google/wiki40b huggingface dataset:
אדלאיד אובאל

מארת אדלאיד האס-אובאל (צרפתית: Marthe Adélaïde Haas-Hautval‏; 1 בינואר 1906 - 12 באוקטובר 1988) הייתה פסיכיאטרית צרפתייה, ילידת אלזס, חסידת אומות העולם.

קורות חייה

אדלאיד ("היידי") אובאל נולדה בשנת 1906, בכפר הוהוואלד באלזס, אז חלק מהאימפריה הגרמנית (כיום הכפר לה הוהואלד במחוז הריין התחתון בצרפת), כילדה הקטנה מבין שבעת הילדים של הכומר הפרוטסטנטי פיליפ ז'אק האס (1935-1862) ושל סופי לידיה לבית קונץ (1942-1870). היא למדה בבית ספר יסודי גרמני. אחרי חזרתה של אלזס לחיקה של צרפת בעקבות מלחמת העולם הראשונה שינתה המשפחה את שמה לשם הצרפתי "אובאל" - הגרסה הצרפתית של שם הכפר הוהוואלד. בהמשך למדה אדלאיד אובאל בגימנסיה צרפתית בגיבווילר (גבוויילר). אחר כך למדה רפואה באוניברסיטת שטרסבורג, והתמחתה בפסיכיאטריה תחת הדרכתו של שארל פפרסדורף. עד שנת 1936 היא ניהלה יחד עם אחיה פיליפ אמנואל דיור מוגן לילדים נכים בשם "לז אירונדל" (Les Hirondelles הסנוניות). עד שנת 1939 עבדה כפסיכיאטרית ביישוב קיסנאכט בשווייץ. בשנת 1940 מצאה עבודה בקליניקה בדרום-מערב צרפת. 
לאחר כיבוש צרפת בידי הגרמנים התגוררה ד"ר אובאל בשטח הנתון לשלטונה של ממשלת וישי. בשנת 1942 נודע לה על מות אמה, שהתגוררה בפריז. ניסיונה של אובאל להגיע ללא רישיון מעבר ללוויה של אמה בפריז, הביא למעצרה. בזמן שהייתה במעצר הביעה זעזוע מהיחס הקשה שניתן ליהודים עצורים, ועל כך אמר מפקד הכלא שהיא יכולה להצטרף אליהם, ואכן, בינואר 1943 הועברה לאושוויץ במשלוח של מאתיים יהודיות, ושם טיפלה בחולות נגועות בטיפוס, תוך שהיא מסתירה את דבר מחלתן, על מנת למנוע את העברתן להשמדה. ד"ר אדוארד וירטס, רופא המחנה, הציע לה להצטרף אל צוות הרופאים, על מנת לבצע ניסויים אכזריים בגופן של יהודיות. ד"ר אובאל סירבה.
באוגוסט 1944 הועברה למחנה הריכוז ראוונסבריק שבגרמניה, ושם שהתה עד לשחרור המחנה באפריל 1945.
אחרי חזרתה לצרפת עבדה אובאל כרופאת בית ספר בעיר בזאנסון ומאוחר יותר בפרברי פריז.
בשנת 1964 העידה בלונדון במשפט שבו תבע ד"ר ולדיסלב דירינג, רופא פולני שהיה שותף לניסויים באושוויץ, את הסופר ליאון יוריס בגין הוצאת דיבה, וזאת בעקבות הספר "אקסודוס" שכתב, שבו תיאר את הניסויים שערך דירינג. דירינג טען כי השתתף בניסויים משום שלא יכול היה לסרב לפקודות, וחבר המושבעים פסק לו פיצוי בסך חצי פני.
ב-18 במאי 1965 הוכרה על ידי יד ושם כחסידת אומות העולם.
בשנותיה האחרונות היא סבלה מחלת פרקינסון.
אלכסנדר פישביין

ביוגרפיה

אלכסנדר פישביין נולד במוסקבה, למד לשחק שחמט מאביו. בשנות ה-70 של המאה ה-20 משפחתו היגרה לארצות הברית.
בשנת 1985 פשיביין ניצח בתחרות השחמט לתלמידים שנערכה בארצות הברית. במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20 הוא ניצח בכמה תחרויות שנערכו בנורווגיה ובדנמרק. כמן כן הוא השתתף בהצלחה במספר תחרויות בארצות הברית. בשנים 1991 ו-1992 הוא שיחק גם בתחרויות בישראל.
בשנת 1993 אלכסנדר פישביין החל להתרכז בעסקים. אומנם הוא ממשיך להשתתף בתחרויות. בשנת 2002 הוא חלק מקומות 2–3 עם גרגורי סרפר. הוא משתתף באליפות ארצות הברית הפתוחה (התוצאה הגבוהה ביותר הייתה המקום השמיני בשנת 2006.
פישביין פרסם מספר ספרים בתחרום השחמט.
בורסת פרסום

