google/wiki40b huggingface dataset:
בית פבלוב

מהלך הקרב

בית פבלוב היה ממוקם בכיכר ממנה הוליך כביש ישר ורחב עד לשפת נהר הוולגה. ב-23 בספטמבר 1942 כבשה מחלקה סובייטית בת 30 איש בפיקודו של סמל ראשון יקוב פבלוב את המבנה, שהיווה נקודה אסטרטגית חשובה בגזרה, במחיר חיי 26 מאנשיה. לאחר מספר ימים הגיעה לבית תגבורת שהביאה עימה מקלעים, רובים נגד טנקים, מרגמות ותחמושת. בעזרת כוח הנדסה קרבית בוצע מיקוש סביב הבניין ונחפרה תעלה שקישרה אותו עם העורף. הבניין יצר בליטה בקו החזית, שהייתה מכותרת כמעט לחלוטין על ידי כוחות גרמניים, וסיפק נקודת תצפית טובה על העמדות הגרמניות סביבו.
במהלך הלחימה סביב הבניין הצליחו הגרמנים לכבוש את הקומה התחתונה שלו מספר פעמים, אך לא הצליחו להשתלט גם על קומותיו העליונות, ולכן נאלצו בסופו של דבר לסגת מהבניין. במהלך חודשיים, השתתפו בהגנת הבניין 29 חיילים. המתקפות על הבניין נערכו מדי יום, אך המגינים הסובייטים עמדו בלחץ. ב-23 בנובמבר, במהלך מתקפת נגד סובייטית, עברה כל סביבת הבניין לשליטה סובייטית וקו החזית נע מערבה.
מסיבה בלתי ברורה, התעמולה הסובייטית בחרה להציג את סמל פבלוב כמפקד הכוח במקום, על אף שקצין בשם אפנסייב הוא שפיקד על הגנת הבניין. פבלוב היה גם היחיד שקיבל את עיטור גיבור ברית המועצות עבור הלחימה במקום, בעוד שאר מגיני הבניין קיבלו רק מדליה, שניתנה לכל מאות אלפי החיילים שלחמו בקרב סטלינגרד.
בתקופת ברית המועצות הוצגה הלחימה על בית פבלוב כדוגמה מובהקת לאחוות העמים של ברית המועצות, שכן מגיני הבניין היו בני 9 לאומים שונים (ביניהם גם  חייל יהודי אחד - יידל חייט. הוא נהרג במהלך הקרבות).
לאחר מלחמת העולם השנייה שוחזר הבניין ועל הקיר הוצב שלט המתאר את גבורת מגיני הבניין ושמות המשתתפים בקרב. הכתובת הנוכחית של המבנה היא "רח' סובטסקייה, מס' 39".
מסדר צבאי נוצרי

מסדרים צבאיים היו צורת ארגון נוצרית בימי הביניים. מסדרים שונים היו קיימים אצל הנצרות מזה מאות בשנים, אך הם היו מסדרי נזירים שלא נקטו כלל באלימות מסוג כלשהו והם קיבלו את צביונם הצבאי רק אחרי מסע הצלב הראשון. המסדרים האלה הורכבו מנזירים לוחמים שמטרתם הייתה קידום הנצרות באמצעים כוחניים. כינון המסדרים הצבאיים פתח פרק חדש בנצרות, שעד אז התנגדה לשפיכות דמים באשר היא, לא כל שכן לשיתוף אנשי דת במעשי האיבה.
המסדר הראשון שכבר מראשית קיומו עסק בעיקר בפעילות צבאית הוא מסדר אבירי היכל שלמה, המוכר יותר בשם "טמפלרים". המסדר נוסד על מנת להגן על הצליינים שעלו לרגל לירושלים אחרי כיבושה על ידי הצלבנים ב-1099. מסדרים אחרים, מהם חדשים ומהם כאלה ששינו את תפקידם המקורי, הצטרפו עד מהרה למסדר הזה.
אף שראשית המסדרים הצבאיים היא בארץ ישראל, התפשט המנהג להקים מסדרים מהסוג הזה למדינות נוספות באירופה. מסדרים רבים הוקמו בספרד שנלחמה במוסלמים ובמקומות נוספים. יתרה מכך, מסדרים הקימו סניפים ביבשת על מנת להגדיל את פריסתם ולהגביר את התשואות שקיבלו מתרומות. במקומות מסוימים הצליחו המסדרים להקים מדינות של ממש בתוך אירופה (למשל המסדר הטבטוני).
עם הזמן קיבלו על עצמם המסדרים תפקידים נוספים, מלבד עיסוקים צבאיים. כך למשל עסקו הטמפלרים בבנקאות ואילו ההוספיטלרים חזרו לתפקידם המקורי וטיפלו בחולים (המסדר הזה שרד עד היום וכיום הוא מתרכז בטיפול בחולים בלבד).
הילה אלפרט

