google/wiki40b huggingface dataset:
תערוכת העשור

ההכנות לתערוכה

ההכנות לתערוכה החלו כשנתיים קודם לפתיחתה, עם תום מבצע קדש. בדצמבר 1956, מיד לאחר המבצע, יזם ראש עיריית תל אביב, חיים לבנון, מהלך להקמת התערוכה בתל אביב. טיעוניה של עיריית תל אביב לא עזרו בידה למנוע את החלטת מנכ"ל משרד ראש הממשלה, טדי קולק, לקבוע את משכן התערוכה בירושלים.
יו"ר מועצת המנהלים של התערוכה היה ד"ר פאול י' יעקבי, סגן ראש עיריית ירושלים. למנכ"ל התערוכה מונה מארגן התערוכות יצחק רול. את התערוכה תכננו חבורת אדריכלים בראשות אבא אלחנני, זאב רכטר, משה זרחי ויעקב רכטר.
את ניהול מחלקת האמנות והתרבות הטיל רול על המוזיקולוגית מיכל זמורה-כהן, מכרתו (זמן קצר לאחר התערוכה נישאו השניים). הכנת התערוכה הייתה מלווה בקשיים רבים. זמורה-כהן מספרת בספרה "רפרטואר אישי" כי "בערב הראשון היה צריך להתקיים קונצרט תזמורת קול ישראל בניצוח איתן לוסטיג, עם 'בריאת העולם' של היידן, וכשבאתי בבוקר לאולם הוא נראה כמו אתר בניה וכמובן לא היו כיסאות". בטקס הפתיחה היה אמור נשיא המדינה יצחק בן צבי ללחוץ על כפתור שידליק אורות, תוך שהוא מכריז "ויהי אור", אך מערכת החשמל כשלה.
סמל התערוכה, שעיצב המעצב הגרפי היהודי-בריטי הנודע אברהם גיימס (שלאורך שנים עיצב סמלים עבור המדינה, בהם סמל תערוכת "כיבוש השממה" ב-1953 ומספר בולים לשירות הבולאי), תיאר יד המחזיקה במנורה (מסמלה של מדינת ישראל) שמתוכה צומח שתיל ועליו האות י', המסמלת את עשר שנות העצמאות.

ביקורת

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.  
מעבר לביקורת על הצנזורה האמנותית שהפעיל בן-גוריון, לעיתים נמתחה ביקורת על תוכני התערוכה כתערוכת תעמולה, האופיינית למשטרים לא-דמוקרטיים ובייחוד למשטרים הקומוניסטיים של אותה תקופה. בספרם "איפה היינו ומה עשינו" מתארים דוד טרטקובר ואמנון דנקנר את התערוכה כשיא של "תערוכות סובייטיות".
כ-600,000 איש ביקרו בתערוכה. (עם זאת, זמורה-כהן מתארת את התערוכה ככישלון וקובעת: "הישראלים לא אהבו את התערוכה".)
יעקב רזניק

יעקב (יָאשָה) רֶזניק (1899 – י"ד בתמוז תש"ז, 2 ביולי 1947) היה חלוץ העלייה הרביעית, עיתונאי והומוריסטן עברי ביישוב, עורך עיתון הילדים "עתוננו", עורך השבועון ההומוריסטי "סיכות" וחוברות היתוליות אחרות וחבר מערכת "דבר".

