google/wiki40b huggingface dataset:
מרלי מטלין

ביוגרפיה

מטלין נולדה בעיירת הפרברים מורטון גרוב הסמוכה לשיקגו שבמדינת אילינוי למשפחה ממוצא יהודי רוסי. הוריה הם ליבי ודונלד מטלין. יש לה שני אחים גדולים. היא איבדה 80 אחוזים משמיעתה באוזן שמאל ובאופן מלא את שמיעתה באוזן ימין בגיל 18 חודשים. מטלין למדה ב"תיכון הארסיי" ולאחר מכן ב"מכללת הארפר". מטלין למדה משחק ב"מרכז הבינלאומי לאומנויות לחרשים", ארגון בינלאומי שעובד בעיקר במדינת אילינוי בהתנדבות כדי לעזור ולפתח כישורים של ילדים כבדי שמיעה. ב-1987 קיבלה מטלין תואר דוקטור לשם כבוד ממכללת גלאודט.
בשנת 1993 נישאה מטלין לשוטר משטרת ברבנק קווין גרנדאלסקי אותו הכירה על סט צילומי הסדרה "Reasonable Doubts", לזוג נולדו ארבעה ילדים, שני בנים ושתי בנות.
בשנת 2002 פרסמה מטלין סיפור בשם "ילד חירש עובר" המבוסס בעיקרו על ילדותה.
ביוני 2017 הגיעה מטלין לישראל כדי לקבל פרס מקרן משפחת רודרמן בסך 100,000 דולר על פועלה לשילוב וקידום אנשים עם מוגבלויות בהוליווד, והתארחה גם באוניברסיטה העברית בירושלים. יום לאחר מכן התארחה במפגש שערכה לה קהילת החירשים בישראל בסינמטק תל אביב.

קריירת משחק

מטלין הופיעה לראשונה על במה בגיל שבע בתור דורותי בהצגת הילדים "הקוסם מארץ עוץ".
מטלין התגלתה באחת מהופעותיה על ידי המפיק היהודי אמריקאי הנרי וינקלר ששיבץ אותה ב-1986 בדרמה "ילדים חורגים לאלוהים", סרט המבוסס על מחזה בעל שם זהה. בסרט היא מגלמת את דמותה של שרה נורמן, אישה צעירה כבדת שמיעה יפהפייה ובעייתית הלומדת בבית ספר יוקרתי לחרשים. המורה החדש שלה ג'יימס (ויליאם הרט), משתמש בשיטות לימוד בלתי רגילות כדי להתקרב אל תלמידיו במישור האישי, ונוחל בכך הצלחה רבה. רק תלמידה אחת, שרה מסרבת להיפתח אליו ומעדיפה להישאר סגורה בשקט המוחלט שלה. ג'יימס, שמוקסם מיופיה ומהתנהלותה של שרה, שם לעצמו כמטרה להגיע לליבה. על תפקיד הבכורה שלה זכתה מטלין בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר והפכה לאחת ממספר שחקניות מצומצם שזכו בפרס על הופעת הבכורה שלהן, מטלין הפכה בגיל 21 לשחקנית הצעירה ביותר בהיסטוריה שקיבלה את הפרס היוקרתי. על תפקידה קיבלה מטלין גם את פרס גלובוס הזהב.
לאחר ההצלחה הקולנועית הופיעה מטלין בהופעות אורח בסדרות הטלוויזיה "סיינפלד", "עקרות בית נואשות" ו"סודות העיר" וכן בסדרת הטלוויזיה "Reasonable Doubts" בה הופיעה מטלין בתפקיד ראשי ב-45 פרקים.
בשנת 2000 שיחקה מטלין בפרק בסדרת הדרמה "הפרקליטים" ובסדרה "הבית הלבן" בה שיחקה ב-17 פרקים.
ב-2004 הופיעה בפרק בסדרה "חוק וסדר: מדור מיוחד". ב-2007 הופיעה מטלין בסדרת הדרמה "ישנן בנות" וגילמה את דמותה של ג'ודי לרנר, פסלית לסבית כבדת שמיעה.
שיחקה בסדרה הוחלפו בלידתן בין השנים 2011–2017.
שנאת סיכון

שנאת סיכון היא מושג בפסיכולוגיה, בכלכלה ובתורת המשחקים, הקשור להתנהגות של פרטים בתנאי אי-ודאות. 
כל אדם מתייחס באופן מסוים לסיכונים: חלק מהאנשים הם שונאי סיכון, חלקם אוהבי סיכון, בעוד האחרים אדישים ביחס ללקיחת סיכון.
שנאת סיכון היא ההסתייגות של אדם לקבל עסקה שתוצאתה אינה ודאית, על פני עסקה שתוצאתה ודאית יותר, גם אם הרווח הצפוי בעסקה הוודאית נמוך יותר. 
מניחים שלכל אדם יש פער מסוים ברווחים שעבורו הוא אדיש בין שתי העסקאות. פער זה תלוי ברמת שנאת הסיכון שלו, כלומר עד כמה אותו אדם שונא סיכונים.
ברטלסמן

