google/wiki40b huggingface dataset:
המכון הטכנולוגי של ג'ורג'יה

היסטוריה

המכון נוסד ב-13 באוקטובר 1885 בשם בית הספר לטכנולוגיה של ג'ורג'יה, כחלק ממאמצי השיקום של הדרום בעקבות מלחמת האזרחים האמריקנית ומעבר מכלכלה חקלאית לכלכלה תעשייתית. שני המבנים הראשונים נוסדו על ביצורי העיר אטלנטה ששימשו להגנתה במהלך מלחמת האזרחים. מחזור ראשון של סטודנטים החל ללמוד במוסד באוקטובר 1888. 
ב-1948 שונה שם המוסד למכון הטכנולוגי של ג'ורג'יה על מנת לשקף את המיקוד שלו במחקר מדעי וטכנולוגיה. ב-1952 נפתחו שערי המכון לנשים וב-1961 התקבלו לראשונה אפריקאים אמריקאים.
הלם (פסיכולוגיה פופולרית)

בתרבות

אמנים מוזיקליים שמשלבים מוזיקת רוק עם מרכיבים תיאטרליים מזעזעים ביצירותיהם ובהופעותיהם מסווגים לעיתים קרובות כ"שוק רוק". אמנים כאלה כוללים את סקרימינג ג'יי הוקינס, אליס קופר, ומאוחר יותר קיס, מרילין מנסון וסליפנוט. בקולנוע קיימת סוגת סרטי ההלם, כאשר אחת הדוגמאות הבולטות היא "הבית האחרון משמאל". בהומור קיימת תת-הסוגה "הומור מזעזע" (יצירה הומוריסטית ברוח זו מכונה "קומדיה שחורה") שכוללת בדיחות המציגות נושא שהוא מזעזע באופן קיצוני, לכאורה עד כדי גיחוך. בדיחה מפורסמת כזו היא "האריסטוקרטים". לעיתים קרובות משולב מרכיב ההלם בתעשיית הפרסום ("Shock advertising"), כאשר נעשה שימוש במרכיב מזעזע שאינו קשור למוצר עצמו וכל מטרתו להותיר את חותמם של המוצר או של החברה בזיכרונו של המתבונן. בנוסף קיים המושג "shock site" ("אתר הלם") המתאר אתר אינטרנט שכל מטרתו לזעזע את הגולש בו. אתרים כאלה מופצים לעיתים קרובות בדרכי רמיה דרך דואר אלקטרוני או אתרי צ'ט, ובדרך כלל כל תוכנם הוא תמונה או סרטון בודד בעלי אופי פורנוגרפי ו/או אלים ביותר.
More Than a Lover

רקע וכתיבה

השיר נכתב על ידי רוני סקוט וסטיב וולף, והופק על ידי דוד מקיי, בדומה לסינגל הראשון מתוך האלבום, "Lost in France". השיר המכיל בתוכו את סגנון הקאנטרי, ומשלב גם נגיעות של רוק.
בסיבוב ההופעות הראשון שלה "Hide Your Heart Tour", הוחלט כי את השיר לא תשיר במופעים אשר נכללו בתוכו.
דוד דה פריס

ביוגרפיה

דה פריס נולד בשנת 1954 בירושלים, בן זקונים לחוה ואנדרה, אח לתמר ולאילן. המשפחה התגוררה בטחנת הרוח ברחוב רמב"ן ברחביה שהיה בית המגורים של סבתו וולרי וסבו הפרופ' יוסף לכמן. בגיל שנה, עברה המשפחה לתל אביב בעקבות מינויו של אביו הפרופ' אנדרה דה-פריס למנהל מחלקה פנימית ד' בבית החולים בילינסון. משפחת דה-פריס התגוררה ברחוב מלצ'ט 10. דוד למד בבית הספר היסודי "אחד העם", ובתיכון חדש. נשוי לרלי דה פריס (לבית גוטהילף) ואב לרותי דה פריס.

מסלולו האקדמאי

ב-1979 השלים תואר ראשון B.A. בהיסטוריה, בית ספר לכלכלה, לונדון.
ב-1980 השלים תואר שני M.A בהיסטוריה, Warwick University, England.
ב-1991 Rosenberg School of Jewish Studies, Ph.D - אוניברסיטת תל אביב.
בין השנים 1981–1996 היה אסיסטנט ומדריך באוניברסיטה פתוחה, בחוג להיסטוריה.
ב-2000–2001 מרצה אורח ב-St. Antony’s College, Oxford.
ב-2004 היה דה פריס בין אנשי החינוך, מורים ומורות באוניברסיטאות שחתמו על מכתב העצומה "מחאת אנשי החינוך והאקדמיה" לשרת החינוך לימור לבנת על התוכנית להצמיד קצינים בדרגת סא"ל לבתי הספר התיכונים שתפקידם יהיה לטפח את המוטיבציה של תלמידים לשרת בצבא.
בין השנים 2005–2008 ראש החוג ללימודי עבודה, בפקולטה למדעי החברה באוניברסיטת תל אביב.
בין השנים 2000 - 2008 היה מרצה בכיר, משנת 2008 פרופסור חבר ומשנת 2014 פרופסור מן המנין.

