב עזיבתם של לוחמי הצי הסובייטי, שהגנו על אודסה הנצורה אך נאלצו לסגת ממנה.
החל משנת 1945 עבד בשיתוף עם מוריס סלובודסקי. ביחד הם כתבו מספר מחזות ותסריטים לסרטים.
ליואיס ד'אוסו

קריירה

ליואיס ד'אוסו נולד לחיימה ד'אוסו ולטרזה סרה, דודו היה הכומר אנריקה ד'אוסו. בצעירותו היה ד'אוסו הבעלים של בית דפוס ואחד מהכותבים בשבועון "לוס דפורטס", שם כתב בנושא כדורגל תחת שם העט "חלוץ". כמו כן, עסק במספר ענפי ספורט, כגון רכיבה, רכיבה על אופניים, טרקינג, שיט והחלקה על גלגיליות, מעבר לכדורגל. ד'אוסו היה חבר קרוב של ז'ואן גאמפר. גאמפר רצה לייסד מועדון כדורגל, ולשם כך הוא זימן ישיבה ב-29 בנובמבר 1899. ד'אוסו היה אחד מ-12 הנוכחים בישיבה והוא עזר לייסד את מועדון הכדורגל ברצלונה. הוא נבחר להיות מזכירו הראשון של הארגון, שבראשו עמד וולטר ויילד. למרות שינויים תכופים במועדון בראשית דרכו, כולל חילופו של ויילד בברתומאו טרדס, ד'אוסו נותר בתפקיד המזכיר במשך שנתיים, עד ה-25 בנובמבר 1901. אחת ממשימותיו הייתה שכירת מגרש בו תשחק הקבוצה, והוא סגר את העסקה עם מלון קזנובאס, בו שיחקה ברצלונה ב-1900 וב-1901. יתר על כן, בין ה-23 באוגוסט 1904 לבין ה-6 באוקטובר 1905, בזמן נשיאותו של ארתור ויטי, היה אחד מחברי הדירקטוריון.
במקביל היה ד'אוסו גם שחקנה של הקבוצה, בה שיחק כחלוץ. הוא תואר כשחקן שאוהב לשחק על הקרקע ומשתמש רבות במהירותו הגבוהה. 10 ימים לאחר ייסוד המועדון, השתתף ד'אוסו במשחקה הראשון בתולדותיה, נגד קבוצה של שחקנים בריטים, אך בתקופה שלאחר מכן העדיף להשתתף עם קבוצת המשנה של המועדון, שהשתתפה במשחקים שוליים ופחותי חשיבות. החל מ-1903 התבסס כשחקן בקבוצה הראשונה של המועדון, והוא שיחק עד 1905. ד'אוסו היה שותף לזכיות הראשונות בתארים בתולדות המועדון: "קופה מקאיה" ב-1902, "קופה ברצלונה" ב-1903 ואליפות קטלוניה ב-1905. ב-13 במאי 1902, בחצי גמר גביע ההכתרה, השתתף במשחק הראשון של ברצלונה נגד ריאל מדריד, משחק שלימים נודע בשם "הקלאסיקו". ברצלונה ניצחה 3-1 ועלתה לגמר, בו הפסידה לוויסקאיה. בסך הכול הופיע 55 פעמים במדי ברצלונה והבקיע 45 שערים.
על אף מעורבותו הרבה במועדון הכדורגל ברצלונה, ב-1905 הסתיימה דרכו שם עקב שתי סיבות עיקריות: האחת הייתה בעיות רפואיות עמן התמודד. השנייה הייתה חילוקי דעות עם גאמפר, שלמרות חברותם בתחילת הדרך, התרחקו האחד מן השני בשל הפערים הרעיוניים שעמדו ביניהם.
ד'אוסו הוא הדמות המרכזית באחד הסיפורים בנוגע לעיצוב הסמל הנוכחי של ברצלונה. בתחילת דרכו, השתמש המועדון בסמל העיר ברצלונה. לפי הסיפור, במהלך ישיבה לגבי בחירת עיצוב סמל מקורי למועדון, חברי הישיבה לא הצליחו להגיע להסכמה והדיון התלהט. ד'אוסו, כמזכיר, קטע את הנוכחים וצעק: "זה סיר בישול!" ביטוי בקטלאנית ("Això es una olla de grills!") שמתייחס למהומה גדולה. הקריאה של ד'אוסו העניקה השראה לגאמפר, שצייר מגן דמוי סיר, ובתוכו היו הסמלים של העיר, בנוסף לצבעי המועדון, רימון וכחול. היום סיפור זה נחשב כאגדה בלבד והגרסה הסבירה ביותר היא שהמגן נבחר לאחר שקוימה תחרות עיצוב לבחירת הסמל, בה ניצח קרלס קוממלה.
רישאר דמבו

