google/wiki40b huggingface dataset:
אלף קומון

קריירה

קומון שיחק בסאות' היילטון ג'וניורס וג'ארו מצפון מזרח אנגליה לפני שהצטרף לסנדרלנד. סנדרלנד סיימה במקום השני בליגה הראשונה בעונת 1900/1901, ובאוקטובר שלאחר מכן הועבר קומון לשפילד יונייטד תמורת 325 לירות שטרלינג. המעבר היה מוצלח עבור שתי הקבוצות, מאחר שסנדרלנד זכתה באליפות בעונת 1901/1902 וקומון הבקיע את השער הראשון בניצחון על סאות'המפטון בגמר גביע ה-FA של 1902.
קומון היה שחקן הרכב קבוע בשפילד יונייטד. ב-1904 ערך את שתי הופעותיו הראשונות במדי נבחרת אנגליה במשחקים מול נבחרת ויילס ונבחרת אירלנד, וכעבור שנתיים ערך את הופעתו השלישית והאחרונה במשחק נוסף מול נבחרת ויילס. אולם, במאי 1904 סירב קומון לחדש את חוזהו מאחר שרצה לחזור לסנדרלנד, לכאורה מכיוון שהיו לשם "אינטרסים עסקיים". יונייטד לא הצליחה לשכנע את קומון לשנות את דעתו, ובקיץ 1904 הוא חזר לסנדרלנד. בעסקת ההעברה נכלל גם שוער המילואים אלברט לואיס, והיא הוערכה בסכום שיא של כ-520 לירות שטרלינג.
בפברואר 1905, כחצי שנה לאחר המעבר, שבר קומון את שיא דמי ההעברה לאחר שחתם במידלסברו תמורת 1,000 לירות שטרלינג. הוא הוחתם בקבוצה בניסיון להימנע מירידה לליגה השנייה. משחקו הראשון במידלסברו היה ב-25 בפברואר 1905 מול שפילד יונייטד, מועדונו הקודם. מידלסברו ניצחה 1 - 0 משער של קומון בבעיטת עונשין בדקה ה-50, והיה זה ניצחון החוץ הראשון של הקבוצה מזה שנתיים. כתוצאה מכך הצליחה הקבוצה להינצל מירידה. קומון מונה לקפטן הקבוצה, אך ב-1907 נשלל ממנו התואר והוא נקנס ב-10 לירות שטרלינג בטענה שהיה שיכור והתנהג באלימות. קומון הבקיע 58 שערים ב-168 משחקי ליגה עבור מידלסברו.
ב-1910 עבר קומון לוולוויץ' ארסנל, וערך את הופעת הבכורה ב-1 בספטמבר 1910 מול מנצ'סטר יונייטד. הוא צבר לזכותו 80 הופעות ו-23 שערים במדי ארסנל; קומון שיחק כחלוץ שני בעונה הראשונה, ובעונתו השנייה עבר לעמדה יותר קדמית, וסיים את עונת 1911/1912 כמלך השערים של ארסנל עם 17 הבקעות, כשבנוסף לכך הוא החמיץ שני משחקי ליגה. אולם, הוא לא הצליח להבקיע ולו שער אחד במחצית הראשונה של עונת 1912/1913, בסיומה ירדה ארסנל לליגה השנייה, ובדצמבר 1912 הועבר לפרסטון נורת' אנד תמורת 250 לירות שטרלינג. הוא הוביל את פרסטון לזכייה באליפות הליגה השנייה באותה עונה, אך בעונה שלאחר מכן (1913/1914) ירדה הקבוצה בחזרה לליגה השנייה.
קומון פרש מכדורגל ב-1914. לאחר פרישתו עבר להתגורר בעיירה דרלינגטון, ונודע שם כשופט מכובד במשחקי ספורט. בנוסף לכך הוא ניהל את בית המלון "אלמה" בקוקרטון ופאב בדרלינגטון עד 1943. הוא מת בדרלינגטון ב-1946.
תעלת סן מרטן

תעלת סן-מרטן (בצרפתית: Canal Saint-Martin) היא תעלת מים בפריז בירת צרפת, שאורכה 4.5 ק"מ. התעלה מקשרת בין אגן לה וילט (bassin de la Villette) ואת תעלת אורק (canal de l'Ourcq) שמעליה, ובין אגן דה ל'ארסנל (bassin de l'Arsenal), שמשמש כמעגן לסירות קיט, ומתחבר לנהר הסן.
תעלת סן-מרטן, יחד עם תעלת אורק, אגן דה לה וילט ותעלת סן-דני, מהווה את רשת התעלות הפריזאיות, שאורכה 130 קילומטר.

