google/wiki40b huggingface dataset:
משולש רולו

משולש רולו הוא צורה גאומטרית קמורה הבנויה משלוש קשתות, שקצותיהן מונחות על קדקודי משולש שווה-צלעות, ורדיוסן שווה לאורך צלע המשולש. תכונתה הגאומטרית הבולטת של צורה זו היא, ששלוש הקשתות היוצרות אותה מהוות עקומה בעלת רוחב קבוע. המשמעות האינטואיטיבית של תכונה זו היא שבשעה שהמשולש מתגלגל על פני משטח ישר, צדו המרוחק ביותר מהמשטח שומר על גובה קבוע, בכל רגע נתון.
קיימות עדויות לכך שהצורה הייתה מוכרת עוד בתקופת הרנסאנס. הראשון שגילה את תכונת הרוחב הקבוע שלה היה לאונרד אוילר. הצורה קרויה על שמו של מהנדס המכונות הגרמני פרנץ רולו אשר שילב אותה בחלק מהמנגנונים פורצי הדרך אותם פיתח.

בנייה

על מנת לבנות משולש רולו עם רוחב R באמצעות מחוגה יש לצייר מעגל ברדיוס R. אחרי כן יש לצייר מעגל נוסף שמרכזו נמצא על המעגל הראשון ורדיוסו R. לבסוף יש לצייר מעגל שלישי שמרכזו בנקודת חיתוך של שני המעגלים הקודמים ורדיוסו R. משולש רולו הוא הקו התוחם את השטח המשותף של שלושת העיגולים שנוצרו.
דרך אחרת לצייר משולש רולו היא לצייר משולש שווה-צלעות ואחר כך לצייר שלוש קשתות שהרדיוס שלהן שווה לגודל צלעות המשולש, כך שכל קודקוד של המשולש הוא המרכז של כל אחת מהן, ושני הקודקודים האחרים הם נקודות הקצה. שלוש הקשתות יוצרות משולש רולו.
לפי משפט בלשקה-לבג, למשולש רולו השטח המזערי מבין העקומות שרוחבן קבוע, שיש להן אותו הרוחב. שטח זה הוא , כאשר s הוא הרוחב הקבוע.

גרסה תלת-ממדית

חיתוכן של ארבע ספירות ברדיוס s שמרכזן בקודקודי ארבעון משוכלל שאורך צלעותיו s נקרא ארבעון רולו, אך גוף זה אינו משטח ברוחב קבוע. ניתן להפוך אותו למשטח ברוחב קבוע על ידי החלפת שלוש מקשתות הגבול שלו ביריעות שנוצרות מסיבוב קשת מעגלית. גוף זה נקרא ארבעון מייסנר. כמו כן, סיבוב משולש רולו סביב אחד מצירי הסימטריה שלו יוצר משטח ברוחב קבוע, שנפחו קטן מכל משטחי הסיבוב הידועים שרוחבם קבוע.
בלה בריזל

בלה בריזל (1929 – 1 בנובמבר 1982) הייתה ציירת ישראלית. התגוררה עם בעלה, הצייר סיומה ברעם, באי פורמנטרה (Formentera) שבספרד.

ביוגרפיה

נולדה בירושלים למשפחה חרדית מהיישוב הישן. למדה ציור בסטודיה אצל אהרון אבני. נישאה לצייר סיומה ברעם, אותו הכירה ב"סטודיה". בשנות ה-50 שהו השניים בפריז והיא למדה באקדמיה לאמנויות היפות בעיר. בשנת 1955 זכתה ב"פרס הציירים הישראלים בפריז". לאחר מכן היגרו השניים לאי הספרדי פורמנטרה והם התגוררו בו עד מותם.
בריזל התמקדה בציור דמויות מיסטיות וכן דמויות של אמהות וילדים. הציגה בתערוכות יחיד ובתערוכות קבוצתיות בגלריות בלונדון, פריז, טוקיו, תל אביב וירושלים.
נפטרה בשנת 1982, ונקברה בהר הזיתים בירושלים. לאחר מותה ומות בעלה הוקמה על שמם גלריה ברעם-בריזל. כמו כן נוסדה "קרן עידוד היצירה לאמן צעיר על שם בלה בריזל וסיומה ברם".
כגן