קורות חיים

דמבו נולד בפריז למשפחה יהודית ממוצא מזרח אירופי.
בשנת 1964 סיים את בחינות הבגרות במגמה פילוסופית והחל את לימודיו ב"מכון הגבוה לקולנוע" (IDHEC).
שימש כעוזר של הבמאי ז'אן שמידט בשלשה סרטים קצרים, ואחר כך שימש כמתמחה בתחנת השידור של "חברת הרדיו והטלוויזיה הצרפתית". הוא המשיך להתמחות בקולנוע כעוזר של הבמאי אנדרה טשינה בהכנות לסרט "פאולינה עוזבת" (Paulina s'en va,‏ 1969) ושל הבמאי פייר פרוור בסרט "בעל ומרעיו" (1970). ב- 1984 יצר את סרטו הראשון, "מהלכים מסוכנים", ב-1993 את סרטו "אינסטינקט המלאך" וב-2003 את הסרט "הקרפיון באמבט".
רישאר דמבו נפטר באופן פתאומי ב-2004 בעת הפקת הסרט "הבית של נינה", ונקבר בישראל. את הסרט "הבית של נינה" (2005) השלימה איזבל לנביק בתמיכת ג'סיקה, אלמנתו של דמבו.

סרטיו

נושא סרטו הראשון, "מהלכים מסוכנים" (1984), הוא תחרות שחמט בינלאומית בימי המלחמה הקרה, שבה מתעמת רב-אמן סובייטי יהודי ליטאי, בלתי מנוצח מזה שתים עשרה שנה (מישל פיקולי), עם מתחרה צעיר יותר, דיסידנט יהודי גולה במערב אירופה (אלכסנדר ארבאט}. 
סרט זה, שהוא בעל פן אוטוביוגרפי מודגש, זכה בפרס לואי דלוק של האקדמיה הלאומית הצרפתית לקולנוע, בסזאר לסרט הטוב ביותר ובאוסקר בקטגוריית הסרט הזר הטוב ביותר. הסרט אמור היה להיות החלק המוקדש למוח האנושי מן הטרילוגיה בנושא בשם "האדם ללא אלוהים" (L'homme sans Dieu); אל סרט זה היו אמורים להצטרף סרטים על היופי ועל העוצמה. דמבו תיכנן טרילוגיה נוספת על נושא "האדם אל מול אלוהים" (L'homme vers Dieu).
בפועל הצליח ליצור סרט שני – "אינסטינקט המלאך" – רק כעבור עשור, בשנת 1993. סרט זה, שעלילתו נסבה על חיי חלוצי התעופה בשנות מלחמת העולם הראשונה, נחשב מעין סרט משל הדן בבדידותו של הגאון ומימושו העצמי תוך חיים סגפניים ואל מול עוינות עמיתיו. בסרט זה כיכבו הלן ונסאן, ז'אן-לואי טרנטיניאן, פרנסואה קלוזה ולאמבר וילסון.
דמבו הספיק ליצור שני סרטים נוספים – "הקרפיון באמבט" (La Carpe dans la baignoire), בכיכובם של ז'אן קלוד דריפוס, פטריק בראודה וצילה צ'לטון, ו"הבית של נינה" (la Maison de Nina), עם אנייס ז'אווי, שארל ברלינג וגספאר אוליאל, ובו תיאור של חיי ילדים יהודים ניצולי השואה שהתקבלו בבתי יתומים בצרפת אחרי השחרור. הסרט קיבל השראה מסיפור חייה של ניני כהן, שניהלה באותה תקופה בית ילדים, ומספרה של קטי חזן "יתומי השואה – בתי התקווה".
כיהודי דתי השתדל דמבו ליצור סרטים שיתאימו בין השאר לרוח עקרונות היהדות, בלי חשיפה לצילומים של יחסי מין, נשיקות או עירום.
דמבו לימד תסריטאות וסינופסיס במכון הבינלאומי למולטימדיה של אריק אקסלסון. 
הוא ביים גם מופעי אופרה בבית האופרה של ליל ובהם "סיפורי הופמן" מאת אופנבאך ו"מאדאם באטרפליי" מאת פוצ'יני.
פורינר

