google/wiki40b huggingface dataset:
טורקמניסטן במשחקים האולימפיים לנוער

משחקי הקיץ

המשלחת הראשונה של טורקמניסטן למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור. המשלחת כללה חמישה ספורטאים שהתחרו בארבעה ענפי ספורט. המשלחת זכתה במדליית ארד. המשלחת הגיעה להישגים בענף האיגרוף עם זכייה במדליית ארד בקטגוריית משקל חצי-כבד נערים. המשלחת לא הגיעה להישגים בענפים ג'ודו, הרמת משקולות ושחייה.
המשלחת לאולימפיאדת הנוער נאנג'ינג מתנה שלושה ספורטאים שהתחרו בשלושה ענפי ספורט. המשלחת לא זכתה במדליות. המשלחת הגיעה להישג בענף ההרמת משקולות בה סיימה במקום הרביעי בקטגוריית משקל נערים עד 62 ק"ג. המשלחת לא הגיעה להישגים בענפים היאבקות ושחייה.
אורל (קזחסטן)

היסטוריה

העיר הוקמה ב-1584 בשם יאיצקי גורודוק, אך 1613 נחשבת לתאריך הרשמי בו הוקמה העיר. ב-1591 הקוזאקים של העיר קיבלו אזרחות של רוסיה, אך שמרו על האוטונומיה עד תקופת שלטונו של פיוטר הגדול. בין השנים 1773–1775 היו הקוזאקים של יאיצק בין הכוחות העיקריים של ימליאן פוגצ'וב במרדו נגד יקטרינה הגדולה. לאחר כישלון המרד ציוותה יקטרינה ב-1775 לשנות את שמו יאיצקי גורודוק לאוראלסק.
הקוזאקים התמרדו עוד מספר פעמים ב-1804, 1825, 1837 ו-1874, אך כל ההתקוממויות האלו דוכאו.
אלכסנדר פושקין ביקר בעיר יחד עם חברו ולדימיר דאל ב-1833 בזמן שהראשון ערך מחקר בשביל ספר על ימליאן פוגצ'וב וכתיבת רומן בת הקפיטן.
ב-1894 העיר חוברה למערכת מסילות הרכבת, מה שתרם רבות להתפתחות העיר.
בזמן מלחמת האזרחים ברוסיה הייתה העיר במרכז קרבות קשים. בזמן מלחמת העולם השנייה לעיר עברו מספר מפעלים, הוקמו בתי חולים שנועדו לשרת את הפצועים אשר הגיעו מן החזית.
רוברט טרג'אן

ביוגרפיה

טרג'אן השלים את לימודיו לתואר ראשון במתמטיקה במכון הטכנולוגי של קליפורניה בשנת 1969. לאחר מכן, הוא סיים תואר שני ודוקטורט באוניברסיטת סטנפורד בשנים 1971 ו-1972 בהתאמה. מנחיו בלימודי הדוקטורט היו רוברט פלויד ודונלד קנות'. טרג'אן שימש כחבר סגל במספר מוסדות אקדמיים, ומאז שנת 1985 הוא מכהן כפרופסור למדעי המחשב באוניברסיטת פרינסטון.
מחקריו של טרג'אן עוסקים בתורת הגרפים, באלגוריתמים ובמבני נתונים. בשנת 1986 זכה טרג'אן בפרס טיורינג ביחד עם ג'ון הופקרופט.
רמיקוב

רמיקוב (בלועזית: Rummikub) הוא משחק חשיבה לשניים עד ארבעה שחקנים, המבוסס על אריחי משחק צבעוניים. המשחק מכיל מרכיבים מרמי וממה-ג'ונג. ישנם 104 אריחים במשחק (שתי סדרות של אריחים בערכים 1 עד 13 בארבעה צבעים שונים) ושני ג'וקרים הסדרה יכולה להתקיים לא משנה באיזה צבע הגוקרים. השחקנים מחזיקים 14 או 16 אריחים ומניחים בתורות, אריחים מהלוח שלהם לסדרה מסוימת (סדרה או רצף) של שלושה לפחות או לוקחים אריח מהקופה אם לא קיים מהלך חוקי לביצוע. בגירסת סברה (הגרסה המקובלת ביותר), השחקן הראשון שניצל את כל האריחים שלו, מקבל ניקוד חיובי בעוד שאר השחקנים מקבל ניקוד שלילי. עובדה משמעותית במשחק היא שהשחקנים רשאים לעבוד עם האריחים שהשחקנים האחרים כבר שיחקו.

היסטוריה

רמיקוב הומצא ופותח בשנות ה-40, על ידי מפתח המשחקים הישראלי, אפרים הרצנו, עולה מרומניה. הרצנו החליט להחליף את קלפי המשחק המסורתיים בקוביות צבעוניות משום שבאותה תקופה נאסר השימוש בקלפים לזמן מה. הוא יצר את הקלפים הראשונים בעצמו בסיוע משפחתו. הרצנו שיווק את המשחק על ידי מכירה במעבר בין דירות מגורים ועל ידי חתימת שיתופי פעולה עם חנויות קטנות. אפרים הרצנו, ממציא המשחק, הוא אביהם של מריאנה ומיכה הרצנו - בעליה של חברת למדע תעשיות קלות (בעלת המותג "קודקוד") והמשווקים של רמיקוב בישראל ובעולם כיום.
המשחק יוצא לארצות הברית והפך שם בשנת 1977 לאופנה חולפת. המשחק הופץ על ידי הסברו האמריקאית, ב-25 שפות שונות, בכל רחבי העולם והיה לאחד ממשחקי הקופסה הנמכרים בעולם ולמשחק הנמכר ביותר בעולם מתוצרת ישראל. בשנת 1980 זכה המשחק בפרס "משחק השנה" (Spiel des Jahres) בגרמניה וב-1983 זכה בפרס זה בהולנד (Spel van het Jaar). מכירותיו נאמדו בלמעלה מ-30 מיליון משחקים.
רמיקוב דומה למשחק האוקי (Okey) הפופולרי בטורקיה.