משפחתו

אביו, הפרופ' אנדרה דה-פריס, היה רופא פנימאי וחוקר המטולוגיה וארס נחשים, פרופסור לרפואה באוניברסיטת תל אביב, ממייסדי הפקולטה לרפואה שלה וראשון דקאניה ורקטור האוניברסיטה (1969–1972).
חתן פרס ישראל לרפואה לשנת תש"ל (1970).
אחיו אילן דה-פריס, ממקימי בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה, ומנהל הערוץ הראשון.
אחותו תמר דה-פריס וינטר צורפת - אמנית, מרצה מהאקדמיה להנדסה ולעיצוב שנקר.
סבו הפרופ' יוסף לכמן, פרופסור לרפואת אף אוזן גרון, מייסד ומנהל מחלקת אף-אוזן-גרון ב- בית החולים הדסה
בירושלים.
רעייתו רלי דה פריס, אמנית ואדריכלית נוף.
בתו רותי דה פריס, אמנית ומורה לאמנות.
ILoo

ה-iLoo (קיצור ל-Internet Loo, בית שימוש אינטרנטי) היה פרויקט מבית מיקרוסופט שהיה אמור לאפשר בתי שימוש ניידים שתומכים באינטרנט אלחוטי. ה-iLoo, שהיה מתוכנן לשמש בפסטיבלי קיץ בריטים, תואר כבית שימוש נייד עם חיבור אינטרנט אלחוטי, מסך פלזמה מתכוונן, מקלדת אלחוטית עמידה למים, מערכת שמיעה היקפית עם שישה ערוצי סטראו ונייר טואלט עליו מוטבעים כתובות אתרי אינטרנט מוכרים. ל-iLoo תוכננו גם מקלדת ומסך נוספים מבחוץ, והיה צורך בשמירה עליהם כדי שלא ייגנבו. הפרויקט היה אמור להיות אחת מהיוזמות המצליחות של MSN בממלכה המאוחדת, שהיו אמורות להציג את האינטרנט במקומות לא רגילים, כמו ברחוב (MSN Street), בפסלי רחוב (MSN Park Bench) ובכיסאות חוף (MSN Deckchair).
הפרויקט הוכרז ב-MSN UK ב-30 באפריל בשנת 2003, והיה מושא לבדיחות רבות לפני שהוכרז כמתיחה על ידי מיקרוסופט ב-12 במאי. ב-13 במאי, הצהרה נוספת של מיקרוסופט טענה שלמרות שהפרויקט לא היה מתיחה, הוא בוטל מכיוון שהוא לא היה מקדם מספיק את המותג של MSN. פרויקט ה-iLoo של מיקרוסופט הוכרז כ"כישלון" ביחסי ציבור ב-Online Journalism Review.

תיאור

ה-iLoo עוצב להיות בית שימוש נייד שתומך באינטרנט אלחוטי, שיאפשר למשתמשים לגלוש באינטרנט בזמן שהם נמצאים בבית השימוש. מבחינה טכנית, המתקן תוכנן כך שיהיה בו חיבור פס רחב לאינטרנט אלחוטי 802.11b, מקלדת עמידה למים, מסך פלזמה מסתובב המחובר למחשב המריץ חלונות XP, מערכת שמיעה היקפית עם שישה ערוצי סטראו מתחת לכיור, נייר טואלט עליו מוטבעים כתובות אתרי אינטרנט מוכרים ושירותי שאיבה. מבחוץ, על המתקן היה אמור להיות לוגו של MSN ו"תחנת hotmail" עם מסך פלזמה ומקלדת נוספים, שישמשו את האנשים שממתינים בתור. ליד העמדה היה אמור להיות מוצב שומר, שיוודא שנעשה שימוש ראוי בציוד ושימנע גניבות של המוצרים. ה-iLoo היה אמור להיות מושק ב"כמות גדולה של פסטיבלי קיץ", ותוכנן להיות מושק אך ורק בבריטניה.
חוק איסור פתיחת בתי עינוגים בתשעה באב

חוק איסור פתיחת בתי עינוגים בתשעה באב (הסמכה מיוחדת), תשנ"ח-1997 הוא חוק העוסק בציביון הציבורי של ליל תשעה באב במדינת ישראל אשר נחקק בכנסת בשנת 1997.