קורות חייה

אלפרט נולדה במעלה החמישה, החלה את דרכה בשנות ה-90 של המאה ה-20, בלימודי אפקטים מיוחדים בקולנוע ברומא, איטליה, ובשנת 1993 השתלבה בעולם העיתונות, כשהחלה לכתוב בעיתון "חדשות". לאורך השנים כתבה אלפרט, אשר התמקדה בתחום האוכל, המסעדנות והבישול, ב"עולם הספורט" (אותו גם ערכה תקופה), "שף", "עיתון תל אביב", "Time Out תל אביב" ו"ישראל היום", בו כתבה עד השנה טור בנושא אוכל.
לאורך השנים השתלבה אלפרט בעולם הטלוויזיה. אלפרט הגישה פינת אוכל ב"יומן תרבות" בערוץ הראשון, ערכה והגישה ב"סטייל" בערוץ 2, הגישה את "טעמים" בטלוויזיה החינוכית, הגישה פינת אוכל ב"קפה טלעד" של זכיינית הערוץ השני "טלעד", יצרה והגישה את "נשים קטנות", יחד עם אלימור זילברמן, בערוץ השני, ושימשה חברה בפאנלים של תוכניותיהם של מרב מיכאלי ורפי רשף. בשנת 2007 הייתה אלפרט כתבת החוץ של "שום פלפל ושמן זית" בערוץ הראשון, וב"קשת" של הערוץ השני הגישה את "צו בישול", "זמן איכות", ולצד גיל חובב את "מצעד האוכל הישראלי".
אלפרט הופיעה כשחקנית בשנת 2002 בסרט הטלוויזיה "אבא שחור לבן" לצד דן תורן, בשנת 2005 בסדרת הטלוויזיה "חדר מלחמה", שיצר יאיר לפיד, ל"רשת" של הערוץ השני, לצד ליאור אשכנזי ואיילת זורר, ובשנת 2007 בתפקיד אורח בסדרה "להוציא את הכלב" ב"הוט 3".
בנוסף לכתיבה ולהגשה בנושאי אוכל ומסעדנות, אלפרט מייעצת לחברות מזון בנושא פיתוח וניתוח מגמות, מנחה פסטיבלי אוכל ומרצה בנושא.
בשנת 2009 השתתפה אלפרט בתוכנית הטלוויזיה "אחד נגד מאה" והגיעה לשלב המתקדם ביותר שמתמודד הגיע אליו בתוכנית עד אז כאשר נשארה להתמודד מול אדם אחד בלבד, בשלב זה החליטה אלפרט לקחת את כ-130 אלף השקלים שצברה ולא להמשיך להתמודד על מיליון השקלים.
בשנת 2009 הצטרפה אלפרט לעונה השלישית של הסדרה "האלופה" שעלתה בספטמבר.
בנובמבר 2010 הצטרפה אלפרט לתוכנית הריקודים רוקדים עם כוכבים כמתמודדת, ובן זוגה לתחרות היה הרקדן חיים פרשטיין.
ב-2012 ראה אור ספרה "יש מקום בעיר התחתית: יומן אוכל חיפאי".
אלפרט הייתה נשואה לאיש העסקים יעקב ליפשין (בעלה לשעבר של טליה שפירא), ולה שני ילדים. קודם לכן נישאה לשחקן צעיר והייתה במשך כמה שנים בת זוגו של המסעדן שאול אברון.
יעקב בן חיים אבן אדוניהו

יעקב בן חיים בן יצחק אבן אדוניהו, או יעקב בן חיים (1470–לפני 1538), היה מומחה לנוסח המסורה והגהות המסורה על התנ"ך, וכן מדפיס עברי.

קורות חיים

בן חיים נולד בתוניס (לכן לפעמים נקרא התוניסי) למשפחה יהודית, אך ברח משם לאיטליה בפתח המאה ה-16 בשל רדיפות שאירעו בתוניס. תחילה התיישב ברומא ובפירנצה, ולאחר מכן קבע את מקומו בונציה, שם הפך למגיה בבית הדפוס העברי המפורסם של דניאל בומברג. 
בשלב מאוחר של חייו בן חיים המיר את דתו לנצרות. הוא נודע בעיקר בשל תרומתו בהדפסת המהדורה השנייה (1524–1525) של מקראות גדולות על התורה, לה הוסיף את הגהות המסורה עם הקדמה פרי עטו הדנה במסורה, בהבדלי קרי וכתיב, ובהבדלים בין נוסח המסורה לנוסחים של פסוקים המופיעים אצל בעלי התלמוד. פרק ההקדמה של יעקב בן חיים לתנ"ך תורגם ללטינית על ידי Claude Capellus בשנת 1667, ולשפה האנגלית בשנת 1865. 
חרף דברי גנות עוקצניים על המרת דתו, הביע אליהו בחור הערכה לעבודתו של יעקב בן חיים בהדפסת נוסח המסורה. בחור שיבח מאד את יופיה וסידורה של מהדורת מקראות גדולות שיעקב בן חיים צירף אליה את נוסח המסורה, אך מתח ביקורת נוקבת על כמה מהכרעותיו בקביעת הנוסח.  
יעקב בן חיים כתב מחקר נוסף על התרגומים היהודיים של המקרא לארמית, וגם חיבור זה צורף למהדורות התנ"ך בנות הזמן (1527, 1543). הוא גם פרסם קטעים מתוך ספר דרכי הניקוד והנגינות של משה הנקדן. 
בעבודתו בדפוס של בומברג, הגיה יעקב בן חיים מהדורות דפוס ראשון לחיבורי יסוד בארון הספרים התורני: תלמוד ירושלמי (1523), משנה תורה להרמב"ם, וחיבורים נוספים.
מפות אמסליק