כגן או כאקאן (בטורקית עתיקה: kaɣan, במונגולית: хаган) היה תוארו של השליט העליון אצל עמי הערבות של מרכז אסיה והרי הקווקז. משמעותו גם ה"ח'אן של הח'אנים".
התואר מוזכר לראשונה לקראת סוף המאה ה-3 ושימש עבור שליטים בין המאה ה-4 למאה ה-6 בצפון סין. האווארים אימצו אותו ודרכם התפשט לעמים נוספים.
השליט העליון של ממלכת הכוזרים נשא בתואר "כאכאן", והמשנה שלו נשא בתואר כאכאן בק. המלכים הוסאליים נקראו "אלטברים" והיו משלמים מס וחייבים חובת נאמנות לכגן. לפי המנהג הכוזרי, כשעמדו לבחור בכגן, קשרו חבל על צווארו והידקו אותו, ואז שאלו אותו כמה זמן הוא רוצה למלוך עליהם. התשובה (המועמד החנוק פלט קולות לא ברורים והסובבים אותו החליטו מה הייתה התשובה) הייתה מחייבת, ואם המלך האריך ימים מעבר למועד שנקבע, הוציאו אותו להורג ביום בו הסתיים פרק הזמן.
לכגן הייתה הסמכות לקבוע חיים ומוות, ואם ציווה על אחד מקציניו ללכת להרוג את עצמו, היה הלה מציית מיד. הכגן התרחק מהבריות ויצא לציבור הרחב פעם ב-4 חודשים. את פני הכגן ראו הכגן בק ושני הבאים אחריו בדרגה, הכגן קנדר וה-Jawshyghr כגן. הכגן בק ראה כל יום את הכגן וישב על כס מלכותי לימינו. לדברי הנוסע אחמד אבן פדלאן היו לכגן 25 נשים, כל אחת מהן בת של אלטבר, ואם האבות לא הסכימו למסור אותן - הכגן לקח אותן בכוח. בנוסף לנשים היו לכגן גם 60 פילגשים, כשכל אחת מהן מצטיינת בתכונות יופי מיוחדות.
על פי אותו מקור מסופר שבמות הכגן בונים עבורו בניין בן עשרים חדרים מכוסים ברקמת משי וזהב ליד נהר רחב ומהיר. בכל חדר חופרים לו קבר ולאחר שקוברים אותו וסותמים את כל הקברים, המלאים והריקים, עורפים את ראשי הקברנים, כדי שאף אחד לא יידע באיזה חדר נקבר ומטים את הנהר שיעבור מעל לקבר וכך אף אחד לא יוכל להגיע לקבר.

כגן כשם משפחה

בין היהודים האשכנזים מקובלים שמות המשפחה "כגן", "כגנוביץ'" ודומיהם, ויש סברה שהשמות האלה הם ממוצא כוזרי ומשמעותם "מלך" או "בן מלך", בהתאמה.] סברה אחרת גורסת ש"כגן" אינו אלא "כהן", שעבר שינוי בהתאם לדרך הביטוי הסלאבית, המחליפה ה' ב-ג' (בדומה לדוכסות האליץ' שהפכה לגליציה). תומכי הסברה הראשונה מציגים את השם "כגן" כ"כהן" שעבר החלפת אותיות ואינם מקבלים את הטענה ש"כגן" משמעו "כהן".
לואיז ריטר

ביוגרפיה

ריטר נולדה בדאלאס טקסס.
במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בסן חואן, פוארטו ריקו בשנת 1979 זכתה ריטר במדליית זהב בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.93 מטר, לפני בת ארצה פמלה ספנסר (1.87 מטר) ודבי בריל מקנדה (1.85 מטר).
באליפות העולם הראשונה באתלטיקה שנערכה בהלסינקי, פינלנד בשנת 1983 זכתה ריטר במדליית ארד בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.95 מטר, אחרי טמרה ביקובה מברית המועצות (2.01 מטר) ואולריקה מייפארת ממערב גרמניה (1.99 מטר). 
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) סיימה ריטר במקום שמיני בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.91 מטר.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה ברומא, איטליה בשנת 1987 סיימה ריטר במקום שמיני בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.93 מטר. המנצחת בתחרות הייתה סטפקה קוסטדינובה מבולגריה שקבעה שיא עולם חדש של 2.09 מטר, השיא הנוכחי, לפני ביקובה (2.04 מטר).

אולימפיאדת השיא

במבחנים האמריקאים לאולימפיאדת סיאול (1988) שנערכו באוסטין טקסס ביולי אותה שנה קבעה ריטר בקפיצה לגובה שיא אישי של 2.03 מטר. במשחקים עצמם ריטר וקוסטדינובה (אלופה ושיאנית העולם) סיימו בצוותא את התחרות לאחר שעברו כל אחת גובה של 2.01 מטר, ללא פסילות בשיא אולימפי חדש ולא הצליחו לעבור את הגובה הבא של 2.03 מטר בשלושה ניסיונות. ההכרעה ביניהן הועברה לקפיצה נוספת בגובה של 2.03 מטר אותו עברה ריטר וקבעה שיא אולימפי חדש וזכייה במדליית הזהב, לעומת קוסטדינובה שלא הצליחה וזכתה במדליית הכסף (2.01 מטר) ובמדליית הארד זכתה ביקובה (1.99 מטר).
Cyanide and happiness

מקור השם

מקור השם הוא מרצועת הקומיקס שפורסמה באתר ב-15.04.2005. ברצועה זו מישהו מציע למישהו אחר לקנות צמר גפן מתוק. הקונה שואל מה הרכיבים, והמוכר עונה "ציאניד ושמחה". הקונה קורא מייד: "שמחה? מעולה! תביא לי ארבעה כאלה!"