רקע לחקיקה

במשך שנים רבות הנוהג במדינת ישראל היה שאין מקרינים סרטים בליל תשעה באב. בתי הקפה והמסעדות היו סגורים ברובם, אולם כן נפתחו המסעדות באזורי הבילוי בקרבת שפת הים בתל אביב. בשנות ה-80 בתל אביב מסעדות רבות נוספות פתחו כרגיל בליל תשעה באב ורק דו"חות שנרשמו להם הביאו לסגירתם. עד שנת 1997 היו רשויות מקומיות שחוקקו חוקי עזר שאסרו פתיחת בתי עינוגים בתשעה באב. באותה שנה הוגשה תביעה לבית משפט השלום בתל אביב לביטול חוקי העזר הללו בטענה שהם סותרים את חוק יסוד: חופש העיסוק. השופט שדן בתביעה, גבריאל שטרסמן, קיבל את התביעה וקבע שחוקי העזר הללו אכן מנוגדים לחוק יסוד: חופש העיסוק, אלא אם כן תקבע הכנסת אחרת. מאחר שהזמן מקבלת התביעה עד תשעה באב של אותה שנה לא איפשר חקיקת חוק מתאים, נפתחו באותה שנה בתי העינוגים בתל אביב בלבד.
בנובמבר שלאחר מכן (שנת 1997) התקבל חוק המתיר לרשויות המקומיות לחוקק חוקי עזר שיאסרו פתיחת בתי עינוגים בערב תשעה באב. החוק אף הכשיר למפרע את חוקי העזר שכבר היו בתוקף. בהצעת החוק המקורית שהגיש חבר הכנסת שאול יהלום (מפד"ל) הוצע שתשעה באב יוכרז כ"יום אבל לאומי", בדומה ליום הזיכרון לשואה ולגבורה וליום הזיכרון לחללי מערכות ישראל, אולם בסופו של דבר הוא נקבע כ"יום אבל לעם היהודי".

תוכן החוק

החוק נפתח בקביעה האומרת ש"תשעה באב הוא יום אבל לעם היהודי על חורבן בית המקדש", הוא מציין את זמני תחילת הצום וסופו (משקיעת החמה ועד צאת הכוכבים) וכן את דחיית היום אם חל בשבת. לאחר מכן מסמיך החוק את הרשויות המקומיות להתקין חוק עזר שיאסור על הפעלת "בתי עינוגים" בערב תשעה באב עד זריחת השמש, חוק העזר יכול להיקבע כתקף בכל שטח הרשות או בחלקה, ובלבד שיהא תקף לכל האוכלוסייה בשטח הנידון. החוק אף מעניק לרשויות המקומיות סמכות למנות פקחים שיופקדו על אכיפת החוק ויקנסו את העוברים עליו ב-2,600 שקלים חדשים (קנס אחיד לעוברים על חוקי עזר).
על-מנת להגדיר עסקים כבתי עינוגים החוק מפנה לחוק רישוי עסקים בו מפורטים בתי העינוגים: "הצגות של תיאטרון או קולנוע, קונצרט, דיסקוטק, מופעי מחול, ריקודים, קברט, קרקס, משחק או ספורט, וכל עינוג כיוצא באלה, בין שהם בתמורה ובין שלא בתמורה, למעט הרצאה או ויכוח שמטרתם העיקרית היא חינוכית, אף אם הם מלווים לצורך הדגמה הצגת תמונות או השמעת צלילים".

תיקון (הרחבת הסמכה על בתי אוכל) - תשס"ב 2002

בשנת 2001 גיבש היועץ המשפטי לעיריית תל אביב, אחז בן ארי, חוות דעת הקובעת שהחוק אינו חל על בתי אוכל, אלא על בתי קולנוע, תיאטראות, דיסקוטקים וכדומה. כתוצאה מכך אישרה עיריית תל אביב באותה שנה פתיחת בתי אוכל בערב תשעה באב. למרות התעקשות ראש העירייה רון חולדאי שמדובר בהחלטה מעשית-משפטית בלבד ללא משמעות אידאולוגית, היא עוררה דיון ציבורי רחב בדבר הכפייה הדתית וצביונה היהודי של המדינה. 
בשנת 2002, בעקבות מקרה זה, הוספה לחוק קביעה מפורשת האוסרת פתיחת בתי אוכל.
בהצעת החוק, הסביר יוזם החוק, ח"כ שאול יהלום כי סגירת בתי אוכל ובתי עינוגים מקובלת בישראל בימי אבל ועל כן יש להשוות את מעמדו של יום תשעה באב לימי אבל אחרים כמו יום הזיכרון לשואה ולגבורה ויום הזיכרון לחללי מערכות ישראל.
בעת כהונת אברהם פורז כשר הפנים הוא הודיע כי לא יפעל כנגד רשויות שלא יפעילו את חוק העזר העירוני בנוגע לבתי עינוגים בתשעה באב. הכרזה זו עוררה מחדש את הדיון הציבורי בנוגע לתשעה באב.
אוסמיום

תכונות

אוסמיום הוא יסוד מתכתי בעל הצפיפות הגבוהה ביותר, 22.59 גרם/סמ"ק, מעט יותר מאירידיום, שצפיפותו 22.56 גרם/סמ"ק.
לאוסמיום יש את נקודת ההתכה הגבוהה ביותר (3033 מעלות צלזיוס) מיסודות קבוצת הפלטינה.

היסטוריה

האוסמיום (מיוונית אוסמה שפירושו ריח) זוהה ב-1803 על ידי סמית'סון טננט בלונדון שבאנגליה יחד עם אירידיום במשקע של פלטינה מומסת במי מלך.

