google/wiki40b huggingface dataset:
שטפאן החגב

שטפאן החגב (ברומנית: Ştefan Lăcustă  - "שטפאן לֶקוּסְטֶה", או שטפאן החמישי (לפי מניין מודרני) או "לקוסטה וודה" (וודה - מ"וויבוד")  Lăcustă Vodă),‏ (1508 - 20 בדצמבר 1540), היה שליט נסיכות מולדובה בין השנים 1538-1540. כינויו בהתחלה היה צ'טינה - Cetină (ברומנית - עלה אשוח)
יש שסברו שהיה בן מחוץ לנישואים של שטפאן הגדול עצמו, מתוך קשר עם אשה לא ידועה.
לפי מקורות אחרים
  היה בנו של הנסיך אלכסנדרו או אלכסנדרל (? - 1496) (שהיה הבן הבכור של השליט שטפאן הגדול), ושל הנסיכה מרגרטה דראגפי (ממשפחת דראגפי מטרנסילבניה, בעלת השורשים רומנים והונגרים). 
שטפאן לקוסטה היה השליט הראשון של מולדובה שלא נבחר מיוזמת התושבים המקומיים אלא מונה על ידי הסולטאן העות'מאני.
חי תקופה ארוכה באיסטנבול ואימץ שם את המנהגים הטורקים.  
 
כינויו כאמור היה בהתחלה "צ'טינה" (Çetina  או Çetine בכרוניקות הטורקיות)

בסתיו 1538 הכוחות הטורקים ובראשם הסולטאן סולימאן המפואר פלשו בעוצמה גדולה למולדובה אחרי שנקראו על ידי הבויארים שהתנגדו לשליט פטרו רארש. רארש, נבגד, ברח לטרנסילבניה. הטורקים כבשו זמנית ללא לחימה את כל הנסיכות ויחד עם בני בריתם הטטרים שדדו אותה וגרמו לה הרס רב. אוצרות חצר השליט נשדדו גם כן. הסולטאן סולימאן השני ששהה במשך שבוע בסוצ'אבה כפה את בחירתו של בן חסותו, שטפאן צ'טינה, כשליט החדש  וקיבל ממנו הסכמה לסיפוח לאימפריה העות'מאנית של האזור בוג'אק עם העיר טיגינה. העיר, שבוצרה על ידי הטורקים תחת השם בנדר הפכה עם עוד 18 כפרים בסביבה, לראיה טורקית. המולדבים נאלצו להסכים גם להצבה זמנית של משמר טורקי בן 500 יניצ'ארים לשם "אבטחת" השליט בבירה סוצ'אבה. 
למרות שהיה "מינוי עות'מאני", שטפאן דאג לכינון יחסים טובים עם השכנה מהצפון, פולין, על ידי חתימת הסכם איתה ב-10 בפברואר 1539. כמו כן שלח בחשאי, כשליח, את הבויאר וארטיק אל פרדיננד לבית הבסבורג שכיהן באותן השנים כמלך הונגריה ואוסטריה במקביל לאחיו הקיסר קארל החמישי. ייתכן כי רצה להבטיח לעצמו מעמד בטוח במקרה של ניצחונות אוסטריים על הטורקים. 
מלכותו התאפיינה בסכסוכים פנימיים רבים - חיסולי חשבונות עם המחנה של פטרו רארש
דרך קשריו עם נסיך טרנסילבניה, יאנוש סאפויאי,ניסה להשיג הסגרת השליט הקודם פטרו רארש שמצא מקלט במצודת צ'יצ'או בטרנסילבניה, על מנת לחסלו. אבל רארש הצליח להימלט ולנסוע לקושטא בכוונה להתפייס עם הסולטאן. בינתיים שטפאן לקוסטה התנקם בכך שהשיג בעזרת הסולטאן את הסגרתו מפולין של אחיו של פטרו רארש, טואדר, הפרקלאב של חוטין, ובניגוד להוראות הסולטאן פקד לכרות את אפו ואחר כך הוציא אותו להורג.
בימי מלכותו של שטפאן צ'טינה מולדובה הייתה קרבן למכת ארבה שהרסה את היבולים והביאה את תושביה לחרפת רעב. משום כך העם כינה את השליט "שטפאן לקוסטה", כלומר "שטפאן החגב".
לבסוף הוא נרצח בעת שינה בארמון בסוצ'אבה על ידי שני בויארים קושרים, ההטמאן מיכוּל והלוגופט הגדול גבריל טרוטושאן, ביום 20 בדצמבר 1540. 
מנשואיו לקיאז'נה   

נולדו לו שני בנים: אלכסנדרו ושטפאן, שגורלם אינו ידוע.
מאוחר יותר, בשנת 1578 הופיע טוען לכתר מולדובה בשם קונסטנטין, שנחשב גם הוא בן של שטפאן לקוסטה. הוא ניסה בעזרת קוזקים להדיח ללא הצלחה את השליט פטרו הפיסח. 
במקומו של שטפאן לקוסטה נבחר לשליט אלכסנדרו קורניה, הפורטאר ("שוער") של סוצ'אבה.
לפני שנרצח, ייתכן כי שטפאן לקוסטה יזם מסע צבאי לצורך החזרת המבצרים קיליה, צ'טאטיה אלבה וטיגינה מידי שליטת הטורקים. המהלך הושלם על ידי השליט החדש, אלכסנדרו קורניה.
אדוארד קרבסבאך

