מושבת הכף

רקע

מגלי הארצות הראשונים שהגיעו לדרום יבשת אפריקה היו הפורטוגזים, שנמשכו לדרום בתקווה למצוא נתיב ימי להודו ולאסיה, על מנת להחליף את נתיבי היבשה היקרים דרך אסיה המרכזית. ב-1487 ברתולומיאו דיאס וקבוצה קטנה של אנשיו חלפו על פני כף סלעי וסוער. הוא קרא למקום "כף הסערות" (בפורטוגזית Cabo das Tormentas), אך מלך פורטוגל ז'ואו השני שינה את שמו ל"כף התקווה הטובה" (Cabo da Boa Esperança), לציון כי ראה בו אות מבשר טובות לפתיחת נתיבי הסחר למזרח. לאחר שתים עשרה שנה, ב-1498, הגיע ואסקו דה גאמה לאותו מקום, ולאחר מכן המשיך רחוק יותר לכיוון צפון מזרח, במעלה האוקיינוס ההודי.
אף שהפורטוגזים התגאו בהצלחתם ב"כיבוש" הכף, לא היה להם עניין בהתיישבות שם. לפורטוגזים לא היו מתחרים רבים באזור עד לסוף המאה ה-16, אז החלו האנגלים וההולנדים להתחרות בהם על נתיבי הסחר למזרח. תנועת הספינות סביב הכף גדלה, והוא נעשה למקום עצירה קבוע לצוותים חולים ועייפים. ב-1647 נטרפה ספינה הולנדית במקום המכונה היום "מפרץ השולחן" בחוף קייפטאון. ניצולי הצוות, האירופאים הראשונים שניסו להתיישב באזור, בנו מבצר וגרו בו במשך שנה עד שחולצו. זמן קצר לאחר מכן החליטה חברת הודו המזרחית ההולנדית לייסד שם התיישבות קבועה אשר נודעה לימים כמושבת הכף ההולנדית. לא עברו שנים רבות והמושבה הקטנה החלה לקלוט אליה מהגרים אירופאים רבים, בעיקר מהולנד. המהגרים התפשטו ברחבי הארץ ועקב כך המושבה גדלה לידי קרוב למחצית מדרום אפריקה של ימינו. עם סיומה של המאה ה-18 החל הכוח ההולנדי לדעוך, ובריטניה נכנסה למלא את הוואקום. הבריטים תפסו את הכף כדי שלא ייפול לידיים צרפתיות, החזירו אותו לזמן קצר להולנדים, לפני שניכסו סופית את האזור לעצמם ב-1814.

ההתיישבות הבריטית

עם הגיעם של הבריטים למושבה היו בה באותה תקופה 25,000 עבדים, 20,000 מתיישבים לבנים, 15,000 בני חויסאן, ו־1,000 עבדים שחורים משוחררים. הכוח היה בידי האליטה הלבנה בקייפטאון, והבדלה בין אנשים על בסיס גזע הייתה מושרשת עמוקות. מחוץ לקייפטאון וסביבתה איכלסו נוודים לבנים ושחורים את הארץ.
כמו ההולנדים לפניהם, לבריטים בתחילה לא היה עניין במושבת הכף לבד מהנמל האסטרטגי. אחת המשימות הראשונות שלהם הייתה לפתור ויכוח גבולות בין הבורים לשבט הקוזה, על הגבול המזרחי של המושבה. ב-1820 כ-5,000 מהגרים בריטים מהמעמד הבינוני, בעיקר סוחרים ואנשי עסקים, שוכנעו לעזוב את בריטניה ולהתיישב על חלקות אדמה בין הקבוצות הלוחמות כדי להוות אזור חיץ. התוכנית הייתה לא מוצלחת בעליל, ועד 1823 כבר נסוגה כמעט מחצית המתיישבים לערים, בעיקר לגרהמסטאון ופורט אליזבת.
אף שלא עזרו כלל ביישוב מחלוקת הגבולות, תוספת המתיישבים חיזקה את הנוכחות הבריטית באזור, וסדקה את האחדות היחסית של המושבה הלבנה. בעוד שעד לאותה תקופה הבורים ורעיונותיהם היו בלעדיים וללא תחרות, הרי שכעת היו שתי קבוצות לשוניות ושתי תרבויות. נוצרה תבנית שעל פיה דוברי האנגלית היו עירוניים ששלטו בפוליטיקה, במסחר, במכרות ובייצור, ואילו הבורים, שהיו פחות משכילים, היו מוגבלים לחוותיהם.
הפער בין המתיישבים הבריטים והבורים התרחב עוד יותר עם ביטול העבדות ב-1833, צעד שהבורים ראו אותו כמתריס נגד הסדר האלוהי של הגזעים. אולם השמרנות של המתיישבים הבריטים ותחושת העליונות הגזעית שלהם מנעה רפורמה רדיקלית, וב-1841 הועבר חוק שהנציח את שליטת הלבנים. בינתיים גדל מאוד מספר הבריטים בקייפטאון, וכן באזור שממזרח למושבה (כיום מחוז הקייפ המזרחי), ובנאטאל הסמוכה.