ביוגרפיה

יעקב רזניק נולד בשנת 1899 בעיירה בּרְשַד (Бершадь) שבפודוליה, בדרום-מערב האימפריה הרוסית (בתחום המושב היהודי), בן למרדכי. בגיל צעיר התייתם מאמו, ואביו נישא מחדש ועבר לעיר אחרת, ורזניק התחנך אצל אבי-אמו, הרב נחום, והיה בן-בית גם אצל אבי-אביו, ר' לוי, שהיה שו"ב ומוהל מפורסם בסביבה. קיבל חינוך יהודי מסורתי ב"חדרים" עד לאחר גיל בר-מצווה, ובהמשך נסע לרכוש השכלה בעיר הגדולה אודסה. שם היה פעיל בחוגי "צעירי ציון" ומהפעילים הבולטים של "החלוץ" ברוסיה. ועם יסוד בית הספר העברי לילדי הפליטים מהעיירות שחרבו במלחמת העולם הראשונה, היה ממוריו בהתנדבות. על רקע מלחמת האזרחים ברוסיה עבר את הגבול לבסראביה, ושם הצטרף להכשרה חלוצית ובמשך תקופה עבד בעבודות שונות בקישינב ובערים נוספות ברומניה. לאחר שקיבל סרטיפיקט, עלה לארץ ישראל עם קבוצתו בשנת 1924.
בארץ הצטרף למפלגת "הפועל הצעיר", ובתשע שנותיו הראשונות בה עבד כחלוץ בחקלאות ובבניין, תחילה באזור השומרון והשרון, ולאחר כמה שנים התיישב בירושלים, שם היה חבר הוועד הפועל של מועצת פועלי ירושלים. הוא סירב לעבודות שאינן עבודות כפיים, כמו הוראה, אך בסופו של דבר, על רקע בריאותו, עבר לעבודה משרדית כמגיה בדפוס "דואר היום". בראשית שנות ה-30 היה ממייסדיו של העיתון לילדים "עתוננו" שיצא פעם בשבועיים בירושלים על ידי חבורת מורים בהשתתפות יצחק אפשטיין, והיה מעורכיו, יחד עם אברהם אבן-שושן וגדליה אמיתי. כעבור שלוש השנים עברה מערכת העיתון עם רזניק לתל אביב, והעיתון היה לשבועון.
רזניק נישא באביב 1937.
מסוף שנות ה-30 עבד כמגיה בדפוס העיתון "דבר", שבו עבד בה עד פטירתו.
במקביל לעבודתו ב"דבר" היה ממייסדי השבועון ההומוריסטי-סאטירי "סיכות", וערך אותו במשך חמש שנותיו הראשונות, עד דצמבר 1944, על רקע סכסוך עם המו"ל והקריקטוריסט יוסף בס. הוא פרסם בו, ב"דבר" ובעיתונים עבריים נוספים רשימות, פיליטונים, הומורסקות וסאטירות, לעיתים בחתימת שמו, אך (כמקובל אז) פעמים רבות תחת שמות עט שונים (אחד משמות העט העיקריים שבהם השתמש היה "ר' יעקב"). כן ערך החל בראשית שנות ה-30 חוברות היתוליות, חלקן עם ידידו צבי קרול.
בשנה האחרונה לחייו היה לחבר מערכת העיתון "דבר".
מכריו תיארו אותו כאדם עדין ו"ללא מרפקים". דוד זכאי הספידו באומרו: "הוא נתברך בהומור טוב. היו לו עיניים פקוחות, טובות, וכך הסתכל בחיינו, ביקש אם להצדיק ואם להרשיעם - מתוך הומור טוב". לדברי זלמן ליבאי בהספדו, בפרסומיו של רזניק "הייתה מבצבצת ועולה לא רק פיקחות, חכמת-חיים וחריפות השכל, אלא גם תם-לב ואהבה רבה לאדם ולעם... על צחוקו ועל אמרתו השנונה, בהם היה פוקד את התופעות השליליות שבחיינו החברתיים, הייתה מרחפת רוח טהורה ונדיבה, אשר קרנה מאישיותו המלבבת".
יעקב רזניק נפטר בקיץ 1947 בבית החולים בילינסון, בן 48 במותו.
נקבר בבית העלמין נחלת יצחק.
המזרקה לזכר הנסיכה דיאנה

תיאור האנדרטה

האנדרטה עוצבה על ידי קתרין גוסטפסון ובנייתה עלתה 3.5 מיליון ליש"ט. האנדרטה היא מזרקה המורכבת מ-545 מקטעי אבן גרניט מקורנוול.
צורת המזרקה היא אובלית והיא בנויה באזור שמידותיו חמישים על שמונים מטרים. רוחב התעלה בה זורמים המים משתנה בין 3 ל-6 מטרים, ועומק התעלה משתנה. המזרקה ממוקמת על מדרון והמים זורמים בה בכיוון דרום במורד האנדרטה. בצד אחד של האנדרטה זורמים המים בתעלה רדודה ובזרימה איטית, ובצידה השני יש בתעלה מדרגות ומחסומים שיוצרים זרימה סוערת יותר. האנדרטה נועדה לשקף את חייה של דיאנה - הן חיים שמחים והן תקופות סוערות וקשות.
האנדרטה נועדה לשקף את אישיותה החברותית של דיאנה ואת היחס החם שלה לכל מי שפגשה ולתושבי בריטניה בפרט, ולכן תוכננה האנדרטה בצורה המאפשרת לכל אחד לגעת במים, ולילדים - להיכנס ולשחק במים. אולם, לאחר פתיחת המזרקה אירעו שלושה מקרים של אשפוז בשל פציעה מהחלקה במים, והמזרקה נסגרה. המזרקה נפתחה מחדש באוגוסט 2004 לאחר שהוצבו שישה שומרים המונעים מאנשים להיכנס למים.
בשל מספר המבקרים הרב נהרסו משטחי הדשא סביב האנדרטה ולכן בדצמבר 2004 החל פרויקט של שיפוץ האנדרטה על ידי בניית שבילים המובילים לאנדרטה, ושתילת דשא עמיד יותר סביבה.
אן פדרסדוטר

