google/wiki40b huggingface dataset:
היידראבאד (פקיסטן)

היסטוריה

מיאן גולם שאה קלהורו, שליט משבט קלהורה ששלט במחוז במאה ה-18, ייסד את העיר ב-1768 על הריסות עיירת דייגים קטנה בשם נרון קוט (המקום של נרון) ששכנה על גדת נהר האינדוס ונקראה על שם שליט מקומי בשם נרון. בתחילה הורה מיאן גולם לבנות מבצר על אחת הגבעות שבמקום וזה נבנה מלבנים שעברו קליה בתנור. המבצר נודע מאז בשם "פאקו קילו" (מבצר חזק בסינדהי). את תבניתה הבסיסית קיבלה העיר ב-1782 על ידי בנו של מיאן גולם, סרפראז. העיר נקראה על שמו של חתנו של מוחמד, עלי בן אבי טאלב שכינויו היה "חיידר".
לאחר שושלת קלהורה עברה השליטה במקום לשושלת טלפור. מיר פאתה עלי חאן טלפור עזב ב-1789 את בירתו חודאבאד והפך את היידראבאד לבירתו החדשה. הוא הפך את מבצר פאקו קילו למקום מושבו והעביר גם את חצרו לעיר. יחד עם שלושת אחיו הוא שלט בעיר ובאזור והם נקראו "ארבעת החברים". שלטון טלפור נמשך מעל ל-50 שנה, עד 1843. ב-17 בפברואר 1843 החל קרב מיאני בין האמירים של טלפור ובין צבא האימפריה הבריטית והוא הסתיים לאחר חמישה שבועות, ב-24 במרץ, בכיבוש העיר על ידי הבריטים. לאחר השתלטות הבריטים על סינד עברה קראצ'י להיות עיר הבירה של סינד.
ב-1947, בזמן חלוקת הודו, הייתה בהיידראבאד קהילה גדולה של סינדהים הינדיים שעסקו בעיקר במסחר. הם תרמו רבות לכלכלת סינד בייחוד בדרך של יצוא מוצרים מקומיים לשוקי חוץ. בניגוד לפנג'אב ולבנגל שחולקו בין שתי המדינות, נכלל מחוז סינד כולו בפקיסטן. ההינדים בסינד התכוונו להשאר בפקיסטן, אך עם ביצוע החלוקה, פרצו מעשי אלימות כנגדם והם נאלצו לנוס על נפשם כשהם משאירים את כל רכושם בסינד. תחילה ביקשו ההינדים לשוב לסינד עם שוך האלימות, אולם התברר להם כי הדבר אינו אפשרי. הסופרת ההינדית ילידת היידראבאד, פופאטי היראנאנדני, מתארת באוטוביוגרפיה שכתבה את התעלמות השוטרים שצפו באלימות המתפרצת, לא עשו דבר למונעה ונכשלו בהגנה על הקהילה ההינדית.
גל ההגירה הגדול של מוסלמים שהגיעו בעקבות חלוקת הודו העלה את היקף האוכלוסייה בעיר בצורה ניכרת והממשלה הפקיסטנית החליטה על הקמת שתי ערי פרברים, לטיפאבאד וקסימאבאד. בשנות ה-80 התפרצו בעיר מהומות ועימותים בין הסינדהים הוותיקים ובין המוהג'ירים שהגיעו מהשטח שנשאר בשליטת הודו. העיר נכנסה למערבולת של אלימות שבסופה התרכזו הסינדהים בקסימאבאד והמוהג'ירים התרכזו בלטיפאבאד. עד היום חצויה העיר על ידי חלוקה אתנית זו.
איילה בלייר

ביוגרפיה

איילה בלייר נולדה בבנגלור שבהודו בשנת 1944. אביה, איאן בקסטר בלייר-היל, היה בעל מטעי תה אנגלי ממוצא סקוטי. בגיל שנתיים הביעה בלייר עניין בהופעות כששרה לפני קהל במסע באנייה מהודו לאנגליה. להכנה לקריירת משחק נרשמה ללימודים באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה.

