google/wiki40b huggingface dataset:
גדעון סאמט

ביוגרפיה

סאמט נולד בתל אביב, בנם של שמעון סאמט, עיתונאי ב"דבר" וב"הארץ", ושל אנדה. גדל במעונות עובדים ברחוב פרוג, למד בבית החינוך ע"ש א"ד גורדון ובתיכון עירוני ה'. בצה"ל שירת בחיל התותחנים עד שנכווה ועבר לשרת ב"במחנה נח"ל". 
לאחר שחרורו למד ספרות אנגלית ומדעי המדינה באוניברסיטה העברית בירושלים. עבד כסגן עורך "במחנה" ומנהל התוכניות של גלי צה"ל תחת יצחק לבני. ב-1971 מונה על ידי גרשום שוקן, העורך הראשי והמו"ל של "הארץ", לעורך האחראי. סאמט יזם בין היתר את סדרת המאמרים על הפשע המאורגן בישראל, שבעקבותיה ועדה ממלכתית הכירה לראשונה בקיומו. הוא צירף לעיתון כותבים כתום שגב ודורון רוזנבלום. לאחר עשור בעריכה היה שליח העיתון בארצות הברית ובשובו היה חבר הנהלת המערכת ובעל טור. 
בשנות ה-80 וה-90 ערך את כתב העת "פוליטיקה" ושימש מרצה לעיתונאות באוניברסיטת תל אביב. הרצאותיו עסקו בסגנונות עיתונאיים ובעיקר ב"עיתונאות החדשה". כמו כן הגיש בערוץ השני את תוכנית התרבות "ספרים עם סאמט". במשך שנים אחדות ערך סדרת ספרי עיון מקיפה, "המצב הישראלי", בהוצאות הספרים כתר וכנרת.
סאמט מתמקד בכתיבתו בנושאי פוליטיקה ותרבות, חברה ואדריכלות. בכתיבה הפוליטית מבטא סאמט עמדות שמאל עקביות. הן עוררו, כמו כלפי כותבים אחרים ב"הארץ", ביקורת מימין ופולמוסים ממושכים. הוא חבר ההנהלה של ארגון יוזמת ז'נבה, גוף ציבורי הפועל לקידום הסדר עם הפלסטינים, ומעורב במסגרות ציבוריות אחרות. 
בשנת 1990 הוציא לאור את "רשימת ה-6,000", רב-מכר בהוצאת ידיעות אחרונות, אוסף של ששת אלפים מושגים ופרטי מידע בכל התחומים. את הרשימה הגדיר כגרעין מרכזי של ידע, האמור להיות באמתחתם של ישראלים רבים ככל האפשר כתנאי לשיח לאומי מושכל. על שער הספר נאמר: "הצעה למבחר של המושגים, המונחים, הפתגמים, התאריכים, הספרים, יצירות האמנות, האישים, הביטויים שכדאי לישראלים לדעת". בהקדמה מפורטת סאמט הבהיר את התיזה של הספר וציין כי הרשימה, שחוברה בעזרת כ-100 מומחים, איננה תחליף להשכלה מסודרת. היא נועדה לסייע בשיפור הרמה הנמוכה של ידע בתחומים חיוניים, בעיקר בקרב צעירים, כפי שנרשמה בסקרים רבים. אך התעוררה סביב הספר מחלוקת באיזו מידה המושגים שבספר אכן מהווים אינדיקציה למטען תרבותי והשכלתי.
בשנים 1992–1993 יצא בשליחות משרד החוץ כקונסול הכללי של ישראל בפילדלפיה. קבל את המינוי משר החוץ פרס אך יצא לשליחות לאחר שממשלת הלכוד כבר הורכבה.
תוך כדי עריכה וכתיבה היה סאמט פעיל במוסדות תרבות שונים, ושימש בין השאר בהנהלת תיאטרון הבימה ובצוות ההקמה של המשכן לאמנויות הבמה בתל אביב. 
עם סיום תקופת עבודתו הממושכת ב"הארץ", שנים אחדות אחרי מועד הפרישה, הרחיב סאמט פעילות במוסדות תרבות, בין היתר במוזיאון תל אביב, בקידום הסדר מדיני במסגרת יוזמת ז'נבה ובעמותה לסיוע לעובדים זרים. בשנת 2008 פרסם רומן ראשון מפרי עטו, "להרוס את נדב". הרומן הבדיוני, שנושאו הוא חברות ובגידה, עורר עניין בין היתר בגלל ניחושים לגבי קשר בין גיבוריו לבין דמויות מוכרות במציאות (דוגמת ירון לונדון), ולגבי רומן-האהבים שהיה לסאמט עם הסופרת בתיה גור. 
אשתו, ד"ר נעמי סאמט, מורה בתיכון רמת השרון ומומחית ייעוץ להורים, נפטרה ב-1999 לאחר מחלה. לזוג שני ילדים וחמישה נכדים.
בשנת 2013 הקים את המגזין האינטרנטי "פה שם" שמאז הקמתו זכה לתפוצה רחבה יחסית. תחת הכותרת "העתיד כבר כאן", סאמט טען בו כי נגזר על "עיתונות הנייר" לגווע ויש לפתח ביצירתיות את התחליף האינטרנטי שלה. במכתב מאותו זמן למו"ל "הארץ", עמוס שוקן, הציע סאמט כי במלאת לעיתון 100 שנה ב-2019 יודיע על קץ עידן העיתונות היומית הכתובה, ויתרכז בשכלול האתר. עם זאת יפיק מגזין סופשבוע, שכן "ז'אנר המגזין ימשיך להתקיים".
שמואל בן אביגדור

רבי שמואל בן אביגדור (נפטר בכ"א בטבת ה'תקנ"א) היה אב"ד ורב של וילנה בתקופת הגאון מווילנא, ורבה האחרון של וילנה.