בורסת פרסום (ad exchange) היא פלטפורמה טכנולוגית לסחר בפרסום מקוון בין ספקי תוכן המוכרים הזדמנויות חשיפה לבין מפרסמים הקונים את הזדמנויות החשיפה. בורסות הפרסום מחליפות את השיטה המסורתית של משא ומתן בין בני אדם בתהליכים אוטומטיים שבמרכזם תהליכי מכרז (בידינג) המתרחשים בזמן אמת, כלומר בכל פעם שצריכה להתקבל החלטה איזו פרסומת להציג לאיזה משתמש. הפרסומות מוגשות למשתמש בהתאם לפרמטרים שנקבעים על ידי הצדדים בנוגע למחיר ולקהל היעד.
התהליכים האוטומטיים של בורסות הפרסום מייעלים את הסחר בפרסום לשני הצדדים המעורבים בו — הקונים (מפרסמים וסוכנויות פרסום) והמוכרים (מו"לים של תוכן מקוון) — על ידי כך שהם מייתרים או מצמצמים את תהליכי המשא ומתן האטיים והיקרים בין בני אדם. על פי רוב מנהלים הצדדים את פעילותם בבורסות הפרסום באמצעות פלטפורמות היצע (SSP) ופלטפורמות ביקוש (DSP).
מכלול התאולוגיה

אודות החיבור

לקראת סוף חייו, תומאס אקווינס הרבה בכתיבה תאולוגית. הסומה תאולוגיה היא אחד מחיבוריו המפורסמים והמשפיעים ביותר. 
תומאס התחיל לכתוב את החיבור כאשר לימד ברומא, בשליחותו של המסדר הדומיניקני. אולם תומאס נפטר בטרם הספיק להשלים חיבור זה. הוא מבסס את החיבור על כתביו ומחשבתו של אריסטו. דבר זה הוא מהפכני, כיוון שיש כאן קבלה של רעיונות ממקורות פגניים]. כתבי אריסטו לא היו נפוצים במערב עד המאה ה-12 והסיבה לכך הייתה הרעיונות הפגניים המובאים בהם, שלא עלו בקנה אחד עם הנצרות. אולם תומאס היה נכון לקבל רעיונות אלו. הוא מסביר זאת באופן ישיר למדי ו"פותר את הבעיה" (לפחות עבורו, ולא לכנסייה הקתולית), באומרו שכיוון שהאל ברא את הכל - את הטבע ואת התבונה האנושית - בלתי נמנע להגיע למסקנות דומות בחיפוש אחר האמת, בין אם זה דרך הכנסייה, התנ"ך או הוגה פגני.
היצירה מורכבת מ-38 חלקים, הדנים ב-631 שאלות, ובהן כ-3,000 סעיפים .

מבנה הדיון בסומא תאולוגיה

תומאס בחר בשיטת דיון סכולסטי. שיטת דיון זו היא בעלת מבנה ברור החוזר על עצמו במהלך כל החיבור.
הדיון מתחיל בשאלה כלשהי, לדוגמה: "האם האל קיים?" ; "האם ניתן לתאר את האל במילים?" וכדומה. התשובה הראשונית היא "נראה שלא" או "נראה שכן". ולכך מובאים טיעונים לוגיים המחזקים את התשובה. לאחר שסיים למנות את הטיעונים הללו, תומאס אקווינס מבצע "מהפך" בתשובתו, ומספק הסבר אחר, הפוך מתשובתו הראשונה. בשלב זה הוא מתחיל לסתור את הטענות הראשונות לפי הסדר שמנה אותן. לבסוף תומאס מסיים בקביעה חד-משמעית כלשהי המסכמת ומיישבת את הקונפליקט בנושא הנדון.
השפה בה כתובה יצירת "הסומה תאולוגיה" היא פשוטה למדי, כזו שיכולה להיות מובנת גם לאנשים הפשוטים ביותר שחיו בתקופתו של תומאס. הדבר ברור לאור היותה של הסומה תאולוגיה כספר לימוד לסטודנטים לתאולוגיה .

הצדקה לפעולה לוחמתית

חלק מהספר מוקדש לנושא ההצדקה לפעולה לוחמתית. אקווינס פיתח את הגותו של אוגוסטינוס וקבע שעבור שלום נדרשים ערך החסד וערך הצדק, ושלעיתים נדרשת הפעלת כוח למען עשיית צדק וכאמצעי להשגת שלום. לפי מסקנתו של אקווינס נדרשים שלושה תנאים ל"מלחמה מוצדקת"  סמכות ריבונית, עילה מוצדקת, וכוונה ראויה ואחד הדברים שמשמשים "עילה מוצדקת" היא פעולת תגמול.
משה שטקליס