קריירה

הופעת הבכורה של בלייר הייתה ב-3 באוקטובר 1963 בתפקיד פיליה בהפקה הלונדונית המקורית של המחזה "דבר מצחיק קרה לי בדרך לפורום" שהוצג בתיאטרון סטרנד. בעונת 1971 הצטרפה ללהקה השייקספירית המלכותית, ושיחקה בתפקיד אמיליה במחזה "The Man of Mode", ובתפקיד אגליה במחזה "Subject to Fits". ב-1973 השתתפה בלייר בסיבוב הופעות במזרח התיכון עם להקת התיאטרון פרוספקט ושיחקה בתפקיד ויולה במחזה "הלילה השנים עשר". עוד שיחקה בלייר בתיאטרון אולד ויק ובתיאטרון נוטינגהאם פלייהאוס.
אחד התפקידים הראשונים של בלייר בקולנוע היה ב-1964 בסרט "לילה של יום מפרך" בסצנה לצדו של פול מקרטני. אחרי הצילומים הציע מקרטני לבלייר טרמפ לביתה, אבל כשיצאו מהבניין, התנפלו עליהם המון מעריצים ששרטו ובעטו בבלייר כדי להגיע למקרטני. למחרת סרבה להצעה נוספת לטרמפ. הסצנה בהשתתפותה קוצצה בעריכה בסופו של דבר.
ב-1965 שיחקה בסרט האימה "Dr. Terror's House of Horrors" בתפקיד עוזרת בגלריית אמנות. עוד בקולנוע הופיעה בסרטים "A Flea in Her Ear" (מ-1968), "הקרב על בריטניה" (1969), "Taste the Blood of Dracula" (מ-1970), "אינדיאנה ג'ונס ומסע הצלב האחרון" (1989, בתפקיד אשתו של הדמות שגילם בעלה ג'וליאן גלובר, הקרדיט בסרט היה גברת גלובר), "הפיתויים האסורים של ולמונט" (1989), "The Monk" (מ-1990), "בית אנג'לו" (1997), "The Match" (מ-1999), "מלחמת הכרוב של גברת קלדיקוט" (2002), "החיים שאחרי" (2003), וב"ג'וני אינגליש חוזר" (2011).
בלייר כיכבה בתפקיד אורח בשני פרקים בסדרת המדע בדיוני "Space: 1999" לצדו של אנתוני ולנטיין בפרק "War Games", ולצדו של פרדי ג'ונס בפרק "Journey to Where". ב-1976 שיחקה בלייר בתפקיד אמה אנטרובוס בסדרת הדרמה "The Crezz" של רשת ITV. היא שיחקה בתפקיד ראשי בדמות סאלי בדרמת ההיסטוריה החלופית "An Englishman's Castle" של ה-BBC ששודר לראשונה ב-1978. ב-1995 גילמה בלייר את חברת הפרלמנט קלייר קרלסן, מזכירתו של פרנסיס ארקרט במיני-סדרה "הפוסק האחרון", החלק השלישי של הסדרה "בית הקלפים". ב-2010 הופיעה בלייר בתיאטרון אורנג' טרי בריצ'מונד במחזה "The Company Man" מאת טורבן בטס.
בלייר הקליטה ספרי שמע רבים. בעונת 2014–2015 הופיעה על הבמה במחזמר "Made in Dagenham".

חיים אישיים

בלייר נשואה לשחקן ג'וליאן גלובר. בנם של בני הזוג הוא השחקן ג'יימי גלובר. יחד עם השחקנית פרונלה סקיילס היו בלייר וגלובר מעורבים בהרחבת תיאטרון סליסברי פלייהאוס. בלייר היא סגנית נשיאה של קרן הצדקה לילדים TACT.
קרל זילברבאואר

קרל יוזף זילברבאואר (בגרמנית: Karl Josef Silberbauer;‏ 21 ביוני 1911 - 2 בספטמבר 1972) היה נגד (מפקד שאינו קצין) אס דה ממוצא אוסטרי. שירת את משטר הכיבוש הנאצי בהולנד ופיקד על מבצע למעצרה של אנה פרנק ומשפחתה.

חייו

זילברבאואר נולד בווינה ושירת בצבא האוסטרי, לאחר מכן הוא התגייס למשטרה האוסטרית בשנת 1935 ובשנת 1939 הוא התגייס לגסטפו ועבר לשרת בהולנד הכבושה שם הצטרף לאס דה סוכנות המודיעין של המפלגה הנאצית, "שירות הביטחון" (בגרמנית: Sicherheitsdienst). ביום 4 באוגוסט 1944, נצטווה זילברבאואר על ידי הקצין האחראי עליו יוליוס דיטמן לצאת למעצר של יהודים המסתתרים במחבוא ברחוב פרינסנחראכט (הולנדית: Prinsengracht) (עברית: תעלת הנסיך) 263. במקום הוא פגש את מיפ חיס וויקטור קוגלר וחשף את המחבוא בו שהו בני משפחת פרנק, בני משפחת ון-פלס, ופרידריך פפר שהובלו למעצר במטה הגסטפו. 
לאחר תום מלחמת העולם השנייה חזר זילברבאואר לווינה ושימש כסוכן עבור שירות הביון הפדרלי (גרמניה), חלקו בפרשת אנה פרנק נחשף על ידי שמעון ויזנטל. צייד הנאצים החל את החיפוש אחר הקצין שעצר את אנה פרנק בשנת 1958 במטרה לסתור את הקולות שפקפקו באמיתות סיפורה של אנה פרנק ובעצם קיומה, שמו של קרל זילברבאואר עלה בחקירת השוטרים ההולנדים שהשתתפו במעצר, אך רק בשנת 1963 הצליח ויזנטל לאתר את זילברבאואר שהושעה מעבודתו במשטרת וינה. בראיון שנתן לעיתונות ההולנדית הודה זילברבאואר בחלקו במעצר אנה פרנק ומשפחתה. הוא טען כי שמו של המלשין שהסגיר את המסתתרים לגסטפו אינו ידוע לו וכי מפקדו הישיר באותה תקופה התאבד עם כניעת גרמניה הנאצית. עם זאת הוא זכר היטב את אירוע המעצר לדבריו הוא שאל את אוטו פרנק כמה זמן הם שהו במחבוא, תשובתו של פרנק כי הם התחבאו במשך שנתיים וחודש הדהימה אותו ואוטו פרנק הראה לו סימנים שנחרטו על קיר המחבוא ותיעדו את צמיחתה לגובה של אנה פרנק. זילברבאואר סיפר כי פנים אל פנים נראתה אנה פרנק מבוגרת ויפה יותר מהנראה בתמונותיה וציין כי בעת המעצר הוא אמר לאוטו פרנק "יש לך ילדה מקסימה". במהלך החקירה מסר אוטו פרנק עדות בפני שלטונות החוק האוסטריים כי זילברבאואר היה הוגן ואנושי בעת המעצר ועל רקע זה נסגר תיק החקירה מבלי שהוגש כתב אישום.
מנואל אקאנג'י

