ענת בצר

ביוגרפיה

בשנת 1993 סיימה את לימודיה במדרשה לאמנות ברמת השרון, בה למדה בין היתר אצל האמנים רפי לביא, יאיר גרבוז וציבי גבע. עם סיום לימודיה נסעה ללונדון, בה חיה ויצרה כארבע שנים. בשובה החלה להציג בתערוכות יחיד ובתערוכות קבוצתיות, וכן ללמד אמנות במדרשה לאמנות בית ברל. כיום בצר חיה ויוצרת בתל אביב.
בצר החלה את דרכה האמנותית כציירת ורשמת. במהלך השנים התפתחה והתרחבה עבודתה לפיסול ולמיצב. בשנת 2003 חזרה לעסוק בציור, בו היא עוסקת עד היום.
בשנת 2008 זכתה בצר בפרס שרת התרבות על תרומתה לתרבות הישראלית.

עבודתה

עבודתה של בצר הן בציור והן בפיסול היא פורמליסטית במהותה, ועוסקת בפירוק והרכבה של חומרי היצירה בצד העיסוק המתמיד שלה בנושא "הבית". ציוריה לרוב מביטים על מקום אחר, רחוק. זוהי בחירה המבקשת מבט רענן דווקא על המוכר והקרוב. זוהי בחירה המבקשת מבט רענן דווקא על המוכר והקרוב. בצר לוקחת קונסטרוקציות ומפרקת אותן, בין אם זה בטקסטים או אובייקטים. פירוק ובניה, רכיבים של בית מגורים שפורקו למשהו גולמי, או צילום שפירקה והרכיבה מחדש בעזרת ציור. מחקר מעמיק לתוך התרבות - ספרות, קולנוע ותולדות האמנות, הוא חומר הגלם בעזרתו מנסחת בצר את עבודותיה כמסע, כחיפוש ודרך מחקר זה מנסה לנסח את מקומה שלה.
בציורי היערות והנופים השכבות הציוריות המכסות, זולגות ו"מלכלכות" את פני הציור, מרמזות לכך שאין זה נוף תמים. אופן הציור מייצר נוסח של אינסופיות פוטנציאלית. דווקא מתוך הסנטימנט מתברר הדיון בבדידות האקזיסטנציאליסטית ובהכרה בריק, כל זאת ללא ויתור ומתוך התמסרות ליפה ולנשגב.
בצר מושפעת מנחום טבת, איליה קבקוב, לואיז בורז'ואה, ואלכסנדר רודצ'נקו. יחס לתולדות האמנות: פיקאסו, מונדריאן, אנדי וורהול.
ב־1994 השתתפה בצר בתערוכה קבוצתית שאצרו תמי כץ-פרימןֹ ותמר אלאור, במשכן לאמנות בעין חרוד, בשם "מטא-סקס, זהות, גוף ומיניות". בצר הציגה בתערוכה מיצב חדר בשם "Sister Within a Brain Storming", בו היא שמה שטיחי סף עשויים סיבי קוקוס הודי ושטיחי קיר באריגת צמר. בנוסף, ציירה עם שמן על קנבס חמישה ציורים בהם עשתה שימוש בתבניות של ציורי ילדים הלקוחים מספרי פסיכולוגיה, ציורים המתארים את מוסד המשפחה, את תפקוד האם והאב מנקודת מבט ילדית. מיצבים נוספים של בצר: "באהבה לאבא ואמא", "גברים בבית" (אוצרת נעמי אביב), ו"שלוש, שתיים, אחת" במוזיאון הרצליה (אוצר דורון רבינא).
ב־2010 הציגה תערוכת יחיד בגלריה ג'ולי מ., תל אביב בשם: "Run בצר Run". בתערוכה הוצגו ציורי שמן גדולים על קנבס, שבצר ציירה על בסיס תצלום קיים. הציורים מתארים דימויים הלקוחים מעולם הציד וטבע דרמטי. חלק מהציורים בצבעי שחור לבן וחלקם בצבעים ירוק, צהוב, וכחול זוהרים ומטרידים. הדמויות שמופיעות הן דמויות של גברים שצדים: דובים, דגים, עופות. בשניים מהציורים מופיע ולדימיר פוטין, באחד הוא חשוף חזה בתוך סבך, ובשני הוא עם חולצת הסוואה ביער. בצר עוסקת בתחביב גברי - ציד, ובוחרת להציג את תמונת ניצחון, הצייד המנצח והקורבן מוטל על ידו. בצר מתמקדת בקורבנות, בנזקים ויוצרת פרופיל מאשים של התליין, של הצייד. הציד כמשחק גברי מהווה ביטוי כח נטול אלמנט מוסרי. ההתייחסות לציד כספורט, שוללת את זכות הקיום של הצד השני. הציידים הם אנשים פשוטים שעושים זאת מתוך תחביב, והצגתם מאופקת, ריאליסטית וייצוגית. את צילומי הצייד שציירה, בצר מצאה בחיפושה באינטרנט מבלי לדעת מראש מה הדימוי שהיא מחפשת.
ב-2018 הציגה בבית גראוויטי תערוכה בשם: "מקום הנחמד". שם התערוכה לקוח מספר בראשית ומתאר פינה ששימרה את השלווה, התום והיופי של העולם שקדם לחטא הקדמון. בתערוכה, הציגה ציורים בוטניים של צמחים המקשטים רקע, ומסגרת שבתוכה כותרת או שורה משיר. מרבית השירים שמופיעים נכתבו או בוצעו על ידי זמרות שהיו חלק מגל שהמשיך את ה"ריוט גירל" ונתן במה מרכזית יותר למוזיקאיות; ביורק, פי ג'יי הארווי, שירלי מנסון, אלאניס מוריסט, שמתחו את גבולות המדיום מבחינת סגנון ותכנים וביקשו להתנער מהסטריאוטיפים המגדריים. בציורים שבתערוכה ביקשה בצר להתמקד בדקורציה, ואיך להפוך דקורציה לבעלת משמעות. את הדימויים לציורים בצר שאבה מההיסטוריה של האמנות, מספרי בוטניקה ומקטלוגים טקסונומיים ישנים של צמחים ובעלי חיים. במוקד הסדרה ישנה עבודה גדולה הבנויה מעשרות ציורי תרנגולים הערוכים בסצנות סטטיות של יחידים, זוגות ולעיתים שלשות.