google/wiki40b huggingface dataset:
סטרטסיס

היסטוריה

סטרטסיס נוסדה בשנת 1989 על ידי סקוט קראמפ במינסוטה, ארצות הברית; בשנת 2012 מוזגה עם חברת אובג'ט (Objet Geometries) הישראלית.
חברת אובג'ט הוקמה בשנת 1998. מייסדי החברה והמשקיעים הראשונים בה היו רמי בונן, חנה בונן, אילן אופנהיימר, חנן גוטהייט ומשה שומרון. בין השנים 1999–2004 גייסה החברה כ-17 מיליון דולר שעיקרם מחברת סאיטקס (שהחזיקה 20% מהמניות) ואיש העסקים אלן יגלום. בשנת 2004 מכירותיה השנתיות של החברה הגיעו לרמה של 17 מיליון דולר אך היא עדיין לא הייתה רווחית וצברה הפסדים, חברת סאיטקס החליטה למכור את חלקה תמורת 3 מיליון דולר בלבד.
בשנת 2012 תיכננה אובג'ט לגייס 75 מיליון דולר באמצעות בהנפקת מניות בבורסת נאסד"ק, אך הודיעה במקום זאת כי תתמזג עם מתחרתה סטרטסיס (Stratasys) שהייתה כבר חברה ציבורית שמניותיה נסחרו בנאסד"ק. כחלק מן העסקה, בעלי המניות בסטרטסיס קבלו מניות של אובג'ט. חברת סטרטסיס נמחקה מן המסחר בבורסה, והמניות של אובג'ט נרשמו למסחר אך תחת השם סטרטסיס כחברה ישראלית.
ב-20 ביוני 2013 רכשה סטרטסיס את יצרנית המערכות השולחניות להדפסה בתלת-ממד MakerBot בכ-400 מיליון דולר.
באפריל 2014 רכשה שתי ספקיות של שירותי הדפסה, Solid Concepts ו-Harvest Technologies.
בספטמבר 2014 רכשה את GrabCAD, חברה המספקת פלטפורמה לשיתוף וניהול קובצי תיב"ם (תכנון בעזרת מחשב), תמורת כ-100 מיליון דולר.

מוצרים

בשיטת ההדפסה של החברה נעשה שימוש בפולימרים רגישים לקרינה אולטרה סגולה. הפולימר מונח על שולחן הייצור על ידי ראש הדפסה רגיל לחלוטין ומוקשה בשכבות של כ-16 מיקרון עד קבלת מודל אחיד. החברה מייצרת מדפסות המיועדות בעיקרן לשוק המקצועי והיא לוקחת חלק מרכזי ברבים מהפרויקטים החדשניים. עם זאת, לחברה יש פעילות בשוק מדפסות תלת-ממד לשוק הביתי, לאחר רכישת MakerBot, הנחשבת לאחד הגורמים החלוציים והמובילים בו. באוגוסט 2016 חשפה החברה דגם הדגמה של מדפסת תעשייתית בטכנולוגיית Infinite Build, המבוססת על הדפסה אנכית, ואשר מסוגלת להדפיס רכיבים ללא מגבלת גודל. המדפסת פותחה בשיתוף בואינג האמריקנית ויצרנית הרכב פורד.
שנה טובה (שיר)

שָׁנָה טוֹבָה (ידוע גם כ"שָׁנָה הָלְכָה, שָׁנָה בָּאָה") הוא שיר ילדים לראש השנה של המשורר הישראלי לוין קיפניס, שהלחין נחום נרדי. 

מילותיו הראשונות של השיר הן: 
"שָׁנָה הָלְכָה, שָׁנָה בָּאָה

אֲנִי כַּפַּי אָרִימָה

שָׁנָה טוֹבָה לְךָ, אַבָּא,

שָׁנָה טוֹבָה לָךְ, אִמָּא

שָׁנָה טוֹבָה, שָׁנָה טוֹבָה!"...
השיר נדפס לראשונה ב-1923 בברלין במסגרת אוסף שירים לגננות, שנקרא "מחרוזת". 
השיר כולל שרשרת ברכות לשנה טובה, הנמסרות לפי הסדר: לאבא, לאמא ולדמויות הירואיות מהיישוב הציוני: לשומר ("דוֹד גִּבּוֹר"), לנוטר ("בִּרְכַּת "חֲזַק" נִמְסֶרֶת"), לטייס ("רוֹכֵב בִּמְרוֹם שָׁמַיִם"), למלח ("עוֹשֶׂה דַּרְכּוֹ בַּמַּיִם") ולעמֵל ("בַּנִּיר וְגַם בַּמֶּלֶט"). השיר מסיים גם בברכה: "שָׁנָה טוֹבָה וּמְתוּקָה לְכָל יַלְדָּה וָיֶלֶד!".