המחלוקת על רבנות וילנה

נולד לרב אביגדור בן שמואל שהיה רבן של כמה עיירות וערים בליטא. מונה לרבנות וילנה בשנת תק"י (1750), על פי הנוהג המקובל באותם ימים 'קנה' עבורו את המשרה חותנו ר' יהודה ספרא ודיינא המכונה היסו"ד, שהיה אחד מראשי הקהל ומעשירי העיר, לראשי הקהל היה נראה, שר' שמואל הצעיר לא היה דמות מספיק ראויה כדי לשאת את המשרה, בעיקר לא בווילנה, שהיו בה רבנים ולמדנים רבים. לאחר פטירת חותנו תמו ימי החסד של ר' שמואל, ראשי הקהל, שראו בו גורם מפריע המתחרה על מעמד המנהיגות שלהם בקהילה, ביקשו לגרום להדחתו. ובמשך שלושים שנה (1791-1762) התנהל מאבק קשה בין ר' שמואל לבין ראשי הקהל, ראשי הקהל של וילנה ניהלו את המאבק באמצעים פסולים: לשם כך אירגנו נגדו קנוניה באמצעות סתימת פיות, וכן באמצעות איסור בחרם ללמד זכות על נאשמים, איסור בחרם להתלונן בפני בית הדין ואפילו איסור על הדיינים להקשיב לזעקת הנחמס, וכן באמצעות עדויות שקר על דרך תפקודו הקלוקלת, כביכול: קבלת שוחד, הטיית משפט לטובת אחד הצדדים, התערבות בוטה בדיונים משפטיים, ביטול פסקי דין שלא בסמכות, מינוי דיינים שלא בסמכות, ומינוי אנשים למשרות בהיררכיה הקהילתית בניגוד לתקנון, ובכלל על ליבוי מדנים ושנאה בקרב הקהילה בווילנה. לצד הרב עמדו בעלי המלאכה אשר מספרם גדל משמעותית במשך השנים, אך לא הייתה להם נציגות בוועד הקהילה, והחסידים שהיו עדיין במחתרת, בהנהגת ר' ברוך מרדכי אטינגר חתנו של ר' שמואל, מכאן ואילך התפתחה מערכת יחסים קשה של מאבקי כוח בין ראשי הקהל בווילנה לראשי הקהילות האחרות בליטא שהתערבו במאבק דווקא לטובת ר' שמואל. הגר"א שוכנע על ידי ראשי הקהל שמניעי הרב פסולים, ולכן היה בין מתנגדיו]. המחלוקת בין ראשי הקהל והרב גרמה גם לקרע עמוק בקהילה היהודית בווילנה, כאשר כל יהודי וכל משפחה ניסו לקבוע עמדה במחלוקת הזאת. וכך תיעד זאת ש"י פין: "ותהי המלחמה נפוצה בכל העיר, כי נחלק העם לחצי, אחרי הרב ואחרי הקהל, משפחות התגרו במשפחות, איש ברעהו ואשה ברעותה. ויהי העם נדון בבתי כנסיות ובבתי מדרשות, בשוקים וברחובות, הצרו איש לרעהו במלחמת דברים, בריב ומצה ובאגרוף רשע". בסופו של דבר רק הודות להתערבותו של מחותנו העשיר, הגביר ר' אליהו פעסעלעס, לא סולק בסופו של דבר ר' שמואל ממשרתו, אך למרות ההצלחה לסכל את מזימת ראשי הקהל לא פגה המתיחות. אחר פטירתו ב-כ"א בטבת תקנ"א החליט הקהל שלא למנות יותר אב"ד לעיר וילנה.

משפחתו

בנישואיו הראשונים נשא את טייבל בתו של ר' יהודה ספרא ודיינא היסו"ד, בנישואיו השניים נשא את לאה בת הרב חיים יהודה לייב איטינגא אב"ד לבוב.
שבתי זכריה