אריחי המשחק

המרכיב העיקרי במשחק הרמיקוב הוא קופת המשחק, המורכבת מ-106 אריחים: על 104 מהם מודפסים מספרים צבעוניים מ-1–13, בארבעה צבעים שונים: שחור, כתום, כחול ואדום ובנוסף יש 2 ג'וקרים. כל אחד מהקלפים (למעט הג'וקרים) מופיע פעמיים. לכל שחקן מעמד ייחודי להעמדת האריחים מבלי לחשוף אותם ליריביו. בתחילת המשחק, כל שחקן מקבל 14 אריחים.

הכנה

האריחים מוכנסים לשק או מעורבבים כשפניהם מטה על השולחן. כל שחקן נוטל אריח אחד והשחקן עם האריח בעל הערך הגבוה ביותר מתחיל. האריחים מוחזרים לקופה וכל שחקן נוטל 14 (או 16 בגרסאות אחרות) אריחים ומסדר אותם על הלוח שלו. את המשחק פותח השחקן שניצח בהגרלה והסבב ממשיך על פי כיוון השעון.
יחסי גרמניה–ליכטנשטיין

היסטוריה

במהלך המאה ה-8 צורף שטחה של ליכטנשטיין לאימפריה הפרנקית, ולאחר מכן היא עברה לשליטת פרנקיה המזרחית, שהפכה בהמשך לאימפריה הרומית הקדושה, ונשארה חלק ממנה עד לשנת 1806. בשנת 1806 קיבלה ליכטנשטיין את ריבונותה, אך הצטרפה לקונפדרציה של הריין, ובשנת 2015 הצטרפה לקונפדרציה הגרמנית. קרובים במיוחד היו היחסים עם האימפריה האוסטרית, ובשנת 1852 נחתם הסכם מכס ביניהם. במלחמת העולם הראשונה נותרה ליכטנשטיין נייטרלית, ולאחר המלחמה התפרקה האימפריה האוסטרו-הונגרית וליכטנשטיין הגיעה להסכם מכס עם שווייץ.
בשנת 1939 ניסו הנאצים לבצע הפיכה בליכטנשטיין, אולם נכשלו. ליכטנשטיין נותרה נייטרלית במהלך מלחמת העולם השנייה, אף על פי שהיו תוכניות לוורמאכט לספח את ליכטנשטיין, הן מעולם לא יושמו.
בתקופה שלאחר המלחמה הפכה ליכטנשטיין ממדינה חקלאית ירודה למדינה המספקת שירותי בנקאות ומסחר. התעשייה העיקרית כיום היא במגזר השלישוני: בנקים, שירותי נאמנות ושירותים פיננסיים אחרים. המיסים בליכטנשטיין נמוכים יחסית לעולם, מה שהופך אותה בין היתר על ידי ממשלת גרמניה למקלט מס. בשנת 2008 פתחה ממשלת גרמניה בחקירות רבות כלפי מעלימי מס גרמניים, ובעקבות כך פרץ משבר ביחסים הדיפלומטיים עם ליכטנשטיין. בעקבות פרשת המס של ליכטנשטיין, ההלוואות שהובטחו על ידי בית ליכטנשטיין למוזיאונים גרמניים בוטלו על ידי אלויס השני, נסיך ליכטנשטיין. בשנת 2011 נחתם "הסכם בדבר סיוע מינהלי בענייני מס" בין שתי המדינות, וסוכם על הסכם מס כפול בין המדינות.

יחסים דיפלומטיים

ליכטנשטיין מחזיקה בגרמניה שגרירות בברלין, ו-2 קונסוליות בפרנקפורט ומינכן. מאידך, גרמניה מחזיקה בליכטנשטיין רק קונסוליה כללית בבלצרס.
קרחון טרפלגר

היסטוריה

שמו של הקרחון ניתן לו על ידי משלחת הסקר הגאולוגי האנטארקטי של ניו זילנד (שחקרה את האזור בין השנים 1957–1958), בשל מיקומו בהרי ויקטורי (מילולית: "הרי הניצחון" - שנקרא לזכר ניצחונות ימיים בריטיים), ולזכר הניצחון הבריטי בקרב טרפלגר בשנת 1805.   

לקריאה נוספת

• F. Ferraccioli, E. Armadillo, A. Zunino, E. Bozzo, S. Rocchi, P. Armienti, Magmatic and tectonic patterns over the Northern Victoria Land sector of the Transantarctic Mountains from new aeromagnetic imaging, Tectonophysics
נקודה איזואלקטרית

חישוב הנקודה האיזואלקטרית

על מנת לחשב את הנקודה האיזואלקטרית נעשה ממוצע על ערכי הpKa של החומר.