צורה בטבע

אוסמיום מצוי בטבע בדרך כלל כסגסוגת עם אירידיום, פלטינה וניקל. מחצבים חשובים של אוסמיום נמצאים בדרום וצפון אמריקה.

רעילות

אוסמיום טטרוקסיד הוא חומר רעיל במיוחד, שהרמה המקסימלית המותרת לחשיפה אליו (לשמונה שעות) היא .2 מיקרו-גרם לליטר אוויר. בריכוזים גבוהים יותר הוא יכול לגרום לגודש בריאות, לפגיעה בעור ובעיניים ולמוות.
אלי גלמן

אלי גלמן (נולד ב-1958) היה מנכ"ל אמדוקס מ-2010 ועד 2018, חבר דירקטוריון החברה משנת 2002 ויו"ר ריטליקס.

ביוגרפיה

גלמן שירת בחיל הקשר ונמנה עם צוות שפיתח את אחת ממערכות הקשר המובילות בצה"ל. בהמשך דרכו עבד בנאס"א ובג'נרל דיינמיקס בפיתוח פתרונות טכנולוגיים שונים.
ב-1987 הגיע גלמן לארצות הברית בעקבות אשתו תהילה (תילי), בתו של צבי לוז ונכדתו של קדיש לוז, והצטרף לאמדוקס, בסניף החברה בסנט לואיס. בעת שהותו בארצות הברית מילא מגוון רחב של תפקידים ובהם ראש צוות טכנולוגי, ניהול פיתוח מוצרים וניהול לקוחות. בהמשך דרכו ניהל לקוחות בצפון אמריקה, באירופה, בדרום אמריקה ובאסיה. כמנהל אסטרטגיה באמדוקס, תפקיד בו החזיק כ-10 שנים, הוביל עסקאות רכש ומיזוגים רבים תוך הרחבת פעילות החברה. בין העסקאות הגדולות והידועות ניתן למנות את רכישת Clarify ומערכת ה-CRM שלה, Cramer ומערכת ה-OSS שלה, DST Cable TV.
בשנותיו האחרונות באמדוקס כיהן גלמן כמשנה למנכ"ל החברה דב בהרב וכן כ-COO, כאשר מרבית עובדי החברה כפופים לו ישירות.
ב-2008 פרש גלמן מאמדוקס וחבר לבכירי אמדוקס לשעבר, בהם המנכ"לים בועז דותן ואבי נאור, להקמת קבוצת אלפא, בעלת שליטה בחברת ריטליקס. גלמן כיהן כיו"ר ריטליקס ואף ימשיך לכהן כחבר דירקטוריון בה.
ב-15 בנובמבר 2010 החליף גלמן את בהרב כמנכ"ל ונשיא אמדוקס. פרש מתפקידו בסוף ספטמבר 2018 והוחלף על ידי שוקי שפר.
יחד עם עו"ד שמואל מיתר ופז ליטמן, פעיל גלמן ב"עת הדעת" - מיזם ישראלי לקידום למידה באמצעות טכנולוגית מחשוב.
גלמן בעל תואר בהנדסת חשמל מהטכניון ונשוי לתהילה גלמן. לזוג שני ילדים.
פאליירי

פאליירי ספא (באיטלקית: Paglieri SpA) היא חברה איטלקית למוצרי טיפוח והיגיינה שבבעלותה כמה מהמותגים המפורסמים והפופולריים בתחום. החברה פעילה במשך קרוב ל-140 שנים, ומוצריה משווקים ביותר מ-50 מדינות.

היסטוריה

פאליירי הוקמה ב-1876 באלסנדריה שבאיטליה בידי לודוביקו פאליירי (1824–1893), בן לבעלים של חנות פרפומריה שפעלה בעיר מ-1807. הוא החל בייצור קרמים ומוצרי קוסמטיקה שונים במעבדה הראשונה של החברה. בשנות ה-20 של המאה ה-20 החלה החברה בייצור המוני של בשמים ומי קולון, והחלה לייצר מספר מוצרים תחת המותג "Felce Azzurra" ("פֶלצֶ'ה אַצורה"). ב-1940 הונפקה החברה בבורסה, ואולם במהלך מלחמת העולם השנייה נהרס המפעל בהפצצה מן האוויר. לאחר המלחמה שוקמה החברה והתבססה בקמפוס אחר, ובראשית שנות ה-60 של המאה ה-20 בנתה בפאתי אלסנדריה את הקמפוס החדש שלה, המשתרע על 76,000 מ"ר.
בשנות ה-70 זנחה החברה את תחום האיפור וחזרה להתמקד במוצרי הטיפוח, בדגש על מוצרים לתינוקות. בשנת 1996 הייתה לחברה הראשונה בתחומה באיטליה שזכתה לעמוד בתקן ISO 9002.
בעשור השני של המאה ה-21 התפתחה החברה ברכישת מותגים וחברות קיימות בענף, כגון חברת סקיאפארלי (Schiapparelli).
אלפייה