מפות אמסליק (באנגלית: Ammassalik wooden maps) הן מפות עץ מגולפות של חופי גרינלנד. המפות מתארות את החופים בסביבות 66°N 36°W.
בשנת 1885 הוביל חוקר האזור הארקטי פרדריק הולם משלחת לחופי אמסליק שבמזרח גרינלנד, שם הוא פגש במספר טונומיטים (אינואיטים גרינלנדים) שלא פגשו אירופאים מעולם. אחד מהם בשם כּוניט, יליד פיורד אמסליק, מסר לו שתי מפות שגילף והחוקר חזר איתן לדנמרק.
המפות מוצגות היום במוזיאון הלאומי של גרינלנד בנואוק.
פואד טוואל

פואד טוואל (בערבית: فؤاد طوال; נולד ב-23 באוקטובר 1940 במידבא) היה הפטריארך הלטיני של ירושלים.

ביוגרפיה

מוצאו של טוואל משבט בדואי שהתנצר במאה ה-19. הוא למד בסמינר התאולוגי של הפטריארכיה הלטינית בבית ג'אלא, והוסמך לכמורה בשנת 1966. טוואל שירת שנים אחדות ככומר ברמאללה, ואז נסע לוותיקן, שם השלים תואר דוקטור בתחום המשפט הקנוני. לפני שהתמנה לפטריארך, היה בשליחות הוותיקן במדינות שונות, ביניהן הונדורס, גרמניה, פרו, מצרים ותוניסיה. ב-22 ביוני 2008 החליף את מישל סבאח בתפקיד הפטריארך הלטיני של ירושלים. ב-22 ביוני 2016 אישר האפיפיור את בקשתו לפרוש מתפקידו.
זאב בוים

ביוגרפיה

בוים נולד ב-1943 בירושלים לחנה ויוסף בוים ונקרא על שם זאב ז'בוטינסקי. משפחתו הייתה מראשוני המושב נחלת ז'בוטינסקי (כיום חלק מבנימינה). בצעירותו היה חניך ומדריך במעו"ז בית"ר. שירת בנח"ל והיה מ"פ בשריון. השתחרר בדרגת רב-סרן.
היה מחנך ומנהל בבית ספר מקיף בקריית גת. בשנים 1980–1982 יצא עם משפחתו בשליחות והיה מנהל בית הספר היהודי-ספרדי במקסיקו. בשנת 1986 נבחר לראש העירייה של קריית גת ועמד בראשה עשר שנים, עד בחירתו לכנסת ה-14. חיבר יחד עם ישראל זינגרוב ספר על תולדות הציונות ("להיות עם חופשי") ועל תולדות המלחמה הקרה ("ההיסטוריה של ארצות הברית בשנות המלחמה הקרה").
בוים נפטר ב-18 במרץ 2011 ממחלת הסרטן בבית חולים בעיר מילווקי שבארצות הברית.
היה נשוי ואב לארבעה. בנו אמיר נהרג בשנת 1992.

קריירה פוליטית

נבחר לראשונה לכנסת בשנת 1996 מטעם סיעת הליכוד והיה מצליף הסיעה. לכנסת החמש עשרה נכנס לאחר בחירתו של משה קצב לכהונת נשיא מדינת ישראל וכיהן כיושב ראש הסיעה ויושב ראש הקואליציה.
ב-5 במרץ 2003 לאחר הקמת ממשלת שרון השנייה, מונה לכהן בתפקיד סגן שר הביטחון. עם הקמתה של מפלגת קדימה, בסוף נובמבר 2005, פרש מהליכוד והצטרף למפלגה החדשה.
ב-18 בינואר 2006 מונה בוים לשר הבינוי והשיכון ולשר החקלאות, וזאת לאחר שב-7 בנובמבר 2005 כשל ניסיון למנותו לשר בממשלת ישראל השלושים לאחר שהכנסת דחתה את הודעה הממשלה על צירוף השרים, וזאת בשל הפילוג בליכוד. 
בשנת 2007 נטען בעיתונות כי קורות החיים של בוים, שהוצגו באתר האינטרנט של הכנסת ובאתרים נוספים, כללו תואר שני שלא היה לו, ומיד לאחר חשיפת התואר הכוזב של אסתרינה טרטמן הוסר מהאתרים גם התואר של בוים. בדיעבד הודתה יושבת ראש הכנסת דאז דליה איציק כי נפלה טעות ברישום באתר הכנסת ואין מדובר בהטעיה מצד בוים.
נבחר מטעם קדימה לכנסת ה-17 במקום ה-15 ברשימתה, ומונה לתפקיד השר לקליטת עלייה. ב-4 ביולי 2007, במסגרת סבב תיקים בממשלה, מונה לתפקיד שר הבינוי והשיכון, הממונה על מינהל מקרקעי ישראל.
לאחר שזכה במקום הרביעי בפריימריז שובץ בוים במקום ה-6 ברשימת קדימה לכנסת ה-18. בכהונה זו היה חבר ועדת החוץ והביטחון ויושב-ראש ועדת המשנה לבחינת מוכנות העורף במצבי חירום.
זמן קצר לפני שנפטר, נענה בוים להצעתו של צבי אבישר, מו"ל ועורך הספר "שרון חמש שנים קדימה", וחיבר ממיטת חוליו בבית החולים את מאמרו האחרון בו ביקר בחריפות את מפלגתו קדימה והעומדת בראשה באותה העת, ציפי לבני, על כך שהפקירו, לדבריו, את חבר ילדותו אהוד אולמרט בפרשת מעטפות הכסף.
סבסטופול (כדורגל)