תחילה נבדוק באיזה pH לפפטיד יש מטען -1 ובאיזה pH לפפטיד יש מטען +1.

בחישוב ה pI ניקח את הpKa בהם המטען מתחלף מחיובי לשלילי. לדוגמה:

עבור ליזין

מיקוד איזואלקטרי

מיקוד איזואלקטרי הוא שיטה אנליטית לקביעת ה-pI של חלבונים, וכן להפרדת חלבונים לפי ההבדל ב-pI שלהם תוך שימוש באלקטרופוריזה. בשיטת המיקוד האיזואלקטרי יוצקים על פני משטח זכוכית או פלסטיק ג'ל שבו יוצרים שכבות של חומציות שונה על ידי שימוש בחומצות ובסיסים אורגאניים בעלי נקודה איזואלקטרית שונה. בעבר היה מקובל לצקת את הג'ל בתוך צינוריות אך בשנים האחרונות שיטה זו לא מקובלת יותר ורוב המשתמשים בשיטה זו יוצקים את הג'ל על פני משטחי פלסטיק שאליהם מתפלמר הג'ל בקשרים קוולנטיים. החומרים בעלי הנקודה האיזואלקטרית השונה שהוספו לג'ל גם הם נקשרים לג'ל בקשרים קוולנטיים. על פני שכבת הג'ל מוסיפים תערובת של חלבונים ומפעילים מתח חשמלי גבוהה הגורם לכל חלבון לנוע בתוך הג'ל לפי המטען החשמלי שלו, הנקבע לפי ה- pH בסביבתו הקרובה. כך כל חלבון ינדוד למקום בג'ל שבו ה- pH שווה ל-pI של אותו חלבון ושם הוא יעצור. כך נפרדים החלבונים תוך תנועה בשדה אלקטרופורטי עד שהם עוצרים בנקודה האיזואלקטרית שלהם. ניתן לשלב בין מיקוד איזואלקטרי ואלקטרופורזה רגילה של חלבונים המשתמשת ב-SDS כדטרגנט, לשיטה הנקראת אלקטרופורזה דו-ממדית בג'ל ומשמשת להפרדת חלבונים על ג'ל. השיטה המשולבת, אשר הומצאה בשנת 1975, מדויקת ויעילה בהרבה משתי השיטות כשהן מיושמות בנפרד והיא מאפשרת הפרדה בין אלפי חלבונים שונים בניסוי אחד.
משחק ידידות

משחק ידידות הוא שם כולל למשחק בספורט קבוצתי שאינו מתנהל במסגרת תחרותית אלא על פי הסכמה הדדית בין קבוצות או בין נבחרות, הן ברמה המקומית והן ברמה הבינלאומית. 
בדרך כלל, משחקי ידידות נערכים כהכנה לקראת משחקים במסגרת תחרותית, ומשמשים את מאמני הקבוצות כדי לבחון שחקנים ושיטות משחק. במשחקי ידידות רשאיות הקבוצות, אם הוסכם על כך ביניהן, לחרוג מכללי ההחלפות הרגילים או לשתף שחקנים שאינם רשומים באופן רשמי כשחקני הקבוצה, כדי לאפשר שיתוף של שחקנים רבים במהלך המשחק. יש משחקי ידידות המשמשים גם לצורך העלאת תרומה למטרה משותפת מההכנסות.
משחקי ידידות בינלאומיים מוכרים כמשחקים רשמיים לצרכים סטטיסטיים אם הם עומדים בתנאים מסוימים. למשל, פיפ"א (הפדרציה הבינלאומית לכדורגל) קבעה שרק משחקים בין הנבחרות הלאומיות הבכירות מוכרים על ידה כמשחקים רשמיים, ובתנאי שלא התבצעו יותר מ-6 חילופים בכל נבחרת. להתאחדויות לאומיות יש כללים משלהן, וייתכן מצב שהתאחדות אחת מכירה במשחק ידידות כמשחק רשמי אך יריבתה במשחק אינה מכירה בו. ההתאחדות לכדורגל בישראל היא בין הליברליות בנושא זה, ומכירה במשחקים של הנבחרת האולימפית עד 1988, ובמשחקים נגד נבחרות אולימפיות, נבחרות משנה ונבחרות צעירות כמשחקים רשמיים.
וסילי איוונצ'וק