ביוגרפיה

נולד בקמניץ-פודולסקי שבאוקראינה (בתחום המושב של האימפריה הרוסית). למד ארכאולוגיה באוניברסיטת אודסה והחל לעסוק בארכאולוגיה של אתרים פרהיסטוריים בברית המועצות, אולם הוגלה לסיביר בעוון פעילות ציונית ובשנת 1928 עלה לארץ ישראל. בסוף שנת 1929 נישא למשוררת מרים ילן-שטקליס. ב-1939 התגרש ממנה והתחתן עם המאיירת בינה גבירץ שאיירה את ספרה הראשון של ילן-שטקליס.
בתחילה עבד בישראל בייבוש ביצות כבארה, ובמהלך עבודתו גילה את מערת כבארה בשנת 1929. בשנת 1931 חפר עם בנימין מזר במערת קבורה ברמת רחל ובעקבות החפירות נתגלעו בין השניים חילוקי דעות בעניין הקרדיט על פרסום תוצאות החפירות. בשנת 1931 ערך סקר של דולמנים ומבנים מגליתיים בדרום סוריה ובצפון ארץ ישראל. בהמשך היה הראשון לחקור בשיטתיות את האתרים הפלאוליתיים גשר בנות יעקב ומערת קפזה, ביחד עם הקונסול הצרפתי בירושלים רנה נוויל. בשנת 1935 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטה בפריז, ובשנת 1938 הצטרף לסגל האוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1943 חפר מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים באתר הנאוליתי שער הגולן. המשלחת שבה לחפירות באתר לאחר תום מלחמת העצמאות בין השנים 1949-1952. שטקליס חשף כפר עם מאפיינים של תרבות נאוליתית ייחודית, שלה תעשיית כלי צור, כלי חרס וחפצי אומנות רבים כצלמיות, וכינה אותה בשם "התרבות הירמוכית" (על שם נהר הירמוך הזורם בסמוך לאתר). הכפר הירמוכי מתוארך בקירוב לשנים 6400 לפנה"ס עד 6000 לפנה"ס. גודל האתר כ-0.2 קמ"ר (כ-200 דונם) וחיו בו 2,000-1,000 איש, דבר המלמד כי ההתיישבות הייתה אחת מהגדולות בעולם באותה עת.
בין השנים 1944–1947 השתתף בחפירות בתל בית ירח, יחד עם בנימין מזר ומיכאל אבי-יונה. בשנת 1949 ניהל חפירות באתר עברון מהתקופה הפלאוליתית התחתונה. בשנות ה-50 חפר במערת כבארה ומצא שם קבורה של האדם הניאנדרטלי מהתקופה הפלאוליתית התיכונה וב-1960 ניהל את החפירות הראשונות בעובדיה שבעמק הירדן. עם האתרים הנוספים שבהם חפר נמנים גם האתרים בכרמל: מערת ספונים (1941), נחל אורן ומערת אצבע. 
כל האתרים הנזכרים לעיל מוכרים כיום כאתרי המפתח של הפרהיסטוריה של ארץ ישראל, ורובם נחקרו על ידי משלחות ארכאולוגיות נוספות לאחר מותו של שטקליס. 
שטקליס עודד הקמת מוזיאונים שיעסקו בפרהיסטוריה וזאת כדי להנגיש את תוצאות המחקר לציבור. בשנת 1962 ייסד את המוזיאון לפרהיסטוריה בגן החיות הלימודי שבמרכז הכרמל בחיפה. הוא נטל חלק בעיצוב אופים של מוזיאון התרבות הירמוכית בשער הגולן, והתצוגה של הממצא הפרהיסטורי במוזיאון ישראל.
בשנת 1982, נמצא על ידי צוות החפירה במערת כבארה  שלד של אדם ניאנדרתלי. לשלד ניתן השם "משה" על שם משה שטקליס.
עם תלמידיו נמנים הפרהיסטוריונים עופר בר-יוסף ותמר נוי. 
משה שטקליס נפטר בביתו שבירושלים ונטמן בבית עלמין בעיר.
המוזיאון לפרהיסטוריה בחיפה נקרא על שמו.
עימאד עקל (ג'באליה)