פעילות

החברה, שהכנסותיה ב-2008 היו 16.118 מיליארד אירו עם רווח נקי של 270 מיליון אירו, אינה חברה ציבורית. 76.9% ממניותיה מוחזקות על ידי קרן ברטלסמן, שהוקמה ב-1977 כארגון ללא כוונת רווח על ידי משפחת מוהן (Mohn),‏ 23.1% מהמניות הנותרות מוחזקות על ידי משפחת מוהן. בין נכסי ברטלסמן, RTL, רשת השידור הגדולה ביותר באירופה, גרונר + יאר (Gruner + Jahr), מו"ל המגזינים הגדול באירופה, דיירקט גרופ (Direct Group), רשת מועדוני ההפצה הגדולה בעולם לספרים ומוזיקה והוצאת הספרים רנדום האוס. עד 2008 שלטה גם באחת מארבע חברות התקליטים הגדולות ביותר בעולם, BMG ‏ (Bertelsmann Music Groupe), עד שמכרה אותה לסוני מיוזיק אנטרטיינמנט. החברה פעילה ב-63 מדינות ומעסיקה 116,434 (נכון ל-2016) עובדים. מטה החברה שוכן בעיר גיטרסלו (Gütersloh) שבמדינת נורדריין-וסטפאליה בגרמניה.

היסטוריה

ראשית החברה בבית הוצאה לאור ובית דפוס, שנקרא C. Bertelsmann Verlag אשר נוסד ביולי 1835 על ידי קארל ברטלסמן. בית ההוצאה של ברטלסמן התמקד בהוצאת מזמורים נוצריים וספרי דת. בשנת 1851 עבר ניהול בית ההוצאה להיינריך, בנו של קארל, והוא החל להוציא גם רומנים. מאז ועד פרוץ מלחמת העולם השנייה גדל העסק באופן יציב וב-1939 העסיק 401 עובדים.
במהלך שלטון הנאצים היה ברטלסמן בית ההוצאה הגדול ביותר שהפיק והפיץ תעמולה נאצית, מכר ספרות אנטישמית והעסיק עובדי כפייה יהודים במפעליו בליטא הכבושה. בבית ההוצאה שלטה אז, כמו היום, משפחת מוהן שהיא נצר למשפחת ברטלסמן. אבי המשפחה (דור רביעי ממייסד השושלת), היינריך מוהן ובנו, ריינהארד, היו בין התורמים הגדולים ל-אס אס. החברה הודתה במעורבותה זו רק ב-2002‏. לאחר המלחמה סגרו בעלות הברית את בית ההוצאה בטיעון של סחר בלתי חוקי בנייר.
בשנת 1947 פתח ריינהארד מוהן מחדש את בית ההוצאה לאור. בשנות החמישים פתח מוהן מועדון שיווק ספרים וב-1958 ייסד את חברת התקליטים אריולה (Ariola). ב-1964 נכנסה המשפחה לעסקי הקולנוע כאשר רכשה את אולפני Ufa, את רשת בתי הקולנוע הקשורים עמם מכרה כעשור מאוחר יותר. ב-1969 רכשה ברטלסמן את הוצאת המגזינים "גרונר ויאר" והפכה אותה לגדולה באירופה.
ב-1979 רכשה ברטלסמן את חברת התקליטים אריסטה רקורדס, ב-1986 רכשה את תקליטי RCA ויצרה את "קבוצת המוזיקה". ב-1996 רכשה ברטלסמן את תקליטי וינדהם היל (Windham Hill Records), בהם היה לה חלק כבר מ-1992. ב-1996 איגדה ברטלסמן את מכלול עסקי הפקת והפצת המוזיקה שלה תחת חברת BMG, בשנת 2004 נוסדה BMG-Sony עם איחודה של BMG עם סוני מיוזיק מבית סוני וב-2008 נמכרה גם BMG לסוני תוך יצירת "סוני אנטרטיינמנט". BMG הייתה בין המשקיעות במיזם נאפסטר לשיתוף קבצים, עקב כך חויבה ב-2007 לשלם פיצויי זכויות יוצרים בסך 130 מיליון דולר, במסגרת הסדר טיעון בתביעה שהוגשה נגדה על ידי חברות התקליטים הגדולות ונציגי בעלי זכויות יוצרים שהפרה.
ב-1995 אוחדו אולפני Ufa, חברת הטלוויזיה הלוקסמבורגית CLT וחברות הפקה נוספות ויצרו את רשת השידור האירופית RTL. לברטלסמן שליטה מלאה ברשת השידור.
ב-1998 רכשה ברטלסמן את הוצאת הספרים האמריקאית, שהיא גם הגדולה ביותר בשפה האנגלית, רנדום האוס. חלק מתוצאות הרכישה היו התחייבותה של ברטלסמן לחשוף ולהודות בפומבי בעברה הנאצי.
ב-2001 רכש המיליונר הבלגי אלבר פרר (Albert Frère) כ-25% ממניות החברה. משפחת מוהן רכשה ממנו חלק זה ב-2006.
עין אנושית