תולדות חייה

אן פדרסדוטר נולדה בעיר טרונדהיים, נורווגיה. היא הייתה בתו של פקיד ואחותו של פקיד של טרונדהיים, סרן פדרסון. בשנת 1552 נישאה לאבשלום פדרסון בייר (1528–1575), כומר לותרני ופרופסור לתאולוגיה בעיר ברגן, שם התגוררו. בשנת 1575 אן הואשמה בכך שהיא הרגה את דודו של בעלה, הבישוף גייבל פדרסון, על ידי כישוף, כדי להפוך את הבישוף לבעלה. היא שוחררה מן ההאשמות דרך קשרים של בעלה, אשר הצליח להביא לה חנינה ממלך דנמרק. שנה אחרי זה, היא הפכה לאלמנה עשירה, משוחררת ממסים על ידי המלך. לאחר שנאשמה בכשפים, היא נחשבה תמיד למכשפה. אן התבודדה והגיבה לשמועות בעוינות ובהתווכחות עם אנשים. השמועות נעשו גרועות יותר ויותר במשך השנים. במרץ 1590 היא נאשמה בפעם השנייה. היא סירבה להשתתף במשפט, והובאה אליו בכוח. במהלך המשפט אן הואשמה בכך שרצחה שישה אנשים על ידי הפיכתם לחולה על ידי קסמים. העדים במשפט היו חברים ושכנים. בנוסף, המשרתת שלה אלינה האשימה אותה שהשתמשה בה כסוס רכיבה ל"שבת של מכשפות", שם תכננו המכשפות לשרוף את העיר. אחרים טענו שהם ראו אותה בנוכחות שדים. במהלך המשפט, אן דיווחה על "כוח רצון, ראייה ומיומנות". על האשמת הריגת ילד היא השיבה: "ילדים רבים מתים בעיר, לא הרגתי את כולם". למרות מחאות של כמה שרים מכמורת ברגן, היא נידונה למוות. בנורווגיה נשרפו בדרך כלל מכשפות, ואן קיבלה את המשפט הזה. בדרך להוצאה להורג היא בכתה את חפותה כמה פעמים. אן פדרסדוטר נשרפה בעודה בחיים על המוקד בעיר ברגן ב-7 באפריל 1590. המקרה שלה נחשב לנקודת המוצא של משפטי המכשפות הרבים בנורווגיה (Trolldomssakene i Norge) במהלך המאה ה-17, במיוחד בפינמרק ב"(Vardø witch trials (1621".

מורשת

הדרמה אן פדרסדוטר היא דרמה בארבע מעשיות של המחזאי הנורווגי, הנס ויירס-ג'נסן, שהופיעה ב -1909. בהשראת לה פאיאמה (1934), נכתבה אופרה מאת המלחין האיטלקי אוטורינו רספיגי והסרט "יום הזעם" (1943) בבימויו של הסופר הדני קארל תאודור דרייר. פדרסדוטר היה גם הנושא של אן פדרסדוטר, אופרה מאת המלחין הנורווגי אדוארד פליפלט ברן. בשנת 1977, הסופרת הנורווגית ורה הנריקסן פרסמה את הרומן "Skjærsild" המציג היבטים של הסיפור. אבן זיכרון בשם אבן המכשפה (Heksesteinen på Nordnes) הוקם כאנדרטה לקרבנות של משפטי המכשפות בנורווגיה. האנדרטה נחשפה ב-26 ביוני 2002 בשכונת ברגן והכתובת מציגה 350 קרבנות שנשרפו ללא הצדקה בשנים: 1550-1700. בנוסף, אלבומו של המוזיקאי העצמאי קווין לוי משנת 2009 "לזרוק כסף" כולל את הסיפור על אן פדרסדוטר. כמו כן, הלהקה הנורווגית "קוולרטק" כתבה שיר בשם "שריפת מכשפות" (Heksebrann) עבור האלבום שלהם בשנת Nattesferd) 2016). הנסיבות סביב אן פדרסדוטר מתוארות בשיר.
רדיותרפיה

טיפול תרופתי בסרטן באמצעות קרינה

תרופה המבוססת על רדיום אושרה ונרשמה בישראל לטיפול בסרטן הערמונית עם גרורות בעצמות. 
התרופה קסופיגו (רדיום-223) פולטת קרינה מייננת מסוג אלפא, המאופיינת באנרגיה גבוהה יחסית, אך בחדירות נמוכה ברקמה (2-10 שכבות תאים בלבד) בשל גודלם של חלקיקי האלפא. השפעת הקרינה מתחוללת בDNA של התאים המתחלקים בגרורות, עם השפעה מינימלית על מערכות אחרות. קסופיגו היא התרופה הראשונה שעושה שימוש בקרינת אלפא באמצעות זריקה תוך-ורידית של רדיום-223, במינון המותאם למשקל הגוף: 0.05 מגה-בקרל לכל ק"ג. לאחר הזריקה החולה משתחרר מיד הביתה ללא צורך באשפוז.
אגתוקלס (בן ליסימכוס)

אַגַתֿוֹקְלֶס (ביוונית: Ἀγαθοκλῆς‏; ? - 284 לפנה"ס) היה יורש העצר של תראקיה, בנו של הדיאדוך ליסימכוס. נרצח ביוזמתה של אמו החורגת ארסינואי השנייה.