ביוגרפיה

איוונצ'וק נולד בקופיצ'ינצה, אוקראינה. בשנת 1987 הוא ניצח באליפות אירופה לנוער שנערכה בחרונינגן ובשנת 1988 ניצח באליפות הפתוחה של ניו יורק, לפני שורה של רבי אמנים. בשנת 1988 הוא חלק את המקום הראשון באליפות העולם לנוער, אולם הפסיד בקרב שובר שוויון. באותה שנה קיבל תואר רב אמן ודורג לראשונה בין עשרת השחקנים הטובים בעולם.
זכה להכרה בינלאומית בגיל 21 כשניצח בתחרות בלינארס בשנת 1991. מתוך ארבעה עשר המשתתפים, שמונה היו מהעשירייה החזקה בעולם (כולל אלוף העולם גארי קספרוב) והיתר בין 50 השחקנים החזקים בעולם. איוונצ'וק וקספרוב הובילו את התחרות בצמוד אחד לשני, אך איוונצ'וק ניצח בסופה בהפרש של חצי נקודה, ואף ניצח את קספרוב במשחק ביניהם. על אף תחזיות כי יכבוש את הפיסגה העולמית בשחמט, איוונצ'וק לא הצליח לכבוש את התואר העולמי בעצמו, אך דורג במקום השני בעולם מספר פעמים. בשנת 2002 העפיל לגמר אליפות העולם בשחמט של פיד"ה. מאז שנת 1988 איוונצ'וק היה שנים ארוכות בין עשרת שחקני השחמט הטובים בעולם. חוסר יכולתו לזכות בתואר אלוף העולם, למרות כשרונו וניסיונו הרב, יוחסה על ידי פרשני שחמט לעצביו הרופפים הבאים לידי ביטוי בשגיאות בולטות ברגעים מכריעים במשחק. כך לדוגמה, בעת ששיחק בתחרות הגרנד פרי בליץ בלונדון בשנת 1994, נגד וישוואנתן אנאנד, הוא כשל מלהבחין במהלך בודד שהיה מקנה לו ניצחון במט, אף על פי שנותרה לו דקה ו-14 שניות על השעון. חולשתו של איוונצ'וק לזכות בתחרויות מכריעות באה לידי ביטוי בתחרויות מכריעות רבות בהן השתתף.
חוסר הצלחתו של איוונצ'וק במעמדים מכריעים עומד בניגוד להערכה הרבה שלה הוא זוכה בקרב שחקני שחמט בכירים. רב האמן הבריטי גאוין ג'ונס אמר כי איוונצ'וק הוא "כנראה השחקן הכשרוני ביותר מאז ומעולם." בשנת 2012 נתבקשה רב אמן יהודית פולגאר לנקוב בשמות שחקני השחמט אשר לדעתה הם גאונים, איוונצ'וק, לצד אנאנד וקרלסן, היו שלושת השמות אותם ציינה. איוונצ'וק, הידוע בין שחקני השחמט המקצועיים בכינוי "צ'אקי", תואר על ידי אנאנד, בשנת 2004, כשחקן השחמט המוזר בעולם, בעל מצבי רוח משתנים בקיצוניות וסגנון משחק בלתי צפוי ומקורי ביותר, בזכותו הוא יריב מסוכן מחד ומאידך מפסיד לעיתים במהירות רבה. לאחר שהפסיד בשלבים המוקדמים של גביע העולם בשחמט בשנת 2009, איוונצ'וק הכריז בראיון רגשני על פרישתו משחמט מקצועי. אולם שב עד מהירה לשחק בתחרויות.
ב-2008 הוא ניצח בתחרות השחמט לזכר טל, שהייתה בקטגוריה 20. ב-2009 סיים בתחרות זו, שהייתה בקטגוריה 21, במקום השני.
איוונצ'וק היה שותף לזכייה באליפות באליפות העולם בשחמט לנבחרות: בשנת 1989 כחבר נבחרת ברית המועצות) וב-2001 כחבר נבחרת אוקראינה.
בגביע העולם בשחמט בשנת 2011 הוא הודח בחצי הגמר.
בשנת 2013 בתחרות המועמדים הוא סיים במקום השביעי.
בתחילת דצמבר 2015 זכה במקום הראשון בתחרות ACP-Masters שהתקיימה במועדון שחמט אשדוד. 
בגביע העולם בשחמט בשנת 2017 הוא הודח ברבע הגמר.
אורלי שחם

ביוגרפיה

בגיל חמש קיבלה מלגת לימודים מקרן אמריקה-ישראל ובגיל שבע נסעה עם משפחתה לארצות הברית, שם המשיכה בלימודי הפסנתר. כעבור שנה התקבלה ללימודים בג'וליארד. אורלי שחם היא בוגרת בית הספר למוזיקה על שם הורייס מאן בריברדייל, ניו יורק, ואוניברסיטת קולומביה, שם קיבלה את התואר במקביל ללימודי המשך בג'וליארד.
בשנת 1995 קיבלה את פרס גילמור לאמן הצעיר ובשנת 1997 הוענקה לה מלגת קריירה מטעם קרן אברי פישר. בין התזמורות שעמן ניגנה תזמורת פילדלפיה, התזמורת הלאומית של ליון, התזמורת הסימפונית ירושלים, תזמורת קליבלנד, התזמורת הסימפונית של יוסטון, תזמורת סנט לואיס, תזמורת פלורידה, התזמורת הפילהרמונית של רוצ'סטר, תזמורת לה סקאלה במילאנו ותזמורת טוסקנה בפירנצה. היא הופיעה עם מנצחים רבים, ביניהם הישראלי יואב תלמי, ובנגינת דואטים עם אחיה, הכנר גיל שחם.
היא נשואה למנצח דייוויד רוברטסון, המנהל המוזיקלי של תזמורת סנט לואיס ושל התזמורת הסימפונית של סידני.
פיליפ מוריץ, רוזן הנאו-מינצברג

ילדות

פיליפ מוריץ היה בנו של פיליפ לודוויג השני, רוזן הנאו-מינצברג, ושל קתרינה בלגיקה, רוזנת נסאו בתו של וילם השתקן.
פיליפ מוריץ היה בן שבע כאשר מת אביו והוא ירש את הרוזנות, צוואת אביו קבעה כי אמו תהיה עוצרת בלעדית עד הגיעו לבגרות, הצוואה אושרה על ידי בית המשפט הקיסרי העליון, בגיל שמונה נשלח לבית ספר שהוקם אחר הרפורמציה הפרוטסטנטית, ובשנת 1613 המשיך את לימודיו באוניברסיטת בזל (שם למד גם סבו), בז'נבה ובסדן.