במחנה הריכוז

בסתיו 1941 הפך קרבסבאך ל"שטאנדורטארצט" (בגרמנית: רופא מחנה) במחנה מאוטהאוזן. בתפקידו היה אחראי לכל הפעולות הרפואיות שהתבצעו במחנה ופיקוח על יתר אנשי הסגל הרפואי. הוא היה אחראי לביצוע רצח המוני בזריקה קטלנית  שניתנה ללבם של אנשים נכים וחולים. תחת פיקוחו נרצחו קרוב ל-900 אסירים רוסים, פולנים וצ'כים על ידי זריקה קטלנית של בנזן. זאת הסיבה שאסירי המחנה כינו אותו "ד"ר שפריצבאך" ("ד"ר הזרקה"). קרבסבאך היה אחראי גם להקמתו של תא גזים במרתף בית החולים שבמחנה.
קרבסבאך השתתף לעיתים קרובות בסלקציות וקבע אילו אסירים יישלחו למותם. אסיר לשעבר תיאר את פעולותיו בסלקציה כזו: "כרופא האס אס הבכיר במחנה, ד"ר קרבסבאך הגיע לעיתים לבלוק 5 והכריח את היהודים שנותרו בו לצעוד לפניו. אז הוא שאל אם מישהו מהם הוא רופא. אם היו כאלה, הוא נהג לומר "חזירים יהודים, אתם רק רופאי הפלות". ביום שלמחרת נפטרו מהם בעזרת הקאפואים. אם אסיר יהודי היה שוכב על הרצפה עם גפה שבורה – לא מראה נדיר בעבודה – לרוב הוא היה נזרק על הקיר על ידי קאפו. אם ד"ר קרבסבאך היה עובר שם, הוא היה אומר בציניות "כן, הרגל השבורה הזאת היא מקרה אבוד" (יוזף הרצלר, אסיר במאוטהאוזן).
קרבסבאך הועבר למחנה קייזרוואלד בלטביה במהלך סתיו 1943. מאמינים כי הוא האיש שירה ביוזף ברייטנפלנר, חייל גרמני שהיה בחופשה, לאחר שהוא וחבריו העירו את קרבסבאך משנתו ב-22 במאי 1943. במחנה זה השתתף בסלקציות, בהן נקבע מי מהאסירים יומת בגז, עד לפינוי המחנה באוגוסט 1944.
לאחר חיסול המחנה והעברת האסירים למחנה הריכוז שטוטהוף, שימש קרבסבאך כאפידמיולוג עבור לטביה, ליטא ואסטוניה. זמן קצר לאחר מכן הוא הועבר לשירות בצבא, שם תפקד כרופא מחלקה בכיר. הוא שירת בצבא עד סוף שנת 1944, ובסוף שנת 1944 היה לרופא חברה במפעל בקאסל.

משפט פשעי המלחמה בדכאו

לאחר מלחמת העולם השנייה נעצר ונידון לגזר דין מוות ב-13 במאי 1946 עם סיום משפטי דכאו שנערכו על ידי צבא ארצות הברית. הוא הוצא להורג בכלא לנדסברג ב-28 במאי 1947. 
המלל הבא לקוח מרישומי בית המשפט במשפט דכאו:
קרבסבאך: "כאשר התחלתי את העבודה קיבלתי הוראה מראש משרד III די להרוג או להביא למותם של אלה שלא יכלו לעבוד, ואת החולים חשוכי המרפא".
תובע: "ואיך ביצעת את ההוראה?"
קרבסבאך: "אסירים חשוכי מרפא שלחלוטין לא היו כשירים לעבודה לרוב הוצאו להורג בגז. חלקם נהרגו על ידי זריקת בנזן".
תובע: "למיטב ידיעתך, כמה אנשים נרצחו באופן זה תחת נוכחותך?"
קרבסבאך: (אין תשובה)
תובע: "אתה הורית להרוג את אלה שלא היו ראויים לחיות?"
קרבסבאך: "כן. הוריתי על הריגתם של אנשים אם הייתי בדעה שהם מעמסה על המדינה".
תובע: "האם אי פעם עלה בדעתך שהיו אלה בני-אדם, אנשים שלא שפר עליהם מזלם להיות אסירים, או שהוזנחו?
קרבסבאך: "לא. אנשים הם כמו חיות. חיות שנולדות פגומות או נכות מומתות בלידתן. זה צריך להיעשות מסיבות הומניטריות גם עם בני אדם. זה היה מונע הרבה אומללות ועצבות".
תובע: "זוהי דעתך. העולם אינו מסכים איתך. האם אי פעם עלה בדעתך שהריגת אדם הוא פשע נוראי?"
קרבסבאך: "לא. כל מדינה רשאית להגן על עצמה מאנשים אסוציאליים, כולל אלה שאינם ראויים לחיות".
תובע: "במילים אחרות, מעולם לא עלה בדעתך שמה שעשית היה פשע?"
קרבסבאך: "לא. ביצעתי את עבודתי למיטב ידיעתי ואמונתי מפני שהייתי מוכרח".
נפתלי יבין