סגנון

הקומיקס מצויר בסגנון פשוט מאוד, כאשר כל הדמויות מצוירות כדמויות גפרורים בעלות עיניים ופה בלבד. כמעט כל הגברים קירחים, כשהם נבדלים רק בצבע החולצה, או פריטי לבוש נוספים. לנשים יש שיער. רוב הרצועות הן באורך של ארבעה ריבועים, אך יש גם רצועות ארוכות יותר. בנוסף לרצועות הקומיקס, באתר מפורסמים גם סרטונים רבים, שעשויים באותו הסגנון.
הבדיחות בקומיקס מאופיינות בהומור שחור, כאשר חלקן נועדו לזעזע ולא רק להצחיק. יש גם שימוש נרחב במשחקי מילים, ובפארודיות על משחקי מילים. לעיתים קרובות הדמויות שוברות את הקיר הרביעי ומתייחסות לקוראים או להיותם מצוירים. ארבעת הכותבים נבדלים זה מזה בסגנון הציור וסגנון הבדיחות, אולם יש דמיון רב בין ארבעתם. אחת לכמה זמן נכתבות רצועות על ידי כותבים אורחים, המנסים לחקות את סגנון הציור והכתיבה של הכותבים.
אחת לכמה זמן, הכותבים מחליטים על "שבוע קומיקס מדכא", שבו הבדיחות הן "שחורות" באופן יוצא דופן, ולעיתים אף אינן מנסות להצחיק.

האתר אקספלוסם

האתר "אקספלוסם" (explosm.net) הוא האתר שבו מתפרסם הקומיקס. האתר הוקם על ידי רוב דנבלייקר, דייב מקאלפטריק ומאט מלווין (שלושה מהכותבים) עוד לפני שהקומיקס החל להתפרסם במתכונת הנוכחית. הוא עסק בקומיקס, אך גם באמנות באופן כללי. האתר תפס תאוצה עם הצטרפותו של קריס וילסון (הכותב הרביעי) והתחלת פרסום הקומיקס. כיום האתר משמש בעיקר כבמה לפרסום הקומיקס, אך יש בו גם פורומים שעוסקים במגוון נושאים, וחנות אינטרנט שבה מוכרים מוצרים הקשורים לקומיקס. מרבית ה"כותבים האורחים" הם חברי הפורומים, והם מפרסמים את הרצועות שהם כותבים בפורום לפני פרסומם כחלק מהקומיקס.

קמפיין "תכניסו את דייב לאמריקה"

בשנת 2010 הכותב דייב מקאלפטריק, תושב אירלנד, רצה לנסוע לארצות הברית לתקופה מסוימת כדי לעבוד במשותף עם הכותבים האחרים, אך הוא לא קיבל ויזת אומנים (ויזה הניתנת לרוב לאומני במה שרוצים להופיע בארצות הברית וכדומה). הכותבים החליטו לפתוח עצומה תחת הכותרת "תנו לדייב להיכנס לאמריקה" (let dave into america) ולפרסמה באתר הקומיקס. העצומה צברה יותר ממאה אלף חתימות בשלושה שבועות, ובחודש ספטמבר דייב קיבל ויזת אומנים ונסע לארצות הברית.
דונילוביצ'ה

תולדות היישוב

האזכור הראשון לדונילוביצ'ה הוא משנת 1473. במהלך המאה ה-17 הוקמו בכפר כנסייה ומנזר.
בחלוקת פולין השנייה בשנת 1793 נכלל היישוב בתחום האימפריה הרוסית, ובשנת 1921 נכלל במחוז וילנה שבתחום הרפובליקה הפולנית השנייה. בשנת 1941, תחת השלטון הסובייטי, קיבל היישוב מעמד עירוני, אך בשנת 1954 הושב למעמד כפרי.

יהודי דונילוביצ'ה

בין מלחמות העולם נמנו בכפר כ-700 יהודים, קרוב למחצית תושביו. בכפר פעלו מוסדות דת ותרבות יהודיים, וכן תנועות נוער ציוניות.
בספטמבר 1939 הועבר הכפר לשליטה סובייטית, ובתקופה זו נסגרו בו המוסדות היהודיים, ועסקים פרטיים במקום הולאמו.
ב-4 ביולי 1941 נכנסו לכפר הגרמנים, ותוך מספר הטילו על יהודי המקום גזירות שונות, ובהן הגבלות תנועה וחובת ענידת טלאי צהוב. בהמשך, הוקם בכפר יודנרט, בראשות ישעינו פרידמן, אשר נצטווה לספק לגרמנים עובדים יהודים לעבודות כפייה.
ב-6 בינואר 1942 רוכזו כ-900 יהודי הכפר בגטו שהוקם בסמטה מוזנחת בו, בו הועסקו בתנאי רעב. בקיץ 1942 הגיעו לגטו פליטים יהודים מיישובי הסביבה.
בלילה של ה-21 בנובמבר 1942 נכנסו לגטו אנשי איינזצגרופן ושוטרים פולנים ובלארוסים, והחלו לירות על בתי הגטו, ולהצית אותם. יהודים שנתפסו מסתתרים בגטו, או שניסו להימלט ממנו, נורו במקום. כ-800 היהודים הנותרים הובלו לאורווה גדולה בסמוך לכפר, ושם נורו כולם. מהיהודים שהצליחו להימלט מהכפר היו שהצטרפו ליחידות פרטיזנים.
ג'וליה גרנט

ג'וליה גרנט (באנגלית: Julia Grant‏; 26 בינואר 1826 - 14 בדצמבר 1902) הייתה אשתו של נשיא ארצות הברית יוליסס גרנט והגברת הראשונה של ארצות הברית בין השנים 1869–1877.