אלפיית אבן מאלכ

האלפייה המפורסמת ביותר חוברה על ידי אִבְּן מַאלִכּ (נפטר בערך 1276 לספירה), הנחשבת פחות או יותר כאלפייה לשמה, והממשיכה לשמש כמסכת לימודית במדינות ערב. מאז חיבורה אין כמעט דור של דקדקנים ערביים שלא פירש אותה, ואין אזור בעולם הערבי שלא חובר בו פירוש עליה. אלפיית אבן מאלכ היא אחד הספרים העשירים בפירושים של כל הספרות הערבית. גם במערב הקדימו להבין את חשיבותה בבלשנות. הראשון שפרסמה היה דה ססי, שהוציא לאור מבחר בתים עם תרגום צרפתי והערות מסבירות כפרק מתוך ה-Anthologie grammaticale שלו (פריז 1829). גרסה מתוקנת של כל 1,002 הבתים פורסמה על ידי המזרחן הגרמני פרידריך היינריך דִּיטֶרִיצִי (1821-1903), ומצורף בה פירוש ערבי שהוא בעצמו נחשב כעמוד התווך שבתוך הפירושים: הפירוש של אִבְּן עַקִיל. דיטריצי כתב מבוא לטיני לספר והוציאו כ"Alfijjah, carmen didacticum grammaticum auctore Ibn Mâlik et in Alfijjam commentarius quem conscripsit Ibn ʿAḳîl" (לייפציג 1851). מהדורה זו קנתה לה מוניטין במהרה: ספר הדקדוק הערבי של ויליאם רייט (1830-1889), השגור בכל המכונות ללימודי ערבית בעולם הדובר אנגלית, מצטט אותה כאחד המקורות הראשיים שלו. דיטריצי המשיך לעסוק בספר זה בצורה אינטנסיבית, ושנה לאחר מכן תרגום שלם ראשון בשפה אירופית ראה אור: "Ibn ʿAḳîl’s Commentar zur Alfijja des Ibn Mâlik. Aus dem Arabischen zum ersten Male übersetzt" (ברלין 1852).
משה פרנקנטל

משה יהודה (ליאו) פרנקנטל (1914 – 1993) היה תעשיין ישראלי, מחלוצי תעשיית החלב בישראל.

ביוגרפיה

נולד בפרנקפורט שבגרמניה למשפחה דתית. בצעירותו שימש כמשגיח כשרות אצל יצרני החלב עבור הקהילה היהודית בפרנקפורט. כך רכש ידע בהכנת מוצרי חלב וייצר גבינות כשרות לקהילה היהודית המקומית. בשנת 1936 עלה עם רעייתו סופי לבית ברויאר לארץ ישראל, והתיישב בפאתי שכונת זיכרון מאיר בבני ברק, סמוך לישיבת פוניבז'. 
בשנת 1939 הקים את מחלבת "נגה" בכפר שמריהו. פרנקנטל היה הראשון שייצר חלב שעבר תהליך עיקור, במכונה שייבא לשם כך. החלב שמכר בבקבוקים היה עמיד יותר מחלב טרי בכדים. מחלקי החלב הטרי ראו בו איום על פרנסתם, והיו אף שהתנכלו למשאיות שהובילו בקבוקי חלב מתוצרתו. בהמשך עסק פרנקנטל בייצור ופיתוח חלב ומוצריו, כמו כן עסק בסחר וייבוא גבינות מאירופה ואוסטרליה וסיפק גבינות כשרות לרחבי העולם היהודי.