ביוגרפיה

זכריה נולד בפולין ועלה בשנת 1936 לארץ ישראל. התיישב בירושלים והיה לחבר ב"הגנה". במלחמת השחרור שירת כלוחם בירושלים. במהלך המלחמה נהרג אחיו, חבר האצ"ל ראובן זכריה, בקרב על מלחה.
הוא נרשם ללימודי המשפטים במחזור הראשון באוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת 1949 עם קבלת רישיון לעריכת דין, החל לעבוד בתור קצין משפטים בפרקליטות הצבאית בירושלים. משנת 1961 ובמשך 17 שנים, עבד כפרקליט בפרקליטות מחוז ירושלים במשרד המשפטים, שם כיהן כעוזר פרקליט המחוז וכסגן בכיר לפרקליט המחוז. בתקופה זו הופיע מטעם המדינה במשפטים רבים בעיקר בעניינים פליליים, בבתי המשפט בכל הערכאות. בשנת 1978 פרש ופתח משרד עצמאי בו הוא עבד עד שנותיו האחרונות.
מתום מלחמת ששת הימים חוקר שבתי זכריה את תולדות הישוב היהודי, בדורות האחרונים בירושלים שבין החומות ומחוצה לה. הוא פרסם מאמרים רבים בנושא בירחונים שונים, וחיבר והוציא שמונה ספרים על ירושלים.
במשך למעלה מ-35 שנים הדריך זכריה, מטעם החברה להגנת הטבע, מאות סיורים בירושלים העתיקה והחדשה. בשנת 2004 קיבל את עיטור "יקיר ירושלים", ובשנת 2011 קיבל את עיטור יקיר לשכת עו"ד של מחוז ירושלים.
שבתי זכריה היה נשוי למרגלית, אב לשלושה ילדים וסב לנכדים ונינים. נקבר בהר המנוחות בירושלים.
גיל שחם

ביוגרפיה

שחם נולד באורבנה, אילינוי, ארצות הברית, להורים ישראלים. בגיל שנתיים חזרה משפחתו ארצה, וכבר בגיל 10 הופיע לראשונה עם התזמורת הסימפונית ירושלים ועם התזמורת הפילהרמונית הישראלית. כשנה לאחר מכן, כבר התקבל לבית הספר המכובד ג'וליארד ושם למד אצל דורותי דיליי ידועת השם ואצל היו קאנג.
הקריירה של שחם נסקה בשנת 1989, כאשר נקרא להחליף את יצחק פרלמן עקב מחלה בסדרת קונצרטים עם מייקל טילסון תומאס והתזמורת הסימפונית של לונדון. שחם טס ללונדון בהתראה של יום וניגן את הקונצרטים של מקס ברוך ושל יאן סיבליוס בהצלחה, שהניבה ביקורות מזהירות.
מאז עשה לו שחם שם כווירטואוז מוביל. הוא ניגן עם רבות מן התזמורות הראשונות במעלה בעולם והקליט יותר מ-20 תקליטורים עבור חברת דויטשה גרמופון. בשנת 1990 זכה במענק הקריירה ע"ש אוורי פישר היוקרתי. בין השאר הופיע בנגינת דואט עם אחותו, הפסנתרנית אורלי שחם.
בשנת 2014 הקליט עבור חברת קנארי לקאסיקס עם התזמורת הסימפונית של בוסטון בניצוחו של חואנחו מנה  "קונצרטים לכינור משנות ה-1930": של סמואל ברבר, קרל אמדאוס הרטמן, אלבן ברג, איגור סטרבינסקי ובנג'מין בריטן.
שחם מנגן בכינור סטרדיוואריוס משנת 1699, שכינויו "הרוזנת מפוליניאק".
בארי ג'נקינס

ביוגרפיה

ג'נקינס נולד בשנת 1979 במיאמי, פלורידה. הוא צעיר בעשור משלושת אחיו, אשר לכל אחד מהם יש אבא ביולוגי שונה. אביו הביולוגי של ג'נקינס סירב להכיר בו וטען כי הוא אינו בנו הביולוגי. אביו נפטר כאשר ג'נקינס היה בן 12. הוא גודל על ידי אישה בשם מינרווה, שטיפלה בו ובאמו. בתיכון שיחק בנבחרת הפוטבול של בית הספר. לאחר מכן, המשיך ג'נקינס ללימודי קולנוע באוניברסיטת מדינת פלורידה בטאלאהאסי.
סרט הביכורים של ג'נקינס היה "תרופה למלנכוליה", סרט עצמאי דל תקציב, שיצא לאקרנים בשנת 2008 בכיכובם של ויאט סנאק וטרייסי האגינס. הסרט קיבל תשבחות מצד המבקרים. לאחר הצלחת הסרט, ג'נקינס כתב תסריט העוסק בזמר סטיבי וונדר ומסע בזמן לחברת הפקות, פוקוס פיצ'רס, ועיבוד קולנועי לרומן "סיפורו של רחוב ביל" מאת ג'יימס בולדווין. אולם, שני התסריטים לא הגיעו לכדי הפקה. מאוחר יותר הוא החל לעבוד כנגר אולם בהמשך ייסד חברת פרסום בשם "Strike Anywhere". בשנת 2011 הוא כתב וביים את סרט המדע-בדיוני הקצר "הגירה מחדש", העוסק בתהליך גֶ'נְטְרִיפִיקַצְיָה. בהמשך, הוא הועסק כתסריטאי על ידי חברת הכבלים HBO בסדרה "הנותרים".
בשנת 2016, שמונה שנים לאחר סרט הביכורים שלו, יצא לאקרנים הסרט "אור ירח" אותו ג'נקינס כתב וביים. הסרט צולם בעיר הולדתו של ג'נקינס, מיאמי. הקרנת הבכורה של הסרט הייתה בפסטיבל טלוריד וסחף אחריו את מבקרי הקולנוע. הסרט זכה בפרס גלובוס הזהב לסרט הדרמה הטוב ביותר ומועמד לשמונה פרסי אוסקר ביניהם לפרס הסרט הטוב ביותר. ג'נקינס עצמו מועמד לפרס הבמאי והתסריט המעובד הטוב ביותר.
שמואל די-סיני