קריירת מועדונים

אקאנג'י נולד בשווייץ לאב ניגרי ולאם שווייצרית, והחל את הקריירה כילד במועדון פ.צ. ויסנדאנגן מעיר הולדתו. בגיל 12 החל לשחק בפ.צ. וינטרטור, בה העביר את שנות נעוריו, ועלה בשנת 2014 לקבוצה הבוגרת, ששיחקה אז בליגת המשנה השווייצרית. בעונת 2014/15 היה אקאנג'י שחקן הרכב קבוע בקבוצה, שסיימה במקום הרביעי בליגה. באפריל 2015 חתם אקאנג'י בפ.צ. בזל מליגת העל השווייצרית, ויחל לשחק בה בעונת 2015/16. אקאנג'י ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל השווייצרית במדי בזל בספטמבר 2015, במשחק מול פ.צ. לוגאנו. בתום עונת 2015/16, זכה אקאנג'י עם בזל באליפות הליגה. בעונת 2016/17 זכה אקאנג'י עם בזל באליפות נוספת, ובנוסף, זכה גם בגביע השווייצרי, לאחר ניצחון 3-0 בגמר על פ.צ. סיון. בעונת 2017/18 השתתף אקאנג'י עם בזל בליגת האלופות, והעפיל עם הקבוצה לשמינית הגמר, לאחר ששיחק 90 דקות בכל ששת משחקי הקבוצה והציג יכולת טובה מאוד, כשקבוצתו ספגה חמישה שערים בלבד בשישה משחקים. 
בפגרת החורף של עונת 2017/18, נמכר אקאנג'י לבורוסיה דורטמונד מהבונדסליגה תמורת 18 מיליון אירו, וחתם על חוזה עד לקיץ 2022. עד לתום עונת 2017/18 ערך אקאנג'י 11 הופעות במדי בורוסיה דורטמונד, אך הקבוצה הציגה במחצית עונה זו יכולת לא משכנעת, שאף כללה תבוסה 6-0 לבאיירן מינכן, לה אקאנג'י היה שותף. את העונה הזו סיימו דורטמונד ואקאנג'י במקום הרביעי בבונדסליגה.

קריירה בינלאומית

אקאנג'י ערך שתי הופעות במדי נבחרת שווייץ עד גיל 20, ושש הופעות במדי נבחרת שווייץ בכדורגל עד גיל 21. את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת שווייץ הבכירה, ערך אקאנג'י ביוני 2017 בניצחון 2-0 על נבחרת איי פארו במסגרת מוקדמות מונדיאל 2018. בהמשך, הפך אקאנג'י לשחקן הרכב קבוע בנבחרת שווייץ, וזומן לסגל השווייצרי למונדיאל 2018.  במונדיאל זה פתח אקאנג'י בהרכב בכל ארבעת המשחקים של שווייץ, שצלחה את שלב הבתים והודחה בשמינית הגמר לאחר הפסד 1-0 לנבחרת שוודיה.
פורפיריה

תסמינים וטיפול

פורפיריה היא מחלה כרונית בעלת התקפים, הנגרמים מתרופות מסוימות, מחשיפה לשמש, משתיית אלכוהול, מרעב או מפתוגנים.
הלוקים בפורפיריה אריתרופוייטית עלולים להיות רגישים לאור השמש עד כדי כך שכוויות שמש עלולות לפקוד אותם אפילו בזמן שמעטה כבד של עננים מכסה את השמים, דבר המכריח אותם להיות פעילים בלילה ולהימנע מאור שמש. הלוקים בפורפיריה עשויים להיות בעלי עיניים, ציפורניים ושיניים אדומות, המקבלות את צבען מפורפירין. תסמינים נוספים: צמיחת שיער במקומות בלתי שגרתיים (במצח, למשל), גירודים, אודם ושלפוחיות בעור וכן בעיות בחניכיים. לאחר חשיפה לשמש עלול צבע השתן להשתנות לאדום או חום כהה.
תסמינים של פורפיריה הפאטית כוללים הפרעות במערכת העצבים הגורמות להזיות, דיכאון, פאראנויה, כאבי בטן, בחילות, הקאות, נזק לעצבים, עצירות, קצב לב בלתי-סדיר ועוויתות. בזמן התקף עלול הכאב להיות בלתי-נסבל ולהצריך שימוש במשככי כאבים חזקים.
במקרה של התקף מומלץ לצרוך כמויות גדולות של פחמימות. במקרה של אשפוז בבית חולים ניתנת לחולה אינפוזיה של תמיסת גלוקוז בריכוז של 10%. קיימות תרופות (המאטין (Hematin), למשל) בעלות יעילות בינונית, אותן יש ליטול בשלב מוקדם ככל האפשר של ההתקף. אלו הן תרופות תסמיניות ואינן מביאות לריפוי המחלה, אשר לעת עתה היא חשוכת מרפא. לעיתים קרובות נושאים החולים על גופם סימן זיהוי המאפשר לצוותים רפואיים לדעת מיד את הגורם להתקף.