הפזמון החוזר (רפרן) בשיר, הוא המילים המברכות: 
שָׁנָה טוֹבָה, שָׁנָה טוֹבָה!
לשיר לחנים נוספים על הלחן המוכר של נרדי. למשל, בספר שירי המשורר לוין קיפניס "מחרזת: זמירות ומשחקים לילדים" משנת 1953 (בהוצאת טברסקי ובליווי ציורים מאת נחום גוטמן), בפרק הפותח "ראש השנה", מופיע השיר בשלושה לחנים שונים; לחניהם של נחום נרדי, יצחק אדל וניסן כהן מלמד. גרסה נוספת לשיר קיימת בדמות לחנו של המוזיקאי מרדכי אולרי-נוז'יק בחיבורו "חמישים שירים מובחרים: לילדים ולנוער".
קמיל בצ'יו

קמיל בצ'יו (ברומנית: Camil Baciu;‏ 21 ביוני 1926 - 22 באפריל 2005) היה מהנדס, עיתונאי וסופר מדע בדיוני יהודי רומני-צרפתי.

ביוגרפיה

בצ'יו נולד בגאלאץ, רומניה, במשפחה יהודית, בשם Camillo Kaufman. הוא למד בבית הספר התיכון "וסילה אלכסנדרי" בעיר הולדתו והנדסה במכון הפוליטכני של בוקרשט עם התמחות במשאבות ומאווררים. הוא עבד שבע שנים במקצועו, אולם בהמשך פנה לכיוון אחר, כתיבת פרוזה ומחזאות. היה עיתונאי ב-Flacăra (הלהבה) ואסף בדיחות. הוא יצא לשיט בסירה משערי הברזל ועד הדלתה של הדנובה והעביר רשימות על כך לעיתונו.
בצ'יו היה חבר יחד עם יורדן קימט בקבוצה אנטי פשיסטית בתקופת מלחמת העולם השנייה והשניים היו חברים עם גאורגה אורסו, שלושתם תושבי גאלאץ.
בצ'יו היגר ב-1969 לליון, בצרפת. ב-1970 הוציא לאור את הגיליון הראשון והיחיד של כתב העת "Le Chronogonmoscopographe", שניתן חינם למי שהצליח בניסיון הראשון לבטא את שמו. הוא עבר לפריז, שם עבד במפעלי רנו. 
הוא נסע לישראל, שם הכיר ישראלית, והתחתן איתה ולזוג נולד צמד תאומים.
בצ'יו ייסד את תיאטרון הפנטומימה Neutrino בליון. ב-1974 כתב את המחזה "Pledoarie pentru Augustin", שהוצג ב-Théâtre de l’Atelier, בפריז. הוא הירצה בפני קהלים בבלגיה ובישראל.
פוול הוכשורנר

הישגים ספורטיביים

האחים הוכשורנר זכו בתואר הראשון שלהם עוד בטרם מלאו להם 20, באליפות אירופה שנערכה ברודניצה נאד לאבם שבצ'כיה ב-1998. שנתיים לאחר מכן שמרו על תארם באליפות אירופה שנערכה במצאנה שבאיטליה. באותה שנה זכו לראשונה גם בתואר האולימפי, באולימפיאדת סידני (2000).
באליפות אירופה שנערכה בעיר הולדתם, ברטיסלאבה, ב-2002 זכו האחים בתואר האירופי בפעם השלישית ברציפות. בנוסף, הוכתרו לראשונה גם כאלופי העולם, באליפות העולם שנערכה בבור-סן-מוריס. בשנת 2003 איבדו את תוארם זה, והסתפקו במדליית הארד באליפות העולם שנערכה באאוגסבורג. באליפות אירופה שנערכה ב-2004 בסקופיה איבדו גם את תואר אלופי אירופה. עם זאת, הגנו על התואר האולימפי, וניצחו באולימפיאדת אתונה (2004), בפעם השנייה ברציפות.
בשנת 2006 זכו האחים הוכשורנר במדליית הכסף באליפות אירופה בל'ארז'נטייר-לה-בסה ובמדליית הארד באליפות העולם שנערכה בפראג. ב-2007 זכו במדליית הארד באליפות אירופה שנערכה בליפטובסקי מיקולאש שבסלובקיה, ולאחר ארבע שנים השיבו לעצמם את תואר אלופי העולם, באליפות העולם שנערכה בפוז דו איגואסו. בשנת 2008 החזירו לעצמם גם את תואר אלופי אירופה, אחרי שש שנים, באליפות שנערכה בקרקוב, וגם זכו בפעם השלישית ברציפות בטורניר האולימפי, באולימפיאדת בייג'ינג (2008). בכך, היו לחותרים הראשונים בהיסטוריה שרושמים הישג כזה.
בשנת 2009 זכו שוב בשני התארים החשובים, כשניצחו באליפות העולם שנערכה בלה סאו ד'אורז'יי ובאליפות אירופה שנערכה בנוטינגהאם. באליפות אירופה שנערכה ב-2010 בברטיסלאבה, איבדו האחים הוכשורנר את תארם מול הקהל הביתי, אך שבו וזכו באליפות העולם שנערכה בליובליאנה, בפעם השלישית ברציפות. באליפות העולם שנערכה בברטיסלאבה ב-2011 רשמו הישג חסר תקדים, כשניצחו בפעם הרביעית ברציפות. באותה שנה השיבו לעצמם גם את התואר האירופי, באליפות שנערכה בלה סאו ד'אורז'יי. ב-2012 איבדו את תוארם זה, וזכו במדליית הכסף באליפות אירופה שנערכה באאוגסבורג.
באולימפיאדת לונדון (2012) איבדו האחים הוכשורנר גם את התואר האולימפי, לאחר 3 זכיות רצופות, והסתפקו במדליית ארד.
בנוסף לזכיותיהם במקצי הזוגות, היו האחים הוכשורנר שותפים למספר הישגים של נבחרת סלובקיה בתחרויות זוגות קבוצתיות. באליפויות העולם זכו במדליית זהב אחת (לה סאו ד'אורז'יי 2009), שתי מדליות כסף (לה סאו ד'אורז'יי 1999 וברטיסלאבה 2011) ושתי מדליות ארד (פראג 2006 ופוז דו איגואסו 2007). באליפויות אירופה זכו בשתי מדליות זהב (ברטיסלאבה 2002 וליובליאנה 2005), מדליית כסף אחת (רודניצה נאד לאבם 1998) ושתי מדליות ארד (קרקוב 2008 ולה סאו ד'אורז'יי 2011).
מבנה פסים