עמאד חסן אבראהים עקל (בערבית: عماد حسن إبراهيم عقل, 10 ביולי 1971 - 24 בנובמבר 1993) היה המפקד הארצי של גדודי עז א-דין אל-קסאם, הזרוע הצבאית של החמאס. התחמקויותיו הרבות מכוחות הביטחון הישראליים הקנו לו את הכינוי "האיש בעל תשע הנשמות". עד להריגתו בנובמבר 1993 היה מעורב בהרג 11 חיילי צה"ל, וברצח אזרח ישראלי וארבעה תושבים פלסטיניים.
עקל נולד בשנת 1971 במחנה הפליטים ג'באליה שברצועת עזה. מוצא משפחתו בעיירה יבנה.  עימאד השלים את לימודיו בשנת 1988 במחנה וביקש ללמוד רוקחות במכון אל אמל בעזה, אולם בספטמבר 1988 נאסר בשל חברותו בחמאס והשתתפותו באינתיפאדה וריצה 18 חודשי מאסר בישראל עד למרץ 1990. לאחר שיחרורו ביקש ללמוד בעמאן את חוקי השריעה, אולם ישראל מנעה ממנו לצאת לירדן. 
בתחילת 1991 החל עקל לפעול במסגרת ההתארגנות הראשונה של גדודי עז א-דין אל-קסאם, שעיקר פעולתה הייתה רציחתם של משתפי פעולה עם ישראל ואיסוף נשקם לשימוש בפעולות עתידיות. במאי 1992, תחת לחץ השב"כ, נאלץ עקל, יחד עם פעילי חמאס נוספים כגון בשיר חמאד, מפקד גדודי עז א-דין אל-קסאם ברצועת עזה, ומוחמד דוחא, להעתיק את פעילותו לגדה המערבית. בגדה הקים עקל מספר חוליות צבאיות שהיוו את התשתית הצבאית העתידית של החמאס באזור. בסוף אותה שנה הפך עימאד עקל למפקד הארצי של חוליות עז א-דין אל-קאסם. עימאד עקל היה הרוח החיה בפעילות הצבאית של החמאס בחברון. הפיגוע הראשון שתכנן עקל היה ירי מן המארב כלפי כלי רכב ישראלי בכביש חברון-באר שבע ליד ההתנחלות בית חג"י, מדרום לחברון ב-22 באוקטובר 1992. בפיגוע ירתה החוליה כלפי מכונית רנו 5 צבאית שהתדרדרה לתעלה ושני יושביה נפצעו. באותו הזמן חוליה אחרת שאימן עקל תכננה לבצע פיגוע במערת המכפלה. ב-25 באוקטובר ירתה חוליה בפיקודו של עקל על עמדת שמירה ישראלית במערת המכפלה בחברון. מהירי נהרג אחד החיילים ואילו חברו נפצע באורח קל עד בנוני. בנובמבר 1992, לאחר שביסס מספר חוליות, ולאחר שפעילים רבים בגדודי אל-קסאם נעצרו בגדה, שב עקל לרצועת עזה. ב-7 בדצמבר 1992 השתתף עקל בפיגוע בסג'עיה, שהקנה לו את עיקר תהילתו. בפיגוע התקיפה חוליה בירי ג'יפ סיור של צה"ל, שנע על כביש עוקף עזה והרגה את שלושת חיילי המילואים שנסעו ברכב. ב-12 בדצמבר השתתף עקל בפיגוע ירי נוסף כלפי ג'יפ סיור של צה"ל בעיר חברון בו נהרג חייל אחד ונפצעו שניים. ב-19 בדצמבר ירתה החוליה לעבר מחסום צבאי ליד הכפר בני נעים ופצעה באורח קל חייל אחד.
ב-24 בנובמבר 1993, אחרי מרדף בן כשנתיים, נהרג עקל, בכיר המבוקשים של עז א-דין אל-קאסם באותה העת, בפעילות יזומה של צוות מסתערבי יחידת שמשון, בפיקוד אורי אזולאי, במבצע סיכול ממוקד בשכונת סג'עיה בעזה. למחרת הריגתו פרצו ברצועת עזה התפרעויות קשות, שהזכירו את ימי ראשית האינתיפאדה. עשרות פלסטינים יידו אבנים ובקבוקי תבערה לעבר סיורי צה"ל, מאחזים ובסיסים של כוחות הביטחון. במהומות נפצעו 33 תושבי הרצועה. החמאס והפת"ח הכריזו על שלושה ימי שביתה כללית לאות אבל.
דורית מוסאיוף

ביוגרפיה

מוסאיוף נולדה בירושלים, בת למשפחת תכשיטנים ידועה ממוצא יהודי-בוכרי שהונה נאמד בכ-200 מיליון לירות שטרלינג. הוריה הם התכשיטן ואספן הארכאולוגיה המקראית שלמה מוסאיוף ועליזה, בת למשפחה יהודית מאוסטריה. אבי סבה, הרב שלמה מוסאיוף, היה ממיסדי שכונת הבוכרים. 
בילדותה עברה המשפחה ללונדון. מוסאיוף סבלה מדיסלקסיה ולכן חונכה בבית המשפחה ועבדה מגיל צעיר בחנות משפחתה. בהיותה כבת 18 נישאה לראשונה למעצב ניל זאראק, ממנו התגרשה לאחר שנים ספורות. 
מוסאיוף הייתה פעילה בחיי החברה בלונדון והיא חברת מערכת של המגזין "טאטלר", העוסק בחיי "החברה הגבוהה", ובו היא כותבת מעת לעת.
בשנת 1999 חשף נשיא איסלנד, אולפור רגנר גרימסון את העובדה כי הוא מנהל מערכת יחסים עם מוסאיוף. גרימסון התאלמן בשנת 1998 מרעייתו גוד'רון קתרין פורברגסדוטיר, שלקתה בלוקמיה. גוד'רון קתרין הייתה אהודה מאוד על העם האיסלנדי, אשר ליווה את תהליך מחלתה והתאבל על מותה. בשנת 2000 התארסו מוסאיוף וגרימסון באופן רשמי. ב-14 במאי 2003 (הוא יום הולדתו ה-60 של גרימסון) נישאו בטקס פרטי בארמונו של גרימסון. 
בשנת 2016 הודלפו מסמכים מ-HSBC בז'נבה לפיהם מוסאיוף החזיקה חלק מהונה במקלט מס באיי הבתולה הבריטיים.
מוסאיוף אינה הרעייה הראשונה של נשיא איסלנד שאינה ממוצא איסלנדי. נשיאה הראשון של איסלנד, סוון ביירנסון, היה נשוי לאישה דנית. מוסאיוף היא אחת מיהודי איסלנד המעטים הגרים שם. מוסאיוף אף משמשת כשגרירה של התרבות האיסלנדית ברחבי העולם.
אקו פארק (ספר)