אופן פעולתה של העין

עקרון הפעולה של העין מכונה "העיקרון הפוטוכימי". בתחתית הפוטורצפטורים נמצאת הלמלה, ובה מספר רב של מולקולות רגישות לאור, מרביתן משתייכות לקבוצת החומרים הקרויים "צבענים" (או "פוטו-פיגמנטים" בלעז). פגיעה של פוטונים (חלקיקי אור) במולקולות אלו גורמת להן לשינויים כימיים הכרוכים בשחרור אנרגיה, ואלה אמורים לגרום לגירויים עצביים. בכל עין ישנם פוטורצפטורים המכונים "תאי אור" (On Cells), ופוטורצפטורים המכונים "תאי סגור" (Off Cells). תאים אלה הם בעצם תאי עצב (נוירונים), השונים משאר תאי העצב בגוף בעובדה שיש בהם גוף מיוחד ובו מספר שכבות של צבען הלוכד פוטונים. כשתאי האור קולטים פוטונים, הם פולטים אנרגיה המועברת בצורת דופק עצבי אל מרכז הראייה במערכת העצבים המרכזית. תאי הסגור, לעומת זאת, פולטים אנרגיה כל עוד ישנו חושך. אך כאשר פוגעת בהן קרן אור, הם מפסיקים לפלוט אנרגיה. בעזרת שני סוגי התאים, יכול המוח לייצר תמונה מאורגנת של אור וחושך על שדה הראייה.
מאחר שהעין האנושית יוצרת דמות באמצעות עדשה מרכזת, מתקבלת על הרשתית דמות ממשית והפוכה, שמגיעה כך למוח דרך עצב הראייה והמוח יוצר ממנה תפיסה של דמות ישרה, בתהליך שמעורבים בו מנגנונים נוספים, כמו זה של חוש שיווי-המשקל. בניסויים שנערכו בבוגרים באמצעות משקפיים מהפכי דמות הומחשה פעילותו של מרכז העיבוד המתאים במוח - לאחר תקופת הסתגלות של כשבועיים, חזרו המשתתפים בניסוי, לראות כרגיל. יתר על כן, גם לאחר הסרת משקפיים אלה, הם שוב ראו במהופך, עד לתקופת הסתגלות נוספת.
איליניווק

קונפדרציית אילינוי המוכרת בשמות איליניווק או איליני הייתה קבוצה של שבטים אינדיאנים שחיה באזור הצפוני של עמק נהר המיסיסיפי בצפון אמריקה אשר על שמה נקראת כיום מדינת אילינוי שבארצות הברית. השבטים שנמנו בקופדרציה נקראו קסקסקיאה, קהוקיה, פאוריה, תמרואה, מואינגוונה, מישיגמאה, אלביאוי, אמונוקואה, צ'פוסה, צ'ינקואה, קואירקואנטאנון, אספמינקיה, מרואה, מטצ'ינקואה, מוצ'יבוסה, נגוויצ'י, טאפוארה.
כאשר מגלי ארצות צרפתיים חקרו לראשונה את אזור קנדה הם גילו את אוכלוסיית אלגוקיאן. מה שאנו יודעים היום על האיליני מגיע בעיקר מ"יחסי היישועים" - דיווחים כתובים ששלחו המסיונרים שחיו בקרב קבוצות ילידיות שונות חזרה לצרפת.
מקור השם איליניווק מגיע משפת האנישינאבה ומשמעותו "דוברי השפה הפשוטה". יחד עם זאת האיליניווק קראו לעצמם בשם "אינוקה" והם דיברו ניבים שונים של שפת מיאמי-אילינוי שהיא בת למשפחת השפות האלגונקיאניות.
במאה ה-17 סבלו האיליני משילוב של מחלות אירופאיות והתרחבות האירוקווי לשטח האגמים הגדולים. האירוקווי כבשו את השטחים על מנת למצוא שטחי ציד חדשים. הם קיימו מסחר פרוות עם האירופאים וקיבלו עבורן אלכוהול, וטובין שונים.
לפי סיפור שתועד על ידי ההיסטוריון פרנסיס פרקמן, מלחמה נוראה נערכה כנגד האיליני בעקבות רצח משנת 1769 של אחד מראשי שבט האוטווה בשם פונטיאק על ידי בן לשבט פאוריה. לפי הסיפור הפאוריאנים נמחקו לחלוטין במלחמה במקום שנקרא כיום פארק סטארבד רוק. האגדה בוטלה על ידי ההיסטוריון הוארד פקהם ב-1947.
ספר החיות של אברדין

ספר החיות של אברדין (באנגלית: Aberdeen Bestiary) הוא ספר חיות שנכתב במאה ה-12. ספר זה תואר בשנת 1542 ברשימת המלאי של הספרייה המלכותית הישנה בארמון וסטמינסטר. בספר מתוארים סוגים שונים של חיות, ביניהם גם כמה חיות דמיוניות, כגון עוף החול.
השושלת הרסולית