היסטוריה

הלהקה הוקמה ב-1976 כאשר מיק ג'ונס ואיאן מקדונלד נפגשו עם לו גרם, ויחד החליטו להקים להקה. לגרעין ראשוני זה הצטרפו דניס אליוט, אל גרינווד ואד גגליארדי. ב-1977 הוציאו את אלבומם הראשון, "Foreigner" שנמכר בלמעלה מ-4 מיליון עותקים. אלבום זה כלל את להיטם Cold As Ice ואת Feels Like The First Time. שנה לאחר מכן הוציאה הלהקה את אלבומם השני "Double Vision", שמכר מעל 5 מיליון עותקים וכלל את הלהיטים "Hot Blooded" ושיר הנושא. אלבומם השלישי, יצא ב-1979 ונקרא "Head Games", שלו גרם טוען שזה האלבום הכי מצליח שלהם.
ב-1980 פרשו מקדונלד, ליארדי וגרינווד ואילו והבסיסט ריק ווילס הצטרף. ב-1981 יצא אלבומם "4", הנחשב למצליח ביותר שלהם ובו נכללים שניים מן השירים המוכרים ביותר של הלהקה Urgent ו-Waiting For A Girl Like You יחד עם שיר ידוע נוסף, Juke Box Hero. ב-1984 יצא אלבומם "Agent Provocateur", שכלל שני להיטים "I Want to Know What Love Is" ו- "That Was Yesterday" השירים הפכו לחלק מלהיטי הלהקה. 
ב-1987 יצא אלבומם "Inside Information", שכלל את הלהיטים: Say You Will ו-I Dont Want To Live Without You.
ב-1990 פרש לו גרם מהלהקה, מה שגרם לדעיכת הלהקה. מיק ג'ונס החליף אותו בג'וני אדוארדס, איתו הם הוציאו ב-1991 את האלבום "Unusual Heat" שלא נחל הצלחה רבה. בעקבות זאת פרשו ג'וני, ריק ודניס ולו גרם חזר ב-1992. ב-1993 הצטרפו ברוס טרגון, ג'ף ג'קובס ומרק שולמן.
ב-1995 יצא אלבומם שנחל עוד פחות הצלחה מקודמו, Mr. Moonlight. אז הצטרף טום גימבל ומרק שולמן הוחלף ברון וויקסו. ב-1998 הוחלף רון בבריאן טיצ'י שהיה עד שנת 2000 ואז חזר שולמן והרכב זה החזיק מעמד עד שהתפרק ב-2002.
ב-2003 דירג מגזין הרולינג סטון את השיר "I Want To Know What Love Is" במקום ה-476 ברשימת 500 השירים הטובים ביותר של כל הזמנים.
ב-2016, הגיעו חברי הלהקה לישראל במסגרת סיבוב ההופעות שלהם, וקיימו שתי הופעות (14-15.6) באמפיתיאטרון קיסריה.
חברי הלהקה חזרו במסגרת סיבוב הופעות לציון 40 שנות פעילות הלהקה להופעה נוספת שהתקיימה ב-5 במאי 2018, בהיכל מנורה מבטחים.
מרחב חסום לחלוטין