היסטוריה

תעלת סן-מרטן, שנחנכה בשנת 1825, מורכבת מתשע דלתות סכר (écluses) ומשני גשרים מסתובבים בשל חוסר איזון והבדלי גובה של 25 מטרים בין חלקיה השונים. זו תעלה קטנה שיועדה במקור להוסיף מקורות מים לעיר פריז.
בזמן המשטר הישן, לפריזאים הייתה אספקת מים חלושה, ולעיתים קרובות מאיכות גרועה (בשל זיהומים), וזאת למרות שבעיר היו בארות מים ואקוודוקטים.
בשנת 1802 החליט נפוליאון בונפרטה לתקן מצב זה, בעיקר כדי למנוע מגיפות חדשות שנבעו מתנאי ההיגיינה הירודים בעיר (בעיקר מגפות דיזנטריה וכולרה). שפטל (Chaptal), מושל העיר פריז, הציע לפיכך לחזור ולבצע את פרויקט ההתחברות לתעלת אורק, שמקורותיה כמאה קילומטר מצפון-מזרח לפריז, רעיון שהועלה כבר במאה ה-16. החפירות החלו במהירות יחסית, בעזרת הכסף שנכנס לקופת הקיסרות בשל מיסים חדשים שהוטלו על היין, בין השנים 1802 ל-1825.
עידן הזהב של התעלה היה במאה ה-19 ועד אמצע המאה ה-20, אז התנועה בה הייתה אינטנסיבית מאוד: שכן תעלת סן מרטן לא הביאה לפריז רק מים, אלא גם סחורות, אספקה (של דגנים) וחומרי בנייה שהגיעו דרכה עד לב העיר. שני הנמלים הנגישים העיקריים במסלול התעלה הם נמל דה ל'ארסנל ואגן דה לה וילט.
התחרות על דרכי המסחר, ופיתוח מסילות הרכבת פגעו והחלישו את התחבורה בנהרות מאז שנות השישים של המאה ה-19, וגרמו לירידה בתנועה בתעלות העיר, וכתוצאה מכך, להעלמות מפעלים, מחסנים ובתי מלאכה, ובעקבות זאת גם של אוכלוסיית הפועלים, לאורך תעלת סן-מרטן.
בשנות השישים של המאה ה-20 תכנן נשיא צרפת, ז'ורז' פומפידו, לסלול כביש במסלול התעלה, אך לנוכח התנגדות תושבי פריז, נאלץ לזנוח את תוכניתו.
חלקים מנתיב תעלת סן-מרטן כוסו, באזור כיכר הבסטיליה, באזור שדרות רישאר-לנואר שבין כיכר הבסטיליה ושדרות דה לה רפובליק (כוסו בשנת 1862), ובשדרות ז'ול-פרי (בשנת 1907). מספר פתחים נפערו באזורים המכוסים, כדי לאפשר למעט אור לחדור לאזורים אלו.
באחד האזורים המכוסים נמצא אוטל די נור (hôtel du Nord) המפורסם, שמוכר הודות לסרטו של מרסל קרנה (Marcel Carné) משנת 1938, בעל אותו השם. התעלה נראית גם בסרט אמלי של הבמאי ז'אן פייר ז'ונה, שם נהנית אמלי פולאן להקפיץ אבנים על פני המים בתעלה. התעלה שמשה כנושא במספר ציורים של האמן האימפרסיוניסטי אלפרד סיסלי בהם "מראה של תעלת סן-מרטן בפריז" (Vue du canal Saint-Martin à Paris) משנת 1872 המוצג כיום במוזיאון אורסיי.

התעלה כיום

תעלת סן-מרטן משרתת כיום בעיקר נוסעים בסיורים תיירותיים וכמעט ואינה משמשת להעברת סחורות. היא פתוחה כ-363 ימים בשנה, ופריזאים רבים נהנים לטייל לאורך גדותיה, שמהווים כיום אזור בילוי אופנתי.
בייסלארד

אטימולוגיה

בשימוש מודרני במילה בייסלארד, המונח משמש לסוג של פגיון מהמאה ה-14 בעל ניצב בצורה של האות האנגלית I שהתפתח מפגיוני האבירים של המאה ה-13. השימוש בשם אינו עקבי, והמונח בצרפתית תיכונה ובאנגלית תיכונה כנראה מתכוון לשורה רחבה של פגיונות גדולים. המונח (בגרסאותיו הרבות) הופיע לראשונה במחצית הראשונה של המאה ה-14. יש ראיות המצביעות על כך שהמונח בייסלארד הוא השחתה המילה הגרמנית "Basler" שמשמעותה הוא "סכין בזל".

שימושים היסטוריים

תיאורים של הבייסלארד מהאמצע המאה ה-14 נשמרו כחלק מדמויות קברים (הבייסלארד נחשב כחלק מהלבוש הצבאי של אביר מנוח). באמצע המאה ה-14 הבייסלארד היה נשק פופולרי וביצעו איתו חלק גדול ממקרי האלימות האזרחית, והוא זוהה עם חוליגניות. עדות מוקדמת שלו היא ממסמכי בית המשפט של נירנברג (בשנת 1341) שבו יש תיעוד של משפט נגד אדם שפצע אישה על ידי הכאתה בראשה עם פאסלר (שמו הגרמני של הבייסלארד). כמה תקנוני חוק גרמניים מהמאה ה-14 והמאה ה-15 הוציאו מחוץ לחוק את הבייסלארד בגבולות העיר. בסוף המאה ה-14 הבייסלארד הפך מאוד פופולרי בחלקים נרחבים של מערב אירופה, כולל צרפת, איטליה, גרמניה, ואנגליה. הנס סלואן כתב שיר סאטירי על השימוש בבייסלארד כאביזר אופנה. פריס פלוומאן קישר בין הבייסלארד לססגוניות מיותרת: בסיפורו מסופר על שני כמרים, סר ג'ון וסר ג'פרי, מוצגים כשהם מתרברבים בחגורות הכסף שלהם, ובבייסלארד או בפגיון האונות שלהם עם כפתורים מצופים זהב.
ווט טיילר נרצח עם בייסלארד על ידי ראש העיר של לונדון, ויליאם וולוורת', בשנת 1381.
גוראן דרגיץ'