שכיחות

אף שפורפיריה נחשבת למחלה נדירה, ייתכן שהיא נפוצה יותר מהידוע, בשל אבחון לקוי וחוסר אבחון. במדינות המערב יחס הלוקים במחלה הוא 1:20,000, יחס דומה למספר הלוקים בסיסטיק פיברוזיס.
פורפיריה מגוונת, המתבטאת בלקויות עור ובהתקפים עצביים חריפים, נפוצה במיוחד בדרום אפריקה שם שכיחות המחלה היא 1:3,000. במאה ה-17 היגר לדרום אפריקה זוג הולנדי. הזוג, שהתבדל מהאוכלוסייה המקומית ונשא גנים פגומים של המחלה, אחראי ככל הנראה לשכיחות הגבוהה באזור.

היסטוריה

יש הסוברים שהצייר הנודע וינסנט ואן גוך חלה לא במספר מחלות נפש (סכיזופרניה ומלנכוליה) אלא בפורפיריה סירוגית חריפה. באופן זה ניתן להסביר את הסימנים העצביים והנפשיים שאפיינו את הצייר במחלה אחת בלבד. סוברים כי גם כמה חברי בית המלוכה הבריטי במשך ההיסטוריה, ביניהם ג'ורג' השלישי, מלך הממלכה המאוחדת, היו חולים (או נשאים) של המחלה.
בשנים 1956 - 1961 לקו 5,000 איש בטורקיה בפורפיריה עורית מאוחרת כתוצאה מהפצה של זרעי חיטה שהיו נגועים בקוטלי פטריות שהכילו HCB-hexachlorabenzine.

פולקלור

הסברה כי פורפיריה גורמת לצורך ב"הם" שמקורו בדם אנושי, או ששתייה של דם עשויה להקל את תסמיני המחלה, אינה נכונה. למרות זאת עוררה המחלה בעבר סיפורי פולקלור רבים, וכיום סבורים חוקרים רבים כי המחלה היא המקור למיתוס הערפד והאדם-זאב.

פורפיריה בישראל

במרכז רפואי רבין נמצאת המעבדה לאבחון פורפיריה המוכרת על ידי משרד הבריאות כשירות ארצי מעבדתי לאבחון מחלות הפורפיריה. לאורך השנים אובחנו בה מעל 350 חולי פורפיריה לסוגיה.
ב-2017 הוקמה לידה מרפאת פורפיריה שנותנת את המענה הקליני: ייעוץ, טיפול ומעקב אחר חולים ונשאים שאובחנו ביוכימית או גנטית  כלוקים באחד מסוגי הפורפיריה.
גאספה (עיר)

גאוגרפיה

העיר מורכבת ממרכז העיר שמסביבו מספר כפרים (או רבעים). זאת העיר העיקרית באזור והיא העיר עם האוכלוסייה המיקמקית השלישית בגודלה. העיר נמצאת בקצה חצי האי גאספזי שמפריד בין נהר סנט לורנס לבין מפרץ סנט לורנץ.
הגן הלאומי פוריון נמצא מחוץ לגבולות העיר. הגן הלאומי נוסד ב-1970 והוא ממוקם בקצה גאספזי. שטחו 244 קמ"ר.

היסטוריה

ב-24 ביולי 1534, במהלך המסע הראשון שלו לאמריקה, ז'אק קרטייה הוא נמלט למצר גאספה וסימן שם צלב כדי לציין שהוא לקח את הטריטוריה בשמו של פרנסואה הראשון, מלך צרפת. זה גם המקום בו הוא פוגש את דונקונה עם 150 אירוקוויים שהיו במסע דיג. מיקום זה היה מרוחק ממקום מושבם במעלה נהר סנט לורנס. במסגרת חוזה פריז צרפת ויתרה על העיר, כמו על כל אחזקותיה באמריקה הצפונית, והאנגלים נכנסו לעיר. באותן שנים התפתחה מאוד תעשיית הדיג באזור בעיקר של דג הבקלה.
ב-1934, הממשל הפדרלי החליט להקים צלב מגרניט במסגרת חגיגות 400 שנה להגעת קרטייה. הצלב סותת מסלע גרניט אפור והגיע לגובה של 9.75 מטר.
תיאורמת הילד הרע