ביוגרפיה

נפתלי יבין נולד בשנת 1936 לצילה ומנחם בינשטוק, במשפחה בת שני בנים. הוריו עלו לארץ ישראל בשנות ה-30 ונפגשו בחיפה. אחיו, חנן יבין, לימים במאי ומעבד. בהיותו בן 4 עבר עם הוריו לתל אביב, שם היה אביו נהג מונית ואמו עקרת בית. למד בבית הספר "המרכז" שברחוב זמנהוף, והמשיך בגימנסיה גאולה. בנעוריו שיחק בתיאטרון הילדים "בימתנו". בשירותו הצבאי עבר קורס קצינים ושירת בחיל התותחנים. למד בבית הספר הדרמטי של תיאטרון "הבימה" והתקבל כשחקן בתיאטרון. המשיך בלימודי משחק בסטודיו של הבמאי היי קיילוס ובהמשך אצל פיטר פריי, אמנון מסקין ופאני לוביץ'. בשנת 1961 הקים עם הקים עם דוד לוין ועמוס מרוז את בימת השירה. בשנת 1962 השתתף בסרט "ניני". באמצע שנות ה-60 השלים את כתיבת מחזותיו "ויעקב איש תם", ו"רגעים יקרים מהאלבום המשפחתי" (שנקרא תחילה "פלאף"). בשנת 1965 סיים לימודים לתואר ראשון בספרות ופילוסופיה באוניברסיטת תל אביב. 
בשנת 1966 עבר לאנגליה, לאחר שקיבל מלגת לימודים לתואר שני באוניברסיטת מנצ'סטר. שם הקים יחד עם אד ברמן את קואופרטיב "אינטראקשן", שהפעיל את "התיאטרון הכמעט חופשי" (Almost Free Theatre). הקים תיאטרון ניסיוני בשם "התיאטרון האחר", שזכה למוניטין.
בחודשים האחרונים לחייו סבל מדיכאון, בעקבות פרידתו מחברתו הניו זילנדית, שעזבה אותו לאחר זוגיות בת חמש שנים. באותה תקופה נחל הצלחה בעיסוקו כבמאי.
נפתלי יבין נמצא מת במיטתו בלונדון, ימים ספורים לפני יום הולדתו ה-36, בבוקר ה-5 ביוני 1972. בניתוח שלאחר המוות נקבע כי מותו נגרם מלקיחת ארבעה כדורי שינה וחצי בקבוק ויסקי. הובא לקבורה בבית העלמין הדרום.
"פלאף" הועלה בתיאטרון החאן הירושלמי ב-1976, ארבע שנים לאחר מותו, בבימוי ידידו, הלל נאמן ועם מנחם ורטהיים בתפקיד הראשי.  המחזה הועלה גם בתאטרונים שונים באירופה.
המשורר אורי ברנשטיין, חברו של יבין, ערך את הספר "ילדות ממושכת וקיץ וחורף בעיר אחרת" שהופיע ב-1976. הספר הוא אוסף סיפוריו הקצרים ורשימותיו של יבין, שנותרו מכתבי יד בעזבון.
פרוהר

פרוהר (בפרסית: فروهر) הוא אחד מסמליה של איראן העתיקה והסמל המרכזי של הדת הזורואסטרית. הסמל, ובעיקר מרכיב הדיסק המכונף שבו, לקוח מתרבויות שכנות כמו תרבות מצרים העתיקה ותרבויות מסופוטמיה. 
המילה נהגית בשלוש דרכים שונות: fravahar, foruhar או faravahar. זוהי מילה בפהלווית.
ליאת גלר

ליאת גלר (נולדה ב-1978) היא קפטן נבחרת הנשים של ישראל ברוגבי לשעבר ושופטת הרוגבי הראשונה בישראל. שיחקה בנבחרת מהקמתה בשנת 2005 ועד 2009, אז פרשה ממשחק ועברה לתחום השיפוט.
לגלר היה חלק מרכזי בהעפלתה של ישראל לטורניר הגמר של אליפות אירופה 2008, כאשר בין היתר בעיטת המרה שלה היא זו שהביאה לניצחון על בולגריה במשחק על העלייה לטורניר. באליפות אירופה 2009 לנבחרות דרג א' שימשה גלר כקפטן הנבחרת.
במהלך שנותיה כשחקנית שיחקה גלר באס"א תל אביב, אס"א חיפה ו"הלביאות" ירושלים. בדומה לשחקניות כלורן פטריק, יעל קינן ומיקי ויצמן, היא הייתה שחקנית טכנית ומהירה, אך הייתה מאסיבית יותר מהן (67 ק"ג בתקופתה כשחקנית), ונודעה כשחקנית הגנה מעולה.
לאחר האליפות ב-2009 ובגיל 31 החליטה גלר לפרוש ממשחק ולהתחיל הסמכה כשופטת. בעונת 2010/2009 היא הייתה האישה הראשונה ששפטה בליגת הנשים, ליגת הוותיקים וליגת הנוער. כיום (2010) משמשת גלר כמתאמת השופטים של איגוד הרוגבי הישראלי.
אחיה אלון גלר הוא המנהל האדמיניסטרטיבי של האיגוד ושל קבוצת הרוגבי של רעננה, שופט אף הוא, ושחקן נבחרת ישראל בעבר ונבחרת הוותיקים כיום.
אולאף ביאלאנד

אולאף ביאלאנד (בנורווגית: Olav Bjaaland ‏ 5 במרץ 1873 - 8 ביוני 1961) היה אלוף סקי נורווגי מטלמרק. בשנת 1911 היה בין חמשת האנשים הראשונים שהגיעו אל הקוטב הדרומי כחלק ממשלחת הקוטב הדרומי בהנהגת רואלד אמונדסן.