אירופה

דרגיץ' התחיל את קריירת הכדורסל שלו בשנת 2003, כשהוא בן 17 בלבד. בשנה זו הוא חתם בקבוצה איליריה ליובליאנה שמשחקת בליגה השנייה בסלובניה. באיליריה הוא שיחק שנה אחת בלבד, ואחריה עבר לליגת העל הסלובנית בכדורסל. בשנת 2004 חתם דרגיץ' בקבוצה ק.ק סלובאן המשחקת בליגה הראשונה בסלובניה. אחרי שבילה שנתיים נוספות בסלובאן הוא עבר לבי.סי מורסיה המשחקת בליגה הספרדית בשנת 2006.
לאחר עונה אחת בלבד בספרד חזר דרגיץ' לסלובניה, ארץ הולדתו, כשחתם בקבוצת הצמרת אולימפיה ליובליאנה שמשחקת גם בליגה האדריאטית וביורוליג. הוא שיחק איתם בכל עונת 2007/2008, וזכה איתם באליפות סלובניה.

פיניקס סאנס

אחרי שסיים את העונה באולימפיה החליט דרגיץ' להגיש מועמדות לדראפט ה-NBA בשנת 2008. הוא נבחר בבחירה ה-45 בדראפט על ידי סן אנטוניו ספרס, אך זכויות הבחירה שלו עברו לפיניקס סאנס. למרות שדרגיץ' כבר חתם בקאחה לבורל ויטוריה (אז טאו ויטוריה) הסאנס הגיעו איתם להסכם ב-22 בפברואר 2008, הסכם שמשחרר את דרגיץ' מחוזו ומאפשר לו לשחק ב-NBA. הסאנס קיוו שדרגיץ' יוכל להוות שחקן ספסל יציב, כחיפוי לרכז הפותח, סטיב נאש. בעונתו הראשונה בפיניקס השתתף דרגיץ' ב-55 משחקים בלבד, כשהוא פתח ב-1 מהם בחמישייה. בעונה זו הוא קלע 4.5 נקודות עם 2.0 אסיסטים בממוצע למשחק.
ב-25 בינואר 2010 קלע דרגיץ' שיא קריירה, 32 נקודות, כשהוא קולע 6 שלשות מתוך 7 ניסיונות מעבר לקשת השלוש. בעונת 2009/2010 שיפר דרגיץ' את ממוצעיו כשקלע 7.9 נקודות עם 3.0 אסיסטים בממוצע למשחק. בעונה זו הוא שיחק 80 משחקים ומהם פתח ב-2 בחמישייה. ב-7 במאי 2010, במשך המשחק השלישי בסדרת חצי גמר המערב של פלייאוף ה-NBA, דרגיץ' הוביל את קבוצתו לניצחון וקאמבק על הקבוצה שבחרה אותו בדראפט, סן אנטוניו ספרס. ברבע הרביעי הוא קלע 23 נקודות כשבשאר המשחק הוא קלע 3. הוא קלע 10 מ-13 מהשדה ו-5 מ-5 מהשלוש במשחק זה. באותו משחק הסאנס ניצחו אחרי 96–110 אחרי פיגור של 18 נקודות, כשהם עולים למאזן 0–3 בסדרה. פורוורד הקבוצה גרנט היל אמר על הופעתו של דרגיץ': "אני חושב שזה בטוח לומר כי זו כנראה ההופעה הטובה ביותר ברבע הרביעי במשחק פלייאוף שאי פעם ראיתי". במשך גמר המערב של אותה עונה מול הלוס אנג'לס לייקרס השתתף דרגיץ' בריב מילולי ובקטטה קצרה עם חברו לנבחרת סלובניה, סאשה וויאצ'יץ'. בפלייאוף הזה קלע דרגיץ' 7.6 נקודות עם 2.3 אסיסטים בממוצע למשחק.

יוסטון רוקטס

ב-24 בפברואר 2011 הועבר דרגיץ' בטרייד ליוסטון רוקטס, לצד בחירת דראפט עתידית, בתמורה לארון ברוקס. במהלך שביתת השחקנים בתחילת עונת 2011/2012 שיחק דרגיץ' עבור סאסקי בסקוניה מליגת העל הספרדית.

החזרה לפיניקס

ב-5 ביולי 2012 חזר דרגיץ' לפיניקס כשחתם בה על חוזה ל-4 עונות עבור כ-30 מיליון דולר. בעונת 2013/2014 קלע דרגיץ' שיא קריירה של 20.3 נקודות בממוצע למשחק, ובסיום העונה זכה בפרס השחקן המשתפר של העונה ונבחר לחמישייה השלישית של העונה.

מיאמי היט

ב-19 בפברואר 2015 הועבר דרגיץ' למיאמי היט, יחד עם אחיו זוראן ששיחק עמו בפיניקס, כחלק מטרייד משולש עם ניו אורלינס פליקנס. ב-9 ביולי 2015 חתם על הארכת חוזה במיאמי ל-5 עונות נוספות עבור כ-90 מיליון דולר. בעונת 2017/2018 נבחר להשתתף במשחק האולסטאר של ה-NBA, לראשונה בקריירה.