בפיזיקה של מצב מוצק, מבנה פסים של מוצק מתאר את תחומי האנרגיה המותרים עבור האלקטרונים בגביש. מכיוון שאורך הגל של האלקטרון הוא מסדר גודל של המרחק בין יוני הגביש המחזורי, מתרחשת תופעה של עקיפה שממנה נובע מבנה הפסים. מבנה הפסים של החומר משפיע על המאפיינים החשמליים והאופטיים של החומר.

מדוע קיימים פסים

באטום יחיד, מאכלסים האלקטרונים רמות בדידות של אנרגיה הנקראות אורביטלים. כאשר מספר אטומים מצטרפים יחד למולקולה, מספר דרגות החופש של האלקטרונים גדל ואטומים חולקים רמות משותפות. מספר הרמות המולקולאריות פרופורציונלי למספר האטומים. בגביש מספר האטומים הוא מסדר גודל של  לסמ"ק או יותר, ולכן מספר הרמות גדל באופן משמעותי. ההפרש בין הרמות קטן עד כדי כך שהוא מסדר גודל של אנרגיה האופיינית לאינטראקציה בין האלקטרונים לפונונים, ולאי הוודאות באנרגיה על פי עקרון אי הוודאות של הייזנברג, עבור טווחי זמן ארוכים מספיק. כתוצאה מכך ניתן למעשה להתייחס לרמות האנרגיה כאל פס רציף. עם זאת, בתחומי אנרגיה מסוימים לא נוצרות רמות אנרגיה חדשות כלל, ללא תלות במספר האטומים המתווספים למבנה. בתחומים אלו אין לאלקטרון הנמצא בגביש מצבים מותרים. הוא איננו יכול להיות בעל אנרגיה בערכים מתחומים אלו, ולכן בתחומים אלו מתקבל פער אסור.