חייו

אולאף ביאלאנד נולד במורגדאל שבמחוז טלמרק בנורווגיה. במפנה המאה, היה ביאלאנד, יחד עם האחים המסטפייט, בין טובי גולשי הסקי בנורווגיה. בשנת 1902 זכה בפרס בפסטיבל הסקי של הולמנקולן, שהוא עד ימינו אלה באירוע הקלאסי בסקי הנורדי. ב-1909 הוזמן ביאלאנד, יחד עם עוד חמישה גולשים, להתחרות בצרפת עם טובי הגולשים באירופה.
בנסיעה זו פגש ביאלאנד במקרה את רואלד אמונדסן; חוקר הארצות המצליח הזמין את ביאלאנד, כגולש סקי, להצטרף למשלחתו המתוכננת אל הקוטב הצפוני. ביאלאנד נפעם, ובטוח עדיין שהם יוצאים אל הקוטב הצפוני, יצא מאוסלו ב-7 ביוני 1910. כשנודע לו, שבמקום צפונה הם בדרכם דרומה להתחרות על כיבוש הקוטב הדרומי כנגד רוברט פלקון סקוט, הריע ביאלאנד: "הידד, זה אומר שאנחנו נגיע לשם ראשונים!" על השתתפותו במשלחת, קיבל ביאלאנד את מדליית הקוטב הדרומי (Sydpolsmedaljen), אות הוקרה נורווגי שייסד המלך הוקון השביעי בשנת 1912, כגמול למשתתפי משלחת הקוטב הדרומי של אמונדסן.
ביאלאנד היה נגר מוכשר ומיומן. יחד עם סטוברוד בנה את הצריף במפרץ הלווייתנים בו דרו חברי המשלחת, בזמן שיתר האנשים עסקו בהעברת צידה אל המצבורים, והצליח להפחית את משקל המזחלות, שנקנו באוסלו כשהן כבר מורכבות (סקוט קנה מזחלות מאותו סוג למשלחת טרה נובה, אלא שבאלה שלו לא נעשו שום שינויים), מ-88 ק"ג ל-22 ק"ג, בלי להפחית באופן ניכר מעמידותן. במסע המזחלות בפועל ממפרץ הלווייתנים אל הקוטב וחזרה, היה ביאלאנד לעיתים קרובות החלוץ, שגלש בראש  הקבוצה כדי לספק לכלבי המזחלות משהו לרוץ בעקבותיו. הוא נודע ביכולתו לגלוש כך, שהעקבות שהשאיר אחריו יצרו בשטח קווים ישרים כמעט לחלוטין. ב-14 בדצמבר, במרחק 27 ק"מ בלבד מן הקוטב, היה ביאלאנד נרגש כיתר חבריו. "עכשיו אנחנו יכולים לראות את הקוטב מונח לפנינו, ואני כבר יכול לשמוע את חריקת הציר, אבל בבוקר נשמן אותו. כולנו נרגשים. האם נראה את הדגל האנגלי? רחמי האל עלינו! אינני מאמין שזה יקרה." כתב ביומנו.
אחרי שובם מכיבוש הקוטב, ביקש אמונדסן מביאלאנד לצאת עמו צפונה לחקור את המעבר הצפון-מזרחי, אבל הוא דחה את ההצעה.
ב-1912 זכה ביאלאנד במדליית הולמנקולן, אחת המדליות הגבוהות ביותר שגולש סקי יכול לזכות בהן. לאחר זמן חזר לטלמרק והקים סדנה מצליחה לייצור מגלשי סקי, בכסף שלווה מאמונדסן.
בשנת 1952, במורגדאל, הדליק ביאלאנד את המשואה באולימפיאדת החורף.
בשנת 1961 הלך ביאלאנד לעולמו בגיל 88; מבין החמישה שהגיעו אל הקוטב הדרומי, הוא האריך ימים ביותר, והיה היחיד שזכה לראות את השיפורים שהשיגה השנה הגאופיזית הבינלאומית באנטארקטיקה, בהם בניית הבסיס הקבוע בקוטב הדרומי, שנקרא התחנה האנטארקטית אמונדסן-סקוט לכבוד מפקדו במשלחת.
LVMH