ביוגרפיה

אגתוקלס היה בנו הבכור של הדיאדוך ליסימכוס, שהיה מלך תראקיה. אמו הייתה ניקיאה, אצילה מוקדונית, בתו של המצביא הנודע אנטיפטרוס. היו לו שתי אחיות: ארסינואי הראשונה, שמאוחר יותר נישאה לתלמי השני מלך מצרים ואורידיקה, שמאוחר יותר נישאה לאנטיפטרוס השני, מלך מוקדון, בנו של קסנדרוס. אגתוקלס נישא לליסנדרה, בתם תלמי הראשון ואורידיקה, ובעצם בת דודתו מצד אמו.
סביב שנת 292 לפנה"ס, אגתוקלס השתתף במלחמה של אביו נגד דרומיכטס מלך הגטים. לטענת דיודורוס, אגתוקלס נפל בשבי הגטים אולם דרומיכטס נהג בו יפה, שחרר אותו ושלח אותו לאביו, בתקווה לשפר את היחסים איתו. המחווה לא הביאה את התוצאות המבוקשות והמאבקים נמשכו. פלוטרכוס מוסר טענה אחרת, על פיה לא אגתוקלס אלא ליסימכוס עצמו נפל בשבי. פאוסניאס אינו בטוח איזו מן הגרסאות נכונה. בסופו של דבר הסכים אביו להסכם שלום עם הגטים.
בשנת 287 לפנה"ס הוא נשלח בידי אביו כדי להילחם בדמטריוס פוליורקטס מלך מוקדון. דמטריוס שלל מליסימכוס את לידיה ואת קאריה, אולם במסע צבאי מוצלח, אילץ אותו אגתוקלס לסגת משם. אגתוקלס היה פופולרי בחצר המלוכה, והיה היורש המועדף. עם זאת, בשנת 299 לפנה"ס נישא אביו לנסיכה המצרית ארסינואי השנייה, שהייתה אחותה למחצה של אשתו של אגתוקלס, ליסנדרה. ארסינואי רצתה שהבנים שהיא ילדה לליסימכוס ירשו את הכתר ולא אגתוקלס. לפיכך היא האשימה את אגתוקלס בבגידה ובניסיון לרצוח את אביו. פאוסניאס אף מוסר סיפור, על פיו היא התאהבה באגתוקלס, ומשלא נענה לה החליטה לנקום בו. כך או כך, בשנת 284 לפנה"ס הוא הוצא להורג באמצעות רעל.
אשתו ליסנדרה, חששה גם היא מפני אריסנואי, ויחד עם ילדיו ועם אחיה תלמי קראונוס, נמלטה אל מלך האימפריה הסלווקית, סלאוקוס הראשון, והשניים הפצירו בו לנקום את מותו של אגתוקלס. בו בזמן, פילטרוס, שהיה מופקד על האוצר של ליסימכוס, שמע על הירצחו של אגתוקלס ופחד מהמשך מעשיה של ארסינואי ושלח שליח אל סלאוקוס להצהיר על נאמנותו ולהפקיד בידיו את אוצרו של ליסימכוס. כאשר שמע על כך ליסימכוס, הוא חצה לאסיה הקטנה ותקף את צבאו של סלאוקוס ומת במהלך קרב קורופדיום, שהתרחש בשנת 281 לפנה"ס.
פיפטה

פּיפֶּטַה (אנגלית: Pipette ,Pipet או Pipettor - פיפטור; בעברית: פִּיפִית או טְפִיפִית) היא מכשיר מעבדתי המשמש להעברת כמויות קטנות של נוזלים. הפיפטה משמשת רבות במעבדות כימיה וביולוגיה.
קיימים דגמים רבים של פיפטות, השונים זה מזה בדרגת הדיוק וביכולת לשנות את כמות הנוזל המועברת.

מבנה ואופן הפעולה הבסיסי

הפיפטות הפשוטות ביותר מורכבות מצינורית פלסטיק דקיקה ומחודדת, אשר בקצהו האחד חור (אותו טובלים בנוזל) ובקצהו השני בועית גומי או פלסטיק, אותה לוחצים קלות לפני טבילת הפיפטה בנוזל. הלחיצה על הבועית יוצרת ריק בצינור הפלסטיק; כשהצינור טבול בנוזל, מרפים מלחיצת הבועית והנוזל, ה"שואף" למלא את הריק, זורם במעלה הצינורית. באמצעות לחיצה נוספת על הבועית משתחרר הנוזל. פיפטות מסוג זה ניתן למצוא לעיתים קרובות בתכשירים רפואיים נוזליים, אותם ניתן לרכוש בבית המרקחת, כגון טיפות אוזניים, עיניים ואף, וכן תמיסת יוד, המשמשת לחיטוי. פיפטה זו אינה מדויקת כלל, שכן כמות הנוזל הנשאבת תלויה בלחץ שמופעל על הבועית. לא ניתן לחזות בדייקנות את כמות הנוזל שנשאבת בפיפטה זו. במעבדות משתמשים בפיפטה זו במקרים בהם הכמות המדויקת של הנוזל אינה משמעותית.