בטופולוגיה, מרחב מטרי שניתן לכסות במספר סופי של כדורים בכל גודל נתון נקרא מרחב חסום לחלוטין, או מרחב חסום כליל. כל מרחב חסום לחלוטין הוא כמובן חסום. ההפך נכון למשל עבור תת-קבוצות של המרחב האוקלידי , אבל באופן כללי ישנם מרחבים חסומים שאינם חסומים לחלוטין, למשל עבור  הדיסקרטי אשר מרחק כל שתי נקודות בו הוא 1. מרחב זה הוא בוודאי חסום, מפני שמרחק כל נקודה מהאפס הוא 1. המרחב אינו חסום כליל, וזאת מפני שאם נבחר את רדיוס הכדורים בתור חצי, אז הדרך היחידה לכסות את המרחב היא לקחת את כל הנקודות במרחב, משום שכדור ברדיוס חצי סביב הנקודה, מכיל רק את הנקודה עצמה.
בצורה פורמלית, נגדיר -רשת כקבוצה של נקודות כך שכל נקודה במרחב נמצאת במרחק קטן מ- מאחת מנקודות הקבוצה. מרחב מטרי הוא חסום לחלוטין אם לכל  קיימת במרחב -רשת סופית. אפיון אחר: מרחב מטרי הוא חסום לחלוטין אם ורק אם לכל סדרה במרחב יש תת-סדרה שהיא סדרת קושי.
כל מרחב מטרי קומפקטי הוא חסום לחלוטין, וגם שלם. גם להפך: מרחב שלם וחסום לחלוטין הוא תמיד קומפקטי.
פוקימון: הסרט הראשון

חופשת הקיץ של פיקאצ'ו

בסרט הקצר "חופשת הקיץ של פיקאצ'ו" שמוצג בראשית הסרט, הפוקימונים של אש קטצ'אם, מיסטי וברוק, נשלחים לבלות יום בפארק שעשועים לפוקימונים. פיקאצ'ו, טוגפי, בלבזאור וסקווירטל פוגשים בחבורת ביריונים המורכבת מראיצ'ו, קיובון, מריל וסנאבול. שתי הקבוצות מתחרות אחת בשנייה בענפי ספורט והורסות חלקים מן הפארק, ובשלב מסוים ראשו של צ'ריזארד נתקע בפתח צר בסלע. פיקאצ'ו, חבריו והביריונים עובדים יחדיו לתקן את שהרסו ולשחרר את ראשו של צ'ריזארד, ומבלים את שארית היום בבילוי משותף עד חזרת מאמניהם.

מקורו של מיוטו

קבוצת מדענים שאותה מממן ג'ובאני, הבוס של צוות רוקט, עובדת על שיבוט משופר בשם "מיוטו" (מיו-2). את השיבוט הם פיתחו מדגימת DNA מתוך ריס מאובן של הפוקימון האגדי מיו, שנמצאה במקדש עתיק. הפרויקט זוכה תחילה להצלחה ומיוטו מתעורר, אך אז הוא משמיד את המעבדה. ג'ובאני פוגש את מיוטו ומשכנע אותו להתאמן אצלו. כשמיוטו מגלה שהוא נועד להיות "שפן ניסויים" וכלי בידו של ג'ובאני, הוא בורח ממנו באמצעות כוחות הטלקינזיס שלו. 
בגרסה המורחבת נראה קטע טרגי המציג כי תחילה היו עוד שלושה שיבוטי פוקימונים מסוגים שונים וגם שיבוט אנושי, בדמות בתו המנוחה של מנהל הניסוי. מיוטו מפתח קשר טלפתי אתם ומתיידד עמם, אך אלה קמלו ומתו עוד בשלב העוברי. המדענים חוששים כי מיוטו נסער מהמקרה ועלול לשחרר את כוחותיו ההרסניים, ועל כן הם מוחקים את זיכרון קיומם מראשו (אך כפי שצויין קודם, מיוטו הושפע מכך וההתפרצות הקטלנית תבוא בהמשך.). בחלק זה הילדה המשובטת אמברטו (במקור היפני אייטו) מספרת למיוטו על אגדה אודות כח החיים של הדמעות. כח זה מתממש בהמשך הסרט.