השושלת הרסולית הייתה שושלת מוסלמית סונית ששלטה בתימן, בחצרמוות, מ-1228/1229 עד 1454/1455.
הרסולים ייחסו את עצמם למוחמד בן הארון, הידוע בכינוי "רסול" ("שליח" בערבית). רסול היה מנהיג ממוצא אוע'וזי-טורקמני שהגיע לתימן בסביבות שנת 1180, שם שימש כשליח של הח'ליף העבאסי. בנו של רסול, עלי, היה מושל מכה, ונכדו, עומר בן עלי, היה הסולטאן הראשון של השושלת הרסולית. לשושלת זו השתייכו 13 שליטים בסך הכל.
הרסולים תפסו את מקומה של השושלת האיובית המצרית, לאחר שזו נסוגה ממעוזיה בדרום חצי האי ערב, והעניקה להם את ברכתה. למרות מקורם הטורקי, טענו הרסולים למוצא מקומי. הם שלטו במדינה מהעיר זביד ולאחר מכן מתעיז. בתחילה שלטו הרסולים גם בחג'אז שמדרום למכה, אך באמצע המאה ה-14, בעקבות מאבקים בינם לבין הממלוכים על השליטה במכה ובאל-מדינה, נאלצו לסגת מאזור זה.
תקופתם התאפיינה במאבקי שליטה פנימיים בינם לבין שבטי הזיידים השיעים. עם זאת, המאה ה-13 והמאה ה-14 נחשבות לתקופת פריחה בתולדות תימן, והמדינה נהנתה מקשרי מסחר ענפים וממיקומה על דרך הבשמים. במהלך תקופת תוהו במחצית הראשונה של המאה ה-15 הצטצמם שטח שליטתם של הרסולים והוגבל לדרום תימן.
ב-1454/5 תפסה השושלת הטאהרית את מקומם.
וגינוזיס חיידקי

אפידמיולוגיה

וגינוזיס חיידקי הוא הזיהום השכיח ביותר בנרתיק עבור נשים בגיל הפריון. שכיחות המחלה נעה בין 5% ל-70%. 30% מבין הנשים בטווח גילאים 14–49 בארצות הברית סובלות מוגינוזיס חיידקי, כאשר היארעות המחלה משתנה בין קבוצה אתנית אחת לשנייה.

טיפול

לעיתים המחלה חולפת ללא כל התערבות קלינית או טיפולית. למרות זאת כל הנשים הסובלות מווגינוזיס חיידקי מקבלות טיפול כנגד התופעות והסיבוכים הקשורים למחלה. סכנת העברת המחלה קיימת גם בין בנות זוג. לכן, לעיתים מומלץ להן לקבל טיפול יחד היות שהמחלה יכולה לעבור בין בנות זוג במהלך יחסי מין.
הטיפול חשוב במיוחד אצל נשים בהריון. כל אישה שיולדת פג או לידה טבעית מוקדמת מתבקשת לעבור בדיקה לגלוי וגינוזיס חיידקי, גם אם לא הראתה כל סימפטום ועליהן לקבל טיפול כאילו שלקתה בווגינוזיס חיידקי. יש גישה התומכת בטיפול מונע כנגד וגינוזיס חיידקי לקראת הפלה או ניתוחים כגון כריתת רחם, גם ללא סימפטומים במטרה להפחית סיכון לזיהום. כטיפול מונע למחלה נהוג להשתמש בתרופות כגון קלינדימצין ומטרינידזול, בצריכה פומית או נרתיקית, אולם יעילותן אינה בטוחה.

נשים בהריון

וגינוזיס חיידקי מעלה את הסיכון להתיבשות בשל יתר ההפרשות. דבר זה מביא לעובדה כי לנשים עם וגינוזיס חיידקי בעלות שכיחות גבוהה יותר ללדת תינוקות עם משקל נמוך או פגים. החיידקים שגורמים לוגינוזיס חיידקי גורמים לפעמים לדלקת אגנית הידועה כגורם משמעותי לעקרות.
קטאיה יואנסואו

היסטוריה

הקבוצה הוקמה בשנת 1955 כחלק מ"מועדון הספורט קטאיה" שקיים עוד משנת 1900. בשנת 1960 החלה הקבוצה להשתתף בליגות הנמוכות. בסיום עונת 1975/76 העפילה הקבוצה לליגה הבכירה, בה השתתפה עד לעונת 1979/80 וירדה לליגה השנייה. בסיום עונת 2000/01 העפילה הקבוצה בחזרה לליגה הבכירה. בעונת 2001/02 הגיעה הקבוצה עד לחצי גמר הפלייאוף, ובנוסף זכתה בתואר הראשון שלה, הגביע הפיני. מאז היא נחשבת ל"קבוצת צמרת" הנאבקת בכל עונה על תארים והשיא הגיע בעונת 2015\2014 בה זכתה הקבוצה באליפות.
הקבוצה מארחת ביואנסואו ארנה שנבנה בשנת 2004 ומכיל 7,000 מקומות ישיבה.
לקבוצה ארגון אוהדים בישראל הקיים מאז 2015 וידוע בשירי העידוד הייחודיים שלו המתפרסים על פני כ-3 שפות: עברית, אנגלית ופינית.

השתתפות באירופה

בעונת 2012/13 החלה הקבוצה להשתתף לראשונה בתולדותיה בשלב הבתים של היורוצ'לנג', לאחר שניצחה בשלב המוקדמות את קבוצת אליאגה פטקים מהליגה הטורקית בסיכום שני מפגשים.
בעונת 16\2015 השתתפה הקבוצה במפעל היורופ קאפ של פיב"א ואף עברה את שלב הבתים הראשון.
ניוטאון קריק

מהלך הנהר

מוצאו של הנהר במפגש רחוב 47 ושדרת גרנד, בקו הגבול בין הרבעים קווינס וברוקלין. הנהר נשפך אל איסט ריבר במפגש רחוב 2 ושדרת 54 בלונג איילנד סיטי, למול בית החולים בלוויו שבאי מנהטן.
לשפך הנהר אין מקורות מים טבעיים וזורמים בו בעיקר מי שפכים ומי גשמים.