מתכות, מוליכים למחצה ומבודדים

לכל מוצק יש מספר רב (אינסוף, באופן תאורטי) של פסי אנרגיה, המופרדים בפערים אסורים. עם זאת, מרובם מתעלמים, מכיוון שהאנרגיה שלהם מספיק גבוהה כך שבאופן מעשי אלקטרון המגיע לאנרגיה כזו בורח מהמוצק.
רוחב הפסים תלוי בתכונות אטומי הסריג, ומשתנה עם העלייה באנרגיה. כמו כן לעיתים פסים מותרים חופפים ומתקבל פס רחב יחיד.
במתכת, הפס המאוכלס הגבוה ביותר מלא באופן חלקי באלקטרונים ללא תלות בטמפרטורה, ולכן למתכות מוליכות גבוהה.
במוליך למחצה או מבודד הפס המאוכלס הגבוה ביותר נקרא פס הערכיות, באנלוגיה לאלקטרוני ערכיות באטום בודד, ובטמפרטורת האפס המוחלט הוא מלא לחלוטין באלקטרונים. אלקטרונים הנמצאים בפס הערכיות לא יכולים ליצור הולכה בחומר מכיוון שכדי להניע אותם על ידי מתח יש צורך להוסיף להם אנרגיה (באנלוגיה למודל קלאסי - האלקטרון נע במרחב ולכן מתווספת לו אנרגיה קינטית), מה שלא אפשרי בגלל שכל רמות האנרגיה בו מאוכלסות. הפס הנמוך ביותר שאינו מאוכלס במלואו (בטמפרטורת האפס המוחלט) נקרא לכן "פס ההולכה". כאשר הפוטנציאל הכימי נמצא בתוך פער אנרגיה (כמו במוליך למחצה) נהוג לסמן את האנרגיה המקסימלית בפס הערכיות כ-  ואת האנרגיה המינימלית של פס ההולכה כ- .
ההבדל היחיד בין מוליך למחצה לבין מבודד הוא בגודל הפער האסור בין רמת הערכיות לרמת ההולכה. באופן גס נהוג לסווג חומרים בעלי פער של עד 4eV כמוליכים למחצה. אנרגיה תרמית היא אחד המנגנונים העיקריים לעירור אלקטרונים לרמת ההולכה, ולכן קיימת תלות חזקה של מוליכות מוליך למחצה בטמפרטורה. מבנה הפסים של מוליך למחצה מנוצל בהתקנים אלקטרוניים רבים. על ידי אילוח ביסודות מתאימים ניתן לשנות את מאפייני החומר, וליצור דיודות, טרנזיסטורים, תאים סולריים וכדומה.
מבנה הפסים אופייני לגבישים, אך קיים גם בקווזי גבישים ובמוצקים אמורפיים. בחומרים אלו הטיפול המתמטי מסובך בהרבה, ולכן המחקר התאורטי התמקד בגבישים.
הרגימנט הוולשי המלכותי

רגימנט הפוסילירים הוולשי המלכותי

הגדוד הראשון של הרגימנט הוולשי הועבר עם הקמת הרגימנט מהגדוד הראשון רגימנט הפוסילירים הוולשי המלכותי (הרגלי ה-23) (באנגלית: Royal Welch Fusiliers). הרגימנט נוסד בשנת 1689 בתור 'רגימנט הרגלים ה-23', בשנת 1702 קיבל הרגימנט את התואר "פוסילירים" ומספר שנים לאחר מכן הוענק לו התואר "המלכותי" עבור השתתפותו במלחמת הירושה הספרדית.
מאז הקמתו שירת הרגימנט במערכות העיקריות של הצבא הבריטי, בהם במאה ה-18 מלחמת הירושה הספרדית, מלחמת הירושה האוסטרית ומערכות נגד צרפת בהודו ומצרים. במהלך המלחמות הנפוליאוניות נלחם הרגימנט במערכה בחצי האי האיברי ולבסוף השתתף בקרב ווטרלו. במהלך המאה ה-19 השתתף הרגימנט בין היתר במלחמת קרים, מרד ההודי הגדול ומלחמת הבורים. יחידות הרגימנט שירתו בשתי מלחמות העולם ולאחר מכן במהלך המאה ה-20 שירת הרגימנט במספר מוקדים מסביב לעולם בהם בצפון אירלנד ומלחמות יוגוסלביה. הרגימנט היה אחד מבין חמישה שלא פורקו או אוחדו לאורך ההיסטוריה שלו, עד אשר בשנת 2004 הוכרז כי הרגימנט יהיה לגדוד 'ברגימנט הוולשי המלכותי' שהוקם שנתיים לאחר מכן.
עיבוד תיאטרוני

עיבוד תיאטרוני או הַמחָזה (בלועזית דְּרָמָטִיזַצְיָה) הוא תהליך של יצירת מחזה או הצגה, או שניהם גם יחד, על סמך יצירה אמנותית קיימת, קודמת, כגון רומן, סיפור קצר, סרט קולנוע, קומיקס, סדרת טלוויזיה, כתבה עיתונאית, ראיונות בטלוויזיה, שיר, מוזיקה, ציור וכדומה. על בסיס היצירה נכתב מחזה, ומופקת הצגה, המהווה יצירה נגזרת.
התסריטאים בתחום הקולנוע והטלוויזיה, והמחזאים בתחום התיאטרון, הם בדרך כלל אנשי המקצוע הנוהגים לערוך עיבודים מן הספרות והאמנויות אל התיאטרון, או מן הספרות והאמנויות אל הקולנוע והטלוויזיה. אך קיימים גם כמה עיבודים מן הקולנוע אל הטלוויזיה או מן הקולנוע אל התיאטרון וכך הלאה.
קיימות דוגמאות רבות מספור לעיבודים תיאטרוניים בעולם כולו. דוגמה אחת מני רבות לתיאטרון מודרני, היא ספריו של בשביס זינגר שעובדו לתיאטרון במדינות רבות בעולם.
תערוכה