תיאורמת הילד הרע (באנגלית: Rotten Kid Theorem) היא תאוריה בתחום כלכלת המשפחה, שהגה הכלכלן, זוכה פרס נובל, גארי בקר.
בקר ניסה ליצור מודל כלכלי פורמלי המתאר כיצד האלטרואיזם במשפחה מוביל להתנהגות מאורגנת ומתואמת. לפי המודל, בראש משק הבית עומד גבר, שהתנהגותו היא אלטרואיסטית בחלקה, באופן שמסביר את ההתנהגות המאורגנת במשפחה שנועדה למקסם פונקציית תועלת יחידה. בקר מניח שרק שחקן אחד במשפחה הוא אלטרואיסטי ואילו שאר השחקנים הם "מוטבים אנוכיים" מהתנהגותו האלטרואיסטית. במושג "אלטרואיסט" משתמש בקר על מנת לתאר שחקן אשר פונקציית התועלת שלו תלויה פוזיטיבית ברווחתו של שחקן אחר. על-פי המודל של בקר, הבעל הוא האלטרואיסט והאישה היא המוטב. בקר משתמש במונח "אלטרואיסט בפועל", שמשמעותו שחקן אשר העדפותיו האלטרואיסטיות משפיעות על התנהגותו. בעל "אלטרואיסט בפועל" יוציא חלק מהכנסתו על אשתו. בקר משתמש בתארים "אלטרואיסט" ו"אנוכי" רק כדי לתאר את ההתנהגות הנצפית של שחקנים, לא את המוטיבציות שלהם. התנהגות אלטרואיסטית יכולה לנבוע מציפייה שכך תגדל פונקציית התועלת המשפחתית (ובתוך כך – חלקו של השחקן האלטרואיסט בה) או פשוט מכך שהוא שואב סיפוק ממתן עזרה. האלטרואיזם אינו מלמד על המשקל שנותן השחקן להעדפות שלו מול אלו של המוטב, כלומר איזה משקל ייתן לתועלת שלו מול התועלת של המוטב. אם הבעל הוא אלטרואיסט בפועל, ההכנסה המשפחתית תהיה סכום ההכנסה שלו ושל המוטבת שלו. לפיכך, הוא יימנע מפעולות שיגדלו את הכנסתו אבל יקטינו את שלה, ויפעל באופן שיקטין את הכנסתו אם זה יגדיל את הכנסתה עוד יותר מכך. 
אלמנט מרכזי בתאוריה של בקר הוא שכתוצאה מהימצאותו של שחקן אלטרואיסט במשפחה, שאר בני המשפחה מתנהגים באופן אלטרואיסטי גם הם. זוהי תיאורמת הילד הרע, לפיה לא משנה עד כמה המוטב הוא אנוכי, התגובות של האלטרואיסט יכולות לגרום לו להפנים את ההשפעות של פעולותיו על ההכנסות ועל הצריכה של האלטרואיסט. מאחר שההכנסה של האישה היא פונקציה של הכנסת הגבר, היא תימנע מפעולות שיעלו באופן ישיר את הכנסתה, במטרה להעלות את הכנסתה הכוללת, אם היא מצפה שאם תעשה כן הבעל יוריד את תרומתו בסכום העולה על הסכום שהיא תייצר. האישה יכולה לצפות שהתרומה של הבעל אליה תקטן כאשר הגדלת הכנסתה גורמת להכנסתו לקטון. לעומת זאת, היא תעשה פעולות שיגרמו להכנסתה לקטון אם היא מצפה שבעשותה כן היא תגרום לבעל להגדיל את תרומתו בסכום העולה על הקיטון בהכנסתה האישית. היא יכולה לצפות שיעשה כן אם הקיטון בהכנסתה האישית גורם להכנסת הבעל לעלות. לתיאורמה זו יש השלכות רבות על יעילות, חלוקת עבודה והיבטים נוספים של התנהגות משפחתית.
רות קרא איוונוב קניאל

רות קרא איוונוב קניאל (נולדה ב-1979) היא משוררת, חוקרת קבלה ומיסטיקה יהודית, בעלת תואר דוקטור למחשבת ישראל מן האוניברסיטה העברית בירושלים. עוסקת בזיקות שבין מיתוס, קבלה, פסיכואנליזה ומגדר. מרצה בחוג לתולדות ישראל באוניברסיטת חיפה, עמיתת מחקר במכון שלום הרטמן. נשואה ואם לארבעה, מתגוררת בירושלים.
לשעבר עמיתת קרייטמן ומרכז אלישר לחקר מורשת יהדות ספרד והמזרח באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, עמיתת מחקר בקבוצת "דעת המקום" באוניברסיטה העברית ובמכון תל אביב לפסיכואנליזה בת זמננו (TAICP), רכזת קבוצת המחקר פסיכואנליזה וקבלה במכון ון ליר בירושלים ולימדה בחוגים למחשבת ישראל באוניברסיטה העברית ובמכון שכטר למדעי היהדות.

