google/wiki40b huggingface dataset:
גיורגי דמטרדזה

קריירה

דמטרדזה גדל במחלקת הנוער של דינמו טביליסי, ובקבוצה הבוגרת של המועדון החל לשחק בשנת 1994 לאחר שבילה שתי עונות בקאחתי תלאווי. בעונתו האחרונה בדינמו טביליסי הוא מגיע למקום העשירי בין מבקיעי השערים בגאורגיה.
בשנת 1997 עבר דמטרדזה לפיינורד ההולנדית, ובתקופתו בקבוצה זו סבל מפציעה. לאחר עונה אחת בהולנד עבר דמטרדזה לאלניה ולדיקווקז. עם קבוצה זו הפך דמטרדזה, בשנת 1999, למלך השערים של ליגת העל הרוסית. בשנת 2000 עבר לדינמו קייב, אלופת אוקראינה. בהיותו בדינמו קייב הוא התפרסם בהחמצה מול שער חופשי במשחק של הקבוצה מול מנצ'סטר יונייטד בליגת האלופות, שער שהיה יכול להדיח את המועדון האנגלי מהתחרות.
שנה לאחר מכן, בשנת 2001 הוא עבר לשחק בריאל סוסיאדד הספרדית, ובשנת 2002 חזר לרוסיה ושיחק חצי עונה בלוקומוטיב מוסקבה וחצי עונה באלניה ולדיקווקז. בשנת 2003 עבר שוב לאוקראינה ושיחק במשך שתי עונות וחצי במטלורג דונצק. באמצע 2005 שב לאלניה ולדיקווקז בפעם השלישית בקריירה שלו.
בינואר 2006 הגיע דמטרדזה לישראל וחתם בקבוצת מכבי תל אביב, אך לאחר חצי עונה חזר למטלורג דונצק. בשנת 2007 עבר לקבוצת ארסנל קייב, ובעונה שלאחר מכן עבר לקבוצת באקו מאזרבייג'ן. את עונתו האחרונה בקריירה עשה בקבוצה הגאורגית ספרטקי צחינוואלי.
ביולי 2010 נעצר על ידי המשטרה הגאורגית, ובמרץ 2011 הורשע בסחיטה, ונשלח לשש שנות מאסר. בינואר 2013 שוחרר ממאסרו.
מועצה לפיקוח על הביקורת בחברות ציבוריות

המועצה לפיקוח על הביקורת בחברות ציבוריות (באנגלית: Public Company Accounting Oversight Board) היא גוף אמריקאי ללא מטרות רווח שהוקם מכוח חוק סרבנס-אוקסלי כדי לפקח על הביקורת ועניינים נוספים בחברות ציבוריות בארצות הברית, במטרה להגן על משקיעים ועל האינטרס הציבורי בחברות אלו. החל מ-2010 למועצה סמכות לפקח על הביקורת של ברוקרים ודילרים. סמכות הפיקוח על המועצה ניתנה לוועדה האמריקאית לניירות ערך ולבורסות.

רקע

המועצה הוקמה לאחר סדרת שערוריות פיננסיות שאירעו בתחילת שנות האלפיים בארצות הברית ואירופה ומשבר האמון שנוצר כתוצאה מאי הדיווח הכספי הנאות. בארצות השונות גובשו מספר הצעות לפתרון הבעיות שנחשפו ושיפור אמינות הדיווח הכספי. בחלק מהארצות הוחלה חובת רוטציה של רואה החשבון המבקר, באחרות הוחלט לשים דגש על אכיפה מרתיעה ובחלק נוסף הוחלט על הקמת גוף פיקוח מטעם המדינה.
בארצות הברית חוקק חוק סרבנס-אוקסלי ב-2002 והורה בין היתר על הקמת מועצה לפיקוח על הביקורת בחברות ציבוריות. בעקבותיו הוקמו גופים דומים במדינות נוספות כגון הוועדה לפיקוח על הביקורת (Abschluss Prüferaufsichts Kommission) (גר') שהוקמה ב-2005 בגרמניה והמועצה העליונה של רואי חשבון סטטוטורים (Haut Conseil du commissariat aux comptes) (צר') שהוקמה ב-2003 בצרפת. חלק מהגופים חתמו על הסכמים לשיתוף פעולה.

מבנה

המועצה מונה חמישה חברי ועד, כולל יושב ראש. כל אחד מחברי הוועד ממונה על ידי הוועדה לניירות ערך ולבורסות לאחר התייעצות עם יושב ראש הפדרל ריזרב ומזכיר האוצר של ארצות הברית. שני חברי ועד הם רואי חשבון מוסמכים לביקורת חברות ציבוריות. אם יושב הראש הוא אחד משני הנ"ל, הוא אינו יכול להשתתף בביקורת חברה ציבורית בחמש השנים שקדמו למינוי. כל אחד מחברי הוועד מכהן בתפקידו במשך חמש שנים. תקציב המועצה, המאושר בידי הוועדה לניירות ערך ולבורסות כל שנה, ממומן ברובו על ידי החברות הציבוריות, הברוקרים והדילרים שנעזרות בפירמות הביקורת עליהן מפקחת המועצה.
למועצה סגל של קרוב ל-800 איש ומשרדים ב-8 מדינות בארצות הברית בנוסף על המטה הראשי הממוקם בוושינגטון.