תערוכה היא הצגה מסודרת של חפצים. בניגוד ליריד, שמטרתו המרכזית היא מסחר, התערוכה מיועדת להצגת אמנות (הנאה והערכה אסתטית), למטרות חינוכיות, תעמולתיות או לצורכי הקניית ידע. תערוכות נערכות לרוב במוזיאונים, בגלריות לאמנות ובמוסדות ציבור מרכזיים. בנוסף, תערוכה היא גם תצוגות של חברות העוסקות בתחום מקצועי מסוים למשל: תערוכת התיירות שבה מציגות מדינות, חברות תעופה, אתרי נופש מתוך מטרה לקדם את התיירות. בארגון תערוכות במוזיאונים ובגלריות, לפי רעיון מרכזי, עוסק האוצֵר. פעמים רבות מחבר האוצר את קטלוג התערוכה.
אקירה קורוסאווה

ביוגרפיה

קורוסאווה נולד בשנת 1910 בטוקיו, כבנה הצעיר ביותר של משפחה בת שבעה ילדים. בצעירותו למד ציור כמקצוע. תחילת הקריירה הקולנועית שלו הייתה בשנת 1936 כשהחל לעבוד כעוזר במאי. בשנת 1943 ביים את סרט הקולנוע הראשון שלו, "אגדת אלוף הג'ודו" . בשנים לאחר מכן זכה קורוסאווה לפופולריות הולכת וגדלה בקרב קהל הצופים היפני.
קורוסאווה התפרסם בעולם המערבי עם זכיית סרטו "רשומון" בפרס הראשון בפסטיבל ונציה בשנת 1951. זכייתו הובילה לפרסומו של הקולנוע היפני כולו ברחבי העולם המערבי. בשנים הבאות עיבד קורוסאווה יצירות מערביות רבות לסרטים יפנים, בין השאר את יצירותיהם של ויליאם שייקספיר ודוסטויבסקי. סרטיו של קורסאווה נחשבים לשילוב מוצלח של תרבויות המזרח והמערב, השואבים את הטוב משני העולמות. כמה מסרטיו עובדו לגרסות הוליוודית, "יוג'ימבו" ל"בעבור חופן דולרים", ו"שבעת הסמוראים"' ל"שבעת המופלאים".
בשנת 1971 ניסה להתאבד בעקבות כישלון סרטו "דודסקאדן" . לאחר מכן, המשיך קורוסאווה וביים שישה סרטים נוספים.
קורוסאווה מת בשנת 1998 בטוקיו.
מארק שוורץ

ביוגרפיה

שוורץ סיים ב-1987 תואר ראשון במימון מאוניברסיטת המדינה של איידהו והתגייס לצבא ארצות הברית. 
שירת כמפקד מחלקת טנקים, סגן מפקד פלוגת שריון ועוזר קצין אג"ם בגדוד הראשון של הרגימנט המשוריין ה-72 בדרום קוריאה ובגדוד הראשון של רגימנט החי"ר ה-509 (ביום אויב) במרכז האימונים המשותפים בארקנסו. 
ב-1993 עבר לשרת בכוחות המיוחדים של הצבא. שירת בקבוצת הכוחות המיוחדים החמישית כמפקד פלגה, מפקד פלוגת מפקדה, מפקד פלוגה, קצין מבצעים גדודי וקצין מבצעים של הקבוצה. פיקד על הגדוד הרביעי להכשרת כוחות מיוחדים במרכז למצוינות המבצעים המיוחדים של הצבא. 
שימש קצין תכנון בפיקוד הכוחות המשותפים של נאט"ו בהולנד. באוקטובר 2007 מונה לסגן מפקד קבוצת הכוחות המיוחדים השלישית וסגן מפקד כוח המשימה המשותף למבצעים מיוחדים באפגניסטן ושירת בתפקיד זה עד יוני 2008. שימש קצין המבצעים של פיקוד המבצעים המיוחדים באפגניסטן. 
בשנים 2010–2012 פיקד על קבוצת הכוחות המיוחדים השלישית המספקת תמיכה למשימות באזור אחריות פיקוד אפריקה של ארצות הברית. שימש ראש מטה פיקוד המבצעים המיוחדים המשולבים, ומפקד כוח המשימה המשותף למבצעים מיוחדים בפורט בראג. ב-2014 מונה למפקד כוח המשימה המשותף למבצעים מיוחדים באפגניסטן. ב-2015 מונה לסגן מפקד דיוויזיית הפרשים הראשונה. 
ביוני 2016 מונה למפקד המבצעים המיוחדים בפיקוד אירופה של ארצות הברית. באוגוסט 2018 מונה לסגן מפקד פיקוד המבצעים המיוחדים המשולבים.
שוורץ בעל תואר שני בלימודי ביטחון לאומי ואסטרטגיה ממכללת המלחמה של הצי. במהלך שירותו עוטר בכוכב הארד עם אות V לאומץ לב. הוא נשוי לאליסון ואב לבן ובת.
חלומו של הנרי