תולדות חייה

נולדה במוסקבה למשפחת מסורבי עלייה בת עשר נפשות. משפחתה למדה עברית ויהדות בחשאי. בשנת 1987 עלתה לישראל עם משפחתה. על בית הוריה כתבה: "הבית של הוריי תמיד המה אנשים: חברים, מלמדים, תלמידים, מסורבים אחרים, מורים לעברית, אסירי ציון שבדיוק שוחררו, בני משפחותיהם. זה היה עולם מחתרתי סוער ולצדו בית ספר רב־גילאי לילדי 'המחתרת'. מדי פעם דפיקות חזקות על הדלת הפריעו את עולם הסוד והלימוד, והלומדים נהגו להחביא במהירות מתחת לשמיכות ולמזרנים של הילדים את ספרי הקודש וספרי העברית".
למדה במגמת קולנוע ומקרא. בהמשך למדה קבלה ומחשבת ישראל באוניברסיטה העברית וסיימה תואר דוקטור בהנחיית יהודה ליבס, אילנה פרדס, ומנחם הירשמן. עבודת הדוקטורט שלה עסקה בדפוסים של חטא וגאולה בשושלת בית דוד, והתמקדה בתמת לידת המשיח ובדמויות אמהותיו (עבודת הדוקטורט היוותה בסיס לספרה הראשון, "קדשוֹת וקדוֹשוֹת: אמהות המשיח במיתוס היהודי") מחקר זה זכה במלגות וורבורג ולקריץ ובפרס פינס להצטיינות במחקר. את תוכנית הפוסט-דוקטורט ערכה באוניברסיטת ניו יורק והייתה עמיתת מחקר באוניברסיטת ברנדייס. יחד עם אלחנן ריינר חוקרת את מיתוס מערת רבי שמעון בר יוחאי, כאתר של התגלות מיסטית ומוקד עלייה לרגל לאורך הדורות. כן חוקרת תפיסות של לידה וכתיבה בספר הזוהר לאור קריאות פסיכואנליטיות ומגדריות, והשפעותיהם על חיבורים קבליים מאוחרים. באוגוסט 2018 ראה אור ספרה "חבלי אנוש: הלידה בפסיכואנליזה ובקבלה".
ספר שיריה הראשון, "אין שקט בעולם כלל" זיכה אותה בפרס רחל נגב. על ספר שיריה "הנפש הנעתקת" נכתב: "שירי הספר חושפים מרחב מוצפן ומסתורי שבמרכזו חוויות של הגירה ולידה, נשיות וכמיהה. המחברת נעה בין העולם המיסטי ליומיומי, בין חרדות וספקות למלאות ויופי, בין מוסקבה לירושלים. השירים יוצרים פסיפס צבעוני המעורר תחושה של סמיכות רגשית והשתקפויות של מצבי תודעה."
פרסמה שירים ורשימות בכתבי העת "ארץ אחרת", "עתר" ו"משיב הרוח" (בו שימשה גם כעורכת שותפה בגיליון 33–34).
תחת-א סוליימאן

היסטוריה

האימפריה הסאסאנית שהתקיימה בין המאה ה-3 למאה ה-7 השיבה את הדומיננטיות הפרסית לרמות איראן, לאחר שאלה נשלטו משך 600 שנים על ידי התרבות ההלניסטים ועל ידי הפרתים. הסאסאנים ביססו סגנון אדריכלי אשר שאב הן מהמקורות האחמנים והן מההשפעות ההלנסיטיות והפרתיות, וסגנון זה השפיע מאוחר יותר על האדריכלות האיסלאמית. בשל חשיבותם של האש והמים בתרבות הפרסית והזראוסטרית, נמשכו הפרסים לאזורים של פעילות געשית, במיוחד כאשר הייתה בהם גם נוכחות של גופי מים. הסאסאנים החיו את הזרסטרואיזם, העניקו לו מעמד של דת רשמית ובנו מקדשים לעבודת האש. עוד סגדו הסאסאנים לאלה אנאהייתה (آناهیتا); Anahîta) שהייתה אלה המים והאדמה.
המקדש שבנו הסאסאנים באתר הגעשי בתחת-א סוליימאן נקרא תחילה "אזרגושנאסב" (آتشکده آذرگشسب - "מקדש האש של האבירים"), וקיבל את שמו הנוכחי - כס שלמה - רק לאחר הכיבוש התימורי את האזור. המכתש הסמוך הניצב בראשו של הר געש מכונה זנדאן-י סולימאן (زندان سلیمان - "כלא שלמה"), והוא היה מוקד לפולחן כבר במהלך האלף ה-1 לפנה"ס. המכתש מוקף בשרידי מקדשים מתקופה זו, ובעבר היה מלא מים אך לאחר מכן יבש. 
עם קום האימפריה הסאסאנית איבד כלא שלמה את חשיבותו, והסאסאנים התמקדו בבנייה באזור כס שלמה. הבנייה במקום החלה באמצע המאה ה-5 בתקופתו של המלך פירוז הראשון, והאתר היה לאחד משלושת המקדשים המלכותיים בממלכה כמאה שנה לאחר מכן, החל בתקופתו של כוסרו הראשון (שני האחרים לא אותרו). חשיבותו של האתר גדלה עם אימוץ פולחן האלה אנאהיתה, ומקדש לכבודה הוקם במקום. סביב המתחם התפתח יישוב, אך האתר חרב בשנת 627 בידי הצבא הביזנטי. 
האתר שב ונבנה באופן חלקי בתקופת המונגולים במאה ה-13. במקום הוקם ארמון מלכותי, ומקדש האש וחלק מהמבנים סביב כס שלמה חודשו. החל באמצע המאה ה-14 החל האתר לשקוע וננטש בהדרגה. הוא התגלה ב-1819 ונערכו בו מספר מחקרים, אך רק בשנות השבעים של המאה ה-20 בוצע במקום סקר מקיף. 
בשל ייחודו של המקום ותופעות הטבע שבו, נקשרו בו מספר אגדות שייחסו לו קשר אל שלמה, ישו והגביע הקדוש, אל גן עדן ועוד. לפי האגדה הידועה ביותר, שלמה המלך כלא במכתש שדים ומפלצות, ומכאן שמו.