מקבילה ישראלית

נכון לשנת 2018, אין בישראל גוף מקביל ל-PCAOB, כלומר גוף עצמאי ובלתי תלוי המפקח על משרדי רואי החשבון. עם זאת, בשלהי 2004 הקימה לשכת רואי החשבון את המוסד לסקירת עמיתים, שמאז 2005 מקיים ביקורות בקרב משרדי ראיית החשבון בישראל. עם זאת, מדובר בגוף שאיננו מעוגן בחוק, אינו בעל סמכויות אכיפה וענישה, וכן אינו בלתי תלוי שכן החברים בו הם עצמם רואי חשבון מהמשרדים. גם בארצות הברית היה קיים מוסד לסקירת עמיתים עד שהוקם ה-PCAOB ב-2002.
בנוסף למוסד לסקירת עמיתים, משרדי ראיית החשבון נשענים על המוניטין שנוצר להם; ברגע שיתברר שהמוניטין של אחד מהם נפגע עקב מעורבות באירוע כלשהו, לא יבואו אליו חברות.
בשנים האחרונות הועלו מספר הצעות להקמה של גוף ישראלי המקביל בסמכויותיו לPCAOB, בעיקר על ידי יו"ר רשות ני"ע לשעבר שמואל האוזר, אשר ניסה לקדם את המהלך.
קית' מיטשל (שחקן קולנוע)

ביוגרפיה

מיטשל נולד באדלייד שבאוסטרליה הדרומית, וגדל בוורנרטאון, קרוב לפורט פירי. הוא למד בבית הספר התיכון בפורט פירי, בקולג' למורים באדלייד ובאוניברסיטת אדלייד. הופעתו הראשונה על הבמה הייתה בשנת 1947, בתקופה שלימד אמנות, והוא שיחק בקומדיה "Lover’s Leap" בתיאטרון פלייבוקס באדלייד.
ב-1949, אחרי שעבד ברדיו של רשת ABC בעיר, היגר מיטשל לבריטניה ונרשם לבית הספר למשחק של תיאטרון אולד ויק.
הופעת הבכורה של מיטשל בלונדון הייתה בשנת 1951. הוא כיכב במחזות זמר אחדים, בהם ההפקה הראשונה בלונדון של המחזמר "איש למנשה" בו גילם שתי דמויות, את מיגל דה סרוואנטס ואת יציר רוחו דון קישוט. הקלטה של המחזמר בהשתתפותו יצאה גם על גבי אלבום מוזיקה. ב-1964 כיכב בתפקיד המשורר רוברט בראונינג במחזמר "רוברט ואליזבת" לצדה של זמרת הסופרן האוסטרלית ג'ון ברונהיל.
מיטשל שיחק עם להקת התיאטרון שייקספיר ממוריאל, וכמו כן הרבה להופיע בקולנוע ובטלוויזיה. בין הדמויות שגילם היו הנרי השמיני בסדרת הדרמה "שש נשותיו של הנרי השמיני" ב-1970, והיתקליף בעיבוד הטלוויזיוני משנת 1962 לרומן "אנקת גבהים" מאת אמילי ברונטה. מ-1974 ועד 1977 היה מיטשל מנהל אמנותי בפסטיבל התיאטרון של צ'יצ'סטר.
בטלוויזיה האמריקאית הופיע מיטשל בתפקיד קבוע בסדרת המתח "רצח במשיכת קולמוס". הוא גילם דמות של גנב תכשיטים לשעבר, שכעת הוא חוקר מטעם חברות ביטוח, ופותר את התעלומות בשיטות יוצאות דופן. את סיפור המעשה הוא שולח לידידתו ג'סיקה פלטשר.
בנוסף למשחק היו למיטשל תחומי עניין נוספים. הוא כתב מחזמר "Pete McGynty and the Dreamtime" המבוסס על המחזה "פר גינט" מאת הנריק איבסן. בהצגה שימשו כתפאורה ציורים של מיטשל עצמו. הוא גם אייר מהדורה מצומצמת של הסונטות של ויליאם שייקספיר שבה גם עיצב את הקליגרפיה. מיטשל היה חסיד של התזונה המקרוביוטית, והוא כתב ואייר כמה ספרי בישול בתחום המקרוביוטיקה.
מיטשל אייר את קובץ השירים "Captain Beaky" מאת המשורר ג'רמי לויד. דמותו של קפטן ביקי זכתה להצלחה בראשית שנות השמונים של המאה העשרים בבריטניה בקרב ילדים ומבוגרים גם יחד. השיר "Captain Beaky" בביצועו של מיטשל הגיע למקום החמישי במצעד הסינגלים הבריטי בשנת 1980.