מבנה התאגיד

מטה LVMH נמצא ברובע השמיני של פריז. מניות החברה נסחרות בבורסת Euronext בפריז ומהוות חלק ממדד CAC 40. נכון לשנת 2010 לתאגיד פדיון של יותר מ-20.3 מיליארד אירו ורווח נקי של יותר מ-3 מיליארד אירו. בתאגיד למעלה מ-83,000 עובדים, 30% מהם מועסקים בתחומי צרפת. התאגיד מפעיל למעלה מ-2,400 חנויות ברחבי תבל. התוכנית העסקית של התאגיד לשנת 2010 מתמקדת בשליטה הדוקה על המותגים שבבעלות התאגיד כדי להמשיך ולקיים ואף להעלות את תדמית מוצרי המותרות הנלווית למותגים אלה. כך לדוגמה המותג לואי ויטון נמכר אך ורק בבוטיקים של לואי ויטון הנמצאים באזורי יוקרה, בערים עשירות, או בדוכני לואי ויטון הניצבים בחנויות של מוצרי מותרות (כך למשל בחנות הרודס בלונדון). מדיניות זו היא בניגוד ליצרנים אחרים, יוקרתיים פחות, המשווקים מוצריהם בחנויות כלבו בקניונים ברחבי תבל.

בעלי מניות

נכון לסוף שנת 2010 בעל המניות העיקרי היחיד בתאגיד LVMH היה קבוצת ארנו, חברת אחזקות משפחתית של ברנאר ארנו. חברת האחזקות היא בעלת 47.64% ממניות LVMH‏ (42.36% באמצעות חברת האחזקות כריסטיאן דיור ו-5.28% באחזקה ישירה), בידי קבוצת ארנו 63.66% מזכויות ההצבעה ב-LVMH.‏ 2.43% ממניות LVMH הן מניות אוצר (מניות אשר נרכשו בחזרה על ידי החברה מהציבור לאחר הנפקתן), ויתרת המניות נמצאת בידי הציבור.
צ'זרה קולפמינה

צֶ'זַרֶה קוֹלפֿמינָה (באיטלקית: Cesare Giorgio Colafemmina;‏ 13 באפריל 1933, מחוז ונטו, איטליה – 12 בספטמבר 2012, נפת בארי, פוליה, איטליה) היה היסטוריון, סופר וחוקר מקרא איטלקי.

קורות חייו ופועלו

צ'זרה קולַפֶמינָה למד במכון האפיפיורי למקרא ברומא והוסמך לכמורה (אך לימים פרש ונשא אישה). הוא המשיך בלימודי פילוסופיה באוניברסיטת אלדוֹ מוֹרוֹ בעיר בּארי, לימד היסטוריה של עם ישראל במכון ללימודים קלאסיים ולימודי נצרות שם. ב-1975 הועלה לדרגת פרופסור מן המניין. בשנים 2002–2010 לימד שפה וספרות עברית באוניברסיטה של קלבריה.
עיקר מעייניו של קולפמינה היו נתונים לחקר קהילות ישראל במחוזות דרום איטליה (פוליה, בסיליקטה וקלבריה) בעת העתיקה ובימי הביניים. בעבודתו שילב כלים שונים: סקרים ארכאולוגיים (כאלה שניהל באתרי קבורה היסטוריים של יהודים בדרום איטליה, בוֶנוֹסה ובאוֹרִיָה), חֶקֶר ופענוח כתובות, איתור ולימוד של תעודות היסטוריות ושל חיבורים ספרותיים.
קולפמינה שיתף פעולה עם חוקר יהדות איטליה שלמה סימונסון מאוניברסיטת תל אביב ונמנה עם חוקרי ההיסטוריה התיעודית של היהודים באיטליה במיזם "איטליה יודאיקה" של המרכז לחקר התפוצות ע"ש גולדשטיין-גורן. במסגרת זו ערך את הכרך "קלבריה". הכרך "בסיליקטה" בעריכתו נמצא בהכנה לדפוס.
צ'זרה קולפמינה ייסד בשנת 1985 את כתב העת Sefer Yuḥasin, המוקדש לחקר יהודי דרום איטליה. הוא פעל להקמת מוזיאון יהודי בעיר טראני בבניין בית הכנסת סקוֹלַגרַנדֶה שמימי הביניים, שהפך במאה השש-עשרה לכנסייה (Sinagoga-museo Sant'Anna). עבודות השיקום החלו שם ב-1992, וב-2009 נפתח המוזיאון למבקרים. קולפמינה נמנה עם חבר הנאמנים של האגודה האיטלקית ללימודי יהדות. אחרי מותו הוקם "המרכז למחקר ולתיעוד היהדות בארצות הים התיכון על שם צ'זארה קולפמינה" (CeRDEM). ספרייתו וארכיון מסמכיו הועברו לרשות מוסד זה.
מרטין קיפנברגר