האתרים החשובים

כס שלמה (תחת-א סוליימאן - מפה: 1) - האתר ממוקם על משטח מורם בצורת אליפסה שאורכו כ-550 מטר ורוחבו כ-300 מטר, והוא נישא לגובה של כ-60 מטר מעל המישור. במרכזו אגם קטן שמקורו במעיין ארטזי ועומקו כ-120 מטר. המקדש הסאסאני במקום הוקף בחומת אבן בגובה של 13 מטר שבה קובעו שני שערים (בצידה הדרומי ובצידה הצפוני) ולאורכה הוקמו 38 מגדלים. המבנים העיקריים הם בצידו הצפוני של האגם והם ערוכים בצורת מרובע שבמרכזו מקדש האש. ממזרח למתחם זה מקדש נוסף שיוחד לאש התמיד ומזרחית לאחרון מקדש לאלה אנאהיתה. ממערב למקדשים שוכן הארמון המלכותי.
כלא שלמה (זנדאן-י סולימאן - מפה: 2) הוא מכתש בראשו של הר געש, כ-3 ק"מ צפונית-מערבית לכס שלמה. ההר נישא לגובה של 100 מטר מעל סביבתו והמכתש במרכזו הוא בעומק של 80 מטר ובקוטר של 65 מטר. 
מצודת בלקיס (מפה: 4) על שמה של בלקיס מלכת שבא, שוכנת על הר בגובה של 3,200 מטר, כ-7.5 ק"מ צפונית-מזרחית לכס שלמה. המצודה שבראש ההר משתרעת על שטח של כ-3,000 מ"ר ונבנתה מאבן חול צהובה בתקופת הסאסאנית. נראה כי במצודה זו שכן מקדש אש נוסף.
קרל לורץ'

קרל לורץ' (1851-1928) היה רופא, מנהל בית החולים הגרמני ביפו (1880-?), רופא בבית החולים שער ציון ביפו (1891-?)

ביוגרפיה

לורץ' נולד בווינטרלינגן שבגרמניה, הגיע לארץ-ישראל סמוך להגעת הטמפלרים. טיפל בחולים בירושלים.
בשנת 1874 היה סניטר בבית החולים הגרמני ביפו. אשתו לעתיד רוזין וולפר הייתה בעלת אמצעים ולורץ' יצא ללימודי רפואה בארלנגן. בשנת 1878 לאחר סיום לימודיו, ולאחר נישואיו פתח לורץ' מרפאה בבית לחם.
בשנת 1880 הציע ללורץ' מייסד תנועת הטמפלרים  כריסטוף הופמן לנהל את בית החולים הגרמני ביפו. לורץ' עבר עם משפחתו ליפו.
בית החולים מוקם בתחום המושבה האמריקאית-גרמנית ביפו.
בעת מסע וילהלם השני לארץ ישראל, וביקורו של הקיסר ביפו, העניק הקיסר ללורץ' עיטור.
בשנות התשעים של המאה התשע עשרה נפתח בית חולים שער ציון בשכונת מנשייה (יפו), ולורץ' התחיל לטפל בחולים יהודים, במסגרת בית החולים.
בשנת 1916 העניקה ממשלת גרמניה ללורץ' את התואר "Sanitätsrat"
ביוני 1918 העבירו שלטונות המנדט הבריטי את משפחת לורץ' (לורץ', רעייתו השנייה מריה לבית בולאץ וילדיהם) עם כל הגרמנים  שהתגוררו ביפו להלואן שליד קהיר במצרים. כעבור כשנה חזרו ליפו, לבקשת האוכלוסייה הערבית והיהודית, אך במשך כשנה נאסר עליו לעבוד כרופא.
לורץ' נפטר ב-1928.

בית החולים הגרמני ביפו

ד"ר כריסטיאן גוטלוב דוד זנדל, אביו של תיאודור זנדל, רופא המושבה הטמפלרית ביפו ייסד את בית החולים הגרמני ביפו וב-1867 שימש כיועץ למשה מונטיפיורי בתכנון פרויקטים שונים שיזם בארץ באותה עת. 
זנדל היה מנהלו של בית החולים הגרמני ביפו,
לורץ' היה מנהלו השני של בית החולים הגרמני ביפו.
חמדה נופך-מוזס

חמדה נוֹפֶך-מוֹזֶס (8 בפברואר 1908, איסטנבול – 28 בינואר 1989, תל אביב) הייתה עורכת דין ישראלית ממשפחת מוזס, פעילה בארגונים לקידום זכויות נשים והעורכת-המייסדת של מגזין "לאשה".