מיוטו מכה שנית

מיוטו, במסווה של מאמן פוקימונים בעל דרגה גבוהה למדי, מזמין מספר מאמני פוקימונים לתחרות באי שבו שכנה המעבדה בה נוצר. אש קטצ'אם, מיסטי וברוק מגיעים גם הם למשמע האתגר.
ההתרגשות של אש מפנה את מקומה לפחד ולכעס כאשר מיוטו מאיים על המאמנים וחושף את תוכניתו: חטיפת הפוקימונים ויצירת שיבוטים מהונדסים ועוצמתיים שלהם. המאמנים מוחים וטוענים כי הפוקימונים הם חבריהם, אבל מיוטו מסרב להאמין כי פוקימונים ובני אדם יכולים להיות חברים. תוכנית השיבוטים יוצאת לפועל, והפוקימונים המשובטים נלחמים במקוריים. אז מגיע מיו ומתעמת עם מיוטו.
אש מנסה לקרוא לצדדים להפסיק במאבקם. הוא פורץ לזירה, נכנס בין מיו ומיוטו בדיוק כשתקפו אחד את השני. כוחותיהם פוגעים בו בטעות והוא הופך לאבן. הפוקימונים מנסים להעירו (פיקאצ'ו, חברו הטוב של אש, מהמם אותו במכות חשמל) אך אינם מצליחים, והם מתחילים להתאבל ביחד, מקוריים ומשובטים. דמעות הפוקימונים מחזירות את אש לחיים, כפי שתואר באגדה שהוזכרה קודם. בעקבות אומץ לבו של אש, מיוטו מבין כי נחפז לשפוט אותו, ושפוקימונים יכולים להיות חברים אמיתיים למאמניהם. מיו, מיוטו והשיבוטים עוזבים את האי לאחר שנפרדו ומחקו את זיכרונות כל המשתתפים באירוע, שמוצאים את עצמם בעיר ממנה יצאו למשמע ההזמנה בתחילת הסיפור.
גאוגרפיה אנושית

גאוגרפיה אנושית היא תחום מחקר במדע הגאוגרפיה אשר פותח על ידי הגאוגרף הגרמני פרידריך ראצל. הגאוגרפיה האנושית בודקת את יחסי הגומלין בין האדם לטבע ועוסקת בעיקר בפעילות בני האדם בסביבה ובמרחב ובהשפעתם עליה.

תחומי מחקר בגאוגרפיה האנושית

הגאוגרפיה האנושית מתחלקת למספר תחומי מחקר:

גאוגרפיה תרבותית

עוסקת ביחסי הגומלין בין התרבות ובין המרחב והסביבה האנושית, ונושאיה העיקריים הם סמלי וגופי תרבות לאומיים, סמלים וגופים ציבוריים דתיים, השפעת הספרות והאמנות על הסביבה האנושית, ועוד.
קורפוס הפאנצר אס אס השלישי