פיפטות לצרכים אנליטיים

הפיפטות השכיחות ביותר במעבדה הן המיקרופיפטות; במקום ללחוץ על בועית יש ללחוץ על כפתור בראש הפיפטה; על ידי סיבוב הכפתור, ניתן לקבוע בדייקנות את כמות הנוזל שתישאב. לפיפטות הרגישות ביותר הפרדה רשמית של 0.01 מיקרוליטר (10 נאנוליטר), אם כי רמת הדיוק, בדרך-כלל, אינה נשמרת, כשמדובר בכמויות כה מזעריות. הכמות המקסימלית שמסוגלת לשאוב המיקרופיפטה הגדולה ביותר היא 1 מיליליטר. לשם נוחות העבודה, ובעיקר לשם שיפור הדיוק, מיוצרות פיפטות בעלות טווחי ביניים, בדרך-כלל בעלות שאיבה מקסימלית של 2 מק"ל (מיקרוליטר), 10 מק"ל, 20 מק"ל, 100 מק"ל, 200 מק"ל ו-1,000 מק"ל. על איש המעבדה להפעיל שיקול דעת ולבחור את הפיפטה המתאימה ביותר לפעולה מסוימת; פיפטה, אשר מצד אחד, תציע דיוק מרבי (כאן ניתנת עדיפות לפיפטות הקטנות יותר) ואשר מצד שני, תוכל לשאוב את כל כמות הנוזל הרצויה.
את המיקרופיפטה עצמה לא טובלים באופן ישיר בנוזל, אלא מלבישים עליה קצה חד-פעמי (לרוב, סטרילי) מפלסטיק (מכונה: "טיפּ").
פיפטות מתוחכמות יותר מצוידות במנוע חשמלי זעיר, אשר יוצר ריק, כשהוא מופעל באמצעות לחיצה על כפתור. פיפטות אחרות (ידניות וחשמליות) מכילות קצוות מרובים (8 או 10, בדרך-כלל), דבר המאפשר שאיבה בו-זמנית של מספר נוזלים ממספר מכלים נפרדים.
שימוש משני

שימוש משני (לטינית: Spolia, ספוליה) הוא מונח מתחומי הארכאולוגיה והאדריכלות המתאר תופעה של שימוש בחלקי מבנים עתיקים בבנייה מאוחרת יותר. כך ניתן למצוא שברי עמודים, כותרות וכתובות משובצים בקירות מבנים כחלק מחומרי הבנייה.
בדרך כלל נעשה שימוש משני כצעד של חיסכון בחומרים בסביבה עשירה בחומרי בניין (למשל מהריסות מבנים קדומים) וזאת תוך אדישות למקורם ולערכם האדריכלי והאסתטי.
אולם השימוש בטכניקה זו יכול לנבוע מטעמים של השפלת שלטון קודם. למשל יש הטוענים שהקיסר אדריאנוס ריצף את הפורום שבנה בירושלים באבנים מהר הבית, כדי להשפיל את היהודים. במבנה הקבורה הממלוכי תורבת כובכייה בירושלים נעשה שימוש בחלקי קברים של כמרים צלבניים מכנסיית הקבר, כ"עונש" לכופרים. 
לעיתים משקף השימוש המשני דווקא רגישות למורשת העבר וכמיהה להמשכיות. דוד קרויאנקר מציין כי וילהלם השני, קיסר גרמניה ראה עצמו כממשיך המורשת הצלבנית, ולכן ביקש מהאדריכל פרידריך אדלר שישלב בכנסיית הגואל, שנחנכה ב-1898, את שער הכניסה הראשית של הכנסייה הצלבנית מריה לטינה, ששרידיה נחשפו במקום.
במבצר הצלבני בציפורי נעשה שימוש משני בסרקופגים בפינות המבנה.
ז

ייצוג האות ז'

בקוד ASCII מיוצגת האות ז' בערך E6, ובקוד Unicode היא מיוצגת בערך 05D6.
בקוד מורס מיוצגת האות ז' באמצעות הרצף (משמאל לימין): ..-- (קו קו נקודה נקודה). סימן ארוך במיוחד זה משקף את תפוצתה הנמוכה של האות ז' בטקסטים עבריים.
הוא ייצוגה של האות ז' בכתב ברייל.
באלפבית צלילי מיוצגת האות ז' באמצעות המלה "זאב".
באיתות בדגלי סמפור ז' מיוצגת על ידי דגל אחד הפונה דרומה (כלפי מטה) ודגל שני הפונה דרום-מזרחה.
פזית ים סוף

תחום תפוצה

הפזיות מצויות במערב האוקיינוס ההודי, לרבות הים האדום (ים סוף, על שמו הן נקראות בעברית), ובאוקיינוס השקט עד למזרח יפן ודרום-מזרח אוסטרליה.

סביבת חייה

פזיות ים סוף חיות בסביבת אלמוגים בלגונות צלולות, בשוניות קטנות ובמדרונים תלולים בעומק של כ-35 מטרים. על כן צוללנים באוקיינוס ההודי נתקלים בהן פעמים רבות. לרוב הן מצויות בלהקות דגים גדולות מעל השונית.

תזונה

פזית ים הסוף ניזונה בעיקר מפלנקטון.

טורפים

הדקרן האדום (Cephalopholis miniatus) הוא אחד מטורפיה של פזית ים סוף.