ביוגרפיה

ג'וליה בוגס דנט, לימים ג'וליה גרנט, הייתה ביתם של פרדריק ואלן ורנסשל דנט (Frederick & Ellen Wrenshall Dent). ג'וליה נולדה במטע וייט הייבן שבקרבת העיר סנט לואיס במיזורי.
ג'וליה התחנכה בפנימיית הגברת מאורוס (Misses Mauros' boarding school ) שבסנט לואיס, בה למדו בנות החברה הגבוהה, ופגשה את יוליסס גרנט בביתה בעת אירוע בו התארחו בבית חבריו של אחיה פרדריק, עמו למדו בוסט פוינט - האקדמיה הצבאית של ארצות הברית.
ג'וליה וגרנט התאהבו בפגישה זו, והתארסו כמה שנים מאוחר יותר, בשנת 1844. חתונתם נדחתה בשל מלחמת ארצות הברית-מקסיקו בארבע שנים נוספות.
ג'וליה הצטרפתה לבעלה בעת שירותו במוצבי ספר שונים, וחזרה לבסוף לבית הוריה בשנת 1852 כאשר גרנט נשלח לספר המערב.
גרנט לא עמד בגעגועיו לג'וליה, והתפטר מתפקידו שנתיים מאוחר יותר על מנת לשוב אליה. ניסיונותיו בגידולים חקלאיים נכשלו, והוא עבר עם משפחתו (אשתו וארבעת ילדיהם) בשנת 1860 לבית הוריו בגאלנה שבאילינוי, שם עבד בחנות מוצרי העור של אביו עת פרצה מלחמת האזרחים של ארצות הברית. גרנט התנדב לשירות צבאי, וג'וליה שהתה עמו במחנות הצבא ככל שיכלה.
בשנת 1869, לאחר היבחרו לנשיא, הפכה ג'וליה לגברת הראשונה של ארצות הברית - תקופה המתוארת בזכרונותיה כתקופה המאושרת בחייה.
ג'וליה קיימה נשפים רבים בבית הלבן, ואהבה לארח את החברה הגבוהה של וושינגטון.
לאחר תום תקופת נשיאותו של גרנט בשנת 1877 יצאו בני הזוג לחופשה מסביב לעולם.
לאחר שובם לארצות הברית, בשנת 1884 נכשלו שוב עסקיו של גרנט, והוא פשט רגל. על מנת לקיים את משפחתו כתב גרנט את זכרונותיו בידיעה שהוא גוסס מסרטן, במטרה שאלמנתו תחייה מהתמלוגים של ספריו. תמלוגים אלה אכן שימשו למחייתה של ג'וליה, שנפטרה בשנת 1902 בגיל 76 - גיל מבוגר יחסית באותם ימים.
בשנת 1897 נכחה ג'וליה בטקס חנוכת אנדרטת קבר גרנט בעיר ניו יורק, ומאוחר יותר אף היא נקברה באנדרטה זו.
אלי לנדאו