תקציר העלילה

הנרי אטיאס (מנשה נוי) עובד כאחראי למחסן ציוד באחד מבתי הספר לקולנוע בישראל. לפני כן עבד שנים רבות בתפקידים שונים של הפקות קולנוע וטלוויזיה ועמד לביים סרט משלו אלא שתאונת דרכים שבה נהרגה אשתו אילצה אותו להפסיק את הבימוי ולהתמקד בבנו הקטן עמי (יונתן השילוני). לאחר מספר שנים נישא לאווה (הלנה ירלובה) ונולדה להם בת.
הנרי מרגיש שהוא יודע ובעל ניסיון יותר מהמורים. הוא אהוד על התלמידים ויועץ להם בענייני עשיית סרטים למורת רוחם של חברי הסגל האחרים ובעיקר של המורה שרגא (רוני ניניו) שבפניו הוא נאלץ  להתנצל בנוכחות המנהלת ד"ר ברדוגו (גבריאלה ורנר).
הנרי הוא בן 45 וחלומו הוא לעשות סרט בעצמו בעיקר כדי להראות לסגל בית הספר כי הוא מסוגל לכך. אין לו תקציב והוא פונה לתלמידים לעזרה.
התלמידה גאולה (תהל רן) מציעה לו תסריט המבוסס לדעתה על סיפור משפחתה. התלמידה שירלי (תמי לוי אלדר) מתנדבת להיות עוזרת הפקה וכן שאר התלמידים. מספר שחקנים וביניהם אלכס מרקוביץ (מוטי כץ) מסכימים לעבוד עבורו ללא תשלום. אווה נוסעת עם התינוקת למשפחתה במוסקבה והנרי מחליט שזה הזמן להתחיל לעבוד על הסרט.  חלק מהצילומים נערכים בדירה של אמו (דינה דורון). הוא מחליט לשבץ את עמי בן ה-13 לתפקיד ראשי בסרט למרות שאין לו ניסיון קודם. עמי הוא ילד מופנם שחווה טראומה בעקבות התאונה ובעקבות נישואי אביו בשנית. הוא יודע לחקות קולות של חיות ומכוניות.
העבודה על הסרט נתקלת בקשיים רבים, בעל המלון מסרב לתת להם לצלם והמחסנאי אברי (שלמה וישינסקי) נשלח לבית הספר לקחת מהם את המצלמה. הנרי מיואש ובחלומו הוא רואה את אסי דיין ומבקש ממנו עזרה אך אסי מסרב. עמי מעודד אותו ומפגיש אותו עם הנרי אוחיון שאותו הנרי העריץ בילדותו ולכן שינה את שמו מאברהם להנרי.
לבסוף מסכים אבא של גאולה (אברהם מור) שהצילומים ייערכו בבית המלון שלו בטבריה והנרי מצליח לסיים את הסרט ובסיום הוא ועמי מקבלים בשמחה את אווה והתינוקת בנתב"ג.
ארבע עשרה הנקודות

תגובות והשפעה


נאום 14 הנקודות שכנע את גרמניה להיכנע, לאחר שבנות בריתה כבר נכנעו. אבל בעיקר בגלל שעותקים של העקרונות פוזרו ממטוסי מדינות ההסכמה על ערי גרמניה, וזו קיוותה שהסכם השלום יבוסס על פיהם]. גרמניה אכן נכנעה, אך עשתה זאת לפני שנקבעו תנאי הסכם השלום. תנאי ההסכם, שנוסחו בארמון ורסאי היו שונים מן 14 הנקודות בכמה אספקטים. תנאי ההסכם הוגדרו כנקמניים ונוקשים.
מבחינה צבאית גרמניה הוגבלה למאה אלף חיילים, איסור על שימוש במטוסים, טנקים וכדומה, וכמה מן השטחים שלה פורזו.  גרמניה נדרשה לשלם פיצויים בסך של 5 מיליארד דולר. בנוסף ב-1921 נערכה ועדה נוספת שתכליתה לקבוע את סכום הפיצויים הנוספים. מבחינת אשמה, כל האשמה הוטלה אך ורק על גרמניה, שחשה נבגדת ומושפלת.
למרות זאת, חלקים מנאום 14 הנקודות כן הופיעו בחוזה ורסאי: כמו יצירת חבר הלאומים והפרדת אוסטרו-הונגריה לאוסטריה, הונגריה, צ'כוסלובקיה, יוגוסלביה ועוד חלקים שסופחו לרומניה, לברית המועצות ולפולין.
תותח פריז