נבחרת סלובניה

בשנת 2004 זכה דרגיץ' במדליית זהב באליפות אירופה לגילאי 20 ומטה עם נבחרת סלובניה. שנה לאחר מכן הוא השתתף באותה התחרות. את קמפיין הבכורה בנבחרת הבוגרת ערך בשנת 2006 כשהשתתף באליפות העולם בכדורסל. שנה אחר כך הוא השתתף בטורניר אליפות אירופה בשנת 2007. בשנת 2017 זכה דרגיץ' עם נבחרת סלובניה בטורניר אליפות אירופה בכדורסל 2017.
היירם בינגהאם השלישי

חייו

בינגהאם נולד בשנת 1875 בהונולולו, הוואי. הוא היה בן למשפחת מיסיונרים, וסבו, אשר על שמו הוא נקרא, היה איש הדת הנוצרי הראשון אשר הגיע לממלכת הוואי במטרה להמיר את דתם של תושביה. את שנותיו הראשונות העביר בינגהם בהוואי, ובהגיעו לגיל 17 עבר ללמוד בבית ספר תיכון במדינת מסצ'וסטס, שם השלים את לימודיו בשנת 1894. בשנים שלאחר מכן השקיע את זמנו ברכישת השכלה גבוהה וקיבל את תאריו האקדמיים מאוניברסיטת ברקלי בקליפורניה (1900), ומהרווארד אשר במסצ'וסטס (1905). עם סיום לימודיו החל לעבוד כמרצה להיסטוריה ופוליטיקה באוניברסיטת הרווארד, ולאחר מכן שימש כמרצה באוניברסיטת פרינסטון ועוזר לוודרו וילסון, שעתיד היה להפוך לנשיא ארצות הברית. בשנת 1907 התקבל לעבודה באוניברסיטת ייל כמרצה להיסטוריה דרום-אמריקאית.
את מאצ'ו פיצ'ו גילה בינגהאם במהלך כהונתו כמרצה ולאחר מכן כפרופסור בייל. ב-1908 הוא שימש כנציג ארצות הברית בקונגרס הפאן-אמריקני הראשון למדע בסנטיאגו דה צ'ילה, צ'ילה. בשובו לארצות הברית עבר דרך פרו, שם ערך לו בכיר מקומי סיור באולאנטאיטאמבו, עיר מהתקופה הפרה-קולומביאנית. הסיור הותיר את בינגהאם נסער מהמחשבה על מציאת ערים לא ידועות של האינקה, ובשנת 1911 הוא חזר לפרו בראש משלחת ארכאולוגית מטעם האוניברסיטה. ב-24 ביולי הוא שכר את שירותיו של מסטיסו מקומי, אשר הוביל אותו למיקומה של מאצ'ו פיצ'ו, עיר שלא הייתה ידועה עד אותה העת, פרט למקומיים שגרו בקרבתה. לאחר גילוי העיר חזר בינגהאם להרי האנדים עוד פעמיים, בשנת 1912 ובשנת 1915, כשאת משלחותיו מממנות אוניברסיטת ייל וחברת נשיונל ג'יאוגרפיק.
במהלך השנים ששהה בפרו, הצליח בינגהאם ליצור קשרים טובים עם פקידי ממשל פרואנים בכירים. קשרים אלו סייעו לבינגהאם כשרצה להשיג אישורים ממשלתיים שונים, לטפל במהירות בעבודת ניירת בירוקרטית, ובהשגת היתרים לנוע ברחבי המדינה ולקחת בהשאלה עתיקות. כאשר סיים את פעילותו בפרו וחזר לייל, בינגהאם לקח עמו אוסף של כ-5,000 פריטים. הבעלות על פריטים אלו עדיין נתונה במחלוקת בין אוניברסיטת ייל וממשלת פרו. 
לאחר תום מסעותיו, התגייס בינגהאם למשמר הלאומי של מדינת קונטיקט, ובשנת 1916 קיבל את דרגת הקפטן (סרן). הוא הוכשר כטייס ושימש כראש בתי הספר לטיס הצבאיים של ארצות הברית. בשירותו בצבא ארצות הברית הגיע לדרגת לוטננט קולונל (סגן-אלוף).
בשנת 1922 נבחר בינגהאם לתפקיד סגן מושל מדינת קונטיקט, תפקיד אותו מילא עד שנת 1924, השנה בה נבחר לתפקיד מושל המדינה. ב-16 בדצמבר של אותה השנה נבחר בינגהאם כנציג המפלגה הרפובליקנית לסנאט, לאחר שקודמו בתפקיד התאבד. הוא שירת במשרת הסנאטור עד שנת 1933, אז ניסה להיבחר בשנית, אך נכשל. במהלך כהונתו כסנאטור שימש בראשן של כמה ועדות סנאט.
בינגהאם נפטר ב-6 ביוני 1956 בביתו אשר בוושינגטון הבירה. בנו היירם בינגהאם הרביעי, אשר היה גיבור מלחמת העולם השנייה, כיהן כדיפלומט, ובנו השני, ג'ונתן ברוסטר בינגהאם, שימש כנציג המפלגה הדמוקרטית לבית הנבחרים של ארצות הברית.
יש הטוענים כי חייו של בינגהאם כחוקר וכפרופסור שימשו בסיס לדמותו של אינדיאנה ג'ונס בסדרת הסרטים הנושאים את אותו השם.
יחיאל קריזה