עלילת הספר

עלילת הספר נפתחת כאשר בלש המשטרה הארי בוש, גיבורו הראשי של קונלי, חוקר מחדש תיק רצח רצח משנת 1993. גופתה של מרי גסטו מעולם לא נמצאה, ובוש לא הצליח לסגור את התיק. בשנת 2006 התובע המחוזי, ריק אושיי, מציע עסקת טיעון לחשוד בסדרת רציחות. בתמורה להמתקת גזר הדין מעונש מוות למאסר עולם הסכים הרוצח, ריינרד וייטס, להתוודות על רציחות נוספות ובהן מרי גסטו. בוש, שבעברו שירת בצבא ארצות הברית כלוחם ביחידה מובחרת של "עכברושי מנהרות" ולחם במלחמת וייטנאם, נדרש לאמת את סיפורו בטרם תתבצע עסקת הטיעון, לתמרן בין שתי חקירות ולהתמודד עם נבלים מסוגים שונים ובכלל זה שוטרים מושחתים, שיכורים, סחטנים ואנשי החברה הגבוהה.
הפועל ואשת הקולחוז

היסטוריה

הפסל נוצר במקור כדי לשמש בתור כתר עבור הביתן הסובייטי (אדריכל: בוריס יופן) של היריד העולמי. מארגני היריד הציבו את הביתן הסובייטי של ברית המועצות מול ביתן גרמניה הנאצית לאורך השדרה המובילה אל ארמון שאיו על הגדה הצפונית של נהר הסיין. מוחינה קיבלה את השראתה ליצירת הפסל מתוך השראה שקיבלה מן הפסלים: קוטלי הטיראנים וניקה מסמותרקיה וגם מן המנון צרפת, ומן האדריכל הצרפתי פרנסואה רוד שהקים את "שער הניצחון בפריז" כדי להביא את הפסל לתחרות סמלית של אמון בריאליזם הסוציאליסטי בלב פריז. הסמליות של שתי דמויות פוסע מן המזרח למערב, כפי שנקבע לעמוד על גג הביתן הסובייטי, 
אמנם כפי שמוחינה תארה לדעתה הפיסול שלה נועד "להמשיך את הרעיון הטמון במבנה, וכן פסל זה היה אמור להיות חלק בלתי נפרד של המבנה כולו" והפסל אכן שימש בתור חלק בלתי ניפרד של הביתן הסובייטי והוקם מחדש בכניסה אל מרכז התערוכה של כל רוסיה על בימה גבוהה. 
בשנת 1941 נבחר הפסל למקום ראשון בתחרות פרס ברית המועצות ופרסם את מוחינה בתור אמנית מובילה.
הפסל הוסר לשיפוץ ושיקום שיקום בשנת 2003 לקראת אקספו 2010. התוכנית המקורית הייתה להחזירו בשנת 2005, אבל בגלל שהיריד העולמי לא הוענק למוסקבה אלא לשאנגחאי תהליך השיקום עוכב על ידי בעיות כלכליות והתקנה מחדש. 
הפסל חזר למקומו הסופי בכניסה אל מרכז התערוכות במוסקבה ב-28 בנובמבר 2009 ונחנך באופן סופי ב-4 בדצמבר 2009 בליווי זיקוקי דינור. הפסל שוחזר יחד עם הביתן הסובייטי שהיה ביריד העולמי של פריז ב-1937, הפסל החדש הוגבה אל 34.5 מטר (הפסל הישן היה 10 מטר) עד 60 מטרים (הביתן החדש הוא 34.5 מטר בתוספת 24.5 מטרים בגובה של הפסל)

שימוש בתקשורת הסובייטית

בקולנוע הסובייטי שימש הפסל בתור פתיח של סרטי תעמולה קומוניסטיים ואף נבחר לשמש בשנת 1947 בתור הסמל של אולפני מוספילם
זנדיק (אסלאם)

זנדיק (בערבית: زنديق) הוא מושג באסלאם אשר מתאר אנשים אשר מחזיקים בדעות אשר מנוגדות לתאולוגיה האסלאמית, או הולכים לפי מנהגים אשר מנוגדים להלכה האסלאמית.
12 המושבעים

העלילה

מסופר על חבר מושבעים שנדרש להחליט בסוגיית רצח מוכרת בארצות הברית, אשר בה נידון למוות נער שמואשם ברצח אב. הסרט למעשה מתחיל בטיעוני הסיום במשפט כנגד הנער, ושליחת המושבעים לדיון בחדרם.
שולחן

שולחן (בכתיב חסר: שֻׁלְחָן) הוא רהיט המשמש להנחת חפצים, אכילה ומשחקים שונים. קיימים סוגים שונים של שולחנות, בהתאם לייעודם.

מבנה השולחן

מבנה סטנדרטי של שולחן כולל משטח ורגליים (לרוב שלוש או ארבע) או  מעמד.