בתחילת שנות ה-50, עם גלי העלייה הגדולים ממדינות צפון אפריקה, היה פרנקנטל למתחרה של "תנובה" על אספקת מוצרי חלב למעברות ולמחנות העולים. יתרונה הגדול של "תנובה" היה בכך ששיווקה גם ירקות, והקמעונאים העדיפו את הקשר העסקי עם "תנובה". כדי להתמודד מול "תנובה" נכנס פרנקנטל לשותפות עם חברת "רסקו", שהייתה בעלת  אגודת "טנא" (קבוצת חקלאים מגדלי ירקות) וביחד הקימו ב-1953 את "טנא נגה". מאוחר יותר מכר פרנקנטל  את חלקו בטנא נגה לרסקו.
בשנת 1970 הקים פרנקנטל, יחד עם בנו צבי וחתנו יאיר וייל, את מפעל הגלידות "סנוקרסט". בתחילה שכן המפעל בבני ברק, וכעבור זמן עבר לפתח תקווה. בהחלטה אסטרטגית החליט פרנקנטל שלא להתמודד מול יצרניות הגלידות הגדולות ובחר בשיטת שיווק חדישה ובלעדית: מכוניות מנגנות ("אוטו גלידה"). מוצרי החברה לא נמכרו בחנויות אלא רק דרך אחת מ-120 המכוניות שהפעילה החברה. כעבור זמן התחילו גם החברות המתחרות להשתמש בשיטת שיווק זו.
בספר "שטראוס – סיפור של משפחה ותעשייה" מספר מיכאל שטראוס על התחרות שהייתה בין פרנקנטל לאביו ריכרד שטראוס. בשנות ה-50 קיבלה ממשלת ישראל משלוח של גבינת צ'דר מארצות הברית, שממנה מייצרים גבינה מותכת. הממשלה פרסמה מכרז על מכירת הגבינה. פרנקנטל ושטראוס נדברו ביניהם להגיש הצעה משותפת למכרז וכך לקבל מחיר מוזל, אך לבסוף הציע פרנקנטל הצעה פרטית גבוהה יותר וזכה במכרז. עקב כך הקים  פרנקנטל בבני ברק את מפעל "כפיר" לייצור גבינה מותכת.
שטראוס נצר את העלבון בלבו. לימים, כש"סנוקרסט" מכרה את מוצריה מתוך מכוניות מנגנות, שטראוס הבן בא לפרנקנטל והודיע לו כי גם "שטראוס" תתחיל לעשות שימוש בשיטה זו לשיווק גלידות מתוצרתה. בתגובה אמר פרנקנטל כי אם "שטראוס" תתחרה בו בתחום זה, הוא יתחרה בה ויקים מפעל מקביל. לרגע הזה ייחל שטראוס. פרנקנטל אכן השקיע סכומים עצומים בהקמת מפעל מתחרה ל"שטראוס", ובסופו של דבר עמד בפני פשיטת רגל.
בשנים 1980–1981 נמכרו בזו אחר זו "סנוקרסט" ו"טנא נגה" ל"תנובה". באותה תקופה הקימה משפחת פרנקנטל את חברת "פדקו", שייצרה מוצר סויה חדשני בשם "טבעול". אבי הרעיון היה טכנולוג המזון ד"ר מיכה שמר. החברה פיתחה אותו לייצור תעשייתי והוא נרשם כפטנט עולמי. בשנת 1985 נמכר "טבעול" לקיבוץ לוחמי הגטאות. המתווך בעסקה היה איש קיבוץ לוחמי הגטאות גזי קפלן, לימים מנכ"ל אסם, שרכשה את "טבעול".
משה פרנקנטל נפטר בשנת 1993.
היה נשוי לצפורה ואב לשלושה בנים ושתי בנות. בנו הוא יצחק פרנקנטל. בנו צבי פרנקנטל וחתנו יאיר וייל המשיכו את העסק המשפחתי והקימו ביבנה את חברת "כפיר", שפיתחה את ה'גבינול', מוצר הבסיס של 'הצהובה הטובה' – תחליף גבינה צהובה ללא כולסטרול.
נייר פחם