ביוגרפיה

אלי לנדאו נולד בתל אביב בשנת 1939. בוגר בית ספר תיכון בקיבוץ חפציבה. שירת בדרגת סרן בחטיבת הצנחנים במלחמת ששת הימים ובמלחמת ההתשה. היה בין ראשוני הצנחנים שנכנסו לעיר העתיקה והגיעו לכותל המערבי. על חוויותיו משתי המלחמות כתב שני ספרים: "ירושלים לנצח" ו"סואץ - אש על המים". היה כתב צבאי בעיתון מעריב.
במלחמת יום הכיפורים סיקר את הקרבות בסיני וברמת הגולן. נמנה עם קבוצת עיתונאים (שכללה מלבדו את אורי דן, איתן הבר, ישעיהו בן פורת, יהונתן גפן, חזי כרמל ואלי תבור), שפירסמה בשנת 1973 את הספר "המחדל", שהיה הספר הראשון שנתפרסם מיד לאחר מלחמת יום הכיפורים, ובו ביקורת על מחדליה ותיאור עז משדות הקרב, על החללים, הנפגעים ואובדן הציוד שהיו בהם.
ב-1971 נחשד לנדאו במעורבות בפריצה למחסני חברת "הגרעין" עם כושי רימון, הועמד לדין וכעבור ארבע שנים זוכה. ב-1974 הרשיע בית המשפט המחוזי בתל אביב את לנדאו בהחזקת נשק ללא רישיון וגזר עליו שלושה חודשי מאסר על תנאי.
היה במשך שנים רבות אחד ממקורביו של אריאל שרון, ופעיל בפעילות פוליטית וציבורית. בשנים 1979 עד 1981 שימש כעוזרו של שרון שהיה אז שר החקלאות ועוזר שר הביטחון. לאחר מכן שימש יושב ראש השק"ם. בשנת 1983 נבחר לתפקיד ראש עיריית הרצליה ולאחר מכן נבחר פעמיים נוספות לתפקיד זה, שאותו מילא עד לשנת 1998. יזם את הקמת מרינה הרצליה, והביא לשינוי באזור התעשייה, שהפך למרכז היי טק. בתקופת כהונתו הוקם אזור הספורט, נבנו אצטדיון הכדורגל, מטווח אולימפי, קאנטרי קלאב, ובית חיל האוויר אשר בתוכו היכל האומנויות של הרצליה. תמך ביוזמתו של פרופ' אוריאל רייכמן להקמת המרכז הבינתחומי הרצליה. בתקופת כהונתו הוקמו פרויקטים נוספים כגון קניון שבעת הכוכבים, שוקמו שכונות העיר כמו יד התשעה ונווה ישראל, נבנה גם החלק הנוסף בבית יד לבנים, המשמש כמוזיאון אמנות.
עם סיום כהונתו כראש העירייה נתמנה ליושב ראש חברת החשמל, תפקיד אותו מילא עד לשנת 2004.
בחייו הפוליטיים עבר אלי לנדאו שינוי, החל מהצטרפותו לתנועת החרות בשנת 1969 ומסיוע בהקמת התנחלויות, כעוזר שר החקלאות, ובהמשך בנקיטת עמדה כי יש להדבר עם הפלסטינים ועד לעזיבת הליכוד והתמודדות בבחירות של שנת 1992 כמספר שתים ברשימתו של יצחק מודעי "המפלגה הליברלית החדשה", שלא עברה את אחוז החסימה. למרות זאת, שב והתמודד בפריימריז של הליכוד ב-1996, ולאחר שלא נבחר למקום גבוה בחר שלא להמשיך בחיים הפוליטיים.
בשל טענות בקשר להליכים לא תקינים בהקמת מרינה הרצליה, הוגש נגד לנדאו כתב אישום והוא זוכה על ידי בית המשפט. הוא נחקר על ידי משטרת ישראל, בחשד שלא הוכח, כי הוא מעורב ב"פרשת פריצקי" וכי עמד מאחורי הדחתו של יוסף פריצקי מתפקיד שר התשתיות הלאומיות.
בשנת 2006 נפתחה חקירה פלילית תחת אזהרה נגד לנדאו בחשד למינוי קרובים בחברת החשמל, ולניהול מכרזים בניגוד לכללי מנהל תקין. "חברת הפחם" שהיא חברת בת של חברת החשמל פתחה במכרז להובלת פחם לישראל. עלה החשד כי לנדאו הטה את החלטת המכרז לטובת עופר ספנות מפני שהוא מקורב ליולי עופר. האחים עופר אכן זכו במכרז, אך החקירה נגד לנדאו נסגרה בשל חוסר אשמה.
היה נשוי לבתו של עובד בן עמי, ליאורה, אשת עסקים בתחום הקולנוע והטלוויזיה בישראל. הלך לעולמו ב-6 בפברואר 2019 בגיל 79‏.
דגל מיסיסיפי

הצהרה לדגל

נוסח ההצהרה לדגל של מיסיסיפי הוא: 
"אני מצדיע לדגל מיסיסיפי ולמדינה הריבונית אותה הוא מייצג עם גאוה בהיסטוריה שלה והישגיה ועם ביטחון בעתידה תחת ההנחיה של האל הכול יכול."

היסטוריה

הדגל הנוכחי אומץ בשנת 1894, עם קישור ברור לימי הקונפדרציה ומה שהם מסמלים. ב-17 באפריל 2001 נערך משאל עם על הצעה להחליף את הדגל בדגל אחר, בו לא מופיע דגל המערכה של הקונפדרציה. ההצעה נפלה ברוב של 65%.
The Miracle

עטיפת האלבום

עטיפת האלבום החדשנית לאותה התקופה היא עיבוד תמונה המשלב את תמונותיהם של ארבעת חברי הלהקה בצורה כזו שלא ניתן להבחין היכן פרצוף אחד מתחיל ואחר מסתיים. גב האלבום מציג מארג של תמונת עיני חברי הלהקה בצורה דומה. בראיונות שניתנו עם צאת האלבום טענו חברי הלהקה שהדבר, בנוסף לעובדה שכל השירים קיבלו את הקרדיט "קווין", בא לסמל את העובדה שהלהקה היא ישות אחת ואין יותר סכסוכים בנוגע לקרדיטים על השירים.
נחמן בן-עמי

נחמן בן-עמי (שפרינגר) (1922 – 22 במרץ 1979) היה עיתונאי, עורך, מבקר תיאטרון ומתרגם ישראלי, חבר מערכת "מעריב".

ביוגרפיה

נחמן בן-עמי, בנם של בלימה ואייזיק שְפְּרינגֶר, נולד ב-1922 בפולין והתחנך בצ'כיה. אביו היה מראשי התנועה הציונית בצ'כוסלובקיה ואחר-כך צייר נוף ישראלי.
בן-עמי היה חבר תנועת "השומר הצעיר", ולאחר ששהה בהכשרה מטעמה, עלה לארץ ישראל מסלובקיה ב-1939 והצטרף לקיבוץ מרחביה.
עבד כעורך חדשות וכמבקר תיאטרון וקולנוע ב"על המשמר" של "השומר הצעיר". כעבור כעשור, בתחילת שנות ה-60, עבר לעיתון "מעריב", ובו שימש תחילה כעורך חדשות ואחר-כך כמבקר התיאטרון הקבוע של העיתון, משרה שבה שימש קרוב לעשרים שנה, עד שחלה וכעבור מספר חודשים נפטר. בשלוש השנים האחרונות לעבודתו ערך את המוסף השבועי "ימים ולילות" של "מעריב".
בנוסף לביקורת תיאטרון, פרסם מאמרים רבים בעיתונות בנושאי תרבות וכן רשמי מסע, חיבר עשרות תסכיתי רדיו ותרגם לעברית עשרות ספרים משמונה שפות. היה חבר מערכת "מעריב" וחבר אגודת העיתונאים בתל אביב.
בן-עמי התגורר בתל אביב. נפטר בשנת 1979 בעקבות מחלה, בגיל 57. הותיר אישה, שתי בנות: אסנת וחגית בן-עמי רדלר (שחקנית), ונכד.
נקבר בבית העלמין נחלת יצחק.
גארו