מטרה והשלכות

התותח לא יועד להרס תשתיות או למטרה צבאית אלא ללוחמה פסיכולוגית של הטלת מורא ופחד בלב אזרחים עירוניים. הירי הראשון של התותח, בשעה 7:18 בבוקר ה-21 במרץ 1918, עורר בהלה רבה. ביום שישי הטוב, 29 במרץ, פגע פגז פגיעה ישירה בכנסיית St-Gervais-et-St-Protais וגרם להרג 88 אזרחים ולפציעתם של 68. בסך הכול גרם התותח למותם של 256 מתושבי פריז ולפציעתם של 620.
לאור הצלחת התותח בהכבדה על מורל היריב היו ניסיונות לבנות בעת מלחמת העולם השנייה את "תותח לונדון" ("וי 3"), אך הפרויקט נפסק לאחר שבעלות הברית הפציצו את אתר הניסויים בתותח הייעודי. עם זאת, פיתוח אמצעי ירי לטווח רחוק המשיכו להניע את הגרמנים לייצור רקטות ה-V-1 ו-V-2.

נתונים טכניים

קליבר התותח היה 210 מ"מ ולאחר ירי של 56 פגזים הורחב לכדי 240 מ"מ. אורך הקנה היה 28 מטרים של קנה מחורץ ועוד 6 מטרים קנה חלק. כל פגז שנורה במהלך ירי רצוף היה בקליבר גדול מעט מקודמו.
מפעלי קרופ העשירו את הפלדה לייצור הקנה בכמות קטנה של היסוד מוליבדן. המוליבדן שהוסף לפלדה העלה את נקודת ההתכה של הפלדה ל-2,620 מעלות צלזיוס, כאלף מעלות יותר מעל נקודת ההתכה של ברזל. כן ביטל המוליבדן את תכונת הפריכות של הפלדה המתגלה בטמפרטורות גבוהות וגורמת להסדקותה.
משקל פגז היה בין 94 - 120 ק"ג, כל פגז נשא כ-7 ק"ג חומר נפץ ונורה למרחק 130 ק"מ, תוך הגעה לרום מרבי של 40 ק"מ ומהירות לוע של 1,600 מטר בשנייה (מעט פחות מפי 5 ממהירות הקול) ובכך השיג את נתוני הגובה, המרחק והמהירות הגדולים ביותר לכלי ירי עד המצאת ה-V-2. לצורך כל ירי בודד נדרשו 180 ק"ג אבק שריפה. זמן שהיית הפגז באוויר עד הפגיעה היה 170 שניות. דיוק התותח לא היה גדול והתאים למטרות בגודל עיר, כמו פריז. הטווח הגדול ביותר הושג בירי בזווית של 55°, כיוון שבזווית זו הגיעו הפגזים לשכבת אטמוספירה גבוהה יותר מאשר בירי בזווית 45° (שהיא, תאורטית, בהזנחת התנגדות האוויר, הזווית המיטבית לירי לטווח מקסימלי). בשכבה זו, הסטרטוספירה, האוויר דליל והתנגדותו קטנה וכך הושג טווח גדול יותר.
משקל התותח היה 256 טונות והוא נישא על גבי מסילת ברזל ייעודית. לכל תותח היה צורך בצוות הפעלה ותחזוקה של 80 לוחמים, אשר השתייכו לצי הגרמני הקיסרי, כיוון שהתותח הוגדר כתותח ימי והשתמש בטכנולוגיות דומות לתותחי ספינות. על הכוח פיקד אדמירל. שלושה תותחים בלבד שימשו במהלך שבעת חודשי ההפעלה וככל הנראה הושמדו על ידי הכוחות הנסוגים, משום שכוחות ארצות הברית שתפסו את נקודת הירי לא מצאו להם שריד.
מעיין

מעיין הוא מבוע של מי תהום מתוך האדמה. לרוב מדובר במי גשמים שחלחלו מפני הקרקע עד לשכבת קרקע אטומה (שכבת האקוויקלוד) המונעת את המשך החלחול. מים אלה זורמים על פני השכבה האטומה עד למוצא כלשהו אל פני השטח.

מעיין מים מתוקים בים מלוח

מעיין מיוחד במינו בחוף הים התיכון מצוי בחוף דור. המים המתוקים נובעים מהים. המעיין נמצא במרחק מן החוף. עליו נבנה מבנה קדום, המונע את ערבוב מימיו עם מי הים.
סיליה אדלר