צורות שולחן

לשולחנות צורות רבות: מרובע, מעגלי, אליפטי.
בציורים הלניסטיים ורומיים מופיעים שולחנות עזר בעלי רגל אחת, שעליהם עומדים כלי מזיגה ומשקאות, ושולחנות עגולים בעלי שלוש רגליים, עליהם מוגש כיבוד למסובים על מיטה.
צורות נוף המזכירות את צורת השולחן, נקראות על שמו למשל "הר שולחן".

חומרים

השולחנות עשויים מחומרים שונים: עץ, פלסטיק, אבן, זכוכית ומתכות שונות. לעיתים משמש כיסא כשולחן מאולתר.

שימושים של סוגי השולחנות

שולחן אוכל מיועד לאכילת הארוחות. 
אכילה ליד השולחן נוחה ונחשבת בתרבויות המערב כמנומסת. 
דוגמה לשולחן המשמש לעבודה או הנחת חפצים הוא שולחן כתיבה, עליו מניחים ספרים, כלי כתיבה ועוד, והוא משמש בבתים, במשרדים ובבתי ספר. שולחן למחשב כולל אזורים המיועדים למחשב, למסך, למקלדת ואף לציוד היקפי כגון מדפסת, סורק ועוד.

שולחנות משחקים

קיימים משחקים מבוססי שולחן כטניס שולחן, ביליארד. כן קיימים (בעיקר בגנים ציבוריים) שולחנות שפניהם מהווים לוח למשחקים כדמקה ושחמט.

השולחן בתרבות

היושב בראש השולחן נחשב בעל סמכות גבוהה יותר. 
כך למשל בישיבות משרדיות המנהל או המנכ"ל יושבים בראש השולחן. באגדות המלך ארתור לעומת זאת, ייצגו אבירי השולחן העגול את השוויון כיוון שאין "ראש" לשולחן עגול.
מוצרים שונים נקראים על שום שימושם השולחני, למשל מלח שולחן ומפת שולחן.

השולחן ביהדות

בבית המקדש היה שולחן מיוחד שנקרא שולחן לחם הפנים.
"שולחן ערוך" הוא שמו של ספר הלכה ביהדות המסודר לפי נושאים.
"שולחן עורך" הוא הסימן לאכילת ארוחת החג בליל הסדר.
אהרן שמואל אסאד

הרב אהרן שמואל אסאד (נהגה: אסוֹד; תק"ץ 1830 – תרס"ה 1905) היה רבה של סרדהאלי שבסלובקיה במשך שלושים ושש שנה.

ביוגרפיה

נולד בהונגריה, בנו של הרב יהודה אסאד, רבה של סרדהאלי. היה תלמידו של אביו ושל הכתב סופר. הוסמך להוראה על ידי הרב שלמה קלוגר והרב אברהם שאג-צוובנר. נישא ליהודית, בתו של הרב ליפמן גלזר מניקלשבורג.
בשנת 1859 התמנה לאב"ד קאלטה כממלא מקום לגיסו רבי יונה רייכהרט. בשנת 1866 נפטר אביו, וכעבור שלוש שנים, בשנת 1869, התמנה תחתיו כרבה של סרדהאלי וכיהן בתפקיד עד לפטירתו בשנת 1905.
נפטר בו' ניסן תרס"ה (1905), ונקבר בבית הקברות בסרדהאלי.

תורתו

התכתב בדברי תורה עם גדולי דורו, בראשם הכתב סופר והמהר"ם שיק. הוציא לאור את ספר השו"ת של אביו, בתוספת הערותיו והגהותיו. 
תשובותיו נלקטו לספר שו"ת "שאילת שמואל" ונדפסו בבני ברק תשס"ה. 
כן יצא בברוקלין הספר "חידושי ראשבי"ד אש דת : על סוגיות הש"ס וחידושי מסכתות : ונלוה אליו קונטרס דברי אגדה ... על מגילת אסתר ..." בשנת תשמ"ה.
גורדון בראון