התנהגות

כמו דגים רבים בתת-משפחת הפזיתיים, פזית ים סוף מתאפיינת בדיכוגמיה, כלומר שינוי מין במהלך חיי הפרט. חוקרים ישראלים, ביניהם דן פופר, נורית פופר ולב פישלזון, חקרו את תהליך שינוי המין של פזית ים סוף במפרץ אילת. לזכותו של פישלזון נזקף הגילוי שבלהקה של דגי פזית ים סוף לנקבה יש יכולת לשנות את מינה לזכר כאשר הלהקה נותרת ללא זכרים. הזכר מוביל קבוצה של 5 עד 10 נקבות, אך כאשר הזכר מת אחת הנקבות בקבוצה תעבור שינוי מין, ותתפוס את תפקיד הזכר. לאחר מכן התגלתה תכונה זו בדגים נוספים.
כל הפרטים נולדים כנקבות.]
הרבייה מתקיימת בשעת השקיעה, בחודשי דצמבר עד פברואר (בים סוף).
אזור גיב

אזור גיב אזור היסטורי בדרום-מערב אתיופיה, גבולותיו של אזור זה היו במערב נהר גיב ונהר אומו, בצפון נהר גוג'אב. באזור זה יישבו מספר ממלכות היסטוריות: גארה, גומה, גארו, גאמה, ג'ימה ולימו-אנריה.
עד אמצע המאה ה-16 האזור נחלק בין ממלכות אנריה, האדייה, ג'אנג'ארו וממלכת קאפה כל הממלכות הללו היו ממלכות לווין של האימפריה האתיופית. בהמשך האזור הופרד בגלל הגירת האורומו הגדולה לאזור שהרסה את ממלכת האדייה, בודדה את ג'אנג'ארו, הקטינה את שטחה של אנריה וממלכת קאפה. בהמשך האורומו הושפעו על ידי התרבות של ממלכת קאפה והחלו להקים ממלכות באזור, המדינות הללו שהוקמו התבססו על ייצאו זהב, עבדים וקפה.
אזור גיב יחד עם שאר דרום מערב אתיופיה של היום סופח לתוך האימפריה האתיופית בין 1886–1932 במהלך של הקיסר מנליק השני הממלכה האחרונה לסיפוח הייתה ממלכת ג'ימה שזכתה לתואר ממלכה אוטונומית אך סופחה סופית על ידי הקיסר היילה סלאסי לאחר שמלך ג'ימה אבא ג'יפר השני נפטר ב-1932.
בראשית רבתי

בראשית רבתי הוא ספר מדרש, הנחשב לתקציר של מדרש שכתב רבי משה הדרשן. המדרש הודפס לראשונה בשנת 1940, על פי כתב יד שאיתר רבי שלמה יהודה רפפורט במאה ה-19.

תולדות הספר

ריימונדוס מרטיני ציטט מספר של ר' משה הדרשן בשם "בראשית רבה דרבי משה הדרשן". ר' יצחק אברבנאל, שהכיר את ספרו של רימונדוס מרטיני, לא הכיר את ספר בראשית רבתי דרבי משה הדרשן ולכן חשבו למזויף.
כתב יד של בראשית רבתי נמצא על ידי שלמה יהודה רפפורט. עוד בחייו התייעץ רפפורט עם יום-טוב ליפמן צונץ לגבי מהות תוכן כתב היד. במותו, העביר רפפורט את כתב היד, יחד עם שאר ספריו, כתרומה לקהילת פראג. שלמה בובר, קיבל מקהילת פראג את כתב היד שהוא תיאר כקשה לקריאה עם אותיות מטושטשות, הכין לעצמו עותק והשיב את המקור לקהילת פראג. על פי תיאורו של רפפורט, כתב היד כלל 8 וחצי דפים ישנים מאוד שהתחילו מבראשית עד "וישכון מקדם" ואחר כך, על נייר אחר, מדרשים שמתחילים מ"והארץ הייתה תוהו ובוהו". לטענתו של בובר אלו היו שני מדרשים שונים שחוברו יחד.
ההעתק שהכין בובר הגיע לידי אביגדור אפטוביצר ובשנת 1940 הוציא חנוך אלבק את כתב היד בדפוס "מקיצי נרדמים". הדפסה חדשה של הספר יצא בשנת 1967.