אוקראינה

מועדון הכדורגל סבסטופול (ברוסית: Футбольный клуб Севастополь או באוקראינית: Футбольний клуб Севастополь) היה מועדון כדורגל אוקראיני מחצי האי קרים שהוקם בשנת 2002 על ידי אלכסנדר קראסילניקוב, הבעלים של חברת "קרים נפטסרוויס" שהיוותה את ספונסר הקבוצה.
הקבוצה התמודדה בליגה האוקראינית השנייה. בעונת 2006/07 העפילה לליגה הראשונה והתמודדה בה עד עונת 2009/10 משהבטיחה העפלתהּ לליגת העל האוקראינית. אך נשרה מהליגה בעונת 2010/11.
בעונת 2012/13 שבה לליגה הבכירה והעפילה עד לחצי גמר הגביע האוקראיני ועונה אחר כך, עונת 2013/14, סיימה במקום התשיעי בליגה. לקראת עונת 2014/15 הייתה אמורה להתמודד בליגה הבכירה אך עקב משבר חצי האי קרים ומלחמת האזרחים באוקראינה, הקבוצה פורקה ב-26 ביוני 2014 והוקמה מחדש כקבוצת SKChF.
בעונת 2014/15 הקבוצה הייתה אמורה להשתתף במשחקי הליגה הרוסית השנייה. מכיוון שאופ"א לא מכירה בסיפוח חצי האי קרים לרוסיה, אף שחקן מההרכב המקורי לא יכול היה להשתתף במשחקים. ההרכב החדש של הקבוצה כולל כדורגלנים מרוסיה בלבד. בסופו של דבר משתתפת הקבוצה בשלב זה בתחרויות בחצי האי קרים בלבד.

מאז סיפוח קרים לרוסיה

הקבוצה הוקמה ביולי 2014 עקב משבר אוקראינה וסיפוח חצי האי קרים לרוסיה הביא להכללת הקבוצה בליגה הרוסית השנייה, אזור דרום.
ביולי אותה שנה התאחדות הכדורגל הרוסית החלה במגעים להסדרת מעמדו המשפטי של המועדון ובאוגוסט הפך המועדון למועדון רוסי. הקבוצה השתתפה בגביע הרוסי ובאליפות הרוסית.
הקבוצה זכתה באליפות קרים בכדורגל בעונת 2016/2017 ובגביע קרים 2019.
טפרואיט