ביוגרפיה

קיפנברגר נולד בדורטמונד בשנת 1953, ולו חמש אחיות. אביו היה מנהל של מכרה פחם ואימו רופאת שיניים. לאחר שאימו נהרגה בתאונה, הוא זכה בירושה די הצורך כדי להתפרנס. הוא למד בבית הספר הגבוה לאמנויות חזותיות בהמבורג, שם הושפע מזיגמאר פולקה (על אף שלא לימד אותו ישירות). 
קיפנברגר שהה זמנית בפירנצה, שם הציג תערוכת יחיד ראשונה בשנת 1977. הוא השתקע בברלין בשנת 1978. בשנה זו הוא ייסד את "משרד קיפנברגר" יחד עם גיזלה קפיטיין, והם אצרו תערוכות שלו ושל חבריו. בתקופה זו קיפנברגר התמנה למנהל של "SO36", חלל מיצג, קולנוע ומוזיקה. כן ייסד להקת פאנק בשם "The Grugas". 
לאחר עזיבתו את ברלין מילא קיפנברגר חלק מרכזי בסצנת האמנות של קלן בתחילת שנות ה-80. בקלן קיפנברגר לא הגביל את עצמו לייצור עבודות אמנות, אלא פעל בשלל האספקטים של הצגת האמנות, גם המשניים שבה. ב-1984 ייסד יחד עם אלברט אוהלן את הלורד ג'ים לודג' - חבורת אמנות גרמנית שפעלה עד שנות ה-90. 
ב-1989 היגר ללוס אנג'לס. בסוף חייו לימד באקדמיה לאמנות שבקאסל.
מרטין קיפנברגר מת בשנת 1994 מסרטן הכבד.

עבודתו

קיפנברגר לא דגל בגישה אחידה לאמנות ומדיום יחיד, ויצר מגוון יצירות במדיה מגוונת: פיסול, ציור, עבודות על נייר, צילומים, מיצבים, הדפסים ומיצגים ברי חלוף.
בשוק האמנות, בעודו בחיים, נמכרה יצירה של קיפנברגר בכמיליון דולר בשנת 1991. לאחר מותו ערך יצירותיו עלה משמעותית.
They

משחקיות

אורכו של קמפיין השחקן היחיד הוא עד 12 שעות משחק. מצב המרובה משתתפים כולל שני מצבי משחק: כולם על כולם וקבוצות.
אחד מהאלמנטים הייחודים במשחק הוא האפשרות לשנות את הנשק של השחקן על ידי חלקים שהוא אוסף. אפשרות זו, המכונה "מערכת כוונון נשק" מאפשרת לשחקנים להתאים את נשקם לתפקיד שהם יעמדו בפניו בעתיד.
סרטון ההדגמה חושף שחלק מהמכונות נשלטות על ידי חייזרים המכונים "פאנטומים" שנותנים להם רמה גבוהה של יוזמה ואינטליגנציה. את מכונות ה-"פנטום" ניתן להבדיל בקלות מהמכונות הרגילות בכך שצבעם אדום.

עלילה

המשחק מתרחש בשנת 2012. השחקנים מגלמים חייל באנגליה שעובד עבור המפקד שלו, טייס. הטרור הפך להיות בעיה מרכזית; אף על פי כן, הכל משתנה כאשר רובוטים מסתוריים תוקפים. כוונות המכונות אינן ידועות, אך השחקן זמן קצר לאחר מכן מגלה כי הם נשלטים על ידי חייזרים בשם "פאנטומים".
דודו מנצור

קורות חייו

מנצור שירת כמפקד מרחב יפתח במחוז תל אביב וכמפקד המכללה לקצינים בכירים של המשטרה. עם איחוד אגפי החקירות והמודיעין של המשטרה מונה ב-2005 לראש חטיבת מודיעין באגף החקירות והמודיעין החדש. ב-2007 מונה לראש היחידה למאבק בפשיעה הכלכלית, במסגרתה עסק בחקירת אברהם הירשזון ובסוף אותה שנה מונה לראש מטה אגף החקירות והמודיעין. עם הקדמת מינויו של יוחנן דנינו למפקד המחוז הדרומי, מונה מנצור לממלא מקום ראש האגף.
באפריל 2010 קודם לדרגת ניצב ומונה למפקד יחידה להב 433, היחידה הארצית למלחמה בשחיתות ובפשע המאורגן, הוא שימש בתפקיד עד חודש יולי 2012.
בפברואר 2013 מונה למנכ"ל "רימונים", החברה הכלכלית לפיתוח רמת השרון.
שלישיית ג'אז