לאחר העצמאות

השלטון הבריטי במושבת הכף ובשטחים שכבשה נמשך עד שנת 1910, אז קמה ישות מדינית עצמאית חדשה - "איחוד דרום אפריקה" (לימים רפובליקת דרום אפריקה). ישות זו איחדה את מושבת הכף ומושבת נאטאל הבריטיות, עם מדינת אורנג' החופשית והרפובליקה הדרום אפריקאית הבוריות, כאשר כל אחת מארבע הטריטוריות הופכת להיות פרובינציה אדמיניסטרטיבית במדינה החדשה. מושבת הכף הפכה, אם כן, להיות "פרובינציית הכף" - מחוז בדרום אפריקה, שכיסה כמחצית משטח המדינה. קייפטאון, בירת מושבת הכף, הייתה לאחת משלוש ערי הבירה של דרום אפריקה (בצד פרטוריה ובלומפונטיין - בירות המדינות הבוריות לשעבר).
ב-1994, לאחר ביטול משטר האפרטהייד ועליית נלסון מנדלה לשלטון, בוצעה חלוקה אדמיניסטרטיבית מחודשת של מחוזות דרום אפריקה. תחת החלוקה החדשה חולקה פרוביציית הכף לשלושה מחוזות הנושאים את השמות הכף המזרחי, הכף הצפוני והכף המערבי.

רשויות השלטון

לפי חוקת 1872 מושבת הכף נהנית ממידה רחבה יחסית של משל עצמי, במסגרת היותה מושבה של האימפריה הבריטית. הרשות המחוקקת כללה את בניין הפרלמנט היושב בקייפטאון הבירה. הוא היה מורכב משני בתים: הבית העליון - המועצה המחוקקת (Legislative Council), והבית התחתון - האספה המחוקקת (House of Assembly). חברי המועצה אשר נבחרו בבחירות כלליות אחת לשבע שנים, ייצגו באופן אזורי את פרובינציות המושבה. חברי בית המחוקקים נבחרו אחת לחמש שנים, וייצגו ברמה מקומית יותר - בהתאם למחוזות והעיריות השונות במושבה. בראש הרשות המבצעת עמד מושל, אשר מונה ישירות על ידי הכתר הבריטי, ללא כל השפעה מצד בני המושבה. בעלי זכות בחירה במושבה היו חייבים להיות גברים בני 21 ומעלה, נתינים בריטים, כאלו שנולדו בשטחי המושבה, התגוררו בה ב-12 החודשים הסמוכים למועד ההצבעה, ובעלי רכוש של 75 לירה שטרלינג לפחות ושכר הגבוה מ-50 לירה שטרלינג בשנה. למרות שבדרך כלל הדבר לא אירע, גם התושבים הלא-לבנים של המושבה היו להלכה רשאים להשתתף בהליך הבחירות. עם זאת, החוקה מנעה מאנשים שאינם ממוצא אירופאי להיבחר לפרלמנט. בשנת 1907 152,135 מתושבי המושבה היו רשומים בספר הבוחרים כבעלי זכות הצבעה, מתוכם למעלה מ-20,000 לא-אירופאים.
מערכת המשפט של המושבה התבססה על המשפט הרומאי וההולנדי, מורשת מושבת הכף ההולנדית. על בסיס זה חוקק פרלמנט מושבת הכף שורה של חוקים, אשר הגדירו את מאפייני המשט הפלילי והאזרחי. בראשות כל מחוז עמד  משפט מחוזי שכלל שופט אחד שעסק בענייני משפט אזרחי ופלילי כערכאה הנמוכה ביותר במערכת. מעל בתי המשפט המחוזיים עמדו שני בית משפט אזוריים, בית משפט בראהמסטאון, ובית המשפט הגבוה של גריקואלנד מזרח אשר ישב בקימברלי. בכל אחד מבתי משפט אלו היו שני שופטים ונשיא בית משפט. כאשר משפט לא הוכרע בבתי המשפט המחוזיים, הערעור שהתקבל הביע לאחד משני בתי משפט אלו. כל בתי המשפט המחוזיים היו כפופים לבית המשפט העליון של המושבה, אשר ישב בקייפטאון הבירה, וכלל חבר שופטים בראשות נשיא בית משפט.