היסטוריה

הקורפוס הוקם ב-15 באפריל 1943 כמפקדה עבור דיוויזיית האס אס ה-5 ודיוויזיית האס אס ה-11, והועמד תחת פיקוד פליקס שטיינר. הקורפוס לחם כחלק מהארמייה ה-18 במסגרת קבוצת ארמיות צפון, ובקיץ 1944 נסוג לכיס קורלנד. בינואר 1945 פונה הקורפוס מ"כיס קורלנד" דרך הים, כדי לעזור בהגנת ברלין.
הקורפוס שהיה חלק מקבוצת ארמיות ויסלה בפיקודו של גנרל גוטהרד היינריצי, הוצב בין ארמיית הפאנצר השלישית בפיקודו של האסו פון מנטויפל ובין הארמייה התשיעית בפיקודו של תאודור בוסה.
המתקפה הרוסית החלה ב-16 באפריל 1945. לאחר כישלון ראשון ברמת זלוב הצליח ז'וקוב לפרוץ את קווי ההגנה הגרמנים באותה גזרה. היינריצי העביר מהקורפוס של שטיינר את דיוויזיות האס אס נורדלנד ונדרלנד לטובת הארמייה התשיעית. שטיינר נשאר עם שלושה בטליונים ומספר טנקים. תוך זמן קצר יצר ז'וקוב מבלט גדול שבסיסו נהר אודר וקדקדו מכוון לברלין.
היטלר התבונן בפיהררבונקר במפה וראה שמצפון למבלט יש דגלון ועליו כתוב "שטיינר". הוא וגבלס העריכו מאד את שטיינר כלוחם ובעיקר כאיש אס אס שיודע לבצע פקודות ללא ערעור. היטלר התקשר לשטיינר והורה לו לצאת להתקפה הוא התעלם ממחאותיו של שטיינר שחייליו אינם מנוסים ואין לו נשק כבד. היטלר הורה להעמיד את כל אנשי הלופטוואפה באזור הצפוני ולהעמידם לפקודת שטיינר. הוא קרא לכוח של שטיינר בשם "פְּלַגָת ארמית שטיינר" (Armeeabteilung Steiner). למקורביו אמר היטלר: "הרוסים ינחלו את המפלה עקובת הדמים ביותר בהיסטוריה שלהם, בשערי העיר ברלין"].
הוא שלח לשטיינר פקודת התקפה שהסתיימה במלים: "גורל בירת הרייך תלוי בהצלחת שליחותך - אדולף היטלר"].
שטיינר ידע שאין לו אפשרות לצאת להתקפה וכי זאת משימת התאבדות. הוא סירב גם לבקשותיהם של היינריצי, הנס קרבס, וילהלם קייטל ואלפרד יודל.
ב-22 באפריל 1945 נערכה ישיבה בפיהררבונקר. כשנודע להיטלר ששטיינר מסרב לתקוף הוא החל לצרוח על הבגידות נגדו, על הגנרלים הבוגדים, המושחתים והשקרנים. לאחר שנרגע אמר (בפעם הראשונה) שהמלחמה אבודה אבל הוא יישאר בברלין עד הסוף.
הקורפוס נסוג לעבר האלבה, ושם נכנע ב-4 במאי 1945 לכוחות האמריקניים.
פבריס

פבריס (בלטינית: Febris) הייתה אלת החום והמחלות הנילוות לו במיתולוגיה הרומית ובדת רומא העתיקה. אלה זו, על פי האמונה הרומית גרמה את המחלות, אך גם מנעה אותן.
מקור האמונה באלה זו בהתפתחות של האמונה באל האטרוסקי פברואוס - אל הטהרה שאחרי המוות.
לפבריס היו שלושה מקדשים ברומא העתיקה, שאחד מהם מוקם בגבעת פלטין. מקדש אחר היה ממוקם בגבעת קווירינל בסמוך למרחצאות דיוקליטוס והמקדש השלישי היה ממוקם בפורום הרומאי לצד הויה סקרה על גבעת וליה (חלק מגבעת אסקווילינוס). חשיבותם של מיקומים אלה מעידים על חשיבותה של האלה ברומא העתיקה, ובייחוד על תפוצת מחלת המלריה בעיר (שהייתה סמוכה לאזורי ביצות).
פולחנה כלל הבאת מנחות למקדשה, על מנת שתרפא את החולים ממלריה.
קי מטקומבה העליון