תכונות

נוסחת המבנה הכימי של טפרואיט טהור היא Mn₂SiO₄. הטפרואיט יוצר תמיסה מוצקה (שורה איזומורפית, כלומר תרכובות דומות בהרכבן) עם מינרלים אחרים בקבוצת האוליבין, הפורסטריט העשיר במגנזיום (Mg₂SiO₄), והפאיאליט (Fe₂SiO₄) העשיר בברזל. יסודות נוספים כדוגמת ניקל, אבץ וסידן יכולים להחליף את המנגן בטפרואיט, אבל רק בכמויות זעירות כשהתופעה מתרחשת בטבע.
כמו שאר המינרלים בקבוצת האוליבין הטפרואיט מתגבש במערכת האורתורומבית (חבורת סימטריות מרחבית Pbnm) כשהפרמטרים של תא היחידה הם: Å‏a=4.86‏, b=10.59Å‏, c=6.22Å.
הטפרואיט מופיע בטבע בדרך כלל במקבצים גרגריים או חסרי צורה. גבישים מפותחים הם נדירים. צורתם פריזמות לוחיות קצרות (עד 4 ס"מ) שטוחות או דמויות תיבה, המסתיימות בפירמידה כפולה. הטפרואיט נשבר בצורת קונכייה. הקשיות של המינרל בינונית, 6 בסולם מוס, והמשקל הסגולי הוא בממוצע 4.1 (גבוה יחסית למינרל שאינו מתכתי).
אופטית המינרל הוא דו-צירי שלילי. מקדם השבירה של הטפרואיט נע בין 1.77 ל-1.86, והוא ניחן בפליאוכרואיזם (עד כמה משתנה צבע המינרל בהתאם לזווית בה מסתכלים בו) חלש. מזווית אחת הוא נראה חום-אדמדם, מזווית שנייה הוא נראה אדמדם, ומזווית שלישית הוא נראה כחול ירקרק. צבעם של גבישי הטפרואיט הוא בדרך כלל אפור בגוון אפר (גוון שנתן למינרל את שמו), אך ניתן גם למצוא אותו בירוק-זית, ירוק כחלחל, חום אדמדם, ורוד או חסר צבע. לפיסה דקה מנוסרת של טפרואיט יש גוון ירוק חיוור.
המינרל נתגלה לראשונה ב-1823 במכרה סטרלינג שבגבעת סטרלינג (Sterling Hill) ליד אוגדנסבורג (Ogdensburg) במחוז ססקס (Sussex) שבמדינת ניו ג'רזי שבארצות הברית והתגלית פורסמה על ידי המינרלוג הגרמני אוגוסט ברייטהאופט (Johann Friedrich August Breithaupt‏; 1873-1791). מקור שם המינרל מיוונית "טפרוס" שפירושו "בגוון אפר" ומתייחס לגוון האפרפר הבלתי רגיל של המינרל.

שימושים

טפרואיט הוא בצר משני מאוד להפקת מנגן. גבישי טפרואיט, כמו מינרלים אחרים, נמכרים בחנויות לאספנים.

מקור ותפוצה

הטפרואיט מצוי בבצרים של ברזל-מנגן, בסלעי סקארן ובסלעי משקע עשירים במנגן שעברו התמרת מגע או עקב פעילות הידרותרמית.
מקומות לדוגמה בהם ניתן למצוא טפרואיט כוללים את מכרה סטרלינג שבגבעת סטרלינג (Sterling Hill) ליד אוגדנסבורג (Ogdensburg) במחוז ססקס (Sussex) שבמדינת ניו ג'רזי (המקום בו נתגלה לראשונה), ובסמוך לספרטה (Sparta) במחוז אלגני (Alleghany) שבארצות הברית; בלנגבאן (Långban) בסמוך לפרסברג (Persberg) שבשוודיה; במחצבת מלדון (Meldon) באוקהפטון (Okehampton) בדבון שבאנגליה; גבישים גדולים ממכרה וסלס (Wessels), סמוך לקורומן (Kuruman) במחוז הכף בדרום אפריקה; ובמכרה קאסו מחוז טוטיגי שביפן.
פנחס אבוחצירא

תולדות חייו

נולד באשדוד לאדמו"ר רבי אלעזר אבוחצירא ולרבנית דבורה. סנדקו היה סבו, רבי מאיר, שקרא לו את השם פנחס. בשנותיו הראשונות התגוררה המשפחה באשדוד. עם מות סבו האמור, וכן אבי סבו, הבבא סאלי, ב-1983, עבר אביו רבי אלעזר ופתח את חצרו בבאר שבע. 
הוא חונך מילדותו במוסדות ליטאים-אשכנזים: תלמוד תורה במושב תפרח, ישיבת "אבן האזל" בנתיבות (שהייתה בנשיאותו של הרב יששכר מאיר) וישיבת תפרח, שם למד בין היתר מהרב אביעזר פילץ ומרב המושב הרב אליהו אליעזר יעקובזון שאותו הוא מחשיב כרבו. הוא מיעט לצאת מהישיבה ולדברי חבריו כשהיה זקוק למשהו, עוזרים נסעו אליו לישיבה. נישא לתמר בת מאיר אוחנה מירושלים ולזוג מספר ילדים. לאחר נישואיו התמנה כרב שכונה ה' בבאר שבע.
באמצע העשור הראשון של המאה ה-21 החל לשמש כראש מוסדות "יגל יעקב ישמח ישראל" בנשיאות אביו. הוא פתח כולל אברכים בראשותו. המוסדות כוללים תלמוד תורה וגני ילדים.
אחיו עמרם, משמש כעוזרו בניהול החצר.