חייו

יליד איטליה, דור שלישי למשפחת רבנים. אביו ד"ר משה די-סיני, היה רופא ופרטיזן. למד בבית המדרש לרבנים ברומא והוסמך לרבנות בשנת 1973, וכן למד רפואה והתמחה ברדיולוגיה. עד 2014 שימש מנהל מחלקת רדיולוגיה בבית החולים סן ג'ובאני ברומא. כמו כן, משמש סגן מנהל החברה הלאומית האיטלקית לביואתיקה. במסגרת זו מפרסם מאמרים בכתבי עת ומשתתף בכינוסים וועדות בתחומי הביואתיקה היהודית.
בין השנים 1999–2007 היה חבר במועצת המנהלים של רבני איטליה וסגן נשיא כנס רבני אירופה. בשנת 2001 התמנה לרבה של רומא, עוד בחייו של הרב הקודם אליהו טואף, שפרש מן התפקיד. כקודמו, גם הרב די-סיני תומך ומקדם דיאלוג יהודי-נוצרי. הוא נפגש עם האפיפיור יוחנן פאולוס השני, והשתתף בהלוויתו ב-2005. לאחר בחירתו של האפיפיור בנדיקטוס ה-16, הביע דאגה להמשך קיומו של השיח הבין-דתי, בעקבות החלטת אספת הרבנים האיטלקית להשעות זמנית את השיחות עם הכס הקדוש. כמו כן, ביקר במסגד של רומא . 
החל משנת 2010 משמש כמנהל בית המדרש לרבנים ברומא. 
בשנת 2014 השתתף בסרט הדוקומנטרי  "המסתורין של דנטה"  מאת לואיס נירון , העוסק בהגותו של דנטה אליגיירי. כמו כן, מרבה להופיע בתקשורת האיטלקית בענייני יהדות ואתיקה.
ליה מנוליו

ביוגרפיה

בתור ילדה, מנוליו שיחקה טניס, טניס שולחן, כדורעף וכדורסל לפני שפנתה לתחום זריקת הדיסקוס בגיל 16. שנתיים לאחר מכן, הייתה לרומנייה הראשונה שזרקה דיסקוס למרחק של מעל 40 מטרים (41.4 מטר, ב-22 במאי 1950). באמצע שנות החמישים סיימה את לימודיה בפוליטכניון של בוקרשט. 
באולימפיאדת הלסינקי (1952) סיימה מנוליו במקום שישי בזריקת דיסקוס בתוצאה של 42.64 מטר. היא שיפרה את תוצאתה באולימפיאדת מלבורן (1956) וסיימה במקום תשיעי בתוצאה של 43.90 מטר.
באליפות אירופה שנערכה בברן, שווייץ בשנת 1954 סיימה מנוליו במקום 7 בזריקת דיסקוס בתוצאה של 43.86 מטר.
באולימפיאדת רומא (1960) זכתה מנוליו במדליית ארד בזריקת דיסקוס בתוצאה של 52.36 מטר, אחרי נינה רומשקובה שקבעה שיא אולימפי חדש של 55.10 מטר וטמרה פרס (52.59 מטר), שתיהן מברית המועצות.
באליפות אירופה שנערכה בבלגרד, באותה העת יוגוסלביה בשנת 1962 סיימה מנוליו במקום 14 בזריקת דיסקוס בתוצאה של 45.02 מטר.
באולימפיאדת טוקיו (1964) זכתה מנוליו פעם נוספת במדליית ארד בזריקת דיסקוס, בתוצאה של 56.96 מטר, אחרי טמרה פרס שקבעה שיא אולימפי חדש של 57.27 מטר ואינגריד לוץ מגרמניה (57.21 מטר).
באליפות אירופה שנערכה בבודפשט, הונגריה בשנת 1966 סיימה מנוליו במקום 13 בזריקת דיסקוס בתוצאה של 49.44 מטר.

אלופה אולימפית

בחורף שבין השנים 1967 - 1968 איחוד האתלטים הרומני הודיע למנוליו, אז בת 35, שהיא מבוגרת מדי ושהיא יכולה להפסיק את אימוניה. גישה זה הגבירה את נחישותה, ולאחר תקופה של אימונים אישיים היא עברה את מבחני הסף כדי להתקבל לאולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968). היא הגיעה לתחרות עם פציעה בידה ורופא המשלחת קבע חד משמעית כי ידה לא תעמוד ביותר מזריקת דיסקוס בודדת. במשחקים עצמם היא קבעה בזריקתה הראשונה שיא אולימפי חדש של 58.28 מטר שהעניקה לה את מדליית הזהב, לפני ליזל ווסטרמאן ממערב גרמניה (57.76 מטר) ויולאן קלייבר-קונצ'ק מהונגריה (54.90 מטר).
באליפות אירופה שנערכה באתונה, יוון בשנת 1969 סיימה מנוליו במקום רביעי בזריקת דיסקוס בתוצאה של 57.38 מטר.
באולימפיאדת מינכן (1972) סיימה מנוליו במקום תשיעי בזריקת דיסקוס בתוצאה של 58.50 מטר.
היא פרשה מהשתתפות בספורט תחרותי זמן קצר לאחר האולימפיאדה ובשנת 1974 זכתה בפרס מאונסק"ו על תמיכה בעקרונות התחרות ההוגנת.
משנות השבעים ועד למותה שימשה מנוליו כסגן-נשיאה וכנשיאת הוועד הרומני האולימפי. היא הייתה חברה בהתאחדות האתלטיקה הבינלאומית בוועדה לנשים (1976 - 1995) ובסנאט הרומני (1990–1992).
בשנת 1998 במהלך ניתוח להסרת גידול מוחי נפטרה מנוליו. היא נקברה בבית הקברות בלו.
אוברדוירו