היסטוריה

עד התיעוש הגדול שעבר על ניו יורק במהלך המאה ה-19 היה ניוטאון קריק לשון ים רחבה ורדודה ובה מספר איים. במהלך המחצית השנייה של המאה ה-19, בשל התיעוש של האזור הפכה לשון הים לדרך תחבורה ימית ראשית להעברת אספקה וסחורות למפעלים הרבים שנבנו על גדותיו. לשון הים הועמקה וחלק מגדותיה יובשו. כיום לשון הים מזרימה אל הים מי שופכים מהמפעלים הרבים, אולם אינה משמשת עוד לתעבורה.

גשרים

מעל הנחל עוברים גשר פולאסקי, גשר הזיכרון ג'י. ג'י. בירן וגשר קוסקיוסקו.
אביר הברבור

אביר הברבור (Chevalier de cygnet) הוא שמה של אגדה ביניימית. הנוסח הצרפתי הוא שיר עלילה מראשית המאה ה-13 וקשור בתולדות משפחת בויון. "אביר הברבור" הנקרא כאן הליאס (Helyas), מופיע בסירה המושטת על ידי ברבור, על מנת להגן על זכויותיה של הדוכסית מבויון מפני הדוכס מסכסוניה. הליאס מתחתן עם ביאטריס, בת הדוכסית, אך נוטש אותה כעבור שבע שנים, כאשר היא שואלת אותו למוצאו. נכדם של הליאס וביאטריס הוא גוטפריד מבויון (Godfrey de Bouillon), שהנהיג את מסע הצלב הראשון והיה שליטה הראשון של ממלכת ירושלים הצלבנית.
אבנר חנני

קריירה

חנני הופיע כסולן בפסנתר ברסיטלים ועם תזמורות שונות. יצירותיו זכו לשבח מפי המלחין המינימליסטי סטיב רייך, שבחר ביצירה של חנני לביצוע בקונצרט ליום הולדתו ה-70 של רייך בתל אביב. יצירה של אבנר חנני לכלי נשיפה זיכתה אותו בפרס הראשון בתחרות של שנת 2008 בעיר ליל בצרפת, שהשתתפו בה 257 יצירות להרכבים סימפוניים של כלי נשיפה בתוספת פסנתר ונבל. היצירה הזוכה של חנני נקראת "נישאת ברוח". משכה הוא 8 דקות ולדברי המלחין, איננה משקפת את המינימליזם שהוא נוטה אליו בכתיבתו המוזיקלית.
בשנת 2011 זכה אבנר חנני בפרס ראש הממשלה לקומפוזיטורים. מנימוקי השופטים על הענקת הפרס לחנני: "אבנר חנני כותב מוזיקה יפהפייה פשוטו כמשמעו. סגנונו המזכיר משהו את בנג'מין בריטן הינו קליט וקולח ובאותה עת מלא בחיות ריתמית והרמונית. בארבע היצירות ששמענו מדגים חנני את שליטתו המלאה בכתיבה לתזמורת כמו למקהלה א'קפלה, למקהלה עם ליווי וכן לקול ופסנתר. מלהיב במיוחד הוא מחזור השירים "איש ירושלים אני" לבריטון ופסנתר על פי פואמות של יהודה עמיחי בו עושה חנני שימוש מאלף במיזוג שבין המקור בעברית של הטקסט לבין תרגומו לגרמנית, המושרים לסירוגין למוזיקה שובת לב, מלאת הבעה ונפלאה בבהירות המחשתה". 
אבנר חנני הוא בנו של אבי חנני, המנהל הוותיק של "קול המוסיקה" בקול ישראל, ונכדו של חיים חנני שהיה פרופ' למתמטיקה ורקטור אוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
ישיבת אורות הזורעים

מאפייני הישיבה

בסדר הבוקר לומדים גמרא כ-3 שעות וחצי. בנוסף ישנה קבוצת "אשכולות" שבה תלמידים מכל הכיתות לומדים בחברותות בבית המדרש "גמרא". קבוצה זו, בנוסף להספק הלימוד הרגיל בישיבה, שומעת כשני שיעורים בעיון בשבוע מפי ראש הישיבה.
לפני לימודי החול ישנו סדר צהריים המתמשך כחצי שעה.
לימודי החול נמשכים משעות הצהרים עד שעה 7 בערב. מגמות הנלמדות בישיבה הן תנ"ך, היסטוריה, ספרות, אקולוגיה, ביולוגיה, ופיזיקה.
סדר ערב נמשך שעה.
מלבד ראש הישיבה, מלמדים בה: הרב נעם כץ, הרב בני סרור, הרב גדי הרמן והרב יוחאי רוזנבאום.

לימודי הסביבה

בנוסף ללימודים במדעי הסביבה תלמידי הישיבה יוצאים לסדנאות שטח של כשבוע פעמיים בשנה, בכל פעם באזור אחר בארץ ישראל. בסדנאות עוסקים הן בתחומים מדעיים והן בתחומים תורניים. בנוסף לסדנאות אלו יוצאים תלמידי הישיבה מדי שנה לכעשרה סיורי-יום. גם בסיורים אלו כסדנאות עוסקים גם במדע וגם ברוח.
ויקטור ברלדיאנו

ויקטור ברלדיאנו (רומנית: Victor\Vigder Bârlădeanu‏; 18 בדצמבר 1928 - 5 בינואר 2007) היה סופר, מחזאי ועיתונאי יהודי רומני.