חיים אישיים

מיטשל היה נשוי לשחקנית ג'ינט סטרק  משנת 1957 ועד מותו. לבני הזוג היה בן, פול, ובת, הלנה, שחקנית שהשתתפה בסרטים "זקוף ת'אוזן" וב"מוריס".
קית' מיטשל נפטר ב-20 בנובמבר 2015 בצ'יצ'סטר שבמערב סאסקס בגיל 88.
קנזו טנגה

ביוגרפיה

למד אדריכלות והנדסה באוניברסיטת טוקיו ולימים היה לפרופסור באוניברסיטה זו וב-MIT בבוסטון.
טנגה הוא האדריכל היפני הבולט ביותר של שנות ה-50 עד שנות ה-70 אשר נודע בכשרונו לשלב את המסורת האומנותית היפנית עם האדריכלות המודרנית.
הצלחתו של טנגה הייתה מהירה ומפתיעה בהתחשב במסורת היפנית השמרנית. כבר בגיל צעיר זכה במספר תחרויות אדריכלים ביפן. עם תום מלחמת העולם השנייה זכה בתחרות על לתכנון שיקום העיר הירושימה. כמו כן זכה בתחרויות לתכנון משרדי השלטון המקומי בטוקיו ואת אולמות הספורט בכפר האולימפי בעיר לקראת אולימפיאדת טוקיו (1964).
בשנות ה-60 זכה בתכנון העיר סקופיה שבחבל מקדוניה שביוגוסלביה, לאחר רעידת האדמה שהחריבה אותה.
בשנת 1970 היה אחראי לתכנון התערוכה העולמית אקספו 70' שנערכה באוסאקה.
קנזו טנגה שילב בתכנוניו אלמנטים של אדריכלים מערביים מפורסמים של אותה תקופה: לה קורבוזיה (שווייץ), אוסקר נימאייר (ברזיל), לואי קאן (ארצות הברית), אלבר אלטו ואירו סארינן (פינלנד).
קנזו טנגה זכה בפרס פריצקר בשנת 1987.
כלבים משחקים פוקר

כלבים משחקים פוקר (באנגלית: Dogs Playing Poker) היא סדרה של שמונה עשר ציורים מאת קסיוס מרסלוס קולידג' (Cassius Marcellus Coolidge): הראשון מ-1894, שישה עשר ציורי שמן נוספים שהוזמנו על ידי החברה המסחרית בראון וביגלו (Brown & Bigelow) לקידום מכירת סיגריות החל משנת 1903, וציור נוסף משנת 1910. כל הציורים בסדרה כוללים דמויות כלבים בעלי מראה אנושי, אך תשעת הציורים שבהם הכלבים ישובים סביב שולחן קלפים התפרסמו במיוחד בארצות הברית, ונודעו כדוגמה מובהקת לאמנות קיטש עממית.
המבקרת אנט פררה תיארה את ציורי "כלבים משחקים פוקר" כ"צרובים היטב... בתודעה האמריקאית כמייצגי תרבות ההמונים הזולה... בשל הפצה אינסופית על כל הסוגים של מוצרי השיווק."
הציור הראשון, "משחק הפוקר" משנת 1894, נמכר ב-18 בנובמבר 2015 בבית המכירות סותבי'ס בניו יורק, בעבור 658,000$.‏

בתרבות הפופולרית

בתרבות הפופולרית זכו הציורים לשפע של התייחסויות. בהם ניתן למנות את הסדרות "רוזאן", "חופשי על הבר", "משפחת סימפסון", "איש משפחה", "מופע שנות ה-70", "אנימניאקס", "ילד פוגש עולם", "צווארון לבן" ו"החיים היפים של זאק וקודי", הסרטים "למעלה", "מסביב לעולם בשמונים יום", "לוני טונס: חוזרים לאקשן" ו"רואה החשבון" והמשחקים "יומו של הטנטקל" ו"אינדיאנה ג'ונס ומסע הצלב האחרון".
קבוצת דנאל

היסטוריה

קבוצת דנאל הוקמה בשנת 1974 על ידי יהושע אדיר. החברה החלה את דרכה בתחום משאבי האנוש ובמרוצת השנים הרחיבה את פעילותה לתחומי הסיעוד, הרווחה והחינוך. במאי 1992 הפכה לחברה ציבורית ומניותיה החלו להיסחר בבורסה לניירות ערך. לאחר שני עשורים של גידול וצמיחה, רכשה קרן ההשקעות הפרטית KCPS בשנת 2008 51% מסך המניות של דנאל. שלוש שנים לאחר מכן, בשנת 2011, רכשה חברת דנאל, 50.1% מהשליטה בחברת ההשמה נישה הייטק. כחצי שנה לאחר מכן, נמכרה השליטה בקבוצת דנאל לחברת DBSI. בפברואר-2017 מכרה DBSI חלק גדול מהמניות וכיום הציבור מחזיק ביותר מ-80% מהשליטה בחברה. קבוצת דנאל היא בעלת השליטה בארגון בית אקשטיין (100%) ובחברת נישה הייטק (75%).
שאול בן-אדרת