ביוגרפיה

סיליה אדלר הייתה בתו של יעקב אדלר ודינה שטטין, ואחות למחצה של סטלה, לותר וחמשת ילדיו האחרים של יעקב. בניגוד לסטלה ולותר, אשר נודעו גם עבור עבודתם עם קבוצת התיאטרון, סרטי העבודה שלהם ועבודתם כמומחים בתחום המשחק, סיליה אדלר נודעה כמעט באופן בלעדי כשחקנית במה.
אדלר הייתה ידועה בעיקר בעבור עבודתה בתיאטרון יידיש, שם היא הייתה קשורה עם תנועת התיאטרון היידי האמנותי של 1920 ו-1930.
סיפקה גם את אחד התיאורים התיאטרליים הראשונים של ניצול שואה. אדלר, שהשתתפה יחד עם פול מוני ומרלון ברנדו הצעיר בהצגה "A Flag is Born", המתארת ניצולי שואה המנסים להגיע לארץ ישראל, בחרה להשתתף בהצגה זו בתמורה לשכר המינימום בגלל מחויבותה לעורר את דעת הקהל בארצות הברית לצורך בהקמת יהודית בארץ ישראל.
בשנת 1937 כיכבה אדלר בסרט יידי של הנרי לין, "איפה הילד שלי".
בין השנים 1937–1952, הופיעה אדלר במספר סרטים ותוכניות טלוויזיה.
אדלר הייתה נשואה שלוש פעמים: לשחקן לזר פריד, למנהל תיאטרלי ג'ק קונוס, ולאיש העסקים נתן פורמן.
מתה מהתקף לב ונקברה בבית הקברות במדור תיאטרון היידיש ב"מאונט חברון" שבפלשינג, קווינז, ניו יורק.
קודי פרן

ביוגרפיה

פרן נולד בעיר קרוס הדרומית שנמצאת באוסטרליה המערבית. הוא התחנך בפנימייה וסיים את לימודיו ב-2009 באוניברסיטת קורטין עם תואר הצטיינות במסחר.

קריירה

הופעת הבכורה שלו הייתה ב-2017 בסרט "שבטי פאלוס ורדס" לצדה של ג'ניפר גארנר, שגילמה את אימו. 
ב-2018, הוא פרץ לתודעה בשל גילום דמותו של דייוויד מדסון בסדרה "הרצח של ורסצ'ה: סיפור פשע אמריקאי" של רשת FX. מאוחר יותר באותה השנה שיחק בסדרת האימה האנתולוגית "אימה אמריקאית: אפוקליפסה". הוא הופיע גם בעונתה השישית והאחרונה של סדרת הדרמה "בית הקלפים" של נטפליקס בתור דאנקן שפרד. שיחק גם בסרט המלחמה הקנדי "הימים החשוכים הגדולים" לצדה של שרה גאדון. 
ב-2019 החל לשחק בסדרה "אימה אמריקאית: 1984", המהווה העונה התשיעית בסדרת "אימה אמריקאית".
אומברטו הראשון, מלך איטליה

ביוגרפיה

אומברטו הראשון נולד בשנת 1844, והיה בנם הבכור וילדם השני של ויטוריו אמנואלה השני, מלך איטליה, ורעייתו הראשונה, אדלייד מאוסטריה, בתו של ריינר יוזף, ארכידוכס אוסטריה ואליזבת, נסיכת סקסוניה. הוכתר למלך איטליה בשנת 1878. בשנות מלכותו פעל לחיזוק כוחה הצבאי והימי של איטליה, ולהתרחבותה הקולוניאלית בצפון-מזרח אפריקה. יזם כינון ברית בין איטליה, גרמניה ואוסטריה. שלטונו היה סמכותי והוא יזם חוקים לדיכוי תנועות אנרכיסטיות וראדיקליות.
אומברטו נישא ב-21 באפריל 1868 לדודניתו, מרגריטה מסבויה, ומנישואים אלה נולד בנם היחיד, ויטוריו אמנואלה השלישי. בעת ביקור בעיר מונזה, ב-29 ביולי 1900 נורה המלך למוות בידי מתנקש בשם גאֶטנו בְּרֶשִׁי.
שנת 1896 הייתה שנה מועטת יבולים באיטליה, ואיכרים ערכו צעדה למילנו להביע את מצוקתם בפני המלך. המלך ציווה להורות למפגינים להתפזר, וכאשר לא עשו כן הורה לצבא להרחיקם בכוח ממילנו. הצבא הפגיז את ההמון באש תותחים ומאות מפגינים נהרגו. כאשר הורה המלך, כעבור זמן, להעניק עיטור לגנרל פיורנצו באבא בקאריס שעמד בראש כוחות הצבא שהפגיזו את המפגינים, החליט ברשי לחזור לאיטליה ולרצוח את המלך. הוא נטל מכספי העתון, ללא ידיעת שותפיו, ומימן בהם נסיעה לאיטליה ביולי 1900, וב-29 ביולי התנקש במלך והרגו. לאחר ההתנקשות הוא נעצר ונידון למאסר עולם עם עבודת פרך. כשנה לאחר הרצח נמצא ברשי מת בתאו, ונטען כי התאבד.