קורות חיים

ויקטור/ויגדר נולד בבוקרשט, רומניה, במשפחה יהודית, כבנם של אברהם (Avram) ושרה (Sura) ברלדיאנו, סוחרים זעירים. הוא למד בבית ספר תיכון למסחר והמשיך ללימודים אוניברסיטאים באוניברסיטת בוקרשט, שם למד היסטוריה ושפות סלאביות.
לאחר תקופה קצרה בשורות השומר הצעיר, ברומניה, עבר לאיגוד הצעירים הקומוניסטים ובאוטוביוגרפיה, שכתב עבור השלטונות הקומוניסטים, הכה על חטא היותו ציוני לזמן קצר. הוא המשיך אל שורות המפלגה הקומוניסטית, שהפכה בינתיים למפלגה היחידה ושלטת במדינה, והאוטוביוגרפיה שלו שופעת הערצה לקומוניזם ולסובייטים, כמקובל באותם הזמנים. הוא טען שאין לו קרובי משפחה מחוץ לרומניה ושניתק יחסיו עם בני משפחתו, פרט להוריו, אולם כעבור כמה שנים הוכנס שמו לרשימה שחורה של השלטונות, משום שבתו, האדריכלית אירינה ברלדיאנו (Irina Bârlădeanu), התחתנה עם מהנדס הבניין נאידמן סילבאן (Neidmann Silvian) ושניהם עלו לישראל.
מפברואר 1947 צורף למערכת העיתון "השיח החדש" (Graiul Nou), בטאון של פיקוד הצבא האדום ברומניה, עד סגירת העיתון באפריל 1948. כעבור עשרה ימים צורף למערכת "הניצוץ" (Scânteia). מטעם העיתון נשלח לקוריאה הצפונית ומאוחר יותר למוסקבה. קיבל את מדליית העבודה.
אחרי נפילת המשטר הקומוניסטי היה ברלדיאנו מזכיר האגודה לידידות רומניה-ישראל.
קיריל קונדראשין

לימודים

קונדראשין למד בקונסרבטוריון של מוסקבה משנת 1931 עד 1936 אצל מנצח סובייטי אחר, בוריס חייקין (שהיה מבוגר בשלוש שנים בסך הכל מקונדראשין עצמו). בין השנים 1938 ל-1942 ניצח על תזמורת תיאטרון מאליי בלנינגרד ועל תזמורת תיאטרון בולשוי במוסקבה משנת 1943. ניצוחו על הסימפוניה הראשונה של דמיטרי שוסטקוביץ' משך עליו את תשומת לבו של המלחין והייתה זו ראשיתה של הידידות ביניהם. בשנת 1947 קיבל קונדראשין את מדליית סטלין.

קריירה עיקרית

בתחרות הפסנתר הבינלאומית על שם צ'ייקובסקי בשנת 1958 ניצח על הופעתו של ואן קלייברן, שזכה בפרס הראשון. אחרי התחרות, יצא לסיור בארצות הברית עם קלייברן, לנגינת הקונצ'רטו הראשון לפסנתר של רחמנינוב והקונצ'רטו הראשון לפסנתר של צ'ייקובסקי (שזיכה את קלייברן בפרס הראשון בתחרות). קונדראשין היה המנצח הסובייטי הראשון שהוזמן לאמריקה מאז החלה המלחמה הקרה. בין השנים 1960 ל-1975 כיהן קונדראשין כמנהל אמנותי של הפילהרמונית של מוסקבה ובתקופה זו ניצח על ביצוע הבכורה של הסימפוניות ה-4 וה-13 של שוסטקוביץ'. במשך השנים הופיע באירופה ובאמריקה עם מוזיקאים רוסים מפורסמים כמו הצ'לן מסטיסלב רוסטרופוביץ', הכנר דוד אויסטרך והפסנתרן סביאטוסלב ריכטר.

יציאה למערב אירופה

קונדראשין עזב את ברית המועצות בשנת 1978 לאחר שהגיש בקשה למקלט מדיני לממשלת הולנד בזמן סיור קונצרטים שם. בתגובה מיידית לכך החרים המשטר הסובייטי את כל הקלטותיו הקודמות. הוא קיבל משרת מנצח אורח קבוע בתזמורת הקונצרטחבאו באמסטרדם באותה שנה ונשאר במשרה זו עד מותו מהתקף לב ב-1981, יום לאחר שניצח על תזמורת רדיו צפון גרמניה.
דמיטרי חרוסטליוב