ביוגרפיה

קריזה נולד וגדל במשפחה יהודית בעיירה טורק שבמרכז פולין. בשנת 1923 עלה לארץ ישראל עם אמו, שני אחיו ושתי אחיותיו והתיישב בשכונת מקור חיים בירושלים. בשנת 1924 התאחדו בני המשפחה עם האב יצחק, איש תנועת המזרחי, שהקים בית מלאכה לאריגת כאפיות.
עקב קשיי פרנסה המשפחה עברה המשפחה לשכונת הצריפים בפתח תקווה, שם האב עבד כקבלן צבעות. בצעירותו כחלוץ עבד יחיאל בפרדסים בבנימינה. בצעירותו עסק לפעמים באריגה, דבר שעל פי עדותו השפיע על סגנונו. ביחד עם פנחס אברמוביץ, אותו הכיר בבנימינה, התקרב אל עולם האמנות והחל לצייר בסטודיו של יוסף זריצקי בתל אביב. הוא למד אצל אביגדור סטימצקי ונסע ללימודים בפריז.
בשנת 1933 התחתן עם רות קובלסקי, קרובת משפחה מרוחקת שהעלה אותה ארצה מפולין שנתיים קודם לכן באמצעות סרטיפיקט נישואים שהיה דרוש כדי שתוכל לעלות לארץ בתקופת השלטון הבריטי. עם הגיעה לארץ ביטלו את הסרטיפיקט ונישאו רשמית בשנת 1933. לזוג נולדה בת יחידה בשם תמר. בשנת 1942 הציג ב"תערוכת השמונה", שהוצגה בבניין "הבימה". בשנים 1947–1948 זכה פעמיים בפרס דיזנגוף לאמנות.
ציוריו המוקדמים אבדו ולמעט יוצא מן הכלל אחד או שניים, ציורי נוף שנעשו בצבעי מים, יצירותיו המוכרות לנו נעשו בצבעי גואש מאמצע שנות הארבעים ואילך. לאורך כעשר שנים מצייר קריזה את מראות חיפה, טבריה, צפת ויפו ואת מציאות היום יום בהן. העבודות הן על נייר בפורמט אופקי ומתארות דמויות יום יומיות בנוף עירוני דחוס. אט אט פונה יצירתו לכיוון הפשטה הולכת וגוברת. משנת 1958הוא עובר לצייר בצבעי שמן על בד. הפורמט גדל והופך בדרך כלל לאנכי, והצבעים מתבהרים עד שמרבית שטח הבד מכוסה בגווני לבן. זאת בעקבות שהות בת כשבעה חודשים בניו יורק.
על אף ידידותו של קריזה עם אמני אופקים חדשים וקרבתו הרעיונית אליהם, לא הצטרף קריזה מעולם באופן רשמי לקבוצה.זאת ככל הנראה משום חששו ממרותו של יוסף זריצקי ורצון לשמור על חירות אמנותית מוחלטת. אי לכך הציג בשורותיה כאמן אורח פעם אחת ויחידה בתערוכה העשירית שלה ביולי 1963 (הציג שלוש עבודות). בביקורות האמנות מן התקופה הרבה חיים גמזו לשבח את השימוש החופשי בצבע ביצירותיו. בשנות השישים הציג במסגרת תערוכות קבוצת +10 שאורגנו על ידי רפי לביא.
קריזה נפטר בתל אביב-יפו מסיבוכים של גידול במוח בשנת 1968.
המשחק של גנרל בלוטו

רקע

משחק מסוג זה, הוצע על ידי בורל כבר בשנת 1921.
המשחק קרוי על שמו של גנרל בלוטו, דמות דמיונית שעלתה מכתביהם של גרוס וואגנר (1950).
הגרסה הקלאסית של המשחק (שהתפתחה בשלב מאוחר יותר), מתארת קרב בין הכוחות הכחולים, בראשם גנרל בלוטו, לבין הכוחות האדומים, שמנהיגם הוא קפטן קיז'ה.

דוגמה למשחק בלוטו

קיימים 3 שדות קרב (K=3). ברשותו של גנרל בלוטו 4 חיילים (N=4) ולקפטן קיז'ה 4 חיילים (M=4).
נבחן את ההקצאה הבאה:
הכוחות הכחולים של בלוטו:  (4,0,0)
הכוחות האדומים של קיז'ה: (2,1,1)
ניתן לראות שהחלוקה הנ"ל מביאה לניצחון 1:2 לטובת הצבא האדום.