מחקר

במאה ה-19 נחלקו הדעות לגבי תוכן כתב היד. יום-טוב ליפמן צונץ זיהה את כתב היד כמגיע מבית מדרשו של משה הדרשן על סמך דמיון של קטעים רבים למדרשים שהוזכרו על ידי ריימונדוס מרטיני. שלמה בובר טען שכתב היד אינו ספרו של משה הדרשן, שכן רוב המובאות ממדרשי משה הדרשן אינם נמצאים בכתב היד. אברהם אפשטיין בחן שוב את הסוגיה ותמך בעמדתו של צונץ שכתב היד הוא של מדרש של משה הדרשן תוך שהוא מביא 17 מקבילות עם ציטוטים של ריימונדוס מרטיני ממשה הדרשן. אלבק טען שכתב היד הוא תקציר של מדרשו של רבי משה הדרשן.
יצחקי גל

יצחקי גל (נולד ב-4 ביולי 1944) הוא חבר קיבוץ אפיקים שתרם לגילויים של מספר אתרים ארכאולוגיים חשובים בגולן. המפורסם שבהם הוא זיהויה של גמלא העתיקה. אתרים נוספים אותם זיהה יצחקי לראשונה הם גילגל רפאים - רוגם, מעגל אבנים ומונומנט מגליתי עתיק הנמצא ברמת הגולן, בקרבת מושב יונתן, ומתחם יצחקי - מתחם כנעני קדום באורך של 130 מטר וברוחב של כ-50 מטר, המוקף בחומת אבני בזלת ברוחב של 10-15 מטר, המצוי בסמוך לצומת המפלים ברמת הגולן, הקרוי על שמו. 
בין השנים 1978–2011 עבד גל במנהלת הכנרת בתחומים של הדרכה, הסברה, תכנון ובנייה בחופי הכנרת ובאגן ההיקוות שלה. גל היה בין מקימי ומנהלי בית ספר שדה "כנרות" מטעם החברה להגנת הטבע.  גל הוא חתן פרס המועצה האזורית עמק הירדן לשנת 2018 על תרומתו בחקר וידיעת הגולן והכנרת.

גילוי גמלא

מיקומה של גמלא נשכח עם השנים. עם תחילת חקירת ארץ ישראל הוצעו לזיהויו מספר אתרים שונים, בהם קלעת אל-חצן (שם מקובל כיום לזהות את סוסיתא). אתר אחר היה תל א-דרע, הנמצא בנחל רוקד, ונבדק על ידי גוסטב דלמן בשנת 1911. האתר נמצא מול הכפר ג'מליה בשטח סוריה.
באוקטובר 1967, בהיותו בן 23 ובטרם למד ארכאולוגיה באוניברסיטה, השתתף גל בסקר החירום שנערך בגולן לאחר מלחמת ששת הימים כחבר בחוליה שבראשה עמד שמריהו גוטמן. בפברואר 1968, נערך סקר אתרים ונופים בגולן וגל נבחר על ידי משה סלע, לרכז את חוליית סקר נופים ואתרים בגולן. עבודה זו הייתה חלק מפרויקט גדול שבסופו הוצעה תוכנית להתיישבות בגולן. החולייה סקרה אתרים בעלי פוטנציאל למשיכת תיירים ושמורות טבע, וכן אתרים ארכאולוגיים, ביניהם אתרים יהודיים כגון א-צלבה ועסליה. על פי נתונים בשטח, יצחקי גל הצביע על גבעת א-סלם כעל מיקומה של גמלא העתיקה. בפרט משכה את תשומת לבו העובדה שניתן לראות מאתר גמלא את הכנרת ואת היישוב מגדל המזוהה עם טריכיי, מיקום המתיישב עם תיאורו של יוסף בן מתתיהו (בעוד שהדבר בלתי אפשרי מתל א-דרע).
ב-31 מאי 1968, הם הגיעו לדיר קרוח וצפו ממנו למורד נחל דליות. גל התרשם כי מראה הגבעה שלרגליהם דומה לתיאור של גמלא שנכתב על ידי יוסף בן מתתיהו:
וגם העיר גמלא אשר מעבר לים כנרת, מול טריכי, מרדה עוד ברומאים...
כי ממעל להר גבוה מתנשא שם צוק זקוף ובתווך הוא מעלה גבנון ומשתרע במישור למעלה, ונוטה תלול לפנים ולאחור, והוא דומה בתבניתו לגמל... משתי צלעותיו וממול פניו מוקף הסלע הזה תהומות...
קטע מהיומן המתאר את הסיור הזה שנכתב באותו יום:
[אני ומשה הרטל] ירדנו אל השלוחה, חצינו את האוכף ועלינו ממנו אליה. היא חדה מאוד וצרה מאוד. השטח הקטן מאוד שלמעלה מכוסה סלעי ענק, ובקטעים הבלתי מסולעים ישנם שרידי בנייה מעטים!! ואף חרסים ביזנטיים(?)... (שנינו עדיין לא חבשנו את ספסלי האוניברסיטה). עובדה זו מחזקת במידת-מה את הרעיון שכאן הוא מקומה של גמלא (???)... גם המדרון הדרומי-מזרחי של השלוחה מכוסה חרסים רבים.
גל סיפר לגוטמן על השערתו לגבי מיקומה של גמלא, וגוטמן ארגן את משלחת החפירות של גמלא בשנת 1976 על מנת לבדוק אותה. החפירות נמשכו עד לשנת 2000 ואושש בהן זיהויו של האתר כגמלא העתיקה.
ב-1992 היה שותף, יחד עם פרופסור משה גפן, לכתיבת "ספר הכנרת" שיצא לאור בהוצאת משרד הבטחון.
ב-2015 יצא לאור הספר "רמת הגולן 1969-1968: סקר נופים ואתרים - מחברות יצחקי / יומן הסקר", המביא את יומניו מתקופת הסקר הארכאולוגי ברמת הגולן לאחר מלחמת ששת הימים.
ואשיצו