ביוגרפיה

דמיטרי חרוסטליוב נולד בלנינגרד ב-20 בפברואר 1979, מילדותו עסק בריקודי עם. לאחר שסיים את לימודי בית הספר הוא התקבל לאוניברסיטת סנקט פטרבורג לחקלאות שבפושקין במחוז לנינגרד. בשנות לימודיו בבית הספר התמודד בתחרות ה-KVN. מאוחר יותר התקבל לפקולטה לכלכלה באוניברסיטה הממלכתית לרכיבי אוויר וחלל סנקט פטרבורג וסיים כשבידו הכשרה כמנהל בתחום המדע והחינוך.
מאז 1998 ייצג את נבחרת סנקט פטרבורג ב-KVN הוא היה קפטן הקבוצה וזכה איתה בגביע מוסקבה 1998 והעפיל לגמר הליגה הבכירה של KVN בשנת 1999 וב-2003 זכה בהרכב נבחרת בשם "נבחרת ברית המועצות" בגביע הקיץ של KVN.
בשנת 2007, לאחר הפסקה מהופעות טלוויזיוניות השתתף בקומדי קלאב וב-2008 הצטרף לצוות קומדי וומן. ב-2013 החל להשתתף בתכנית האירוח הלילית "אורגנט בערב" כמנחה משני לצד איוואן אורגנט. באפריל 2014 הנחה את המופע "מועדון הסנטדאפ הלנינגרדי" (Ленинградский Stand-up клуб) בערוץ CTC‏ והנחה תכניות שונות בערוץ הראשון.
באוקטובר 2018 ניסה את כוחו בתאטרון והופיע בהצגה "מעבר לשני ארנבות", בתאטרון השירה הרוסית במוסקבה.
מארק סטרונג

ביוגרפיה

מארק סטרונג נולד בשם מארקו ג'וזפה סאלוסוליה בלונדון, לאב איטלקי ואם אוסטרלית. הוא חונך כקתולי. אימו שינתה את שמו ל"מארק סטרונג" בשל חששה ששמו המקורי יפגע בהשתלבותו בחברה באנגליה. סטרונג דובר גרמנית ואיטלקית. הוא למד משפטים במינכן, אך לאחר שנה אחת באוניברסיטה, חזר ללונדון והחל ללמוד משחק.

קריירה

סטרונג התחיל את הקריירה שלו בסדרות טלוויזיה. הוא גילם את הבלש לרי הול ב"החשוד העיקרי", והופיע בשתי סדרות בערוץ BBC: בתוכנית "החברים שלנו בצפון" (1996) ובתוכנית "פירמה ארוכה" (2004); על תפקידו בסדרה היה מועמד לפרס באפט"א. סטרונג גילם את דמות הנבל בסרט "המשימה של שארפ" (1996). כן שיחק בעיבוד טלוויזיוני לספר "אמה" של ג'יין אוסטן.
ב-1997 השתתף סטרונג בעיבוד הקולנועי לספרו של ניק הורנבי, קדחת המגרש. ב-2005 שיחק בסרטו של רומן פולנסקי, אוליבר טוויסט, וכן גילם דמות ערבית בסרט סוריאנה. באותה שנה הופיע בסרטו של גאי ריצ'י, Revolver, בו גילם את דמותו של מתנקש שלעולם לא מחטיא. ב-2006 הופיע סטרונג בעיבוד קולנועי של טריסטן ואיזולדה, והציג בסרט כישורי סיוף. ב-2007 הופיע בסרט שמש של דני בויל. סטרונג גם הופיע בסרט אבק כוכבים.
סטרונג הופיע בסרט גוף השקרים של רידלי סקוט, שם גילם את האני סלאם, סוכן חשאי של ירדן.
ב-2010 הופיע בדרמה נוספת של רידלי סקוט, "רובין הוד" וגילם את סר גודפרי, משרתו של ג'ון, מלך אנגליה.
סטרונג נודע בכך שכשחקן הוא נוהג לשנות את תסרוקת השיער שלו - בחלק מסרטיו הוא גלוח ראש, ובחלק אחר הוא בעל שיער ארוך. בשנים האחרונות הוא מרבה להופיע בסרטים בדמות הנבל.
בשנת 2016 שיחק לצד ג'סיקה צ'סטיין, גוגו אמבתה-רו וג'ון לית'גו בסרט המתח "מיס סלואן" בבימויו של ג'ון מאדן.
סטרונג גם הופיע על הבמה בתיאטרון, והיה מועמד למספר פרסים על הופעתו.
בריאן קמפ