היסטוריה

מועדון הכדורסל אוברדוירו נוסד ב-1970 והחל לשחק בליגה השלישית בספרד. בסוף עונת 1981/1982 עלתה הקבוצה לראשונה לליגה הראשונה במדינה לאחר שסיימה במקום השלישי בליגה השנייה. בעונה הבאה, הראשונה שלה בליגה הבכירה, ניצחה הקבוצה שני משחקים בלבד, סיימה במקם האחרון ושבה לליגת המשנה. בסוף עונת 2008/2009, כמעט 30 שנה לאחר-מכן, שבה הקבוצה לליגה הבכירה, אולם שוב סיימה בתחתית הטבלה (מקום 17 מתוך 18) וירדה לליגה השנייה. עונה אחת אחר-כך חזר המועדון לליגת העל ומאז לא ירד ליגה. בעונת 2012/2013 אף נכנסה הקבוצה לפלייאוף, כאשר סיימה במקום השמיני, אולם הפסידה כבר ברבע הגמר, 2-0 לריאל מדריד, שאף זכתה בעונה זו באליפות.

גביע נסיך אסטוריאס

2010-2011

גביע גליסיה

2010, 2011, 2012, 2013, 2014, 2015
דוד טלשיר

ביוגרפיה

דוד טלשיר נולד במעלה החמישה. למד באוניברסיטה העברית בירושלים בחוגים ללשון העברית, למקרא ולהיסטוריה של עם ישראל. בשנת תשמ"א הגיש את עבודת הדוקטור שלו, שעסקה בנושא "שמות בעלי החיים בתרגום הארמי של השומרונים".
בשנים תשל"ב–תשנ"א לימד בחוג ללשון העברית באוניברסיטה העברית בירושלים. בשנים תשנ"א–תשנ"ז עבד במפעל המילון ההיסטורי של האקדמיה ללשון העברית. משנת תשנ"ד לימד במחלקה ללשון העברית באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
נבחר לחבר-יועץ של האקדמיה ללשון העברית בשנת תשנ"ט ולחבר מלא בשנת תשס"ה. היה חבר המערכת של לשוננו לעם, וכן היה חבר בוועדות המינוח האלה: הוועדה לשמות צמחי ארץ ישראל, הוועדה לזואולוגיה, הוועדה לגאוגרפיה אנושית והוועדה למונחי בלשנות.
תחומי המחקר העיקריים שלו היו לשון המקרא (בעיקר העברית המקראית המאוחרת), לשון מגילות מדבר יהודה, לשון חז"ל, העברית בתקופת התחייה, הארמית לרבדיה ולניביה ומילונאות שמית. נודע גם כחוקר של לשון הריאליה: שמות בעלי חיים, צמחים, אנשים, מקומות וחפצים.
דוד טלשיר היה נשוי לצפורה טלשיר (נפטרה ב-3 באוקטובר 2016), פרופסור במחלקה למקרא, ארכאולוגיה והמזרח הקדום באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, ולהם ארבעה ילדים.
ג'ון דאלמיאן

ביוגרפיה

דולומיאן נולד בביירות. בשנת 1976, במהלך מלחמת האזרחים הלבנונית, עזב עם משפחתו את לבנון לאחר שקליע פגע במיטתו של דולומיאן אשר שהה בחדר השכן. בתחילה היגרה המשפחה לטורונטו ולאחר מכן עברה ללוס אנג'לס. 
דולומיאן התעניין לראשונה בתופים בגיל שנתיים. אביו ניגן בסקסופון. כאשר אמו הייתה לוקחת אותו לראות את אביו מנגן, הוא היה מחקה את המתופף של אביו. את מערכת התופים הראשונה שלו הוא קיבל מהוריו כשהיה בן 14.
ב-2006, זכה דולומיאן בתואר "מתופף השנה" מטעם מגזין "DRUM!".
במרץ 2008 הקים עם חברו דארון מאלכיאן שהיה הגיטריסט בלהקה לשעבר של דולומיאן, סיסטם אוף א דאון, את הלהקה, Scars on Broadway, ביחד עם עוד שלושה חברים: פרנקי פרז ודני שאמון דומיניק סיפרלי. 
הלהקה הוציאה אלבום הנקרא Scars on Broadway וביולי 2010 הוציאה סינגל בשם "Fu*king" אותו שיחררה בחינם לרשת.
ב-29 בנובמבר 2010, הודיעה הלהקה על חזרתה, ועל סיבוב הופעות חדש המתחיל בקיץ 2011 באירופה.
חיים פרי