פתרונות אפשריים למשחק

נבחן מהם הפתרונות האפשריים למשחק, עבור הדוגמה הנ"ל. אם כל אחד מן המפקדים משחק בצורה אסטרטגית, כיצד עליהם לחלק את חייליהם?
ניתן לראות שלכל שחקן יש חמש עשרה אסטרטגיות אפשריות:
(4,0,0),(2,2,0),(3,1,0),(2,1,1),(0,4,0),(0,0,4),(2,0,2),(0,2,2),(3,0,1),(1,0,3),(1,0,3),(1,3,0),(0,1,3),(0,3,1),(1,2,1),(1,1,2).
כל האסטרטגיות הן למעשה פרמוטציות של ארבע האסטרטגיות הימניות ביותר: (4,0,0),(2,2,0),(3,1,0),(2,1,1).
נראה את האסטרטגיות האפשריות במטריצה הבאה (ב - ניצחון לבלוטו, ק - ניצחון לקיז'ה, ת - תיקו):
מכיוון שבדוגמה שלנו לשני השחקנים אותו מספר חיילים, מסימטריה, ערך המשחק הוא 0. התבוננות במטריצה לעיל, מראה שאין אסטרטגיה טהורה המבטיחה תשלום 0 (כלומר, ניצחון או תיקו) ולכן בדוגמה זו אין אסטרטגיה אופטימלית טהורה. עובדה זו אינה מפתיעה, שכן - לעיתים קרובות, לא קיים שיווי משקל נאש באסטרטגיות טהורות. לרוב, כמו בדוגמה לעיל, עבור מספר גדול של שדות קרב ומספר חיילים גבוה, לכל אסטרטגיה טהורה ניתן למצוא אסטרטגיה טהורה אחרת שמנצחת אותה. במקרים כאלו, האסטרטגיה האופטימלית נתונה באסטרטגיות מעורבות ולא באסטרטגיות טהורות.
בדוגמה זו, שיווי משקל באסטרטגיות מעורבות מתקבל אם נבחר בהסתברות 1/9 בכל אחת מן האסטרטגיות הבאות: (2,2,0),(2,0,2),(0,2,2),(3,1,0),(3,0,1), (1,0,3),(1,3,0),(0,1,3),(0,3,1).
בנוסף, אפילו אם קיים שיווי משקל באסטרטגיות טהורות, ככל שמספר החיילים גדול יותר, כך יהיה קשה יותר לחשב אותו, וזאת בשל מספר האסטרטגיות האפשריות הרבות העומדות בפני כל שחקן. עבור K=3, כאשר N=M=8, לכל שחקן 45 אסטרטגיות אפשריות. כאשר N=M=13, קיימות 105 אפשרויות ועבור N=M=20 קיימות 231 אסטרטגיות אפשריות.
מספר האסטרטגיות עבור כל שחקן עם n חיילים ו-k שדות קרב אפשריים הוא:
נורד סטרים

נורד סטרים (ברוסית: Северный поток) הוא צינור גז טבעי בין רוסיה לגרמניה העובר לאורך קרקעית הים הבלטי.
זהו צינור בעל נתיב היצוא הארוך ביותר בעולם – 1224 ק"מ. הבעלים והמפעיל היא חברת Nord Stream AG, אשר בעל המניות העיקרי שלה היא חברת הגז הממשלתית הרוסית גזפרום.
הצינור כולל שני קווים מקבילים. ב-8 בנובמבר 2011 החלה אספקת הגז בקו הראשון של צינור הגז, וב-8 באוקטובר 2012 החלה אספקה של הגז בשני הקווים של הצינור.
בפרויקט השתתפו רוסיה, גרמניה, הולנד וצרפת; מדינות המעבר של הגז הרוסי והמדינות הבלטיות התנגדו ליישומו של המיזם. מטרת הפרויקט להגדיל את אספקת הגז לשוק האירופי ולצמצם את התלות במדינות המעבר.
במהלך 2019 מתוכננת להסתיים הנחתם של שני צינורות נוספים לאורך אותו נתיב, בפרויקט המכונה נורד סטרים 2 (Nord Stream 2), אשר מתוכנן להכפיל את נפח הגז מ-55 מיליארד מ"ק כיום ל-110 מיליארד מ"ק.
פרויקט נורד סטרים 2 מלווה בהתנגדויות של ממשל טראמפ בארצות הברית ומספר מדינות מזרח-אירופאיות שבהן עוברים צינורות גז ישנים יותר מרוסיה למערב אירופה. ההתנגדות נובעת מחשש להתגברות כוחה הגאופוליטי של רוסיה באירופה והתגברות השפעתה בעיקר על גרמניה. ההתנגדות נובעת גם ממניעים כלכליים, שכן גז שיזרום בצינורות אלה לא יזרום בצינורות העוברים במדינות מזרח אירופה, ופירוש הדבר פחות תשלומים למדינות אלה. ארצות הברית מצידה מתכוונת למכור יותר גז נוזלי לאירופה.
אליסטר מקלין

חיים

מקלין היה בנו של כומר ולמד אנגלית כשפתו השנייה, אחרי שפת אמו, גאלית סקוטית. הוא נולד בגלאזגו אבל את רוב ילדותו ונעוריו עשה בדאוויוט, סמוך לאינוורנס. בשנת 1941 התגייס לצי המלכותי, שירת כמלח על סיפון הסיירת "רויאליסט" ולחם במלחמת העולם השנייה. לאחר המלחמה למד אנגלית באוניברסיטת גלאזגו, סיים בשנת 1953 ועבד בהוראה.
בעודו באוניברסיטה, החל מקלין לכתוב סיפורים קצרים כמקור הכנסה נוסף וזכה בתחרות בשנת 1954 על סיפורו הימי Dileas. ההוצאה לאור "קולינס" ביקשה ממנו לכתוב רומן והוא נענה בסיירת יוליסס, המבוסס על חוויות המלחמה האישיות שלו. הספר נחל הצלחה רבתית ותוך זמן קצר התאפשר למקלין להקדיש את כל זמנו לכתיבת סיפורי מלחמה, סיפורי מרגלים ושאר הרפתקאות.
בראשית שנות ה-60 פרסם מקלין שני רומנים תחת שם העט איאן סטיוארט כדי להוכיח שהפופולריות של ספריו נובעת מתוכנם ולא משמו על הכריכה. הספרים נמכרו היטב, אך יש לזכור שמקלין לא עשה כל ניסיון לשנות את סגנונו, ואוהדיו יכלו להכירו בנקל מאחורי שם העט הסקוטי. במשך הזמן עלתה מכירת ספריו של מקלין במידה כזאת, שהיה עליו לעבור לשווייץ כמקלט מס. משנת 1963 עד 1966 פרש מקלין מכתיבה וניהל עסקי מלונאות באנגליה.
ספריו המאוחרים של מקלין לא התקבלו בעין יפה כל כך כמו אלה המוקדמים, ומתוך רצון לעדכן את סיפוריו על פי רוח התקופה, גלש לעיתים לעלילות בלתי סבירות עד כדי הפרזה.
הוא נאבק בקביעות עם אלכוהוליזם, שבסופו של דבר הביא למותו במינכן בשנת 1987, בגיל 65. מקלין התחתן פעמיים והוליד שלושה בנים מאשתו הראשונה.
דאלי