היסטוריה

השם "מטקומבה" מקורו בכינוי שניתן על ידי הספרדים לכל איי הקיז. שם זה מופיע על מפות ספרדיות ובתיאורים ספרדיים של הנצלת הספינות אטוצ'ה ומרגריטה שטבעו בשנת 1622. 
הממפה הספרדי דון חואן מאלודונלדו מציין בכתביו (משנת 1595) כי קי מטקומבה נמצא בין קי לאגו וקי בהאיה הונדה - ומציין ששם טבעה האטוצ'ה. ככל הנראה כוונתו לאי אחר והשם מתייחס לקבוצת האיים ולא לקי מטקומבה העליון או התחתון. כתבים אלו הטעו מחפשי אוצרות רבים אשר חיפשו את האטוצ'ה (זו התגלתה לבסוף על ידי מל פישר, ושרידה מוצגים במוזיאון מל פישר בקי ווסט).
קי מטקומבה התחתון הופיע במפות הספרדיות בשם "מטקומבה וייחו" (Matecumbe Viejo - בספרדית: "מטקומבה הישן") בעוד שקי מטקומבה העליון נקרא במפות הספרדיות "מטקומבה נואבו" (Matecumbe Nuevo - מטקומבה החדש).
במפות שונות מופיע השם בצורות כתיבה שונות: Matacombe, Matacumbe, Mateconbe, Mattecumbe, ו- Maticombe, ומדובר באחד השמות הראשונים שניתנו על ידי מגלים אירופאים לאיים, ככל הנראה על שם האינדיאנים האלימים שחיו בהם. צורת הכתיב "Matacombe" מקורה בתיאור מתקפה של אינדיאנים בה נהרגו תשעה חיילים ספרדיים בשנת 1571. ככל הנראה מקור השם בביטוי "להרוג אנשים" - "matar hombre" בספרדית, ומדובר בתיאור המקרה, אולם ישנם מלומדים הסברים שמדובר בעיוות של שם אינדיאני "גורגונבה". מלומדים אחרים סבורים שהשם האינדיאני הוא למעשה עיוות של השם הספרדי.
המתיישבים הראשונים באי היו בני משפחת פארקר, שהתיישב באי בעשור האחרון של המאה ה-19, וכן בני המשפחות ראסי ופינדר. בשל משפחתו הגדולה של פארקר (היו לו 12 ילדים שהתגוררו עם משפחותיהם באי) נודע האי בשם "פארקרוויל" (Parkerville).
הקמת הרכבת מעל הים ביוזמת הנרי פלאלגר שינתה את אופיו של האי, ובתים רבים נבנו בו בין השנים 1905 ו-1935.
מהנדס הרכבות ויליאם ק. קרום מיפה את האי בין השנים 1902- 1904 ובשנת 1907 רכש את האדמה וחלק אותה לחלקות עליהן נבנו הבתים הראשונים שלימים יהפכו חלק מהעיירה איילמורדה.
בשנת 1908, עם הגידול באוכלוסייה, נפתח באי סניף הדואר הראשון, וכן נבנתה באי תחנת רכבת ותחנת טלגרף. עיקר כלכלת האי התבססה על התיירות. באי פעלו מספר מועדונים, בהם מועדון דיג ומועדון שכונה "המושבה הקריבית" (Caribbee Colony) שנבנה על ידי ג'ורג' מריק. מועדנים אלה כללו מסעדות וחדרי אירוח, והמושבה הקריבית כללה גם אולם ריקודים עבור התיירים. 
במפקד האוכלוסין שנערך בשנת 1928 התגוררו באי 180 תושבים.
הוריקן יום העבודה בשנת 1935 והוריקן דונה בשנת 1960 גרמו נזק רב לבתי האי.
עם בניית הכביש המהיר מעל הים, וחיבור האי לפלורידה בשנת 1928 החלה תנופה בתיירות האי ונבנו אתרי נופש ומלונות נוספים באי.
באי ממוקמת אנדרטה לחללי מלחמת העולם הראשונה ואנדרטה נוספת לאזרחים שנהרגו בהוריקן של שנת 1935.
RQ-3 דארקסטאר