שלישיית ג'אז (בלעז: Jazz Trio) היא הרכב מוזיקלי של שלושה נגני ג'אז. כמו הרכבי שלישייה מוזיקליים בתחומים אחרים, רווח במיוחד המונח טְרִיּוֹ (מאיטלקית: Trio) כדי לתאר הרכבים מסוג זה, ורבות משלישיות הג'אז כוללות את המלה "טריו" בשמן. פעמים רבות השלישיות נקראות על שם הנגן המוביל אותן.
הסוג הנפוץ ביותר בשלישיות הג'אז הוא הרכב של פסנתר-קונטרבס-תופים. הרכב זה מכונה בג'אז "שלישיית פסנתר". לרוב הפסנתרן הוא הנגן המוביל את ההרכב. דוגמאות מפורסמות להרכבים כאלו כוללות את הרכבי השלישייה של ביל אוונס, וינס גאראלדי, צ'יק קוריאה ונוספים. דוגמאות בולטות להרכבים כאלו בג'אז העכשווי, הנקראים על שם הפסנתרן, הן הרכבי השלישייה של אסביורן סבנסון ושל בראד מלדאו. במקרים נדירים יותר, ההרכב מובל על ידי הבסיסט או המתופף. דוגמה בולטת להרכב כזה המובל על ידי הבסיסט היא הטריו של אבישי כהן.
שלשות כאלה והרכבים דומים עשויים להוות את חטיבת הקצב כשהם עומדים בבסיסם של הרכבים מורחבים.
סוג אחר של שלישיות ג'אז הוא הרכב של פסנתר-קונטרבס-גיטרה. הרכב כזה הוקם על ידי נט קינג קול בשנת 1937, ויושם על ידי נגנים נוספים כמו ארט טייטום, אחמד ג'מאל, אוסקר פיטרסון ווינס גאראלדי (רובם הקימו לאחר מכן שלישיות פסנתר).
סוג נוסף של שלישיות ג'אז הוא הרכב של אורגן-גיטרה-תופים, ומכונה "שלישיית אורגן". כמו שלישיות הפסנתר, ההרכב לרוב מובל על ידי נגן האורגן אך קיימים גם מקרים אחרים. האורגן הוא לרוב אורגן האמונד, הגיטרה היא לרוב גיטרה חשמלית, ולעיתים סקסופון מחליף את הגיטרה, או מצטרף להרכב שמורחב כך לרביעייה (בלעז: קוורטט). האורגן משלים את תפקיד הבס, על ידי הצלילים הנמוכים במקלדת או על ידי דוושות הבס. נגני האורגן מילט הרת' ווילד ביל דייוויס נחשבים לחלוצים בתחום זה ערב שנות החמישים, והרכב השלישייה של ג'ימי סמית הוא דוגמה ידועה. בין נגני האורגן הבולטים מבין הרבים שפעלו במסגרת הרכב כזה נכללים ריצ'רד הולמס, אנתוני מונקו, ובג'אז העכשווי ג'ואי דה-פרנצ'סקו.
מלבד שלושת הסוגים לעיל הנפוצים בג'אז, קיימים סוגי הרכבים נוספים של שלישיות ג'אז שאינם רווחים. להלן כמה דוגמאות בולטות:
בשנת 1935 נגן הקלרינט בני גודמן הקליט אלבום בהרכב קלרינט-פסנתר-תופים.
בשנת 1948 נגן הויברפון רד נורבו הוביל הרכב של ויברפון-קונטרבס-גיטרה.
בשנת 1949 הפסנתרן סאן רה ניגן בהרכב פסנתר-סקסופון-כינור.
בשנת 1957 נגן הסקסופון סאני רולינס הקליט עם הרכב של סקסופון-קונטרבס-תופים ובכך החליף בסקסופון את הפסנתר בסוג הנפוץ של שלישיית פסנתר בג'אז. הרכב כזה יושם מאוחר יותר גם על ידי נגני הסקסופון אורנט קולמן, אלברט איילר ופיטר ברוצמן.
בשנת 1958 נגן הקלרינט והסקסופון ג'ימי ג'ופרה הוביל הרכב של קלרינט/סקסופון-גיטרה-טרומבון.
בשנות השישים נגן הסקסופון אנתוני בראקסטון הוביל הרכב של סקסופון-כינור-חצוצרה.
אביאסף בן קרח

ביוגרפיה

נולד באחד היישובים היהודים בארץ גושן של מצרים העתיקה (היום בשטח מצרים) לקרח בן יצהר הקהתי. שמות בניו הם אסיר וקורא (ויש אומרים שקורא היה מבני הימן). בגיל 13 – 20, כשחנו עם ישראל בקדש ברנע, התייתם מאביו ומאמו כשהארץ בלעה אותם במחלוקת קרח ועדתו.

על פי חז"ל

יש מחלוקת בחז"ל, לפי שיטת התלמוד הבבלי אביאסף נשאר מתחת האדמה לאחר פתיחת פי הארץ במחלוקת קורח ועדתו, ולפי שיטת התלמוד הירושלמי אביאסף לא נשאר מתחת האדמה.

שיטת התלמוד הבבלי

אביאסף ושאר אחיו נפלו (כאשר נפתח פי הארץ במחלוקת קרח ועדתו), הגיעו לבסיס אבן השתייהועד היום הם מזמרים מזמורים שם. בגיל 45 – 52, לאחר מות משה, בא מלאך המוות אל אביאסף ואחיו ושאל אותם אם ראו את משה, והם ענו לו שלא ראו אותו מהיום שהארץ בלעה אותם על ידו (זה היה חלק ממסע חיפוש נרחב של מלאך המוות את משה). כתוב במדרש שאביאסף ואחיו אמרו ליונה (שהיה באותו הזמן בבטן הדג שהיה במי התהום שהיו מסביב בסיס אבן השתיה) שיתפלל, כי אבן השתייה נמצאת תחת היכל ה', ואם יתפלל מיד יענה (יונה אכן התפלל ובזכות זה ניצל). כשנחרבה ירושלים אביאסף חיבר את מזמור פ"ג בהשראת החורבן.

שיטת התלמוד הירושלמי

את דברי הביטחון שבמזמור מ"ו חיבר בהשראת הצלתו מפתיחת פי הארץ. יש מחלוקת מה קרה לאביאסף ואחיו בשעת פתיחת פי הארץ, תנא קמא סובר שנשארו באוויר, ורבי נחמיה סובר שנבלע באדמה. על פי השיטה הראשונה, את מזמור מ"ד הוא חיבר בהשראת מלחמות סיחון ועוג שסיים בגיל 45 – 52, ועפ"י השיטה השנייה, הוא חיבר את המזמורים מ"ב – מ"ג, מ"ד ומ"ה ביחד עם אחיו בתור תפילה לצאת מבליעת הארץ (במחלוקת קרח ועדתו). בגיל 52 – 59 הגיע אביאסף עם שאר בני ישראל לארץ ישראל ולאחר חלוקת הארץ לשבטים התגורר באחת מערי הלויים של בני קהת.