ממשיכו של אביו

לאחר רצח אביו, בכ"ז בתמוז תשע"א, הוכתר כיורשו ובמסע ההלוויה קרא הרב עובדיה יוסף המנוח "הניח בן צדיק שיגדיל את התורה של אביו".
בניגוד לאביו, שלבש גלימה מרוקאית מסורתית וכיסה את עיניו בכל מקום ציבורי, הרב פנחס לובש חליפה קצרה ומגבעת פשוטה הנפוצה אצל בחורי ישיבות. הוא מוסר שעורים ברבים, דבר שאביו נמנע ממנו. סגנון לימודו נוטה לכיוון הליטאי.
הרב אבוחצירא ירש את מוסדותיו של אביו, שערכם הוערך בשנת 2011 על פי דה מרקר ומעריב בין שמונים מיליון דולר למאה מיליון דולר. יוסי בר מוחא העריך בשנת 2012 את שווי הונו בלמעלה ממיליארד ש"ח.
בליסטרה

בליסטרה או בליסטה היא כלי נשק קדום עשוי עץ וגידים, ששימש להטלת חצים גדולים ואבני בליסטרה. מקור שם זה מהמילה היוונית ballistēs (לזרוק). כלי זה שימש בעיקר ללוחמת מצור והיה כלי מצור שימושי עד המצאת התותח.
מתקן זה דומה במבנהו לקשת אופקית ענקית, אך מראה זה מטעה במקצת, שכן מקור האנרגיה של הקשת לא מתבססת על גמישות העץ או המתכת שמרכיבים את הקשת, אלא על האלסטיות של גידים הכרוכים בסליל סביב צירים עליהם מותקנים מוטות הקשת. דריכת הקשת גורמת לצירים להסתובב ומותחת את הקפיץ הסיבובי המורכב מהגדילים שסביב הצירים. כאשר המעצור משוחרר, האנרגיה האלסטית האצורה בקפיץ משתחררת והגידים מסובבים בחזרה את המוטות למצב מיושר. המוטות מושכים את המיתר הקשור ביניהם שמשגר את החץ הגדול במהירות גדולה.
הגרסה העתיקה ביותר של בליסטרה היא ככל הנראה זו של דיוניסיוס מסירקוזי, משנת 400 לפנה"ס. גרסה זו פשוטה למדי, והיא כוללת קשת אופקית גדולת ממדים, שקובעה למתקן נייד, כאשר המיתר נמתח באמצעות גלגלת.
חסמבה ונערי ההפקר

עלילה

חסמבה היא חבורת נערים הנלחמת בפשיעה, ממפקדתם, "המערה החשמלית", הנמצאת במקום סודי. בראש החבורה עומד ירון זהבי האמיץ, בגילומו של שלמה ארצי. ירון זהבי מקבל על עצמו את המשימה לעצור את הפושע אלימלך זורקין (זאב רווח). אם תצליח חסמבה לעצור את זורקין יקבלו חבריה כרטיסים לאולימפיאדת מינכן. אם תיכשל, חבריה יושפלו פומבית ברחובות תל אביב.
זורקין מגייס נערי רחוב לכנופייתו, "המטפחת השחורה". עוזי הרזה (דובי גל) חודר אל הכנופיה, אך נחשף ונופל בשבי. תוכניתו של זורקין היא גאונית – לחדור דרך מנהרה אל הקיר האחורי של חדר הכספות בבנק, וכך לפרוץ את הבנק מבלי שניתן יהיה לדעת זאת מתוך הבנק עצמו.
חסמבה מסכלת את תוכניתו של זורקין, תוך שימוש באמצעים מתוחכמים כ"גז צחוק" ו"גז עצבים". ירון זהבי ואהוד השמן משחררים את עוזי, ושובים את זורקין וכנופייתו. זורקין נמלט, אך נתפס לאחר מרדף משטרתי.
ירון זהבי מחזיר לבנק את הכסף שנשדד, ובתמורה דורש עשרה אחוזים מן הכסף – 25,000 לירות. בכסף הוא רוכש מצרכים, ואנשי כנופיית "המטפחת השחורה" שחזרו למוטב מחלקים אותם לנצרכי תל אביב. במשאית המובילה את המצרכים, הנהוגה על ידי ירון, מתוודה תמר הסגנית באוזני ירון כי "אתה מוצא חן בעיני".

מעמדו של הסרט בקולנוע הישראלי

הסרט נוצר בשיאה של תקופת "סרטי הבורקס" בקולנוע הישראלי, אבל אינו סרט בורקס קלאסי שכן הדמויות והקונפליקטים המיוחסים בדרך כלל לסוגה זו אינם נוכחים בו. למרות זאת, משחקו של זאב רווח בתפקיד אלימלך זורקין מעניק לסרט מאפייני "בורקס" קלאסיים. למשל בסצנה שבה מערים רווח המזרחי על מנהל הבנק האשכנזי התמים, יוסי גרבר, האופיינית לסרטי הבורקס. גם מאבקה של "חסמבה", בעלת האפיון של "ישראל הראשונה" בעבריינים הצעירים של כנופיית "המטפחת השחורה", בעלת האפיון של "ישראל השנייה", היא הד למאבקי הפנתרים השחורים באותן שנים.
סרט זה הוא מהסרטים האהודים בקולנוע הישראלי, וזכה למעמד של סרט פולחן, לא מעט בשל העובדה כי הוא הסרט היחיד בו מופיע שלמה ארצי כשחקן ולא כזמר. את המוזיקה לסרט הלחין ותיזמר מישה סגל, והוא גם שר בשיר "גם אנחנו רוצים". את שיר הפתיחה הלחין דן עמיהוד למילותיו של אהוד מנור ומבצעת שלישיית לא אכפת להם. הסרט מוקרן מדי יום עצמאות בערוצי הטלוויזיה הישראליים, והוא נצפה ואהוב. סרט חסמבה נוסף, משנת 1985 בשם "חסמבה ושודדי הסוסים" בו כיכב ספי ריבלין בתפקיד אלימלך זורקין, לא זכה למעמד דומה.
פדקס אקספרס