סיום העוצרות

שלטונו של פיליפ מוריץ החל בסכסוך עם אמו, הנסיכה קתרינה בלגיקה, על סיום שלטונה וגודל מושב האלמנות שלה, היא בקשה להמשיך כעוצרת אף לאחר הגיעו לגיל 25, גיל הבגרות המוכר, למרות הסכם שנחתם בשנת 1628, וחוות דעת משפטית מהפקולטה למשפטים באוניברסיטת מרבורג, פיליפ מוריץ ניסה לגרש את אמו והסכסוך נלקח לבית המשפט הקיסרי העליון, שם התייחסו הצדדים זה זה בגסות, פיליפ מוריץ אף סילק את אמו מארמון הנאו, עם זאת הוא פיצה אותה על כך שנה לאחר מכן, ושלטון אמו לא הסתיים כמו שצריך, לעומת זאת פיליפ מוריץ אכן הצליח ליישב כראוי עם בן דודו יוהאן ארנסט את מחלוקת אביו עם דודו אלברכט מהנאו-מינצברג, בנוגע לתחום שלטונו של הדוד.

מלחמת שלושים השנים וגלות

אחת הסיבות לכך שהעוצרות לא הסתיימה כנצרך הייתה מלחמת שלושים השנים, שהגיעה להנאו בשנת 1630, כשהכוחות הקיסריים הגיעו להנאו, בחר פיליפ מוריץ בצד שלהם, כדי לשמור על פיקודו הצבאי מונה הרוזן לקולונל וקיבל שלושה גדודים, כאשר בנובמבר 1631 כבשו השוודים את העיר בראשות המלך גוסטבוס אדולפוס, החליף פיליפ צד, הוא היה קלוויניסט והבחירה עבורו בין הקיסר הקתולי למלך הלותרני הייתה כבחירה בין סקילה וכריבדיס, המלך השוודי מינהו לקולונל והעניק לו גדוד שוודי, וכפרס על החלפת הצד הרחיב את אדמתו, וכן העניק לאחיו של פיליפ מוריץ, היינריך לודוויג (1609–1632) ויקוב יוהאן (1612–1636). כל השטחים הנוספים הללו אבדו בספטמבר 1634 כאשר כבש הקיסר הקתולי חזרה את המחוז, לאחר שניצח בקרב נורדלינגן. החלפת הצדדים גרמה לפיליפ מוריץ תדמית לא אמינה, והוא נמלט דרך מץ, רואן, ואמסטרדם לקרוביו ממשפחת אוראניה-נסאו, בהאג ודלפט, הוא הותיר אחריו את אחיו הצעיר יקוב יוהאן כעוצר עקב היותו נייטרלי פוליטית.
הנאו הייתה עיר מבצר מפותחת ונותרה כבושה בידי כוחות שוודים בפיקוד הגנרל יקוב פון רמסי, ששלט בסביבות העיר עד שנת 1638, במהלכם מנע מיקוב יוהאן כל השפעה כך שהאחרון עזב את העיר.

חזרה מגלות

החל מספטמבר 1635 עד יוני 1636 הייתה הנאו תחת מצור של הכוחות הקיסריים ללא הצלחה, המצור הוכיח את כוחה של מערכת ההגנה המודרנית שנבנתה מספר שנים קודם לכם, אלפי כפריים נמלטו מהכפרים אל תוך העיר, המצור הופסק לאחר תשעה חודשים על ידי וילהלם החמישי, רוזן הסן-קאסל, שהיה גיסו של פיליפ מוריץ לאחר שנישא לאחותו של פיליפ, אמליה אליזבת, הכנסייה המקומית מבצעת מדי שנה תפילה לזכר הקלת המצור, לאחר שנת 1800 נהיה הדבר לחג מקומי שנתי.
ב-1637 התפייס פיליפ מוריץ עם הקיסר החדש, פרדיננד השלישי, והחליף צד פעם נוספת, חזרה אל הקתוליים. הוא חזר להנאו ב-17 בדצמבר 1637, אך הגנרל השוודי לא התרשם מכך וכלא אותו בטירת העיר, ללא ספק קיווה הגנרל להחזיק בעיר כפייף עבור המלך.
למרות זאת ב-11 בפברואר 1638, נערכה בעיר הפיכה בידי יוהאן וינטר פון גולדנבורן, מפקד כח העיר. והשוודים סולקו מן העיר ופיליפ מוריץ חזר אל השלטון, הגנרל רמסי נלקח אל דילנבורג ושם מת לאחר מספר חודשים מפציעה בקרבות הנאו.