ביוגרפיה

סבו של קמפ, ג'וליאן קוקס האב, היה חבר בבית המחוקקים של ג'ורג'יה. לאחר תום לימודיו הטרום-אקדמיים ב-1983, למד באוניברסיטת ג'ורג'יה, שם למד חקלאות כחוג ראשי.
קמפ שימש כחבר בסנאט של מדינת ג'ורג'יה בשנים 2003–2007 לאחר שהביס את הדמוקרט המכהן, דאג היינס. ב-2006 התמודד קמפ לנציב החקלאות של גיאורגיה. הוא סיים את הבחירות המקדימות במפלגה הרפובליקנית במקום השני, אך בבחירות הכלליות הובס בידי גארי בלאק. קמפ הכריז תחילה על כוונתו להתמודד לסנאט מטעם מחוז 47, כאשר ראלף הודגנס המכהן תכנן להתמודד אל בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס העשירי של ג'ורג'יה. אך כאשר הודגנס נסוג מהמירוץ לבית הנבחרים והחליט להישאר בסנאט של ג'ורג'יה, ויתר קמפ על שאיפותיו אלו.
קמפ מונה על ידי מושל ג'ורג'יה, סאני פרדו, להחליף את מזכירת המדינה קרן הנדל, כאשר זו עזבה את משרד מזכיר המדינה בעקבות התמודדותה בבחירות המקדימות במפלגה הרפובליקנית לתפקיד מושל ג'ורג'יה. הוא נבחר מאוחר יותר לתפקיד במהלך שנת 2010 ונבחר מחדש ב-2014.
הפיקוח של קמפ על מערכת הבחירות ועל נתוני הבחירות כמזכיר המדינה עורר מחלוקת. ב-2015, משרדו של קמפ פרסם בשוגג את מספרי הביטוח הלאומי ותאריכי הלידה של מצביעים רשומים בג'ורג'יה. במהלך הבחירות בארצות הברית ב-2016, קמפ היה הגורם המדיני הרשמי אשר דחה את הסיוע המוצע של המחלקה לביטחון המולדת להגנה מפני התערבות רוסיה בבחירות. בנוסף על שערוריות אלו, קמפ עורר את חמתם של תומכי זכויות בחירה; מ-2012 עד 2018, ביטל המשרד של קמפ למעלה מ-1.4 מיליון רישומי בוחרים, ובמהלך הבחירות בארצות הברית ב-2018, בגלל פרשנות מחמירה להפליא של החוק, חסם קמפ למעלה מ-53,000 בקשות לרישום בוחרים, אשר כמעט 70% מהם מצביעים אפרו-אמריקאים.
ארגוני זכויות אדם ואזרח בג'ורג'יה תבעו את קמפ בעקבות השהיית הרשמת המצביעים, בנימוק שהוא מפר את חוק זכות ההצבעה ואת התיקון ה-14 לחוקת ארצות הברית, בין היתר. בעודו מתמודד למשרד המושל, קמפ הואשם באופן נרחב בדיכוי בוחרים. הוא הסיר את רישומיהם של למעלה לחצי מיליון מצביעים (המהווים 8% מהמצביעים הרשומים בג'ורג'יה) מתוך רשימות הבוחרים בתואנה שעברו דירה, אף שהם עדיין מתגוררים בכתובת בה נרשמו להצביע. ניתוח עצמאי של הבוחרים מצאה כי מתוך 534 אלף הבוחרים שנשללה זכותם להצביע, 334,134 עדיין התגוררו באותה הכתובת בה נרשמו. רק כ-41 אלף ממשוללי זכות ההצבעה אכן עזבו את המדינה.
בנובמבר 2018 נבחר למושל ג'ורג'יה לאחר שניצח את יריבתו הדמוקרטית סטייסי אברמס בפער של כשני אחוזים. הוא נכנס לתפקידו ב-14 בינואר 2019.
מקלע DP

פיתוח ושימוש

פירוש של הקיצור DP - מקלע ח"יר של דגטיאריוב (ברוסית: Дегтярёва Пехотный). המקלע פותח בשנת 1927 על ידי ואסילי דגטיאריוב ולכן בחלק מהמקורות מופיע כ DP-27. המקלע נועד להיות נשק כיתתי ביחידות חי"ר של הצבא האדום (מקלע אחד לכיתה). המקלע תופעל על ידי צוות של שני אנשים, כאשר תפקידו של הלוחם מס' 2 בצוות היה נשיאת התחמושת וחימוש המחסניות. המקלע היה בשימוש הצבא האדום בשנים 1928–1949 אז הוחלף במקלע RPD.  בסך הכל יוצרו כ 800 אלף מקלעי DP מכל הדגמים.
מקלעי DP סופקו לצבאות: פולין, מזרח גרמניה, סין, מונגוליה, ווייטנאם וקוריאה הצפונית.
מקלעי DP, שנפלו שלל לידי הפינים במהלך מלחמת החורף, הוכנסו באופן רשמי לשימוש בצבא הפיני. הסיבה העיקרית לכך היא הימצאות מלאי גדול של תחמושת למקלעים אלו – מקלע DP צורך כדורים מסוג 7.62X54R, המתאימים גם למקלעי מקסים שהיו בשימוש בצבא פינלנד.

הנדסה ומבנה

ה-DP הוא מקלע אוטומטי הניזון ממחסנית עגולה דמוית צלחת. הכדורים בתוך המחסנית ממוקמים בשורה אחת, כאשר הקליעים פונים לכיוון המרכז. המחסנית מולבשת על החלק העליון של המקלע. קת המקלע עשויה עץ. בדגם הראשון (DP-27) אין ידית אחיזה, היא הוספה בדגם  DPM  המשופר. המקלע מתופעל ע" הדק מכני, המאפשר הפעלה במצב אוטומט בלבד. למקלע אין ניצרה, במקומה בנקודת חיבור הקת לגוף הנשק מותקן כפתור להשבתת פעולת ההדק. כדי להפעיל את המקלע היה צריך להחזיק את הכפתור במצב לחוץ במקביל ללחיצה על ההדק. דורגל מתקפל בעל 2 רגליים מורכב על הקנה. כוונות מובנות מורכבות על המקלע, אחת מלפנים ואחת מאחור. 
בין יתרונותיו ניתן למנות את פשטות תהליך הייצור שלו, את אמינותו הגבוהה ואי רגישותו לפגעי אבק ולכלוך. החסרונות הבולטים של המקלע: חוסר אפשרות להחלפה מהירה של הקנה בתנאי שדה ומחסנית כבדה (משקלה ללא כדורים -  1.6 ק"ג), גדולת ממדים ובעלת קיבולת נמוכה (47 כדורים). חיסרון נוסף הוא הדורגל, שרגליו היו נשברות לעיתים קרובות.