דאלי (בגאורגית: დალი, באוסטית: dælimon, סוג של דמון) היא אלת הציד במיתולוגיה הגאורגית, ואשת האבנים והחיות. דאלי ידועה כפתיינית בעלת רומנים רבים עם ציידים, וככזאת שהורגת בצורה ברוטלית את מי שבוגד בה.

דמיון למיתולוגיות אחרות

המילה דאלי קרובה למילה אל בשפות הקווקזיות (צ'צ'נית: dēla, אינגושטית: dǣlə, בבאטית: dalə).
חוקרים טוענים כי סאמדזימרי ואחיותיה הן אף הן צאצאיות של דאלי. ישנם כאלה המוצאים דמיון בינה לבין אפרודיטה מהמיתולוגיה היוונית - היופי, העירום, פיתוי והחיבה למחרוזות זהב. כמו כן מייחסים לה דמיון לאינה אישתר מהמיתולוגיה המסופוטמית, שניהם ציידים, ורועי צאן.
פירוק המנזרים באנגליה

פירוק המנזרים באנגליה (באנגלית: Dissolution of the Monasteries) הוא השם שניתן במחקר ההיסטורי המודרני לסדרת צעדים מנהלתיים וחוקתיים אנטי-קתוליים שנקט המלך הנרי השמיני בין השנים 1536–1541, במסגרת הרפורמציה באנגליה. באמצעותם השתלט המלך על רכוש הכנסייה ואדמות המנזרים באנגליה. הנרי השמיני פירק את המנזרים, הפריוריות (priory), הקונבטים ובתי הנזירים (friary) באנגליה, ויילס ואירלנד, והעמיד את רכושם ונכסיהם למכירה לבני האצולה, אנשי החצר והמעמד הבינוני שתמכו בו.
הנרי השמיני שאב את הסמכות הלגאלית למעשים אלו מ"חוק העליונות הראשון" (Act of Supremacy), אשר אושר על ידי הפרלמנט ב-1534; החוק העניק לו את ראשות הכנסייה באנגליה וניתק אותה ממרותו של האפיפיור ברומא. שני חוקים נוספים שאיפשרו זאת הם חוקי פירוק המנזרים שאישר הפרלמנט ב-1536 וב-1539.
טרן אאוט

אופי וטווח הטרן אאוט

טרן אאוט נמדד במעלות, כשהטרן אאוט המושלם הוא 180 מעלות. הזווית הנמדדת היא זו שבין כפות הרגליים כשהעקבים נוגעים זה בזה בתנוחה הראשונה. טרן אאוט מושלם ניתן להשיג בניסיון הראשון. ההיקף של היכולת של אדם מסוים לסובב את רגליו היא קבועה במידה רבה.

רקע והשפעה

בתחילת המאה ה-17, הגדירו את חוקי הבלט תוך התייחסות אסתטית רצינית. בושאמפ - מנהל האקדמיה למחול בפריז ב-1661 - ניסח מערכת כללים לאומנות הבלט וביסודה: חמש פוזיציות הרגליים. חמש הפוזיציות הן חמש צורות שונות לחלוקת משקל הגוף בין שתי הרגליים כשהעיקרון המשותף ביניהם הוא עיקרון הפתיחה- טרן אאוט. חמש הפוזיציות שימשו תמריץ להגדלת זווית הפתיחה ולהרחבת טווח התנועה של הפנים התחתונות. כתוצאה מכך ניתן לייחס את התפתחות הטכניקה המתוחכמת של הבלט הקלאסי במידה רבה להתפתחות הטרן אאוט ולחלקו במעבר ההדרגתי מן הדרישות של ריקודי העם וריקודי החצר של הרנסאנס המוקדם, שהתמקדו בעיקר בתוואי הקרקע. בנוסף להשפעתו על טווח התנועות באמצעות חופש התנועה של פרק הירך, הקל הטרן אאוט גם על העברת המשקל לאחור ומצד לצד, ובכך איפשר תזוזה נוחה וזריזה יותר שהיא הכרחית להתקדמות הבלט הקלאסי. התפתחות הטכניקה והאסתטיקה של הבלט עודדה בהתמדה הגדלה של הטרן אאוט מזווית של 45 מעלות, בימיו של בושאמפ, עד למימוש הפוטנציאל האנטומי המרבי שלו, כלומר 180 מעלות, בשלהי המאה ה-18. כמו כן, אלמלא התפתחותו של הטרן אאוט לא ניתן היה לממש את גולת הכותרת של עיקרון הוורטיקליות בבלט, העלייה על הבהונות.
שטיינרנה רוזה

שטַיינֶרְנֶה רוֹזֶה (בגרמנית: Steinerne Rose, ורד אבן) הוא שמו של גוף סלעי בדרום-מזרח תורינגיה בגרמניה, אשר לאחר שעבר בליה ספרואידית, נראה כניצן של ורד. גאוטופ זה נחשב למונומנט טבעי ייחודי באירופה.