תולדות חיים ופעילות ציבורית

נולד בשנת 1941 בתל אביב לנתן וצינה פריזר שעלו מגרמניה וגדל בעכו. למד בנעוריו בישיבת כפר הרא"ה. לאחר שירותו הצבאי נישא לשולמית וינברג, אחות בריאות הציבור, השניים עברו לעזתה (נתיבות) לעסוק בהוראת עולים חדשים.
החל לעסוק בחינוך בשנות הששים, במסגרת קומונת מחנכים שהוקמה בשדרות על ידי המחנך הירושלמי שמעון בן פזי. בשנים אלו החל לגבש תפיסה חינוכית המתמקדת בצרכים הרגשיים המיוחדים של ילדים ומתבגרים עולים. בשנת 1976 יצא לארה״ב לשליחות מטעם הסוכנות היהודית כיועץ לחינוך עברי ושימש במקביל כיועץ פדגוגי לרשת בתי הספר היומיים סולומון-שכטר. בשנים אלו השלים את לימודי התואר השלישי בחינוך במסגרת בית המדרש לרבנים באמריקה.
עד 1979 תפקידיו החינוכיים כללו ניהול בית הספר היסודי "חזון עובדיה" בבאר שבע, חינוך וניהול חטיבת הביניים של המועצה האזורית שפיר, חינוך והוראה בישיבת בני עקיבא 'אור-עציון', וניהול בית הספר התיכון 'גבעת וושינגטון'.
בשנת 1979 החל לנהל את כפר הנוער ימין אורד (במקום יצחק מאיר) שם פיתח את תורת החינוך 'דרך כפר' המציעה שפה חינוכית מקיפה להתמודדות עם מציאות חברתית מורכבת ומרובה במסרים מנוגדים. בבסיס השיטה עומדת התפיסה שגיל ההתבגרות הוא חלון הזדמנויות קצר בו ניתן לייצר תהליך חינוכי שאינו קורה מעצמו, אלא דורש תכנון מושכל ומוקפד.
בשנת 1981 היה שותף בהקמת היישוב הקהילתי הושעיה בגליל התחתון.
בשנת 1992 הקים יחד עם הרב מנחם ולדמן את מכון 'שבות עם' לזהות יהודית.
בשנת 2000 הקים את מכינת 'ימין-אורד' בחצור הגלילית יחד עם אייל אלדר.
בשנת 2006 פרש מניהול כפר הנוער והשיק יחד עם עמיתים מהכפר את עמותת 'דרך כפר' אשר במסגרתה הוא פועל עד היום לשיפור פני החינוך בישראל ולהפצת תורתו החינוכית.
בשנת 2009 החל להפעיל, מטעם 'דרך הכפר', את המכינה הקדם-צבאית ימין אורד.

לחיים ושולמית חמישה בנים.

ספריו

Teenagers Educated The Village Way - 2011, Publisher: This World group
אילש קוצר

קורות חייו

נולד בשם "איגנץ כ"ץ" (ולפי גרסה אחרת בשם "איגנץ שטרן") בסאטמר שבחבל טרנסילבניה (אז חלק מן האימפריה האוסטרו-הונגרית, כיום ברומניה) ליוסף כ"ץ (אולי שטרן) ולבריינה לבית רוט, למשפחה דתית. הוא סיים את לימודיו באוראדיה והחל לעבוד כעיתונאי בגיל 20 ביומון בעיר הולדתו. משם עבר לבודפשט ב-1911, בה עבד כעיתונאי עבור היומון "A Nap" ("היום"), פרסם בה את הרומן הראשון שלו ב-1916 וזכה להצלחה גם כדרמטורג. בשנת 1913 נישא לדינה לבית זלינגר. בתקופה זו אימץ לעצמו את השם ההונגרי "אילש קוצר".
קוצר השתתף בהפיכה הקומוניסטית של בלה קון, אולם לאחר נפילת הממשלה ב-1919, נאלץ קוצר לצאת לגלות לווינה. שם עבד עבור עיתון הגולים ההונגרים, ושימש עד 1923 גם ככתב העיתון היהודי ציוני בשפה ההונגרית "אוי קלט". ומשם עבר לברטיסלאבה ולאחר שלוש שנים לברלין. עקב עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, ב-1933, נאלץ לעזוב את גרמניה הנאצית, והיגר לצ'כוסלובקיה. בתקופה זו שימש ככתב עבור Magyar Ujság. עקב פלישת הנאצים למדינה ב-1938 והכללת הרומן "Pao", שכתב באותה שנה ברשימת הספרים האסורים, נאלץ שוב להגר, הפעם לבריטניה. הוא התיישב בלונדון ושימש ככתב עבור ה-Central European Observer, כתב-עת צ'כי בשפה האנגלית, בשנים 1941-1945. בנוסף, שימש גם כעורך התוכניות בהונגרית של שירות השידור הבריטי. בלונדון נמנה עם המייסדים וחבר הנשיאות של התאחדות יהודי הונגריה בבריטניה. קוצר הופיע (תחת שם המשפחה כ"ץ) ברשימת הסופרים האסורים שהוציא משרד הפנים ההונגרי ב-1944.
בשנת 1948 נישא בשנית לארה לבית אהרנטאל. בשנות ה-50 כתב סאגה בארבעה חלקים על משפחה יהודית ממזרח אירופה המהגרת למערב אירופה דרך הרי הקרפטים ("Zsidó Legenda", "The Jewish Legend"). הספרים פורסמו בישראל לאחר עלייתו לישראל.
בשנת 1959 עלה קוצר עם רעייתו לישראל.
לאחר עלייתו השתקע בשכונת רמת חן שברמת גן ושימש ככתב העיתון "אוי קלט" בשפה ההונגרית.
למרות שליטתו של קוצר ביידיש, רומנית, גרמנית, עברית ואנגלית, את כל ספריו כתב בהונגרית.
קוצר שימש כנשיא התאחדות עולי הונגריה בישראל והיה חבר הנשיאות של הברית העולמית ליהודי הונגריה.
הוא כתב 22 ספרים הכוללים סיפורים, רומנים, נובלות ומחזות, חלקם תחת שמות העט גאורג קלה (Georg Klee) ופאול בלטו (Paul Balatow).
אילש קוצר נפטר ברמת גן ונטמן בבית העלמין קריית שאול לצד רעייתו השנייה ארה (נפטרה בשנת 1977). הוא הותיר אחריו בת ושני בנים מאשתו הראשונה.
נואמיס