ביוגרפיה

בראון גדל בקירקלדי שבסקוטלנד. אביו היה כומר בכנסייה הסקוטית. בבית הספר התיכון הצטיין בלימודיו והחל ללמוד באוניברסיטת אדינבורו בגיל 16. בהיותו סטודנט נפצע בעת משחק רוגבי והתעוור בעינו השמאלית (היפרדות רשתית). מאוחר יותר התלונן בראון על בעיות ראייה גם בעינו הימנית, ובעקבות זאת עבר ניתוח ניסיוני שבו הצילו את עינו הימנית. הוא למד היסטוריה ועוד לפני שסיים את חוק לימודיו נבחר לרקטור האוניברסיטה וליושב ראש חבר הנאמנים שלה. לאחר מכן הרצה באוניברסיטה ובמכון הטכנולוגי של גלאזגו, ועבד כעיתונאי בטלוויזיה הסקוטית.
נסיונו הראשון להיבחר לפרלמנט, ב-1979, לא הוכתר בהצלחה. ארבע שנים לאחר מכן נבחר כנציג מחוז
דאנפרמליין-מזרח מטעם מפלגת הלייבור הבריטית. בשנותיו באופוזיציה הרבה לעסוק בענייני כלכלה ומסחר. ב-1994 סירב להתמודד מול טוני בלייר על הנהגת המפלגה. על פי דיווחי העיתונות הבריטית בשנים שלאחר מכן, כרתו השנים ביניהם ברית לאחר מותו של מנהיג המפלגה ג'ון סמית', אשר במסגרתה הבטיח בלייר לבראון את תיק האוצר, כמו גם את ראשות הממשלה לאחר זמן קצוב. ב־27 ביוני 2007 החליף את בלייר בתפקיד ראש הממשלה. במאי 2010 כשלה המפלגה בבחירות, וכתוצאה מכך התפטר בראון מתפקידו כראש ממשלת בריטניה וכמנהיג המפלגה.
בראון שימש כשר האוצר בממשלת הצללים עד עליית הלייבור לשלטון ב-1997. מאז ועד 2007, שימש כשר אוצר ותקופת כהונתו הייתה הארוכה ביותר מאז נכנס לתוקפו החוק הבריטי משנת 1832 המסדיר את כהונת שר האוצר במתכונתו הנוכחית. כשר אוצר העניק בראון עצמאות לבנק המרכזי בקביעת מדיניות מוניטרית. בתקופתו כשר אוצר ירד שיעור האבטלה בממלכה והושגו שיעורי צמיחה גבוהים ביחס לארצות האיחוד האירופי האחרות.
ב-3 באוגוסט 2000 נשא לאישה את שרה מקאולי. לזוג נולדו שני בנים ובת, אולם בתם ג'ניפר ג'יין מתה כבת שבוע, לאחר שנולדה בטרם עת. ילדם השלישי ג'יימס פרייזר אובחן כלוקה בסיסטיק פיברוזיס.
פרנק פורד

ראשית חייו

פורד נולד בעיירה מיטשל שבקווינסלנד כשני מבין ששת ילדיהם של מהגרים אירים. בעת לידתו של פורד עבד אביו כאיכר. פורד התחנך בבית ספר בעיר טוומבה שבקווינסלנד ובסופו של דבר הוכשר כמורה. הוא התיישב בעיר רוקהאמפטון והיה לפעיל במפלגת הלייבור האוסטרלית ובקבוצות לימוד לפועלים.

קריירה פוליטית

ב-1917 נבחר פורד לאספת המחוקקים של קווינסלנד כנציג הלייבור מטעם מחוז הבחירה של רוקהאמפטון. ב-1922 הוא התפטר ונבחר לפרלמנט האוסטרלי מטעם מחוז הבחירה של קפריקורניה.
עד מהרה התקדם פורד בשורות מפלגת הלייבור. כאשר ניצחה המפלגה בבחירות הכלליות של 1929, הוא מונה להיות עוזר שר המסחר והמכס בממשלתו של ג'יימס סקאלין. בסוף תקופת כהונתה של הממשלה הוא מונה להיות שר המסחר והמכס. כאחד מחברי הפרלמנט הבכירים היחידים של הלייבור ששרדו את התבוסה בבחירות של 1931, נעשה פורד סגן מנהיג האופוזיציה ב-1932. עם פרישתו של סקאלין ב-1935, התמודד פורד בבחירות לתפקיד מנהיג המפלגה, אך הובס בהפרש של קול אחד על ידי ג'ון קרטין, בעיקר בשל העובדה שהוא תמך במדיניותו הכלכלית של סקאלין.
פורד היה סגן נאמן, וב-1941, כאשר שבה הלייבור לממשלה, הוא מונה להיות שר הצבא, תפקיד חיוני בתקופת המלחמה. ב-5 ביולי 1945 מת קרטין באופן פתאומי וכסגן מנהיג המפלגה הושבע פורד כראש ממשלה על ידי המושל הכללי, הנסיך הנרי, דוכס גלוסטר. בבחירות לתפקיד מנהיג המפלגה הוא התמודד מול בן צ'יפלי ונורמן מאקין. צ'יפלי ניצח בבחירות ופורד נבחר פעם נוספת להיות סגן מנהיג המפלגה. כשר ההגנה הוא ספג ביקורת רבה על תהליך השחרור האיטי של החיילים לאחר המלחמה. כתוצאה מכך, הוא איבד את מושבו בפרלמנט בבחירות של 1946, אף על פי שמפלגת הלייבור עצמה שמרה על מקומה בשלטון.

נציב עליון בקנדה וחזרה לפוליטיקה

צ'יפלי מינה את פורד להיות הנציב העליון של אוסטרליה בקנדה, תפקיד אותו הוא מילא עד 1953. לאחר מכן הוא שב לאוסטרליה וניסה להתמודד על מושב בפרלמנט בבחירות של 1954 ללא הצלחה. בבחירות ביניים שהתקיימו ב-1955 לאספת הנבחרים של קווינסלנד. פורד הוא ראש ממשלת אוסטרליה היחיד שלאחר כהונתו הוא שב לכהן כחבר בפרלמנט של אחת המדינות.
ב-1957 חל פילוג בשורות הלייבור וכתוצאה מכך לא רק שכוחה ירד, אלא שפורד איבד את מושבו על חודו של קול.