ביוגרפיה

נולד בפתח תקווה וגדל בתל אביב. רכש את אהבתו למטבח מאמו וסבתו שהגיעו מעיראק, וקיבל חיזוק מהצד היווני של אביו. למד בתיכון "ליידי דייוויס" במגמת מכניקה ושירת בצבא כטכנאי מטוסים. לאחר שחרורו מהצבא פתח את המועדון-מסעדה-בר "צצה" ברמת השרון, שפעלה כ-6 שנים. במקביל ל"צצה" פתח אדרת במתחם הבורסה של רמת גן את "קפה סול", בית קפה איטלקי חלבי, אותו ניהל כשנתיים. 
בשנת 1991 פתח את מסעדת "קימל" - מסעדת מעדנים כפרית ששכנה מול כלבו שלום בתל אביב, שהגישה מטבח צרפתי כפרי, המסעדה נסגרה ב-2017.
במרץ 2010 נפתחה "קימל בגלבוע" – ביסטרו כפרי המשקיף אל נוף עמק יזרעאל.
בינואר 2011 פתח את מסעדת "התרנגול הכחול" - מטבח עונתי עם בר גדול, בקניון G שבלב מתחם צמרת בתל אביב. 
בן-אדרת השתתף בתוכנית "קרב סכינים" המשודרת בערוץ 10, שם העפיל לגמר ועונה אחר-כך היה שופט בתוכנית. כמו כן, הוא השתתף בתוכנית "השף הבריא" בהנחיית תיקי דיין בערוץ 10.
נכון לנובמבר 2011 מנחה את סדרת התוכניות "מפגש השף" שמשודרת בערוץ 10 ובערוץ האוכל. במסגרת התוכנית צולמו כ-40 פרקים בהם בן-אדרת מטייל בישראל ומבקר במסעדות, במפעלי מזון שונים, ויצרני אוכל מיוחדים.
תוכניתו האישית, המשודרת בערוץ האוכל, נקראת "מתכון לחופשה". במסגרת התוכנית הוא מבקר במקומות שונים בעולם ומעביר מהם טעמים ומתכון לחופשה המושלמת באותו האזור. בן-אדרת משתתף בתוכנית נוספת הנקראת "קולינריה מקומית" על מקומות בארץ, בהם פתח תקווה, רמלה, חבל מודיעין ואזור הגלבוע.
בן-אדרת משתתף בעונה השנייה של התוכנית "ארוחת שבת" בהגשת קובי אריאלי.
במסגרת עבודתו כשף נסע לייצג את ישראל דרך משרד החוץ לברזיל, לאורוגוואי, וליפן וערך שם אירועי אוכל גדולים, פסטיבלי אוכל ישראליים, ארוחות גאלה, ואירועי צדקה והדגמות.
בן-אדרת מעביר סדנאות בישול, ייעוץ קולינרי, כותב טור על אוכל בעיתון "גלובס", ומקיים אירועי קייטרינג עם חברת קימל אירועים.
שאול בן-אדרת נשוי לאורית, שעובדת עמו במסעדות. יש להם ארבעה ילדים, והם מתגוררים בתל אביב.
תיכון אילון

בית הספר התיכון השש-שנתי על שם פנחס אילון נוסד בשנת תשכ"ב (1961) בחולון בשם תיכון חדש חולון, והיה לבית הספר התיכון השני בעיר. בשנת הלימודים הראשונה תשכ"ב, נפתחו כיתות ט'-י' בלבד. עקב איחור בהשלמת מבנה הקבע, הלימודים נפתחו והתקיימו באופן ארעי במספר חנויות ברחוב ההסתדרות 110 בעיר. בהמשך שנה"ל תשכ"ב עברו התלמידים למבנה הקבע של בית הספר ברחוב הכנסת. המחזור הראשון בבית הספר סיים את לימודיו בשנת תשכ"ד (1964).
בשנת 1982 שונה שמו של בית הספר לתיכון אילון על שמו של ראש העיר השני של חולון, פנחס אילון, כהוקרה על פועלו למען העיר ומערכת החינוך שלה.
בשנת הלימודים תשנ"ו (1995/96) נוספה לתיכון חטיבת ביניים והוא הפך לבית ספר שש-שנתי.
בשנת 1996 זכתה נבחרת הכדורעף של בית הספר באליפות הארץ לתלמידים.
תיכון אילון הוא תיכון עיוני ותלמידי התיכון ניגשים לבחינות הבגרות בכל המסלולים. בתיכון מגמת תקשורת וקולנוע, והוא משמש כבית למגמת המחוננים העירונית של חולון. מאז 2007 בית הספר משלב ילדים עם צרכים מיוחדים הלוקים באוטיזם גבולי עד קל.
בין בוגרי תיכון אילון, נמנים פרופסורים וחברי אקדמיה רבים, ביניהם פרופ' עודד נבון, פרופ' אריה הרמן, פרופ' רונן פרי, פרופ' איתמר זינגר, פרופ' רוני רייך, שרה ברייטברג-סמל, פרופ' עודד רגב, המוזיקאים גיל דור, יובל דור ויהונתן בריק, הקולנוען אלון בר, העיתונאים עמנואל רוזן, בן כספית, ציון נאנוס, טליה לוין, מרב דוד, השחקן ליאור כלפון, וכן מנחה הטלוויזיה אסי עזר. רבים מבוגרי התיכון נטלו חלק במלחמות ישראל. החלל הראשון של התיכון, ישראל שטרן, (מחזור ב') נפל בירושלים, כבר ביומה הראשון של מלחמת ששת הימים בהסתערות על ארמון הנציב.
פ.ד. ג'יימס