מגזין "לאשה"

ב-1947 ייסדה נופך-מוזס את השבועון "לאשה" והייתה העורכת הראשית שלו. בנוסף לתפקידה זה הייתה בעלת הטור "בסבך המשפט", שבו ניסתה להוביל לשינויים חקיקתיים וחברתיים. ב-1949 יזמה את תחרות מלכת היופי והייתה במשך שנים רבות הרוח החיה מאחורי מפעל זה. ב-1990, לאחר מותה, מונתה מרים נופך-מוזס (אשתו של בנה יצחק) למנכ"ל השבועון.
המנון אזרבייג'ן

היסטוריה

1919, בעת הקמת הרפובליקה הדמוקרטית של אזרבייג'ן, הודיעה הממשלה החדשה כי היא מקבלת מהציבור הצעות להמנון לאומי. פרס של 15,000 רובלים הוענק בפועל לאזרח שהגיש את ההמנון הזוכה. [4]
המלחין האזרביג'ני היה אוזיר חג'ייבוב כתב שתי צעדות. בשנת 1919 קיבלה עבודה זו את הפרס הראשון שהוכרז על ידי ממשלת הרפובליקה הדמוקרטית של אזרבייג'ן. [5] המצעד השני היה "מצעד אזרבייג'ן". 
ב- 1922 הוחלף "מצע אזרבייג'ן" בהמנון הסובייטי "האינטרנציונל". ב -1944, במהלך מלחמת העולם השנייה, הוחלף ההמנון הלאומי הסובייטי החדש "האינטרנציונל", והוקם בהמנון נוסף של הרפובליקה הסובייטית הסובייטית של אזרבייג'ן.
ב -1989, לאחר מספר שנים של שינויים שהביאו פרסטרויקה, ארגן המלחין איידין אזימוב הקלטה מודרנית של "מאזר אזרבייג'ן" בסימפוניה ומקהלה. בסתיו ההוא שודר "מארץ אזרבייג'ן" בטלוויזיה וברדיו באזרבייג'ן, 70 שנה לאחר שהוצג. [4]
כריסטיאן ארנסט השני, דוכס סקסוניה-קובורג-זאלפלד

ביוגרפיה

כריסטיאן ארנסט נולד ב-18 באוגוסט 1683 בזאלפלד שהשתייכה לדוכסות סקסוניה-זאלפלד, ליוהאן ארנסט הרביעי, דוכס סקסוניה-קובורג-זאלפלד, ולסופיה הדוויג מסקסוניה-מרזבורג, בתם של כריסטיאן הראשון, דוכס סקסוניה-מרזבורג וכריסטינה משלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג. ב-18 באוגוסט 1724 התחתן כריסטיאן ארנסט בנישואים מורגנטים עם כריסטיאנה פרדריקה פון קוס, ובשל כך הורה אביו שלאחר מותו ישלטו הוא ואחיו פרנץ יוזיאס, דוכס סקסוניה-קובורג-זאלפלד במשותף, אולם לא היו לו ילדים ממנה.
בשנת 1729 מת אביו יוהאן ארנסט הרביעי, דוכס סקסוניה-קובורג-זאלפלד, וכריסטיאן ארנסט ואחיו פרנץ יוזיאס, דוכס סקסוניה-קובורג-זאלפלד עלו לשלטון במקומו, אולם כריסטיאן ארנסט היה השליט העיקרי. בשנת 1733 החל פרנץ יוזיאס להיות השליט העיקרי בדוכסות, ובשנת 1735 החל לשלוט לבדו בקובורג. באותה שנה התקבל הסכם בעניין חלוקת הדוכסויות השונות, ולפיו קיבל כריסטיאן ארנסט את רוב שטחם של דוכסויות סקסוניה-קובורג, סקסוניה-אייזנברג וסקסוניה-רמהילד.
ב-4 בספטמבר 1745 מת כריסטיאן ארנסט, ואחיו פרנץ יוזיאס, דוכס סקסוניה-קובורג-זאלפלד עלה לשלטון במקומו.
אקסוציטוזה

אקסוציטוזה או פליטה תאית (exo=חיצון, cyto=תא, osis=תהליך) היא תהליך של פליטת חומר אל מחוץ לתא על ידי הכוונת שלפוחית אל קרום התא. התהליך ההפוך נקרא בליעה תאית או אנדוציטוזה.
האקסוציטוזה מאפשרת מעבר של חומרים דרך קרום התא, מנגנון ביולוגי הכרחי. החומרים שנועדים להפרשה מן התא נארזים בשלפוחיות קטנות באברון הגולג'י. לקרום השלפוחית מבנה זהה לקרום התא, כך שבהגיעה אליו, קרומה מתאחה עם קרום התא ותוכן השלפוחית, שעשוי להכיל חומרי פסולת וחומרים אחרים כגון אנזימים או נוגדנים שהכיל התא, משתחרר אל הנוזל הבין-תאי שמחוץ לתא. יתרון חשוב של התהליך הוא האפשרות להוציא מן התא מולקולות גדולות, שהוצאתן בדרך העברה אחרת (כגון דיפוזיה או תעלות) אל מחוץ לתא תהיה בעייתית.
תהליכי האנדוציטוזה והאקסוציטוזה משלימים זה את זה לתנועה מחזורית של הליפידים המרכיבים את קרום התא. האנדוציטוזה גורעת ליפידים מהקרום, בעוד שהאקסוציטוזה תורמת לקרום ליפידים.