מותו

פיליפ מוריץ מת ב-3 באוגוסט 1638 ונקבר כמסורת משפחתו בכנסיית סנט מרי בהנאו.
דריו גרנדינטי

קריירה

גרנדינטי, יליד רוסאריו, סרטיו שיחק גם בסרט זוכה האוסקר דבר אליה, מאת הבמאי והתסריטאי פדרו אלמודובר. גרנדיניטי הופיע בתוכניות טלוויזיה רבות בטלוויזיה הארגנטינאית, בין היתר בעונתה החמישית של הסדרה "קטנטנות". הופעתו הראשונה בסרט מחוץ לארגנטינה הייתה בשנת 1998 בסרט הבוליביאני "El Día que murió el silencio". מאז שיחק במספר רב של סרטים דוברי ספרדית ברחבי העולם.
נחשב לאחד מהשחקנים הארגנטינאים החשובים ביותר.
פרייהר

פְרָייהֵר (בגרמנית: Freiherr; מילולית: "אדון חופשי") הוא תואר אצולה במרחב הגרמני, האימפריה הרומית הקדושה ויורשותיה, פרוסיה, סכסוניה, בוואריה, לוקסמבורג, גרמניה, אוסטריה וכו'. דרגת הפריהר היא השנייה במדרג האצולה, בין "אצולת השירות", מעל תוארים ריטר ואדלר ומתחת לתואר הגראף. הפריהר היא הדרגה הבסיסית שבה מותר לשאת את הכינוי "פון" לפני שם המשפחה. הדרגה מקבילה בערך לתואר "ברון". תואר אשתו של הפריהר הוא "פרייפראוּ" (Freifrau) ובנותיו הבלתי-נשואות נקראות "פריין" (Freiin). הפניה הרשמית לבעל תואר זה היא Herr Baron.

שימוש בתואר

עד מלחמת העולם הראשונה, התואר היווה חלק משם המשפחה ובא לפני שם המשפחה לאחר השמות הפרטיים, יחד עם התחילית "פון" (von, מילולית: מ-) (ולפעמים "אונד צו", und zu), למשל קרל לודוויג פרייהר פון אונד צו גוטנברג. עם זאת, בפרוסיה היה נהוג להקדים את התואר לשם הפרטי (למשל: פרייהר הנס פון שוורץ).
לאחר מלחמת העולם הראשונה נאסר השימוש בתואר כתואר אצולה הן בגרמניה והן באוסטריה. בגרמניה הפך התואר, בהתאם לחוקת רפובליקת ויימאר, לחלק אינטגרלי משם המשפחה, אך ללא משמעות מער לכך. באוסטריה נאסר (עד היום) כל שימוש בתואר והוא הושמט משמות המשפחה שכללו אותו לפני כן (כך למשל פרידריך פרייהר פון שוורץ הפך לפרידריך שוורץ).

שורשי התואר בפיאודליזם וההבדל בינה לבין ברון

במערכת הפיאודלית ניתן התואר ישירות על ידי הריבון למנהל חלקה "חופשית", כלומר בעל זכות אחזקה והנאה מנדל"ן, ללא חובה פיאודלית, תוך אוטונומיה שיפוטית כלפי תושבי החלקה. חלקתו של הפריהר יכלה להיות כלולה בנחלה גדולה יותר של גראף או הרצוג, אך הפריהר לא חב להם חובה פיאודלית. חלקת הפריהר הייתה חלק מ"נחלת הכתר".
תואר הברון, שקיים בשפה הגרמנית, יכול להתייחס הן לפרייהר (כך לרוב) או לבעל תואר-ביניים במסגרת המדרג הפיאודלי, שנמוך מגראף (וכפוף לו) כתואר אליו יכלו להתקדם אבירים או בני אצולת השירות, הכפופים לגראף.
כאשר תואר הפריהר ניתן מקיסר האימפריה הרומית הקדושה, נקרא התואר Reichsfreiherr (פרייהר של הרייך).
ערן כרמלי

ערן כרמלי (נולד בשנת 1967 בחיפה) הוא זמר ומלחין ישראלי.
נודע לראשונה ב-1975 כאשר היה בגיל 9 וזכה במקום השני בפסטיבל שירי הילדים עם השיר "יום הילד", אשר שר יחד עם דודו זכאי. כרמלי החל בגיל 11 לכתוב שירים ובגיל 16 פנה לכיוון מוזיקת הרוק. הוא החל להופיע במועדוני לילה בעיר מולדתו חיפה ובצפון עם שירים שיצר.
באמצע שנות השמונים הקליט שני שירים שהלחין בעיבוד ונגינת להקת גן עדן: "אותך" (מילים של דרור לוי) ו"לפעמים" (מילים של כרמלי). שני השירים, שלא זכו לתשומת לב, יצאו כסינגלים בלבד.
אחרי שירות קצר בצבא (של שנה ביחידת הכלבנים), עזב כרמלי לזמן קצר את הארץ יחד עם אשתו, ולאחר טיול קצר בהולנד וספרד, חזר לארץ, התגרש, וב-1989 הקים את להקת "פינות העיגול".
"פינות העיגול" כללה את ששי מזרחי בבס ואת אסף מרוז בתופים כאשר כרמלי הוא הסולן. היא הופיעה שנה במועדונים בצפון לפני הופעת הבכורה במועדון "רוקסן". באופן לא מסחרי הלהקה הקליטה שבעה שירים בלבד, ולא הוציאה אלבום שלם. שלושה מהשירים נכתבו על ידי דליה רביקוביץ, המשוררת האהובה על כרמלי. אי תשומת הלב לשירים גרם לפירוק הלהקה.
כרמלי פרסם ב-1993 את שירה של רביקוביץ "מגורשים", שהוא גרסה לשיר שלה בשם "לצאת מביירות". השיר בזמנו צונזר בטענה שהמצב יותר מדי רגיש לאחר גירושם של 415 פעילי החמאס ללבנון. השיר לבסוף יצא לאור באלבומו "ביתן הזכוכית", שהיה הקלטה של הופעה חיה במועדון "צוותא" בתל אביב, כולה משיריה של רביקוביץ'.
ב-2008 נפגע קשה בתאונת דרכים ובריאותו התדרדרה. ב-2013 עבר ניתוח, לאחר שגייס כסף, בין השאר באמצעות הופעה שנערכה לכבודו במועדון בארבי בתל אביב.
לכרמלי בן ובת.
מיכאל יששכר אנקווה