יצירתה

ג'יימס החלה בכתיבה רק בשנות השלושים לחייה. סיפרה הראשון, "כסו את פניה", יצא לאור ב-1962 ובו הופיעה לראשונה דמותו של החוקר והמשורר אדם דלגליש מהסקוטלנד יארד, גיבור רבים מספריה. לדבריה הושפעה מג'יין אוסטן, דורותי ל. סאיירס, גראהם גרין ואוולין וו.
רבים מסיפוריה מתרחשים על רקע המערכות הביורוקרטיות הגדולות בבריטניה, כמו מערכת המשפט הפלילי ומערכת שירותי הבריאות, זירות בהן השחיזה ג'יימס את כישוריה במשך שנים רבות, החל משנות ה-40 של המאה ה-20 כאשר החלה לעבוד במינהלת בית חולים כדי לתמוך בבעלה החולה ובשני ילדיה. שנתיים לאחר שראה אור הספר "כסו את פניה", נפטר בעלה והיא עברה לעבוד במחלקה הפלילית במשרד הפנים. ג'יימס עבדה בשרות הממשלתי עד יציאתה לגמלאות ב-1979, והניסיון רב השנים שרכשה במערכות הביורוקרטיה הוסיף רבדים של ידע פנימי לכתיבתה. סִפרהּ משנת 2001, "Death in Holy Orders", מדגים תובנה עמוקה לגבי מערכות היררכיות בכנסייה.

עיבוד יצירותיה לקולנוע ולטלוויזיה

רוב ספרי המתח של ג'יימס עובדו למיני-סדרות טלוויזיה אשר הופקו על ידי ה-ITV בבריטניה, ושודרו ברשתות נוספות בעולם לרבות ה-PBS בארצות הברית. כמו כן, כמה מסיפוריה עובדו על ידי ה-BBC לשידור טלוויזיוני.
הספר "ילדי האדם" עובד בשנת 2006 לסרט קולנוע בשם "הילדים של מחר", שבוים על ידי אלפונסו קוארון וששיחקו בו קלייב אוון, מייקל קיין וג'וליאן מור.
אלטאי (מחוז)

היסטוריה

התיישבות רוסית באזור החלה במחצית השנייה של המאה ה-17. לצורך הגנת הגבולות משבטים מקומיים הוקמו מבצרים. באותה תקופה התגלו מרבצי מתכות שונות (בעיקר זהב, כסף ונחושת) והוקמו מפעלים שהיו בבעלות הצאר. לקראת סוף המאה ה-19 כל המפעלים נסגרו.

כלכלה

כלכלת המחוז מבוססת בעיקר על חקלאות. בעיר ברנאול קיימים מפעלי תעשייה משמעותיים.

דמוגרפיה

כ-54% מאוכלוסיית המחוז מתגוררת בערים. בעיר הגדולה - ברנאול מתגוררים כ-600 אלף תושבים.
הרוסים מהווים כ-94% מאוכלוסיית המחוז, הגרמנים - כ-2.1%, האוקראינים - כ-1.5%.
נהג אישי

נהג אישי (באנגלית: Chauffeur) הוא אדם אשר למחייתו נוהג ומסיע אנשים בכלי רכב מנועי. המונח הספציפי "Chauffeur" משמש כיום בעיקר בארצות הברית ובאיחוד האירופי לתיאור נהגים העובדים בחברות לימוזינה, ומסיעים את נוסעיהם במכוניות יוקרה כגון מכונית סדאן  או לימוזינות.
בעוד שבמקור נהגים מקצועיים היו הנהגים האישיים של אנשים פרטיים עשירים, כיום לרוב הנהגים המקצועיים עובדים עבור חברת הסעות, או באופן עצמאי כאשר לקוחות שונים שוכרים את שירותיהם.

הכשרה

נהגים בחברות שירותי לימוזינה נדרשים לעיתים לעבור הכשרה מיוחדת. הכשרות אלה עשויות לכלול הכשרה לנהיגה בתנאי מזג אוויר קיצוניים וכיצד יש לפעול במקרה של פנצ'ר בעת נסיעה במהירויות גבוהות, או מה יש לעשות בעת אובדן שליטה על הרכב, וכו'.

ביגוד

מנהגים מקצועיים רבים (במיוחד בעבר) נדרשת הופעה נאותה במיוחד בכל עת. במקרים רבים משמעות הדבר היא לבישת חליפה שחורה או טוקסידו, עניבה, כפפות עור שחורות, ונעליים תואמות. באזורים מסוימים, כגון ביפן, מרבית הנהגים המקצועיים נוהגים ללבוש כפפות לבנות. לחברות הסעות לימוזינה מסוימות יש לבוש רשמי שניתן לכל הנהגים שעובדים עבורם, וחלק אף דורשים שהנהגים יחבשו כובעים במהלך עבודתם.
פסגת האגלר

היסטוריה ומקור השם

הפסגה התגלתה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, שהתבסס על תצלומי אוויר של צי ארצות הברית שנערכו בין השנים 1961–1966.
שמה של הפסגה ניתן לה על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים, והיא נקראת על שם ג'ון קיו. האגלר, איש מילואים בצי ארצות הברית, שסייע בהקמת תחנת מקמרדו, במסגרת "מבצע קיפאון עמוק" בשנת 1966.
הדיוויזיה ה-102 (ורמאכט)