לאחר הקריירה הפוליטית

פורד פרש מהקריירה הפוליטית, התיישב בבריזביין והקדיש את עצמו לפעילות צדקה בכנסייה הקתולית. בחדר המגורים בביתו הייתה תלויה תמונה גדולה של מפקד המפקד העליון של בעלות הברית בזירת דרום מערב האוקיינוס השקט במלחמת העולם השנייה, גנרל דאגלס מקארתור. ב-11 באפריל 1964, על פי בקשתו של ראש הממשלה רוברט מנזייס, ייצג פורד את אוסטרליה בהלווייתו של מקארתור בבית הקברות הלאומי ארלינגטון בווירג'יניה.
פרנק פורד מת ב-28 בינואר 1983. הלווייתו התקיימה ב-2 בפברואר, בדיוק ביום בו נבחר בוב הוק לתפקיד מנהיג מפלגת הלייבור. כראש ממשלת אוסטרליה שתקופת כהונתו הייתה הקצרה ביותר, הוא היה ראש הממשלה שהאריך ימים ביותר (92 שנים ו-194 ימים) עד ינואר 2009, כאשר גוף ויטלם האריך ימים יותר ממנו. על שמו של פורד קרויים מחוז בחירה בקווינסלנד ופרבר של הבירה קנברה.
חואן פרננדס (מגלה ארצות)

איי חואן פרננדס

בשנת 1574 גילה פרננדס נתיב ימי חלופי בין קאלאו לוולפאראיסו, מהיר פי כמה מן הנתיב הקודם, שגבל בקו החוף. על ידי סטייה מערבה מן החוף, הצליח לעקוף את זרם הומבולדט הצפוני, שגרם להאטת ספינות שהפליגו דרומה לאורך החוף. תוך כדי כך, גילה את ארכיפלג איי חואן פרננדס, השוכן מערבית לוולפאראיסו של ימינו בדרום-מזרח האוקיינוס השקט. עוד גילה את איי סן פליקס וסן אמברוסיו בשנת 1574.

ניו זילנד

לטענת היסטוריונים מוקדמים כמו אלכסנדר דלרימפל (Alexander Dalrymple) וג'יימס בארני (James Burney), היה חואן פרננדס לאירופאי הראשון שהגיע לניו זילנד. בשנת 1575 ארגן שליט קויו שבארגנטינה, חואן חופרה (Juan Jufré), משלחת אל טרה אוסטרליס בפיקודו של חואן פרננדס. מי שהסמיך את המשלחת היה המושל הכללי של צ'ילה, אך לא הנציב של פרו. כתוצאה מכך, שינה חופרה את לוח הזמנים הרשמי והעמיד פנים, שהמשלחת שלו מפליגה אך ורק אל איי חואן פרננדס, שאותם גילה פרננדס ב-1574. למעשה, היה, ונותר, יעדה האמיתי של המשלחת - טרה אוסטרליס. עד מהרה העלה פרננדס מפרשים ויצא מוולפאראיסו. לאחר ששייט מערבה במשך חודש לאורך קו הרוחב 40° דרום, הגיעה ספינתו באביב 1576 לאי, שתואר כ"הררי, פורה, שנהרות מהירי-שטף זורמים בו, תושביו לבנים, וכל הפירות הדרושים למחיה גדלים בו".
לאחר זאת, הפליגה המשלחת חזרה לצ'ילה, שם ביקש פרננדס למסור את תגליתו לפקידי הממשל. ואולם, חואן חופרה סירב. הוא דרש שהתגלית תישמר סודית כיון שהמשלחת לא הוסמכה על ידי הנציב של פרו. בהמשך, לאחר מות חופרה בשנת 1578, שיתף פרננדס לבסוף את הרשויות בתגליתו והשתדל לשכנע אותן בצורך לחזור אל האיים ולייסד שם מושבה, אך הרעיון נגנז בגלל חוסר עניין. בספריות האדמירליות הספרדית קיימת רשומה, המתארת תגלית זו. הרעיון נבחן שוב במאה ה-19 על ידי הביוגרף הצ'יליאני חוסה טוריביו מדינה, שהוא אחד המקורות העיקריים לטענה בספרות הדרום-אמריקאית. 
היסטוריונים מן השורה אינם מקבלים את הטענות הללו. הפרופסור להיסטוריה מאוניברסיטת אוקלנד ג'יימס בליץ' אמר, שהיו גם טענות דומות לכך, שהצרפתים והסינים גילו את ניו זילנד לפני אבל טסמן ב-1642. "אני סבור, שיש מספר רב של תאוריות מסוג זה וכולן בלתי סבירות עד מאוד."  
לדעת פרופסורית אחרת מאוניברסיטת אוקלנד, פיליס הרדה, על אף משך הזמן הקצר של המסע בין צ'ילה וניו זילנד (חודש אחד, לפי הרשומות הספרדיות), היה חואן פרננדס ידוע בכושר הניווט המעולה שלו. בשנת 1574 גילה נתיב המהיר פי כמה בין פרו לצ'ילה ומאז נודע כ"ברוחו דל פאסיפיקו" או "אשף האוקיינוס השקט".