ביוגרפיה

נולד בסלא שבמרוקו כבן יחיד מבין שתי בנות לרב רפאל אנקווה, רבה הראשי של מרוקו. אמו הייתה בתו של הרב יששכר אצראף. על לידתו מסופר כי לאחר שאביו נשאל מדוע אין לו בן ממשיך, ביקר בקברו של רבי עמרם בן דיוואן והתפלל שיוולד לו בן.
את לימודיו התורניים למד בעיקר מאביו, ולאחר פטירתו, מונה לצד הרב שאול אבן דנאן לכהן כסגנו של הרב יהושע ברדוגו, שכיהן כיושב ראש בית הדין הגבוה לערעורים ברבאט. עם פטירת האחרון, התבקש הרב אנקווה להתמנות במקומו כרבה הראשי של מרוקו, אך סירב כמנהג אביו, והותיר את התפקיד לרב שאול אבן דנאן.
עם עליית הרב שאול אבן דנאן לישראל בשנת 1964 (ה'תשכ"ד), מונה הרב אנקווה למחליפו כראש הדיינים, כנשיא וכאב בית הדין של מרוקו וכרבה הראשי.
הלך לעולמו בראש חודש אדר ה'תשל"ב.
את תפקידו ברבנות המשיך הרב שלום משאש.
ניקולאי צ'רנישבסקי

חייו

צ'רנישבסקי נולד בסרטוב במשפחת כומר. תחילה קיבל השכלה ביתית, ובשנת 1842 החל ללמוד בבית הספר לכמרים. בשנת 1846 הוא עבר לאוניברסיטת סנקט פטרבורג להמשך לימודי פילולוגיה בפקולטה לפילוסופיה. במהלך הלימודים התגבשו את דעותיו לגבי עתידהּ של האימפריה הרוסית; הוא היה בדעה שיש לבצע שינויים מפליגים, הניתנים ליישום רק דרך מהפכה. במקביל ללימודים החל את פעילותו הספרותית. עם סיום לימודיו הוא חזר לסרטוב, ובשנת 1851 החל לעבוד כמוֹרה בבית הספר המקומי.
בשנת 1853 התחתן, ולאחר החתונה עבר הזוג הצעיר לסנקט פטרבורג. צ'רנישבסקי התחיל לעבוד בבית הספר לקצינים. על פי העדויות, הוא היה מורה מצוין, אך הוא לא הסתדר עם הנהלת בית הספר ועזב אותה. עם הקמת "סוברמניק" במתכונתו החדשה, נכנס צ'רנישבסקי למערכת העורכים של המגזין. דעותיו של צ'רנישבסקי, ביחד עם אלו של אלכסנדר הרצן, היוו את הבסיס הפילוסופיה של נרודניקים.
בשנת 1862 הוא נעצר והועבר למבצר פטרופבלובסקיה. הוא הואשם בכתיבה והפצה של מנשר מהפכני. במסמכי המשטרה הוא מכונה "אויב מס' 1 של השלטון". במהלך מעצרו, שנמשך 678 ימים, כתב רומן חדש: מה לעשות? (?Что делать), שהתפרסם בסוברמניק בשנת 1863.
בהתאם להחלטת בית המשפט, גזר דינו של צ'רנישבסקי היה הוצאה להורג מבוימת ציבורית, עבודות כפייה של 7 שנים והגליה לסיביר עד סוף ימיו. הוא סירב להעביר בקשת חנינה לשלטונות. בשנת 1883 הועבר לאסטרחן, ובשנת 1889 קיבל אישור לחזור לסרטוב. כבר בסתיו אותה שנה נפטר.
בתקופת ברית המועצות נחשב צ'רנישבסקי לדוגמה של מהפכן, בעיקר לאור ביקורתו החיובית של ולדימיר לנין על הרומן של צ'רנישבסקי. לנין הושפע מדעותיו של צ'רנישבסקי; בשנת 1901 הוא כתב מאמר בשם זהה לרומן ("מה לעשות?").

פילוסופיה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.  
לדעת צ'רנישבסקי, קיים קשר ישיר בין השלטון, האושר הכלכלי והחינוך. לדעתו, בעלי אמצעים דלים לעולם לא יוכלו להגיע לחינוך טוב, ולכן לא יצליחו לשפר את מצבם. הוא היה בדעה שיש לתקן את החברה על ידי מהפכה.
האישיות הרצויה, לדעתו, היא אישיות מגוונת בחינוך במספר תחומים ובעלת יכולת הקְרבה למען הכלל.
הייתה לצ'רנישבסקי ביקורת קשה על מצב מערכת החינוך ברוסיה בימיו. זאת בעיקר עקב הרמה הנמוכה של המדע במדינה, לימוד ללא ערכים ואי-שוויון בחינוך בין גברים ולנשים.
הוא סבר כי שינויי השלטון בעקבות המהפכה יביאו לשינויים גדולים בחברה ובאנשים.
רויטל סויד

ביוגרפיה

סויד נולדה בחדרה ליוסף מימון, שעלה מלוב, ולברוריה לבית קסטל, צברית ונצר למשפחה ירושלמית ספרדית ממייסדות העיר חדרה. בילדותה למדה באולפנת כפר פינס.

