דגל קנדה

ראשית ההתיישבות האירופאית בצפון אמריקה

הדגל הראשון אשר ידוע כי הונף על אדמת קנדה היה דגל צלב ג'ורג' הקדוש האנגלי שהוצב בידי ג'ון קבוט בהגיעו לחופה המזרחי של קנדה בשנת 1497. בשנת 1534 נטע ז'אק קרטייה צלב בגאספה ועליו הסמל המלכותי של צרפת - הפלר דה ליס, ספינותיו הניפו דגלים אדומים נושאי צלב לבן, דגל צרפת באותה התקופה וצרפת החדשה הניפה אף היא את דגלי צרפת תוך התפתחותם.
דגל האיחוד המלכותי הונף בהתיישבויות הבריטיות בנובה סקוטיה החל משנת 1621. לאחר כניעתה של צרפת החדשה לבריטים בשנות ה-60 של המאה ה-18, שימש דגל האיחוד המלכותי (אז נקרא בפשטות "דגל האיחוד" או בטעות "היוניון ג'ק") כדגל הלאומי דה יורה של קנדה עד אימוצו של הדגל הנוכחי בשנת 1965.

השפעתו על דגלי פרובינציות קנדה

שתי פרובינציות בקנדה השתמשו בנס האדום כדגלם - אונטריו ומניטובה. עם החלפת דגל קנדה בשנת 1965 החליטו שתיהן לשמר את נס קנדה האדום בדגליהן, כדגל אונטריו וכדגל מניטובה.

החלפתו של הדגל

החלפתו של הדגל הייתה יוזמה של המפלגה הליברלית של קנדה ושל ראש ממשלת קנדה שעמד בראשה - לסטר פירסון. מטרת השינוי הייתה חיזוק האחדות הלאומית והזהות הקנדית. עיקרו של השינוי היה החלפת סמלה של האימפריה הבריטית, המסמל את הקולוניאליזם הבריטי, בסמל קנדי מקומי, שעמו יוכלו להזדהות ביתר קלות גם קנדים ממוצא שאינו בריטי - כאשר הכוונה בעיקר לקנדים צרפתים או האומות הראשונות.
בשנת 1965 אומץ דגל עלה המייפל.
עם המתנגדים לדגל החדש נמנו קבוצות מלוכניות, שתמכו בשימור הקשרים עם בריטניה, וכן הממשלות השמרניות של מניטובה ואונטריו. לאות מחאה, אימצו האחרונות את הדגל הישן כדגלן הרשמי הפרובינציאלי.
על אף שהדגל הישן עדיין מונף על ידי קבוצות מלוכניות הרוצות לשמר את המסורות הבריטיות, מקובל הדגל החדש על רוב אוכלוסיית קנדה. גם בקוויבק, אשר מרבית תושביה קנדים צרפתים צאצאי מהגרים צרפתים המתנגדים לפדרליזם הקנדי אותו מסמל הדגל, דגל עלה האדר אינו מקובל, וזו מעדיפה להניף תחתיו את דגל קוויבק, המעוטר בפרח האירוס, המסמל את קוויבק ואת המסורת הצרפתית.

קידומו של הדגל

כבר מאז אימוצו של הדגל הקנדי בשנת 1965, מימנה הממשלה הקנדית תוכניות שונות לקידום מעמדו ותדמיתו על מנת להגביר את חשיפתו של הדגל ואת רעיון הזהות הלאומית העומד מאחוריו.
מבין התוכניות הרבות בולטות בעיקר, "תוכנית הדגל הפרלמנטרית" של משרד המורשת הקנדית ותוכנית הדגל אשר לה אחראי המשרד לעבודות ציבוריות ושירותים ממשלתיים. תוכנית הדגל הפרלמנטרית הופעלה בדצמבר 1972 בידי הקבינט, על מנת לעורר את המודעות לדגל החדש. מטרתה של התוכנית הייתה, לאפשר לחברי בית הנבחרים של קנדה להפיץ דגלי קנדה וסיכות בצורת הדגל לקהל בוחריהם. תוכנית זו פועלת ללא הפסקה מאז שנת 1973. תוכנית הדגל של המשרד לעבודות ציבוריות היא מסירת דגלים אשר הונפו מעל גגו של מגדל השלום ומעל האגפים המערבי והמזרחי של גבעת הפרלמנט לקהל הרחב. הדגלים נארזים בידי עובדי המשרד וניתן לקבלם ללא כל תשלום, אך ישנה רשימת המתנה לקבלת הדגלים הללו באורך של 45 שנים לדגלים אשר הונפו באגפים, ושל 59 שנה לדגל אשר הונף על גגו של מגדל השלום.
מאז 1996 מצוין התאריך 15 בפברואר כיום הדגל הלאומי של קנדה. בשנת 1996 ייסדה שרת המורשת שילה קופס, את אתגר "אחד מתוך מיליון דגלים לאומיים", תוכנית שנועדה לספק לקנדים מיליון דגלי עלה האדר, עד יום הדגל של שנת 1997. תוכנית זאת זכתה לביקורות רבות וזאת משום שעלות הפעלתה שוערה בכ-45 מיליון דולר קנדי (עלות ייצורם של הדגלים ללא כל אמצעים להניפם או לתלותם), אך לבסוף הובהר כי העלות הסופית, על פי משרד המורשת, הייתה 15.5 מיליון דולר כאשר כשבעה מיליון מתוכם הגיעו מתרומות.

פרוטוקול הדגל

אין חוק קנדי אשר קובע את השימוש הנאות בדגל קנדה, אך משרד המורשת הקנדי מוציא לאור קווים מנחים כיצד יש להציג את הדגל לצד דגלים אחרים. הקווים המנחים עוסקים בסדר הקדימויות שבהם יוצבו הדגלים הקנדיים, היכן יש להציגם, כיצד יש להציגם ומה על האזרחים לעשות על מנת לחלוק כבוד לדגל. ההצעות, כרוכות בספר תחת הכותרת "אטיקט הדגל בקנדה" יצא לאור הן בגרסה מודפסת והן בגרסת אינטרנט. את הדגל עצמו ניתן להניף בכל יום בבנייני הממשל הקנדי, שדות תעופה, בסיסים צבאיים ושגרירויות כמו גם על ידי אזרחים, במהלך כל שעות היום. בהנפת הדגל, יש להניפו על תורן משלו ואל לו להיות בעמדת נחיתות מכל דגל אחר, למעט (בסדר יורד) הנס המלכותי של קנדה, דגל המושל הכללי של קנדה, דגליהם האישיים של חברי משפחת המלוכה הקנדית או דגלי המשנים למושל קנדה. דגל קנדה יונף בחצי התורן לציון תקופה של אבל.