ואשיצו (ביפנית: 和室) הוא מושג יפני המשמש לתיאור חדר בסגנון יפני מסורתי, להבדיל מיושיצו (洋室), שזהו חדר בסגנון מערבי.
מאפיין עיקרי של הוואשיצו הוא רצפת הטטאמי. בנוסף, לוואשיצו יש לרוב פוסומה, דלת הזזה, ולא דלת רגילה. לעיתים יהיה בחדר גם שוג'י וייתכן שיכיל גם טוקונומה, גומחה קישוטית.
בעבר היו כמעט כל חדרי הבית ביפן ואשיצו, האנשים ישנו על פוטון שנפרש על גבי טטאמי, וישבו ישירות על הטטאמי. כיום יש בבתים יפנים חדר ואשיצו אחד, המשמש לרוב חדר אירוח, ושאר חדרי הבית הם בסגנון מערבי.
גודלו של הוואשיצו נקבע לפי מספר הטטאמי שניתן לפרוש בו. הגדלים המקובלים הם חדרים של שישה או שמונה טטאמי, אך קיימים גם חצאי חדרים בגודל של ארבעה וחצי טטאמי.
הריהוט בחדר ואשיצו עשוי לכלול שולחן נמוך ומסביבו כריות ישיבה. בחורף נוהגים היפנים להשתמש בקוטאצו, שהוא שולחן נמוך שמכיל בתוכו גוף חימום.
Crybaby

רקע וכתיבה

השיר נכתב על ידי קארי וסנופ דוג ובוים על ידי קארי ודאמיזה. הוא מסמפל את השיר "Piece of My Love" של להקת גאי, ולכן גם הכותבים של השיר הזה קיבלו קרדיט על הכתיבה בשיר. מבחינה לירית מדבר השיר על קושי לישון בלילה ונדודי שינה בשל ערעורים על מערכות יחסים.
על מנת לקדם את השיר ביצעה אותו קארי במהלך סיבוב ההופעות "Rainbow World Tour".

הצלחה

באותה תקופה הייתה קארי בסכסוך עם חברת התקליטים הראשית שלה סוני מיוזיק, ולכן היא האמינה כי סוני מיוזיק בכוונה מונעים את קידום השיר כדי לפגוע בה. בשל כך השיר לא זכה להצלחה בעולם. בארצות הברית השיר תחילה לא נכנס למצעד הרשמי של המדינה מכיוון ששוחרר כבי-סייד של השיר "Can't Take That Away (Mariah's Theme)" והחוקים של המצעד אז לא אפשרו דירוג של שירים שיצאו בפורמט כזה.
לבסוף בוטל החוק, והשיר הצליח להיכנס למקום ה-28 במצעד. בקנדה השיר זכה להצלחה, כאשר הגיע למקום ה-4, אך היה למדינה היחידה בה השיר דורג מלבד ארצות הברית.

וידאו קליפ

בווידאו קליפ של השיר נראית מריה קארי כשהיא מנסה לישון בלילה אך ללא הצלחה וברגע השיא של הקליפ היא מאבדת את עשתונותיה ומשליכה דברים. גם סנופ דוג דוג מופיע בקליפ.
זקנה (ספר)

מאפיינים אוטוביוגרפיים

בסיפור יש מאפיינים אוטוביוגרפיים אחדים, וזבבו ציין שתושבי טרייסטה עירו הכירו את הדמויות עליהן התבססו גיבורי סיפורו. דמותו של אמיליו ברנטאני מכילה פרטים אחדים מהביוגרפיה של זבבו עצמו. הפסל סטפאנו באלי נבנה על פי דמותו של הצייר אומברטו ורודה, ידידו של זבבו. אנג'יולינה נבנתה על פי דמותה של ג'וזפינה זרגול, שבה היה זבבו מאוהב בצעירותו. עמליה זוהתה כאחותו של זבבו, אורטנסיה שמיץ או כאחות של אחד מידידיו.

תרגום לעברית

לראשונה יצא הספר לאור בעברית בשנת 1969, בהוצאת "עם עובד".  תרגום זה נעשה בידי שושנה חן זהבי מהתרגום לאנגלית של הספר.  צעד בלתי שגרתי זה, של תרגום שלא מהמקור, ניכר כבר בשמו של הספר, "גבר מזדקן", שמשקף נאמנה את השם שניתן לגרסה האנגלית, As a Man Grows Older, שאינו נאמן לשם המקורי.
תרגום נוסף לעברית, הפעם מהמקור באיטלקית, נעשה בידי אריאל רטהאוז ויצא לאור בהוצאת כרמל בשנת 2006. שמו של הספר בתרגום זה, "זִקנה", נאמן יותר למקור.
בשני המקרים בחרו המתרגמים לתעתק את שם המחבר כ"סבבו", אף שהתעתיק "זבבו" משקף טוב יותר את ההגייה האיטלקית.