נְיָר פֶּחָם (ידוע בישראל כנייר קופי, נְיָר עִתּוּק או נייר העתקה) הוא נייר המשמש להכנת עותק אחד או כמה עותקים בו זמנית.
הנייר מצופה בצד אחד בשכבה של פחם או דיו יבש בצבע שחור (קיימים גם ניירות העתקה בצבע כחול). את הנייר מניחים בין שני ניירות. רישום בנייר העליון מועתק אל הנייר התחתון. בצורה זו אפשר להכין עותק אחד או יותר.

שימושים

נייר פחם היה נפוץ בעבר אולם כיום הוחלף בעיקר על ידי נייר כימי או שימוש באמצעים אלקטרוניים כגון צילום מסמכים.
הנייר עדיין בשימוש במקרים בהם עותקים מיידית של מסמכים בכתב נחוצים. דוגמאות לכך הן קבלות בנקודת המכירה או הודעות קנס.
הנייר משמש גם לעטיפת תכולת מעטפות בעיקר בשל אטימותו לאור.
ג'ף הרסט

קריירה

הרסט נולד באשטון שבלנקשייר, בצפון אנגליה, אך גדל באסקס שבמזרחה. הוא היה שחקנה של וסטהאם עוד מגיל הנוער. בצעירותו שיחק קריקט ברמת נבחרת אסקס, במקביל לכדורגל.
על המגרש תופקד בתחילה כקשר, אולם מנג'ר הפטישים רון גרינווד הסב אותו למרכז ההתקפה. ההסבה עלתה בהצלחה: במשך שתים עשרה שנותיו כשחקן וסטהאם הבקיע 252 שערים ב-502 הופעות בכל המסגרות. יחד עם וסטהאם זכה בגביע ה-FA ב-1964, ובגביע אירופה למחזיקות גביע שנה לאחר מכן.
את הופעת הבכורה הבינלאומית שלו ערך מספר חודשים בודדים לפני מונדיאל 1966, שאותו ארחה אנגליה. בשלב הבתים לא שיחק, אולם פציעתו של ג'ימי גריבס פינתה לו מקום בהרכב בשלב רבע הגמר. אנגליה גברה על ארגנטינה על חודו של שער שהבקיע הרסט, ולאחר מכן בחצי הגמר, בתוצאה 1–2 על פורטוגל, הודות לבישול של הרסט (וצמד של בובי צ'רלטון).
לקראת משחק הגמר מול גרמניה המערבית, עמד מנג'ר אנגליה אלף רמזי בפני החלטה קשה: האם להחזיר להרכב את גריבס שהחלים בינתיים, או להעדיף על פניו את הרסט שהוכיח את עצמו בשני השלבים הקודמים. רמזי בחר, בניגוד לדעה הרווחת בתקשורת, לתת להרסט את האשראי הנוסף.
הרסט הצדיק את אמונו של רמזי כשהבקיע בגמר שלושה מארבעת השערים, שבכוחם גברה אנגליה על גרמניה המערבית בתוצאה 2–4, בהארכה. השני מבין שעריו היה שנוי במחלוקת - כדור שניתז מטה מהמשקוף וספק עבר, ספק לא עבר את קו השער. בעצת הקוון אישר שופט המשחק את שער היתרון האנגלי, שכונה שער ומבלי. בדקות הסיום של ההארכה, כאשר הגרמנים שלחו את כל שחקניהם קדימה בתקווה להשיג שוויון, כבש הרסט את שערו השלישי. גם שער זה היה שנוי במחלוקת, שכן היו שחשבו, ובכללם הרסט עצמו, שנכבש לאחר שנשמעה שריקת הסיום, ומספר אוהדים אנגלים כבר החלו לפרוץ למגרש.
בשנים שלאחר הזכייה במונדיאל לא זכה הרסט בתארים נוספים, אם כי המשיך לשחק בהרכב הנבחרת ובווסטהאם. הוא לא הצליח לעשות את מה שהיה בלתי אפשרי בכל מקרה - להתעלות על רגע השיא שבהבקעת שלושער בגמר המונדיאל וזכייה בטורניר. בשלהי הקריירה שלו שיחק בסטוק סיטי ובוסט ברומיץ' אלביון, ואחר כך גם בקבוצות בארצות הברית, כווית ואירלנד. לאחר פרישתו מכדורגל החל בקריירה לא מרשימה כמנג'ר, שכללה חמש שנים כעוזרו של גרינווד באימון הנבחרת האנגלית, וקדנציה כושלת כמנג'ר צ'לסי. לאחר מכן פרש גם מאימון, ומאז הוא איש עסקים ונואם מבוקש בבריטניה.
יהדות קלוז'

הקהילה היהודית של קלוז'-נאפוקה (בעבר קלוז' או בשם ההונגרי קולוז'וואר או בשם היהודי קלויזענבורג) נוצרה במחצית הראשונה של המאה ה-19. יהודים החלו לפקוד את העיר בראשית המאה ה-16, אך בגלל איסור מגורי יהודים במקום לא נוצרה קהילה.
ב-13 בספטמבר 1600 ציווה הגנרל ג'ורג'ו בסטה על שחיטת היהודים, הסרבים והרומנים שהיו בקלוז'.
בדין וחשבון של המועצה העירונית מ-1835 מוזכרים 61 יהודים ו-48 יהודיות. שינוי חקיקה משנת 1840 אפשר מגורי יהודים בעיר והקהילה גדלה במהירות - ב-1846 נמנו 56 משפחות יהודיות. בית התפילה היהודי הישן ששכן ברחוב Kül-Magyar (כעת רחוב Aurel Vlaicu) כבר לא הכיל את כל המתפללים והקהילה עברה לבניית בית כנסת עשוי מאבן, בסגנון קלאסי, ברחוב Paris. מבנה זה יחד עם המבנים הסמוכים, בית הרב, בית המלמד ובית המוהל והמקווה, יצרו מרכז יהודי מקומי.
לאחר הקרע ביהדות הונגריה, שנוצר בעקבות הקונגרס של יהודי הונגריה בשנת 1868, יהדות קלוז' צידדה במחנה האורתודוקסי, אך כעבור זמן לא רב הופיעו בקיעים גם בקהילה זו. בשנת 1875 היהודים הספרדים הקימו לעצמם בית כנסת נפרד בשם בית אברהם ברחוב Malom (כעת נקרא G. Bariţiu) ובשנת 1881 הבורגנים והאינטלקטואלים היהודים המקומיים הקימו קהילת סטטוס קוו, שמאוחר יותר הייתה לקהילה נאולוגית ובראשה עמד וילמוש פישר. בית הכנסת הניאולוגי בקלוז' נבנה על ידי האדריכל איזידור הגנר ונחנך ב-4 בספטמבר 1887.
הקהילה האורתודוקסית הקימה את בית הספר היהודי הראשון ב-1875, בית ספר לבנים, וב-1908 הקימה בית ספר לבנות. בית הספר הניאולוגי הראשון הוקם ב-1904.
לפי המפקד של 1910 היו בקלוז' 7,046 בני הדת היהודית וב-1930 התפקדו 13,504. ב-1941, לפני שואת יהודי צפון טרנסילבניה, היו בקלוז' 16,763 יהודים.
כיום קיימת בקלוז' קהילה יהודית קטנה  המפעילה בית כנסת ומסעדה כשרה.
ויקטור וסרלי