FedEx Feeder

FedEx Feeder הוא מותג אזורי המופעל באמצעות מטוסי מדחף.
בארצות הברית וקנדה מפעילים את FedEx Feeder זכייניים מקומיים שמחכירים את המטוסים מפדקס, ואחראים על צוותי המטוסים. הטיסות שמפעיל הזכיין הם ברישום שלו ולא של פדקס.
מחוץ לארצות הברית, מפעילים את FedEx Feeder זכיינים המפעילים את הטיסות במטוסים שלהם בהתאם להסדר עם פדקס, קבלנים אלו רשאים לשאת מטענים עבור חברות אחרות יחד עם המטען של פדקס.

פעילות החברה בישראל

פדקס אקספרס פועלת בישראל משנת 1990, באמצעות הזכיינית F.C אקספרס (FedEx ישראל). לחברה סניפים בנתב"ג, חיפה, ירושלים, ואילת. החברה מפעילה טיסה יומית לנמל התעופה בן-גוריון, באמצעות מטוס בואינג 757-200.
יוסף חריט

יוסף חריט (1 באוקטובר 1896 רוסיה - 23 באפריל 1985 כפר גלעדי) היה מאנשי העלייה השנייה. חבר ארגון השומר וקבוצת הרועה. שירת בגדודים העבריים ובהמשך בארגון ההגנה. עבד במקורות.

ביוגרפיה

יוסף חריט נולד ב-1896 בעיירה פוזלוב בפלך קובנה שברוסיה, להוריו יהודה וחיה (רבינוביץ') שקיימו בית ציוני סוציאליסטי. בעקבות תבוסת רוסיה במלחמת רוסיה-יפן פרצו פרעות ביהודים שאילצו את המשפחה לעבור לסמולנסק שם נשלח חריט ללמוד בבית ספר לחינוך כללי. הייתה זו האנטישמיות שבסופן של דבר דחפה את המשפחה לצאת מרוסיה.
עם סיום לימודיו ב-1913 עלה ארצה והחל לעבוד בפרדסי פיינברג בחדרה ובהמשך בקואופרציה במרחביה שם צורף לארגון השומר. במסגרת ארגון זה הצטרף לקבוצת הרועה ונדד עם חברי הקבוצה ברחבי הגליל עד פירוקה ב-1915. 
לאחר מלחמת העולם הראשונה הצטרף חריט לגדודים העבריים בשירות הצבא האנגלי. כשהחלו מאורעות תל חי וכן מאורעות תר"פ נקרא חריט (כמו יתר חברי השומר ששירתו בגדודים) "להעביר" נשק ממחסני הצבא הבריטי לטובת הגנת היישובים העבריים. רוב הנשק נלקח מהמחנה הבריטי בסרפנד אך כשראו שאין במחסנים אלו פצצות ורימונים החלו בייצור עצמי. במהלך הוצאת נפצים לרימונים ממחנה הבריטי בלוד נפצע חריט וטופל בבית חולים מספר שבועות. לאחר החלמתו עלה לגליל והתייצב ביחידה הרוכבת של "השומר" בפיקודו של נחום הורביץ. כשניסה לחזור, לאחר מספר שבועות, לגדוד העברי גילה שהבריטים החליטו לפרקו וחריט עם שאר אנשי "השומר" חזרו לגליל והחלו להקים בשלישית את כפר גלעדי. 
בתקופה שלאחר מלחמת העולם הראשונה הצטרף חריט לארגון המחתרתי הקיבוץ שרוב חבריו היו מפורשי "השומר". מטעם ארגון זה נשלח ב-1924 לתל יוסף לפקד על קורס למדריכים ולמפקדים צבאיים
ב-1929, בתקופת מאורעות תרפ"ט, התגייס חריט עם עוד ארבעים אנשי "השומר" לעזור בהגנת היישוב כשחריט עצמו פעל בתל אביב. בתקופת מאורעות תרצ"ו נקרא חריט למפקדת ההגנה שם הוחלט על הקמת פלוגות השדה בפיקודו של יצחק שדה ועל חריט הוטל לפקד על הפלוגה הדרומית ששמרה מראשון לציון ועד נגבה. בהמשך קיבל פיקוד על פלוגה באזור השרון.
ב-1941, בתקופת הפלישה לסוריה של בעלות הברית מונה חריט לפקד על הגליל העליון. עם סיום תפקידו חזר לכפר גלעדי. במסגרת מומחיותו סייע חריט למוסדות להקים קווי ייצור לכלי נשק (תעשייה שהשתלבה עם תע"ש).
ב-1944 החל לעבוד בחברת מקורות שם מילא ניהל את "פיתוח מקורות המים בישראל" וכן היה אחראי על הציוד הכבד בחברה עד צאתו לגמלאות. חריט נישא לצביה אברמסון (בתו של החלוץ משה אברמסון) ולהם שני בנים (נחום ודן). היה פעיל בהוצאת ספרי ארגון "השומר". נפטר ב-1985 והובא לקבורה בחלקת השומרים בבית הקברות בתל חי.
ז'אק מארקט