היסטוריה

הדיוויזיה הוקמה ב-10 בדצמבר 1940, והועמדה תחת פיקוד ג'ון אנזאט. במהלך מבצע ברברוסה לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-42 כעתודת קבוצת ארמיות מרכז, ולאחר מכן במסגרת הארמייה התשיעית, עמה לחמה בקרב סמולנסק, ובמהלך הקרב על מוסקבה. לאחר מכן לחמה הדיוויזיה בקרב רז'ב הראשון ובקרב רז'ב השני, ובקיץ 1943 לחמה הדיוויזיה בקרב קורסק כחלק מקורפוס הפאנצר ה-46 במסגרת הארמייה התשיעית. ב-12 באוגוסט הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד הקורפוס ה-35 במסגרת ארמיית הפאנצר השנייה, וב-31 באוגוסט הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד הארמייה השנייה, כחלק מהקורפוסים ה-56 וה-20. בקיץ 1944 לחמה הדיוויזיה במבצע בגרטיון וספגה בו אבידות כבדות, ולאחר מכן לחמה בפרוסיה המזרחית עד להשמדתה ב-5 במאי 1945.
אנה בורקובסקה

ביוגרפיה

בורקובסקה הייתה בוגרת אוניברסיטת קרקוב. לאחר תום לימודיה נכנסה למנזר ליד וילנה שבליטא. בתקופת מלחמת העולם השנייה והכיבוש הנאצי הייתה וילנה בשטח פולין הכבושה. תחת הנהגתה של בורקובסקה הצילו הנזירות במנזר 17 יהודים, פעילי תנועות ההתנגדות לכיבוש הנאצי, בהם אבא קובנר. בעת כהונתה כאם המנזר ופעילותה להצלת יהודים נקראה בורקובסקה "האם ברטרנדה".

פעילותה בתקופת השואה להצלת יהודים

בסוף 1941 החל רצח היהודים בווילנה בעקבות מבצע ברברוסה. בתקופה זו הסתירה בורקובסקה במנזרה 17 חברים בתנועות החלוציות-ציוניות שעבדו עם הנזירות בשדה והמשיכו בפעילותם. בין החניכים היו רחל לאה שרנקה ואבא קובנר. את הכרוז בו קרא למרד ניסח וכתב במנזר. הכרוז הודפס במנזר והוקרא על ידי קובנר בסוף 1941 בגטו וילנה. בזמן שהחלוצים הסתתרו במנזר נהגו לקרוא לבורקובסקה "אמא" בעברית. בורקובסקה ביקשה מהחלוצים להישאר במנזר אך אלה ביקשו לשוב לגטו כדי להילחם בנאצים. היא ביקשה להיכנס לגטו כדי להיות עם היהודים, אך נוכח התנגדותו של קובנר לכך, הסתפקה בהברחת כלי נשק למחתרת בגטו. בספטמבר 1943 אסרו הנאצים את בורקובסקה וסגרו את המנזר.

לאחר המלחמה

בשנת 1984 בגיל 84 הוענק לבורקובסקה אות חסידת אומות העולם על ידי יד ושם. בתקופה זו גרה בורקובסקה לבדה בדירה קטנה ליד ורשה. החלוצים הציונים שהצילה, ביניהם אבא קובנר, עלו לאחר סוף המלחמה לישראל ולא שכחו אותה. בזכות פנייתם ליד ושם הוכרו היא ושש נזירות נוספות מאותו מנזר כחסידות אומות העולם.
ג'ון ראלי מוט

ביוגרפיה

מוט נולד בליווינגסטון מנור, ניו יורק, סאליבן קאונטי, ניו יורק ב־25 במאי 1865. מוט נישא לליילה עדה וייט (1866–1952) ב-1891, ונולדו להם שני בנים ושתי בנות.
הוא למד היסטוריה באוניברסיטת איווה העליונה והיה סטודנט עטור פרסים. הוא עבר לאוניברסיטת קורנל, שם קיבל את התואר הראשון שלו ב-1888. הוא הושפע מארתור טאפן פירסון, אחד האנשים שעמדו מאחורי תנועת הסטודנטים המתנדבים, שנוסדה בשנת 1886. מוט, שהשתייך לכנסייה המתודיסטית (אנ'), היה יו"ר הוועידה המיסיונרית העולמית בשנת 1910, שהיוותה ציון דרך חשוב בתנועה הפרוטסטנטית המודרנית.
למוט ועמיתיו הוצע מעבר חופשי לטיטניק ב-1912 על ידי פקיד של "כוכב סטאר ליין" שהתעניין בעבודתם, אך הם סירבו ונסעו בספינה הצנועה יותר. כששמעו את החדשות אודות הטיטניק מניו יורק, השניים הביטו זה בזה ואמרו כי "לאל הטוב יש עבודה נוספת עבורנו". לאחר שסייר באירופה וקידם את השיח ואת שיתופי הפעולה בין הכנסיות השונות, נסע מוט לאסיה, שם, מאוקטובר 1912 עד מאי 1913, ערך סדרה של 18 כנסים אזוריים ולאומיים, כולל בציילון, הודו, בורמה, מלאיה, סין, קוריאה ויפן. הוא עבד גם עם רוברט הלואל גרדינר השלישי כדי לשמר את היחסים עם הכנסייה האורתודוקסית הרוסית, ועם הארכיבישוף טיכון לאחר המהפכה הרוסית. מ 1920 עד 1928, שימש מוט כיו"ר ה-World Student Christian Federation (אנ'). על עבודתו בקידום השלום, כמה היסטוריונים רואים בו את "המנהיג הנוצרי שהסע הכי הרבה ועורר הכי הרבה אימון".