ביוגרפיה

גראנד נולד בעיר שרברוק שבקנדה והחל לנגן בגיטרה בעידוד אביו בגיל שלוש. לאחר שירות בצבא קנדה הוא הקים להקה בשם The Untouchables, הוא התגלה על ידי המפיק הצרפתי לוק פלאמונטדון כאשר הופיע בבר קטן בקוויבק אשר ליהק אותו לתפקיד קוואזימודו במחזמר Notre Dame de Paris שעלה על הבמות בפריז ב-1998 ושיריו היו להצלחה גדולה וגרסאות שלו עלו על במות במדינות רבות בעולם בהן רוסיה, פולין וארצות הברית (גארו גילם את דמותו של קוואזימודו גם בגרסה האנגלית של המחזמר)).
אלבום הבכורה שלו "Seul" היה לאלבום הנמכר ביותר בצרפת בשנת 2001. בשנת 2008 הוציא לראשונה אלבום באנגלית - Piece of My Soul אשר הגיע למעמד אלבום זהב בצרפת. גארו ידוע בין השאר בשיתופי הפעולה המוצלחים שלו עם אומנים אחרים, ביניהם עם סלין דיון ומישל סרדו.
לגארו בת אחת בשם אמילי מדוגמנית העבר הקנדית אורליקה.
בשנת 2010 הופיע ברעננה, באותה שנה שר בטקס הפתיחה של אולימפיידת ונקובר.
איבון קול

ביוגרפיה

קול נולדה בפוארטו ריקו. היא החלה את הקריירה שלה כדוגמנית. ב-1966 זכתה בתואר "מיס פוארטו ריקו", וייצגה את מדינתה בתחרות מיס תבל.
ב-1971 החלה להופיע בטלוויזיה, לאחר שצדה את תשומת לבו של בעליו של ערוץ טלוויזיה בפוארטו ריקו.
ב-1979 היא עברה להתגורר בניו יורק, והופיעה במספר מחזות בתיאטראות ברודוויי ובין היתר במחזות "כטוב בעיניכם", "רומיאו ויוליה" ו"מקבת'". ב-1989 היא שיחקה מורה בסרט הביוגרפי "Lean on Me" לצד אית'ן פיליפס.
היא למדה תקופה ב-HB Studio ובבית הספר למשחק של לי שטרסברג .
ב-1996 היא החלה לשחק תפקיד קבוע באופרת הסבון "היפים והאמיצים". בשנת 1998 שיחקה בסרט האימה "אדמה מוזרה" (Strangeland), בתור רוז, אימה של אנג'לה (איימי סמארט).
היא שיחקה בתפקידי אורח בסדרות "שיקגו הופ", "NYPD Blue", "ללא עקבות" ו"ורוניקה מארס".
קול שיחקה גם בסדרה "זאב צעיר" בתור ראש משפחת הקאלאוורה,משפחת צייד ופשע בעונות 4-6
בין השנים 2014–2019 היא שיחקה את סבתה של ג'יין בסדרה "ג'יין הבתולה", אלבה גלוריאנה ויאנואבה.
המרכז לטניס בישראל - אופקים

המרכז לטניס בישראל - אופקים הוא אחד מ-14 המרכזים של המרכז לטניס בישראל השוכן באופקים. המרכז נמצא מדרום מערב לכיכר גבעתי, המסמנת את קצהו הדרומי של הרחוב הראשי בעיר, שדרות הרצל.

היסטוריה

המרכז נפתח ב-1990 עם טקס פתיחה  שכלל משחק ראווה של שחקנים מישראל ומחו"ל, כאשר מאות ילדים הגיעו בשבועות הראשונים למרכז הטניס הראשון בעיר. המטרה הייתה להקים מרכז טניס בפריפריה ולתת נגישות לאוכלוסייה הקרובה בעלת המצב הסוציו אקונומי הקשה, על מנת שהילדים יוכלו ליהנות ממשחק הטניס ששוחק ברובו במרכז הארץ. המרכז הוקם הודות לתרומות של יהדות בריטניה ודרום אפריקה יחד עם הסוכנות היהודית וקרן קנדי לי מאנגליה.