נואמיס הם מבני קבורה פרהיסטוריים שנפוצו בעיקר במדבר סיני של מצרים, בתימן ובעומאן.

הנואמיס מאופיינים בצורה מעגלית,  עשויה אבן חול, בגובה של 2 עד 2.5 מטרים, ובקוטר של 3 עד 6 מטרים. פתח הכניסה לנואמיס פונה למערב. 

הסברה הרווחת היא שהנואמיס נבנו בתקופת הברונזה, הודות לממצאי עצמות בקברים שתוארכו לשנים 4,000 - 3,150 לפנה"ס, אם כי יש הטוענים שהמבנים שימשו לקבורה משנית והעצמות למעשה עתיקות מהמבנים.
יש שסבורים שמבנים אלה הם הסוכות שהתורה מספרת עליהן ששמשו לישיבת בני ישראל במדבר. זאת, על סמך התאמה נסיבתית רבה בין הממצאים בשטח לבין המתואר בתורה לגבי נדודי בני ישראל במדבר.
מי שגילה אותם היה החוקר פלמר, שזיהה נוואמיסים באזור עין ח'ודרה ועין-אום-אחמד. לאחר מכן, משלחת של בנו רותנברג גילתה בעין ח'ודרה כמה עשרות מבני מגורים עגולים, שהיו תחילה אפופי-מסתורין. להפתעת החוקרים, סיפרו להם הבדואים, תושבי המקום, כי לפי אגדות-העם והמסורת שלהם, "נתקפו בני-ישראל במדבר בנחילי יתושים. כאשר שאלו את משה, נביאם, מה לעשות, הציע כי יקימו את המבנים הללו וימצאו בהם מחסה". מאז מכונים המבנים בשם "נוואמיס", שפירושו "יתושים" בשפה הערבית.
ויקטור בריילובסקי

קורות חיים

בריילובסקי נולד בשנת 1935 במוסקבה, ברית המועצות. במשך 15 שנה נאבק למען זכות העלייה של יהודי ברית המועצות. הוא פוטר מעבודתו וארגן סמינר ליהודים-מדענים מסורבי עליה. לאחר מעצרו סמינר זה התקיים בדירתו של יעקב אלפרט. הוא נשפט לארבע שנים מאסר. לאחר שחרורו עלה לישראל בשנת 1987.
בשנת 1999 הוצב במקום השישי ברשימת שינוי בבחירות לכנסת החמש עשרה, ונבחר מטעמה בכנסת. שינוי ישבה באופוזיציה ובריילובסקי היה חבר בוועדת המדע והטכנולוגיה וועדת העלייה, הקליטה והתפוצות.
בבחירות לכנסת השש עשרה הוצב שנית במקום השישי. בבחירות אלו זכתה שינוי ב-15 מנדטים, הצטרפה לממשלה ובריילובסקי נבחר לכהן מטעמה כסגן שר הפנים. ב-29 בנובמבר 2004 מונה בריילובסקי כשר המדע והטכנולוגיה בממשלת שרון, כשהוא מחליף את אילן שלגי שמונה לשר לאיכות הסביבה במינוי קבוע. כעבור חמישה ימים בלבד, ב-4 בדצמבר, פוטר בריילובסקי מפני שהצביע, יחד עם סיעתו, נגד תקציב המדינה, ובכך היה השר שכהונתו הייתה הקצרה ביותר בממשלות ישראל. עם חזרתו לאופוזיציה השתלב כחבר בוועדת המדע, ועדת העלייה והוועדה לביקורת המדינה.
עם הפילוג בשינוי סמוך לבחירות לכנסת השבע עשרה עזב בריילובסקי את המפלגה והצטרף לסיעת חץ, הוצב במקום החמישי ברשימה, אך המפלגה לא עברה את אחוז החסימה ונשארה מחוץ לכנסת.
בריילובסקי נשוי ואב לשניים. פרופסור חבר (בדימוס) למדעי המחשב באוניברסיטת תל אביב.
תמונה (תורת הקטגוריות)

דוגמאות

בקטגוריה של קבוצות התמונה של מורפיזם  היא ההכלה של התמונה 
 לתוך Y.
בקטגוריות רבות, כגון הקטגוריה של חבורות, הקטגוריה של חבורות אבליות והקטגוריה של מודולים התמונה של מורפיזם היא התמונה של המורפיזם המתאים בקטגוריה של קבוצות (לאחר הפעלת הפונקטור השוכח).
בית ספר תיכון קדמה