מורשת וכתבי עת

עבודותיו של ג'ון ר. מוט שמורות בספריית בית הספר ייל דיוויניטי.
דונה דה וארונה

ביוגרפיה

דה וארונה נולדה בסן דייגו, קליפורניה. הוריה ממוצא מקסיקני ואירי. היא התאמנה בסנטה קלרה, קליפורניה בהדרכתו של ג'ורג' היינס, מועדון שבו שחו מספר אלופים אולימפיים כמו קלאודיה קולב, דיק רות', דון שולנדר, מרק ספיץ, דבי מאייר וקארן מו. 
באולימפיאדת רומא (1960) הייתה דה וארונה השחיינית הצעירה במשלחת האמריקאית והשתתפה במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בשלב המוקדמות, כשחיינית ראשונה. היא קבעה תוצאה של 1:06.5 דקות. למרות שהרביעייה האמריקאית זכתה במדליית זהב, באותה העת המדליות ניתנו רק לשחיינים שהשתתפו בשלב הגמר.
במשחקים הפאן אמריקאיים שנערכו בסאו פאולו, ברזיל בשנת 1963 זכתה דה וארונה בשתי מדליות זהב במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 4:15.7 דקות ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:49.1 דקות.
באולימפיאדת טוקיו (1964) זכתה דה וארונה ב-2 מדליות זהב. במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בשיא אולימפי חדש של 5:18.7 דקות, לפני שיאנית העולם בעבר שרון פיינראן (5:24.1 דקות) ומרתה רנדול (5:24.2 דקות), שלושתן מארצות הברית; במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בשיא עולם חדש של 4:03.8 דקות, לפני אוסטרליה (4:06.9 דקות) והולנד (4:12.0 דקות); ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בשיא עולם חדש נוסף של 4:33.9 דקות, לפני הולנד (4:37.0 דקות) וברית המועצות (4:39.2 דקות). בנוסף היא סיימה במקום חמישי במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:08.0 דקות, בשלב המוקדמות היא קבעה שיא אולימפי חדש של 1:07.5 דקות.
באותה העת נשים לא קיבלו מלגות לימודים ושחייה בקולג'ים, לכן דה וארונה לא המשיכה ללמוד, לאחר המשחקים האולימפיים. בשנת 1965 היא חתמה על חוזה עם חברת ABC ובכך הייתה לכתבת הספורט האישה הראשונה בהיסטוריה של הטלוויזיה. נוסף לכך, היא הייתה לכתבת הספורט האישה הראשונה שסיקרה את המשחקים האולימפיים (במקסיקו סיטי 1968, מינכן 1972 ומונטריאול 1976), בהמשך היא עבדה גם עם חברת NBC.
דה וארונה עמלה רבות לקידום ספורט הנשים בעולם ועזרה לייסד ביחד עם בילי ג'ין קינג ואחרות את הקרן "נשים בספורט". היא כיהנה כנשיאה של הקרן בשנים 1984-1976. היא בוגרת UCLA במדע המדינה משנת 1986.

משפחתה

דה וארונה, נישאה לג'ון פינטו עורך דין ואיש עסקים ולזוג שני בנים. אחותה הצעירה היא שחקנית הקולנוע והטלוויזיה ג'ואנה קרנס, ודודתה היא מרים קופר שחקנית ראינוע.
ניצבת