הפעילות במרכז

במרכז ששה מגרשי טניס, קיר אימונים מקורה, כיתת לימוד, ממ״דים וגישה לנכים. המרכז מקיים תוכניות מגוונות לילדים, נוער ומבוגרים: תוכנית פיתוח מוטורי לגילאי 4-6, תוכנית מיני טניס לגילאי 6-8, תוכניות טניס לגילאי 8-18 ותוכנית תחרותית למצטיינים המשלבת אימוני כושר. לגילאי 18 ומעלה מתקיימים חוגי טניס למתחילים ומתקדמים. את מרכז הטניס מייצגות 5 קבוצות בליגה: שתיים בגילאי הנוער ושלוש קבוצות בוגרים. המרכז מארח שלוש תחרויות אזוריות במהלך השנה: בפורים, בסוכות ובחנוכה.
המרכז באופקים מקיים תוכניות רבות למען הקהילה: תוכנית לנוער בסיכון בשיתוף עם עיריית אופקים, תוכנית לילדים בעלי צרכים מיוחדים, תוכנית לעולים חדשים ותוכנית חדשה ללימוד אנגלית. רוב התוכניות ממומנות על ידי תורמים  מחו"ל. 
מנהל המרכז הראשון היה שעיה עזר ואחריו ניהלו משה חכמון, משה וקנין (בוגו), אילן ממן ובני שוורץ, כאשר משנת 2008 מנהל את המרכז חיים ציון.
שעבוד מצרים

עיקרי המדיניות

עד לשלב זה, הפגינה מצרים התערבות מתונה יחסית בחיי עם ישראל. אך כדי להגיע ליעד הדמוגרפי הרצוי, ותוך הבנה שעבודת כפייה עוזרת להגיע לתוצאות המבוקשות, החליטה המדינה לגייס בכפייה את עם ישראל לבניית ערי המסכנות פיתום ורעמסס. על העבודה היו מופקדים השוטרים העברים והנוגשים המצרים. חלק מעם ישראל, למשל, אהרן ומשה, היו פטורים מהעבודה. בהמשך, בשנת ב'שס"א הוחלט שעבודות הכפיה שיוטלו על עם ישראל יהיו קשות ומענות, למשל, רמיסת טיט כדי ללושו היטב ולעשותו לבנים. בשנת ב'תמ"ז הוחלט שעם ישראל לא יקבלו תבן ליצור הלבנים אלא יאספו אותו לבד, ובנוסף, הם יצטרכו להגיע לקצב העבודה שהושג לפני הכבדת תנאי העבודה.

השפעותיה של המדיניות

בעקבות השעבוד, שיעור הילודה בעם ישראל רק גדל.

מדרשי אגדה

ר' סימאי סבר שהרעיון לשעבד את עם ישראל היה של בלעם, שהיה היועץ של פרעה יחד עם איוב ויתרו. לאחר שהתוכנית התקבלה יתרו התפטר מתפקידו, אבל איוב רק שתק. על פי חז"ל, בהתחלה עם ישראל עבדו בהתנדבות, ולאחר מכן העבודה הפכה לעבודת כפייה. על פי חז"ל, שבט לוי, שבט מנשה ושבט אפרים היו פטורים מהשעבוד. על פי חז"ל, משה שכנע את פרעה שייתן לעם ישראל את יום השבת כיום מנוחה.
מיכאל חסין

ביוגרפיה

נולד בטבריה ליצחק יעקב ושושנה. אביו היה יליד צרפת ממשפחה שמוצאה במקנס ומיוחסת למשורר רבי דוד חסין. למד בתלמוד תורה בטבריה ובגיל 13 החל ללמוד בישיבה קטנה בבאר יעקב.
ב-1969 החל ללמוד בישיבת גרודנא, שם הכיר את רבו הרב שמואל רוזובסקי. ב-1979 נישא למרים מרציאנו והזוג התגורר במקום מגורי הוריה, באר יעקב. הוא התמנה להעביר שיעורים בישיבת "שארית-יוסף" של הרב נסים טולדנו. בתקופה זו שימש גם ר"מ בישיבת "באר-יעקב" לצעירים, שנסגרה כעבור זמן. במקביל עמד במשך שנים בראשות כולל אברכים "שער התורה" בבני-ברק.
בשנת תשנ"ד עבר להתגורר ברחובות, שם התמנה כרב קהילת חניכי-הישיבות הספרדים "בית שמואל", המונה כ-200 משפחות (2017). הוא נסמך לרבנות בידי הרב משה שמואל שפירא, הרב ניסים קרליץ, הרב יצחק זילברשטיין ועוד.
בשנת ה'תש"ס הקים ברחובות ישיבה קטנה ספרדית בשם "ישיבה קטנה למצוינים", שבה לומדים נכון ל-2018 כמאה תלמידים. תחת מוסדות עמותת "שער התורה" שבראשותו, מתקיימות גם פעילויות צדקה וחסד.
בשנת ה'תשס"ה מונה לדיין ב"בד"ץ מהדרין".

חיבוריו

שני ספריו נקראים "שמור וזכור" וכתובים בסגנון המשלב למדנות ישיבתית עם פסיקת הלכה. הראשון עוסק במצות תוספת שבת, והשני בענייני מלאכת בורר.
בשנת תשע"ו הוקם מכון להוצאת שאר כתביו. בשנת תשע"ז, החל המכון לפרסם מדי שבוע עלון שבת בשם "קוראי עונג" ובו מכתביו ודרשותיו על פרשת השבוע. העלון ומחולק בעיר רחובות ומופץ גם בדואר אלקטרוני.
שמעון מקירנה

שמעון מקירנה (יוונית Σίμων ο Κυρηναίος) הוא דמות המופיעה בשלוש הבשורות הסינופטיות בברית החדשה, ולפיהן, בפקודת הרומאים סייע לישו לשאת את הצלב בדרך הייסורים.