תולדות חייו ויצירתו

וסרלי נולד בפץ'. מ-1925 למד רפואה באוניברסיטת בודפשט. ב-1927 נטש את לימודי הרפואה ועבר ללמוד אמנות. בשנים 1928–1929 היה חבר בסדנה של שנדור בורטניק (Sándor Bortnyik), שהייתה מרכז לימוד של בית הספר לעיצוב ולאדריכלות, באוהאוס בהונגריה שעסק בעיקר בתחם העיצוב הגרפי והטיפוגרפי.
ב-1930 נשא לאשה את עמיתתו ללימודים קלרה שפינר (בצרפתית: קלייר ספינר Claire Spinner) והחל לעבוד במשרד פרסום בעיצוב כרזות לחברות מסחריות. זמן קצר לאחר מכן עזבו בני הזוג לפריז, בה התכוון וסרלי לפתוח מרכז לימודי ברוח הסדנה של בורטניק. בני הזוג חיו בדוחק ולא יכלו להרשות לעצמם דיור בפריז ולפיכך עברו לעיירה סנט קרה (Saint-Céré) שבמחוז לוט במרכז צרפת. וסרלי הכיר בתקופה זו את יצירותיהם של קזימיר מלביץ' ופיט מונדריאן, שהשפיעו על התקדמותו.
ציורו "זברות" משנים אלה (כנראה מ-1938)‏, העשוי כולו מפסים עקומים לבנים ושחורים, שאינם תחומים בקווי מתאר וכתוצאה מכך נראים הן כמתערבבים זה בתוך זה, והן כפורצים קדימה מתוך הרקע המקיף של הקומפוזיציה, נחשב לאחת מיצירות האופ ארט הראשונות, עוד טרם נטבע המונח. וסרלי החל להציג מיצירותיו בגלריות לאמנות ולעיצוב גרפי ולאחר מלחמת העולם השנייה עבר לפרברי פריז ופתח סדנה (אטלייה) לציור ועיצוב גרפי. וסרלי החל לגבש את סגנונו ולחקור אשליות אופטיות של תנועה הנוצרת כביכול משילובי צבעים, צורות וחללים לבנים. וסרלי יצר יתירות רבות העושות שימוש בתופעות של סיבוב ספירלי, "פעימה" של התרחקות והתקרבות צורות כתוצאה משילוב צבעים, "קפיצה" החוצה מן הדף של צורות גאומטריות ושיתוף הצופה בצפייה פעילה בציור תוך שהצופה בוהה בדף עד שנוצרת אצלו אשליה של תלת-ממדיות. בשנים אלה הציג מספר תערוכות גדולות בפריז ב-Salon des Surindépendants ב-1946, ב-Salon des Réalités Nouvelles ב-1947 ובגלריה דניס רנה (1948).
ב-1955 הוציא לאור את "המניפסט הצהוב", שביטא את רעיונות האמנות הקינטית האופטית ובו כתב על יצירת אמנות חדשה המבוססת על צורות וצבעים מכניסטיים הגזורים על פי סטנדרטיים קבועים, ברוח הבאוהאוס והעלה על נס את תחושת התנועה החיונית לכל יצירה אמנותית. ב-1958 הציג בתערוכה העולמית בבריסל וזכה למדליית זהב. ב-1959 הציג במוזיאון סולומון ר. גוגנהיים בניו יורק, בבואנוס איירס, בקראקס ובקלן. ב-1964 זכה בפרס גוגנהיים וב-1965 זכה בפרסים ראשונים בתערוכה בלובליאנה ובביאנלה השמינית לאמנות בסאו פאולו. באותה שנה נבחר לאביר מסדר האמנויות והספרות (ב-1985 הועלה לדרגת קצין). כמו כן השתתף באותה שנה בתערוכה רבת החשיבות "The Responsive Eye" ("העין המגיבה") במוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק, שהציגה לציבור הרחב את האמנות החדשה.
ב-1967 נבחר לעצב את הביתן הצרפתי עבור התערוכה העולמית של מונטריאול (1967). ב-1969 הציג לראשונה תערוכה במולדתו, במוזיאון האמנויות היפות בבודפשט. ב-1970 קיבל עיטור אביר לגיון הכבוד. באותה שנה נפתח מוזיאון וסרלי הראשון, עם 500 יצירות, בגורד שבפרובאנס-אלפ-קוט ד'אזור. ב-1971 פרסם את הכרך הראשון של ספרו "Plasti-cité", הכרך השני יצא לאור ב-1975. מאותה עת התפרשה עבודתו מלבד ציור גם לפיסול, ארכיטקטורה, יצירת ציורי-קיר גדולי ממדים ואף תפאורות לאופרה ברחבי העולם. ב-1978 נפתח מוזיאון וסלרי לעיר הולדתו, פץ'. הקוסמונאוטים במשימת החלל סויוז 7 לקחו עמם לחלל 154 יצירות מאת וסרלי לאחר מכן נמכרו היצירות והרווחים הועברו לאונסק"ו. 
ב-1983 הוכרז כאזרח כבוד של העיר ניו-יורק והעביר מספר הרצאות ברחבי ארצות הברית. 
ב-1987 נפתח מוזיאון וסרלי בארמון זיצ'י באובודה (בודפשט).