RQ-3 דארקסטאר (RQ-3 DarkStar; מאנגלית: כוכב אפל) (כונה "טיר-3 מינוס" במהלך פיתוחו) הוא כלי טיס בלתי מאויש (כטב"ם) לאיסוף מודיעין שהופעל על ידי חיל האוויר האמריקני. טיסת הבכורה שלו נערכה ב-29 במרץ 1996. מחלקת ההגנה הפסיקה את תוכנית הדארקסטאר בינואר 1999, לאחר שקבעה שהכטב"ם לא היה יציב מבחינה אווירודינמית ולא עמד ביעדי העלות והביצועים.
ה-RQ-3 דארקסטאר תוכנן ככטב"ם לגובה רב ולשהות ארוכה (HALE), וכלל טכנולוגית חמקנות על-מנת להקשות על גילויו. הדארקסטאר היה אוטונומי לחלוטין: הוא יכל להמריא, לטוס למטרה שנקבעה לו, להפעיל את חיישניו, לשדר את המידע, לחזור לבסיסו ולנחות ללא התערבות אדם. מפעילים אנושיים יכלו, אמנם, לשנות את נתיב הטיסה של הדארקסטאר ואת כיוון החיישנים שלו באמצעות תקשורת רדיו בקו ראייה או באמצעות תקשורת לווינית. ה-RQ-3 נשא חיישן אלקטרואופטי או מכ"ם, ויכל לשדר מידע בעת מעופו.
טיסת בכורה של האבטיפוס הראשון נערכה ב-29 במרץ 1996, אך טיסתו השנייה, ב-22 באפריל 1996, הסתיימה בהתרסקות זמן קצר לאחר ההמראה. תכנון יציב יותר של הדארקסטאר שכונה RQ-3A עשה את טיסתו הראשונה ב-29 ביוני 1998, וביצע בסך-הכל חמש טיסות. שני RQ-3A נוספים נבנו, אך מעולם לא טסו לפני שהתוכנית בוטלה. הראשון מתוכם (A/V #3) מוצג כיום בגלריה הגדולה במוזיאון הטיסה בסיאטל, וושינגטון.
אף על פי שדווח כי התוכנית הסתיימה ב-28 בינואר 1999, מגזין התעופה אוויאיישן וויק דיווח באפריל 2003 שה-RQ-3 נמצא עדיין בפיתוח כ"פרויקט שחור". דווח כי הוא הוגדל ויכולתיו שופרו. המגזין טען עוד שדוגמאות ראשונות שימוש במלחמת עיראק. לדיווח זה לא היה אישור מוסמך.
ככה סתם

מילות השיר

השיר מתאר את חוויותיהם של חבורת ילדים שובבים ושעשועי הילדים שהם מבצעים בשכונה: צילצול בפעמון ובריחה, השפרצת מים על הספר, קיצוץ חמנייה בגינה, סינוור המורה והבהלת זוג בשדירה.
"כָּכָה סְתָם 

כְּאִלוּ כְּלוּם נִדְחַפְנוּ לַכְּנִיסָה  

עַל הַדֶּלֶת שָׁם כָּתוּב: ד"ר שִׁין עַצְמוֹן  

לֹא בְּכַוָּנָה לָחַצְנוּ עַל... הַפַּעֲמוֹן  

וּמִיָּד הִרְבַּצְנוּ שֶׁ-כָּזֹאת רִיצָה"
הפזמון החוזר:
"יַה-בַּה-יֶה (יַה-בַּה-יֶה)  

אַל תִּשְׁאַל אַל תִּשְׁאַל  

כָּךְ צִוָּה זְאֵבִיק 

זְאַבִיק הַשּׁוּעָל."
מתואר גם משחק הילדים הֵנְדְזַ-אפּ :
"כָּכָה סְתָּם נֶחְמָד נוֹרָא לְשַׂחֵק הֵנְדְזַאפּ 

הַאֶקְדָּחִים טְעוּנִים, שֶׁקֶט, מְסֻכָּן 

תַּ'סַּפָּר הִתְקַפְנוּ פֶּ...תַּע מִן הַצַּד 

מַיִּם בּוֹ הִשְׁפְּרַצְנוּ שֶׁ-יָּצָא עָשָׁן".

אזכורים למילים "ככה סתם"

המילים "ככה סתם", שפירושן "ללא סיבה", פותחות כל בית (אנאפורה).
בשיר "הכל זהב", כתב חיים חפר "תצלצל ככה סתם" כמחווה למילים "לא בכוונה לחצנו על הפעמון" שבשיר.
המילים "ככה סתם" שימשו גם ככותרת לספר שיריו של סשה ארגוב ולמופע לזכרו.
הזמרת רחלי חיים ובעלה, השחקן והזמר בני נדלר, העלו את האלבום-מופע לילדים "מה עושות האיילות – ככה סתם", שכלל שירים של לאה גולדברג וע. הלל.