עלילת הספר

נוגה היא נבלנית ירושלמית בת 42, המנגנת בתזמורת הפילהרמונית של ארנהם שבהולנד, לאחר שלא מצאה משרה בתזמורת בישראל. תשעה חודשים לאחר פטירתו של אביה מזמין אותה אחיה, חוני, לשוב לישראל ולהתגורר בבית אמהּ, שהוא בבעלותה בדמי מפתח, כדי לאפשר לאם לעבור לניסיון לשלושה חודשים לדיור מוגן בתל אביב, סמוך למגוריו של האח, כדי לאפשר לאם ולאח לעבור ביתר נוחות את שנות הזקנה של האם. נוגה משערת שהניסיון ייכשל, והאם תעדיף להתגורר בדירתה שבירושלים, אך נענית לבקשתו של אחיה. 
הדירה הירושלמית נמצאת בשכונת מקור ברוך, שרוב תושביה חרדים. בעת מגוריה בדירה מגלה נוגה שאל הדירה נוהגים להתגנב שני ילדים חרדים, שכנים, על מנת לצפות בטלוויזיה, שאינה קיימת בביתם. היא מנסה למנוע זאת מהם, וליתר ביטחון אף קונה שוט, אך אינה משתמשת בו. כדי שלא תשתעמם מארגן לה אחיה הצעיר ממנה, שהוא "בעל משרד עצמאי לתקשורת ולהפקות של סרטי תעודה ושל פרסומות", השתתפות כניצבת בסרטים ובמופעים נוספים. במסגרת הניצבות היא קושרת קשרי ידידות עם ניצב אחר, קצין משטרה בדימוס בשם אלעזר, הסובל מגמגום, אך הקשר אתו ניתק כאשר הוא בוחר לשמור על נכדו החולה. בשיחותיה עם אמהּ עולה שוב ושוב סוגיית סירובה ללדת, שאף התבטאה בהפלה מלאכותית כאשר הרתה, צעד שהביא לגירושיה מבעלה, אוריה, תשע שנים קודם לכן. במהלך השנים שחלפו אוריה התחתן והוליד שני ילדים. בעת שנוגה הייתה ניצבת במופע של האופרה "כרמן" במצדה, פוגשים באקראי אחיה ואמה, שבאו לצפות במופע, באוריה, בעלה לשעבר של נוגה. חוני מספר לאוריה שנוגה היא ניצבת במופע, ובעקבות זאת מגיע אוריה למחרת פעם נוספת למופע, ומתגנב לאחורי הבמה כדי לראות היטב את נוגה, שתפקידה להוביל לאורך הבמה עגלה עם ילדים. בהמשך הוא מתחזה לניצב בסרט שבו נוגה היא ניצבת, וכך מתגנב להיות בקרבתה, ושם היא מזהה אותו. בעקבות מפגש זה אוריה מגיע גם לדירתה של נוגה, לשיחה ארוכה, העוסקת אף בילד שלא ילדה לו, ואוריה רואה את עמדתה בסוגיה זו כנכות וכפגם. 
בתום הניסיון האם חוזרת לדירתה בירושלים, ונוגה חוזרת להולנד. במשך כל שהותה בארץ חלמה נוגה לנגן, עם חזרתה להולנד, את הקונצ'רטו של מוצרט לנבל ולחליל בדו מז'ור (קכל 299), אך מתברר לה שעקב תקלה התזמורת כבר ניגנה יצירה זו. עם זאת, התזמורת נערכת למסע ליפן, שם היא צפויה לנגן את "הים" של קלוד דביסי, יצירה שנכללים בה שני נבלים. נוגה, הקרויה "ונוס" בפיה חבריה לתזמורת, שמה לב שהנבלנית השנייה, כריסטין, שמילאה את מקומה של נוגה בעת היעדרה, נמצאת בהיריון. אף שכריסטין משתוקקת להשתתף במסע ליפן, בן זוגה, מהגר מאיראן, מתנגד לכך, מחשש לגורלו של העובר, ונסיעתה של הנבלנית מתבטלת. במקומה מצטרף אל נוגה ביפן נבלן מקומי ישיש, והקונצרט של התזמורת זוכה להצלחה. נוגה, שחשבה שחדלה לקבל וסת מגלה כתמי דם על בגדיה, וחברתה למסע משכנעת אותה שהווסת חזרה. נוגה חושבת על כך: "ובכן צדקתי, כשאמרתי לכולם שאני יודעת שאני יכולה ללדת, אבל עדיין אינני רוצה. צדקתי, ובגופי קולחת עכשיו ההוכחה."
אני לא שם

עלילה

הסרט מציג את סיפורו של דילן בשישה שלבים בחייו, כאשר בכל שלב מגלם אותו שחקן אחר, אשר עונה לשם אחר.
מרקוס קארל פרנקלין משחק את דילן המכנה את עצמו על שם משורר המחאה המוערץ עליו, "וודי גאת'רי", כשהוא בן 11 לאחר שברח ממוסד לעבריינים צעירים. כריסטיאן בייל משחק את דילן כג'ק רולינס, זמר צעיר בעל מודעות חברתית, ואחר כך, כאב ג'ון, נוצרי הנולד מחדש שמופיע עם שירי דת בכנסייה קטנה. קייט בלאנשט משחקת את ג'וד קווין, כדילן בשיא הקריירה בסוף שנות ה-60, כאשר הקהל המקורי שלו מתחיל לזנוח אותו. בן וישאו מגלם את דילן כצעיר מרדן בשם המשורר ארתור רמבו. ריצ'רד גיר מגלם דמות מזדקנת כמו מתוך מערבון מהמערב הפרוע, בעיירה נידחת. הית' לדג'ר מגלם את רובי קלרק, שחקן הוליוודי אשר התפרסם בסרט בו גילם את דילן, שנמצא בסכסוך גירושים עם אשתו (שארלוט גינסבורג).
החלקים השונים בסרט מצולמים במצלמות שונות ובסגנונות שונים, כאשר חלקם בשחור-לבן וחלקם בצבעים.

פסקול

פסקול הסרט מכיל גרסאות כיסוי לשירים של דילן המבוצעים על ידי אמנים כמו: סוניק יות', ריצ'י הייבנס, קאט פאוור, וילי נלסון, סופיאן סטיבנס, שארלוט גינסבורג ועוד. כמו כן נמצא בו השיר של דילן שלא פורסם באופן רשמי טרם הסרט בשם "I'm Not There".

הפקה

צילומי הסרט החלו ביולי 2006 במונטריאול, קנדה. עלות הפקת הסרט הייתה כ-20 מיליון דולר. הקרנת הבכורה הייתה בפסטיבל הסרטים בטלרויד, קולורדו, ב-31 באוגוסט 2007. הקרנות הסרט בארצות הברית ובקנדה החלו בנובמבר 2007. תסריטאי הסרט הוא הישראלי אורן מוברמן.