זהותו

המידע אודות שמעון מקירנה מועט, והבשורה על-פי מרקוס היא המפורטת ביותר בעניינו: 
"וְאִישׁ אֶחָד עָבַר וְהוּא בָא מִן־הַשָׂדֶה וּשְׁמוֹ שִׁמְעוֹן הַקּוּרִינִי אֲבִי אֲלֶכְסַנְדְּרוֹס וְרוּפוֹס וַיֶּאֶנְסוּ אֹתוֹ לָשֵׂאת אֶת־צְלוּבוֹ"
לפי הבשורות, שמעון היה איש קירנה, עיר יוונית בצפון אפריקה אשר נשלטה על ידי האימפריה הרומית מאז שנת 96 לפנה"ס. בעיר התגוררה קהילה יהודית גדולה שתחילתה, ככל הנראה, בראשית המאה ה-3 לפנה"ס, והיא התקיימה לפחות עד מרד התפוצות, בתחילת המאה ה-2. רבים מיהודי קירנה שבו לירושלים והקימו בה, יחד עם יהודים מערים אחרות, קהילה ובית כנסת שכונה "בית הכנסת של החופשיים": 
וַיָּקוּמוּ אֲנָשִׁים מִבֵּית־הַכְּנֶסֶת הַנִּקְרָא עַל־שֵׁם הַלִּיבֶרְטִינִים וְשֶׁל־קוּרִינִים וַאֲלֶכְסַנְדְּרִיִּים וּמִן־בְּנֵי קִילִיקְיָא וְאַסְיָא וַיִּתְוַכְּחוּ עִם־אִסְטְפָנוֹס."
לכן ייתכן כי שמעון התגורר בקירנה ועלה לרגל לירושלים כדי לחגוג את הפסח, ולחלופין, כי התגורר בירושלים דרך קבע. 
קיימת מסורת לפיה שני בניו של שמעון, אלכסנדרוס ורופוס, היו לימים למסיונרים, ואיזכור שמם בבשורה תומך בסברה כי נודעה להם חשיבות מסוימת בנצרות המוקדמת, וכי שמותיהם לא היו זרים לקוראיה. מסורת נוספת גורסת כי רופוס אשר נזכר באגרת פאולוס אל הרומאים, הוא רופוס בנו של שמעון מקירנה.

נשיאת הצלב

נשיאת הצלב בידי שמעון מונצחת בקפלה שבתחנה החמישית בוויה דולורוזה, במפגש הרחובות ויה דולורוזה והגיא ברובע המוסלמי. למרות שהדבר נכפה על שמעון בידי הרומאים, מעשהו נתפס בקרב נוצרים רבים כאצילי וכראוי להנצחה, והוא מייצג נקודת אור ותקווה בסבלו של ישו במהלך הפסיון. יש הגורסים כי הרומאים בחרו בשמעון מאחר שגילה סימפתיה או רחמים כלפי ישו, ולכן אף רואים בו כנמנה עם ראשוני הנצרנים; בעוד שאחרים נצמדים לכתוב ומדגישים כי לא עמדה בפניו ברירה. בסרט הפסיון של ישו כופים הרומאים על שמעון לשאת את הצלב נגד רצונו, אך עם התקדמות התהלוכה לעבר גולגותא, מגלה שמעון רחמים כלפי ישו ומסייע לו להעפיל אל הגבעה.
בסילידס הגנוסטיקן גרס בראשית המאה ה-2, כי לא היה זה ישו אשר סבל במהלך הפסיון, אלא שמעון מקירנה, וכי הוא, ולא ישו, נצלב לבסוף בשל טעות.
התנועה הקירנית שמרכזה בממלכה המאוחדת ובאירלנד (Cyrenian movement) בחרה בשמה בהשראת מעשיו של שמעון מקירנה, המראים כי לבני אדם מן השורה יש יכולת לשאת במעמסה הרובצת על כתפיהם של אחרים.
אסף אוריון

ביוגרפיה

עם גיוסו לצה"ל בשנת 1984 שובץ אוריון בחיל המודיעין. בהמשך השלים קורס קצינים ושימש בתפקידי פיקוד ומטה בחיל, בין היתר ביחידה 8200. בהמשך שימש כראש מחלקה באגף התכנון וריכז את הקשרים עם צבא לבנון ויוניפי"ל, ושירת במשלחת צה"ל לשיחות המשא ומתן עם הפלסטינים. בתפקידו האחרון שימש כראש החטיבה לתכנון אסטרטגי בין השנים 2010–2015.
אוריון הוא בעל תואר ראשון בשפה וספרות ערבית והיסטוריה של המזרח התיכון מטעם אוניברסיטת תל אביב ותואר שני במינהל ציבורי מבית הספר לממשל ע"ש קנדי מאוניברסיטת הרווארד. 
בשנת 2015 השתחרר מצה"ל, והצטרף כחוקר לנושאי סוריה ומנהל תוכנית סין במזה"ת במכון למחקרי ביטחון לאומי.