גאולוגיה

שטיינרנה רוזה מצוי ברמה התורינגית-פרנקונית בתחומי רכס Thüringer Schiefergebirge, שתרגום שמו מגרמנית: הרי הלווחה של תורינגיה.
ורד האבן מורכב מדיאבז – סלע תת-געשי המקביל בהרכבו לבזלת הגעשית ולגברו הפלוטוני, שהתגבש כדייק בסלעי הסביבה. מחדר זה נוצר בדבון לפני כ-350 מיליון שנים. לאחר שנחשף לבליה בצלית נשרו מפניו קליפות קונצנטריות שיצרו את ה"ניצן" הסלעי הנראה כיום.

ראשי כרוב

שטיינרנה רוזה נמצא כ-700 מטרים צפונית לרובע קלוסטר בעיירה סאלבורג-אברסדורף, אך אינו היחיד מסוגו. גוף סלעי נוסף, שהתגלה בשנת 1996 במהלך שיקום של מחשוף בצוק מתחת למצודה בעיירה רונבורג הסמוכה, היה נושא למחקר נרחב ותואר כ"ראש כרוב". גם גוף זה היה מורכב מדיאבז שחדר לסלעי הסביבה באמצע הדבון, לפני כ-400 מיליון שנים, וגם בו חלה בליה ספרואידית האחראית למראה הייחודי.
ה"כרוב" של רונבורג התמוטט במהלך מפולת סלעים שהתרחשה בשנת 2010, אך באותו צוק קיימים גופים נוספים, קטנים יותר, וגם הם מתוארים כ"ראשי כרוב".
מסאטו אוצ'ישיבה

קריירה

אוצ'ישיבה נולד בעיר קושי שביפן בשנת 1978 והחל ללמוד ג'ודו בגיל 9 לטענתו "על מנת לנצח את אחיו בקרב". אוצ'ישיבה למד באוניברסיטת קוקושיקן  שבטוקיו וסיים בהצטיינות תואר בחינוך גופני. בשנת 1999 זכה במדליה המשמעותית הראשונה שלו בקריירה המקצועית כאשר זכה במדליית הזהב בטורניר היוקרתי 'Jigoro Kano Cup Tokyo' (כיום גראנד סלאם טוקיו).
בשנת 2001 הוא השתתף באוניברסיאדת בייג'ינג וזכה במדליית הזהב. בשנת 2002 הוא זכה במדליית הארד במשחקי אסיה שנערכו בפוסן שבקוריאה הדרומית.
באולימפיאדת אתונה בשנת 2004, אוצ'ישיבה התחרה בקטגוריית המשקל עד 66 ק"ג וזכה במדליית הזהב. בקרב הראשון הוא ניצח את חורחה לנסינה הארגנטינאי, בשמינית הגמר הוא ניצח את דשדאווה גאנטומור המונגולי וברבע הגמר ניצח באיפון את מאגומד צאפארוב הרוסי. בחצי הגמר ניצח את גאורגי גאורגייב הבולגרי באיפון תוך פחות מדקה ובגמר גבר על יוזף קרנייק הסלובקי באיפון כדקה וחצי מפתיחת הקרב. באליפות העולם בשנת 2005, אוצ'ישיבה זכה במדליית הכסף לאחר שהפסיד בגמר לז'ואאו דרלי הברזילאי.
באולימפיאדת בייג'ינג, אוצ'ישיבה התחרה בקטגוריית המשקל עד 66 ק"ג וזכה שוב במדליית הזהב. בקרב הראשון הוא ניצח את חואן קרלוס חסינטו מהרפובליקה הדומיניקנית, בשמינית הגמר הוא ניצח את אראש מירסמעלי האיראני וברבע הגמר ניצח את מיראלי שאריפוב האוזבקי. בחצי הגמר ניצח את יורדניס ארנסיביה הקובני ובגמר ניצח את בנג'מין דרבולה הצרפתי.
בפברואר 2009, הוא זכה במדליית זהב בגראנד סלאם פריז היוקרתי. בשלב רבע הגמר הוא ניצח באיפון את מיכאל פולייב הרוסי לאחר ריתוק מוצלח, בחצי הגמר הוא ניצח את אן ג'ונג-הוואן בזכות ניקוד יוקו ובגמר ניצח בניקוד ווזארי ויוקו את בנג'מין דרבולה הצרפתי.
לאחר פרישתו, אוצ'ישיבה החל לאמן באפריל 2010 את נבחרת הנשים באוניברסיטת קיושו. בנובמבר 2011, האוניברסיטה פיטרה את אוצ'ישיבה מאימון בעקבות האשמות בהטרדה מינית. ב-6 בדצמבר 2011, הוא נעצר על ידי משטרת טוקיו בחשד לאונס. אוצ'ישיבה טען שהמעשה היה בהסכמה. ב-1 בפברואר 2013, בית המשפט המחוזי בטוקיו דחה את טענותיו ושלח אותו לחמש שנים בכלא.
הר קוק

מקור השם

ההר נקרא על שמו של ג'יימס קוק מגלה ארצות אנגלי אשר חקר את האזור ב-1770. השם אאורקי מקורו בשפה המאורית ופירושו "מחורר עננים".