האב ז'אק מַארקֶט (בצרפתית: Jacques Marquette;‏ 10 ביוני 1637 - 18 במאי 1675) היה מיסיונר ישועי ומגלה ארצות, אשר חקר את אזור המערב התיכון באמריקה הצפונית והקים התיישבויות בטריטוריית מישיגן. בשנת 1673 היו מארקט ולואי ז'ולייה למגלי הארצות הראשונים שחקרו את חלקו הצפוני של נהר המיסיסיפי.

תולדות חייו

ז'אק מארקט נולד בלאן שבצרפת ב-10 ביוני 1637. בגיל 17 הצטרף למסדר הישועי שבמסגרתו עבד ולימד ברחבי צרפת למעלה מעשור. בשנת 1666 נשלח על ידי המסדר לקוויבק כמיסיונר לילידי אמריקה. במסגרת פעילותו מארקט למד שפות מקומיות רבות. 
בשנת 1668 נשלח מארקט למשימות בחלקיו הצפוניים של נהר סנט לורנס בחלקו המערבי של אזור האגמים הגדולים. באזור זה הקים מיסיון באזור סו סנט מרי במישיגן של ימינו ואת מיסיון לה פוינט על גדת לייק סופיריור בוויסקונסין, באזור העיר המודרנית אשלנד. במהלך שליחותו באזור פגש מארקט לראשונה בשבטי האיליניווק אשר לימדו אותו על חשיבותו של נהר המיסיסיפי כערוץ תחבורה. בני השבטים הזמינו אותו ללמד בכפריהם. בעקבות מלחמות בין השבטים עזב מארקט את המיסיון ונסע אל מיצרי מקינק, שם הודיע לממונים עליו במסדר על הנהר המדובר וביקש רשות לחקור אותו.

המסע אל המיסיסיפי

בקשתו של מארקט אושרה וב-17 במאי 1673 יצא עם מגלה הארצות הצרפתי-קנדי לואי ז'ולייה מסנט איגנס. השניים היו מצוידים בשתי סירות קנו וחמישה שייטים ממוצא מעורב. הם שטו על אגם מישיגן עד לגרין ביי ומשם שטו בסמוך לפתחו של נהר פוקס. משם הובילו את הסירות דרך היבשה כשלושה קילומטרים באזורי ביצות ומישור לנהר ויסקונסין. בנקודה זו בנו הצרפתים בשלב מאוחר יותר את עיירת המסחר פורטז' - פתח הנהר. מארקט וז'ולייה המשיכו לאורך הנהר וב- 17 ביוני הגיעו אל נהר המיסיסיפי בסמוך למקום בו שוכנת כיום פריירי דה שייאן.
המשלחת המשיכה עד פתחו של נהר ארקנסו, מרחק של כ-700 קילומטרים בלבד ממפרץ מקסיקו ושם בחרו לשוב. בשלב זה פגשו השניים מספר שבטים אשר החזיקו בסחורות אירופאיות והם חששו כי במוקדם או במאוחר ייפגשו במגלי ארצות או מתיישבים מספרד. הם שטו על הנהר בחזרה עד לנהר אילינוי אשר היה, כפי שלמדו מהילידים המקומיים, נתיב קצר יותר בחזרה לאגם מישיגן. הם שבו אל האגם בנקודה הקרובה לשיקגו של ימינו דרך פורטז' שיקגו. בספטמבר חנה מארקט, שחלה במהלך המסע בדיזנטריה, במיסיון סנט פרנסיס אקסוויר, הממוקם בגרין ביי של ימינו, בעוד ז'ולייה המשיך לקוויבק לבשר על תגליותיהם. 
מארקט ומשלחתו חזרו לטריטוריית אילינוי בשלהי 1674 והיו לאירופאים הראשונים שחנו באזור שלימים יהפוך לעיר שיקגו. המשלחת זכתה לחסות מטעם קונפדרציית אילינוי אשר ליוו אותם במסעם והזינו אותם במאכלים מקומיים.
באביב 1675 נסע מארקט נסע מערבה ונשא מסה חגיגית בכפר הגדול של אילינוי שבסמוך לסטאבד רוק. בדרכו חזרה לסנט איגנס נפטר ז'אק מארקטט בגיל 38 כתוצאה מתנאי הדרך ומבריאותו שהתדרדרה לאחר המסע על המיסיסיפי. בעיר לודינגטון מסומן מקום מותו המשוער באנדרטה המספרת על מותו.