על פי פרשנים אחרים

על פי האלשיך את מזמור מ"ט חיבר אביאסף כדי להזכיר את יום המוות, מכיוון שהוא בעצמו ניצל מנפילה ביחד עם משפחתו כי זכר את יום המוות וחזר בתשובה. 
על פי התורה תמימה את מזמור פ"ח חיבר אביאסף בתור תפילה לצאת מבליעת הארץ.
יש פרשנים הסבורים שאביאסף לא חיבר את המזמורים של בני קרח אלא בני בניו.
יחסי ארצות הברית–קמבודיה

היסטוריה

בין השנים 1955 ו-1963, ארצות הברית סיפקה סיוע כספי בסך 409.6 מיליון דולר וסיוע צבאי בסך 83.7 מיליון דולר. סיוע זה שימש בעיקר כדי לתקן את הנזק שנגרם על ידי מלחמת הודו-סין הראשונה, לתמוך בכוחות הביטחון הפנימיים, ולבנות כביש של כל מזג אוויר לנמל סיהאנוקוויל, אשר נתן לקמבודיה את הגישה הישירה הראשונה שלה לים ואת הגישה לתחום הדרום-מערבי. היחסים התדרדרו בתחילת שנות השישים. היחסים הדיפלומטיים נותקו על ידי קמבודיה במאי 1965, אך הוקמו מחדש ב-2 ביולי 1969. היחסים האמריקניים נמשכו לאחר כינונה של הרפובליקה הקהמרית עד לפינוי של ארצות הברית ב-12 באפריל 1975.
במהלך מלחמת 75–1970, ארצות הברית סיפקה 1.18 מיליארד דולר לסיוע צבאי לכוחות הממשלה במאבקם נגד הקמר רוז', וסייעה לה כספית בסכום בהיקף של כ-503 מיליון דולר. ארצות הברית גינתה את אופייה הברוטלי של משטר הקמר רוז' בין השנים 1975-1979. עם זאת, העובדה כי משטר זה הופל במלחמת קמבודיה-וייטנאם על ידי וייטנאם, אשר נחשבה ארצות הברית בעיניה כמעצמה עוינת, הובילה לגינוי של ארצות הברית על הפלישה הוייטנאמית. ארצות הברית הכירה בממשלת הקואליציה הדמוקרטית של קמפוצ'ה (שכללה את הקמר רוז') כממשלה הלגיטימית של קמבודיה. בן קירנן טען כי ארצות הברית הציעה תמיכה חומרית לקמר רוז' לאחר הפלישה הוייטנאמית. מקורות אחרים ערערו על הטענות הללו, ותיארו קרבות נרחבים בין הכוחות הנתמכים על ידי ארצות הברית של חזית השחרור הלאומי של הקמר וה"קמר רוז".
בד בבד למאמצים אלה, תמכה ארצות הברית במאמציה של ASEAN בשנות ה-80 להגיע להסדר מדיני לבעיה הקמבודית שתכלול את הקמר רוז' בממשלה. הדבר הושלם ב-23 באוקטובר 1991, כאשר ועידת פריז חזרה לחתום על הסדר כולל.
משלחת ארצות הברית בפנום פן נפתחה ב-11 בנובמבר 1991, בראשות הדיפלומט צ'ארלס ה. טווינינג, הבן, המיועד לנציג המיוחד של ארצות הברית למועצה הלאומית. ב-3 בינואר 1992 הרחיבה ארצות הברית את האמברגו שלה נגד קמבודיה, ובכך נרמול היחסים הכלכליים עם המדינה. כאשר הוקמה ממשלת קמבודיה שנבחרה בחופשיות ב-24 בספטמבר 1993, הקימו ארצות הברית וממלכת קמבודיה מיד יחסים דיפלומטיים מלאים. משלחת ארצות הברית שודרגה לשגרירות ארצות הברית, ובחודש מאי 1994 מונה טווינינג לשגריר ארצות הברית. לאחר הלחימה בין הפלגים בשנת 1997 והמזימות המשפטיות של הון סן כדי להדיח את ראש הממשלה ראנארדה, השעתה ארצות הברית את הסיוע הדו-צדדי לממשלת קמבודיה. במקביל, פונו מקמבודיה אזרחים אמריקאים רבים וגורמים אחרים, ובשבועות ובחודשים שלאחר מכן נמלטו לתאילנד יותר מ-40,000 פליטים קמבודים. אירועי 1997 הותירה גם שורה ארוכה של הפרות זכויות אדם שטרם נחקרו, כולל עשרות מקרי רצח ללא משפט. מאז 1997 ועד כה, הסיוע האמריקני לאנשים הקמבודים ניתן בעיקר באמצעות ארגונים לא ממשלתיים, אשר פורחים בקמבודיה.