קריירה משפטית

סויד בעלת תואר ראשון ושני במשפטים מאוניברסיטת בר-אילן. את התמחותה עשתה במחלקה הפלילית של פרקליטות מחוז תל אביב אצל עו"ד פנינה גיא, ובשנת 1994 ייסדה משרד עורכי דין עצמאי, בראשו עמדה עד כניסתה לכנסת בשנת 2015. התפרסמה בעיקר עקב ייצוג של בני משפחת הפשע פליקס אבוטבול (שנרצח בפראג ב-02'); בנו יוסי אבוטבול ואחיו צ'רלי אבוטבול. בנוסף ייצגה את מארי פיזם שהואשמה ברצח בתה.
בין השאר ייצגה בהתנדבות נפגעי תקיפה מינית.
במהלך השנים ובמשך מספר קדנציות, שימשה בתפקידים שונים בלשכת עורכי הדין, בין היתר הייתה לסגנית יו"ר מחוז תל אביב והמרכז, יו"ר הוועדה לעניינים פליליים במחוז וחברה בוועדה המייעצת למינוי שופטים של מחוז תל אביב. היא הרצתה במכללת שערי משפט. סויד שימשה כנציגת ציבור בוועדות בחינה לתפקידי עירייה ומכרזים, וכיו"ר ועדת ערר ארנונה בעיר.

קריירה פוליטית

בשנת 2015, במסגרת הבחירות המקדימות של מפלגת העבודה, לקראת הבחירות לכנסת העשרים, נבחרה סויד למקום ה-14 ברשימת המפלגה והוצבה ברשימת המחנה הציוני לכנסת.
ביולי 2015 נבחרה בבחירות חשאיות לכהן בוועדה למינוי דיינים. בנוסף היא חברה בוועדת החוקה, חוק ומשפט, ובוועדת הפנים והגנת הסביבה. סויד הצהירה כי היא מעוניינת לשנות את צביון בית הדין בעשורים הבאים באמצעות מינוי "דיינים ראויים, אשר ישמרו על זכויות הנשים, וידאגו לגישה שוויונית עבורן בבתי הדין הרבניים". טרם כינוס הוועדה התאחדו ארבע הנשים בוועדה ויחדיו פעלו לשם מינוי רבנים "מתונים וראויים".
ב-11 בספטמבר 2015 התכנסה לראשונה הוועדה ולאחר 7 שנים בהן לא מונו דיינים חדשים, מונו 22 דיינים, ביניהם כאלה המזוהים עם צוהר ובעלי הסמכת עורך דין.
ביולי 2016, לאחר 9 שנים בהן לא הצליחה הוועדה למינוי דיינים למנות דיינים לבית הדין הגדול, ובצל החלטת בג"ץ (בג"ץ 6691/14) שהורה על סגירת שערי בית הדין הגדול החל מ-15 ביולי 2016 אם לא יהיו מינויים, התכנסה הוועדה למינוי דיינים ומינתה תשעה דיינים לבית הדין הגדול.
סויד הקימה את השדולה ל"מיגור השיח האלים, הבריוני והמסית ברשת", שבהמשך נקראה השדולה "למרחב הווירטואלי והרשתות החברתיות". במסגרתו יזמה חוקים הנוגעים לרשתות החברתיות, ביניהם מאבק באלימות ברשתות חברתיות בקרב בני נוער, מניעת הטיית בחירות באמצעות הרשתות החברתיות, שימור הפרטיות של משתמשי הרשתות החברתיות בישראל ומאבק בשימוש ברשתות החברתיות ככלי להסתה לטרור.
נוכח ביקורת על בית המשפט העליון ייסדה סויד יחד עם חברת הכנסת קארין אלהרר את השדולה לביצור מעמדו של שלטון החוק.
בעקבות הצעת חוק שהגישה ח"כ סויד, בסוף פברואר 2016 שמטרתה להכיר בזוגות חד מיניים כהורים שכולים ובבני זוג חד-מיניים כאלמן או אלמנה, יצא שר הביטחון, משה (בוגי) יעלון בהצהרה תקדימית בדבר השוואת זכויותיהם של זוגות חד-מיניים בפני חוק השכול.
בעקבות הצעת חוק שהגישה ח״כ סויד אושר הסדר בין משרד האוצר למשרד הביטחון שמאפשר נסיעות חינם לחיילים בסדיר בסופי שבוע (שישי-שבת) ללא מדים.
בבחירות לכנסת ה-21 שובצה במקום התשיעי ברשימת העבודה ולא נכנסה לכנסת. אך מספר חודשים לאחר מכן, בבחירות לכנסת ה-22 שובצה במקום השישי ברשימת העבודה וחזרה לכנסת לאחר שרשימת העבודה-גשר קיבלה 6 מנדטים.

חיים אישיים

הייתה נשואה לניצן סוויד וכיום נשואה למאיר דהאן. אם לארבעה, מתגוררת ברעננה.