מטרות

מטרת בית הספר הוא מתן הזדמנות לצעירים מרקע סוציואקונומי נמוך להשלים בגרות עיונית ולצמצם פערים לימודיים בשכונות מצוקה. זאת, על מנת למנוע מצב שבו תלמידים משכונות אלה ומיישובי פריפריה נאלצים לבחור בין בית ספר שאינו מגיש לבגרות עיונית (או שרמתו נתונה בספק) באזורם, לבין נסיעה ארוכה לאזור מבוסס יותר על מנת לקבל חינוך ברמה גבוהה. כחלק מהמסגרת החינוכית, קיימת כוונה מוצהרת להקנות ערכים חברתיים וחינוכיים. 
העקרונות המנחים את בית ספר הם: האמונה שרוב ילדי השכונות ועיירות הפיתוח מסוגלים, בתנאים המתאימים, להשיג תעודת בגרות וללמוד באוניברסיטה; הרצון לשמור על המסגרת הקהילתית וחיזוקה באמצעות מתן שירותי חינוך ברמה גבוהה בקהילה; ויצירת תרבות ישראלית, דמוקרטית ופלורליסטית.

רקע

בשכונת גוננים ("הקטמונים") ממוקמים שני בתי ספר תיכוניים, "תיכון ע"ש דנמרק"  בשכונת גונן ד' ו"תיכון גבעת גונן" בשכונת גונן ט', בהם הונהגה  מאז שנות ה-70 של המאה ה-20 תוכנית האינטגרציה בחינוך. לטענת אנשי תנועת קדמה, הכוללת אנשי חינוך ואקדמיים שרובם בני שכונות ועיירות פיתוח ששמו להם למטרה ללחום נגד מה שהגדירו אי-שוויוניות בחינוך בישראל, תוכנית האינטגרציה בחינוך נכשלה מכיוון שהיא הביא לכך שהתלמידים החלשים נחלשים, והתלמידים החזקים מתחזקים. ב"תיכון דנמרק", שהוא תיכון מקיף בו תוכנית לימודים מקצועית ועיונית, הופנו התלמידים החלשים למסלול המקצועי. ואילו ב"תיכון גבעת גונן", על פי נתונים שנחשפו בעיתון "כל העיר" במרץ 1994, רק 12 מתוך 70 ילדי גוננים שהחלו ללמוד במחזור הראשון בבית הספר סיימו את כיתה י"ב, ורק ארבעה מהם קיבלו תעודת בגרות. בבית הספר "גבעת גונן", שכולל יסודי ותיכון, יושמה "אינטגרציה הפוכה" בה ילדי השכונות המבוססות הגיעו ללמוד עם ילדי "שכונת המצוקה", והוחלט ש-60% מן הילדים יגיעו מהקטמונים, ו-40% יהיו מחוץ לשכונה.

הקמת בית הספר

בית הספר קדמה ירושלים הוקם בשנת הלימודים שהתחילה בספטמבר 1994 ביוזמת עמותת קדמה, באותה עת הוקם גם בית הספר קדמה בשכונת התקווה בתל אביב, שנה לאחר מכן הקימה העמותה גם בית ספר בקריית מלאכי, אך הוא נסגר תוך שנה, לאחר שמשרד החינוך הוציא לו צו סגירה מתוך היענות ללחצים של רשת "אורט", שחששה משבירת המונופול שלה על ילדי קריית מלאכי. בית הספר קדמה תל אביב נסגר עקב חילוקי דעות בין מקימיו לבין מחלקת החינוך של עיריית תל אביב ב-1999.
את תיכון קדמה ירושלים ייסדה אשת החינוך קלרה יונה-משומר, ולמרות תמיכה שקיבל מצד שר החינוך דאז אמנון רובינשטיין ומחבר הכנסת בני בגין, הוא סבל מיחס מתנכר מצד מערכת החינוך העירונית. בשנתו הראשונה, נפתחו שתי כיתות ז', ו-50 תלמידי המחזור הראשון למדו בשלושה מבנים: תחילה בסניף בנק לשעבר בשכונת גילה אך העירייה הוציא לבית הספר צו סגירה, ולאחר מכן בחדרים ב"בית שמואל - מרכז שמשון", ובמוסך באזור התעשייה בתלפיות שם למדו עד סוף השנה. בשנתו השנייה שכנו כיתות בית הספר בצריף נטוש בקטמונים ששימש קודם כמתנ"ס בשכונת פת.

המעבר למבנה הקבע

ב-1997 עבר בית הספר למבנה הנוכחי בלב שכונת הקטמונים בו שתי קומות ושש כיתות לימוד. מבנה שחלקו משמש את בית ספר "אורט ספניאן". 
בשנת 2004 דיווח "הארץ" כי בבית הספר כבר לומדים 150 תלמידים. 
במרץ 2014 זכה בית הספר בפרס החינוך לשנת תשע"ד. נכון ל-2014 מאז הקמת קדמה 74% מבוגרי בית הספר הגיעו לבגרות מלאה וכ–30% מהם המשיכו למוסדות להשכלה גבוהה.