יהושע מונדשיין

הרב יהושע מונדשיין (ט' בשבט ה'תש"ז, 30 בינואר 1947 - ב' בטבת ה'תשע"ה, 24 בדצמבר 2014) היה היסטוריון, ביבליוגרף, וחוקר חסידות בכלל וחסידות חב"ד בפרט. עבד כספרן מומחה במחלקת כתבי-היד והארכיונים בספרייה הלאומית בירושלים.

ביוגרפיה

נולד בתל אביב למרדכי שמואל ולחיה מונדשיין, משפחה דתית-ציונית. אחיו הוא פרופסור אהרן מונדשיין, מהמחלקה לתנ"ך באוניברסיטת בר-אילן. אחיינו הוא פנחס מונדשיין.
מונדשיין למד בישיבת היישוב החדש. נחשף לחסידות חב"ד ובעקבות קשר מכתבים שניהל עם הרבי מנחם מנדל שניאורסון, בתשכ"ד עבר ללמוד בישיבת תומכי תמימים בכפר חב"ד, שם היה תלמידו של הרב שלמה חיים קסלמן. עמד בקשר עם האדמו"ר מאוז'רוב ועוד. בתשכ"ז נסע ללמוד בישיבת תומכי תמימים במרכז חב"ד העולמי.
אחר נישואיו השתתף בקורס לספרנים חרדים שהתקיימה בספריית הרמב"ם בתל אביב. לאחר תקופת מגורים קצרה בכפר חב"ד ובשכונת חב"ד בקרית מלאכי, עבר לירושלים והחל לעבוד כספרן בספרייה הלאומית. מונדשיין היה בעל תואר שני בלימודי ספרנות.
נפטר בב' בטבת, "זאת חנוכה" ה'תשע"ה, בגיל 67, לאחר כמה חודשים שבהם סבל מסרטן.

כתיבתו

מונדשיין התמקד בשלושה תחומים עיקריים:
ביבליוגרפיה: הוא תרגם את ספרו של הביבליוגרף חיים ליברמן, הוציא לאור שני כרכים מתורת חב"ד - ביבליוגרפיה, ופרסם מאמרים בנושא.
תולדות החסידות בכלל וחסידות חב"ד בפרט: ערך מהדורה מדעית של "שבחי הבעש"ט". בשנים תשמ"ז-תשנ"ב ערך והוציא לאור ארבעה כרכים של "כרם חב"ד", שהוקדשו לעיון ולחקר משנת חב"ד ותולדות החסידות. הוא הקדיש מחקרים רבים לבירור מקורותיהם, אימותם, וגלגולי הגרסאות של סיפורי חסידים. בנושא זה פרסם באתר "שטורעם" סדרה בת עשרות פרקים בשם "סיפורים וגלגוליהם". במחקרים אלו חשף כי סיפורים שהשתרשו כ"סיפורי חסידים" הם "צ'יזבטים גמורים", כלשונו, ולא יכלו להתרחש מבחינה כרונולוגית או גאוגרפית, או שהם גלגול של סיפור שסופר על אנשים אחרים.
מנהג - במשך כארבעים שנה עסק מונדשיין בליקוט ורישום מדויק של מנהגי אדמ"ורי חב"ד והשוואתם למנהגי חצרות אחרות ועדות ישראל. הוא פרסם מאמרים בעניין ובשנת ה'תשנ"ה כינס וערך מחדש, בסיוע בנו, את מנהגי החגים ומועדי השנה בשני כרכי "אוצר מנהגי חב"ד".
פרסם כ-200 פרסומים ומאמרים, חלקם בכתבי עת מדעיים (כדוגמת "תרביץ", "ציון", "קתדרה", "בקורת ופרשנות" ו"עלי ספר") וחלקם בקבצים תורניים (כדוגמת "מוריה", "קובץ בית אהרן וישראל", "אור ישראל" ו"היכל הבעש"ט"). על אחדים ממאמריו חתם בשם העט יהושע ד' לבנון.
בנוסף עסק בהוצאה לאור של ספרי חסידות מכתבי יד ומהדורות חדשות מוערות. הוא היה שותף בעריכתם של עשרות ספרים מכתבי אדמו"רי חב"ד, בייחוד כתבי הרב האדמו"ר האמצעי מחב"ד, חתנו "הצמח צדק" ורבי הלל מפאריץ'. משנת תשמ"ט היה חבר ועורך ראשי במכון "אהלי שם - ליובאוויטש", במסגרתו הוציא לאור כתבי יד וההדיר ספרים שחיברו חסידי חב"ד לדורותיהם.
בתשס"ח ובתשע"ג יצאו לאור לרגל בר המצווה של נכדיו ספרי 'תשורה' שבהם קובצו בין השאר עשרות מכתבים שהחליף עם הרבי מלובביץ', משנת 1960 ואילך.
הוא הותיר אחריו כתבים רבים. לאחר פטירתו הקימו בני משפחתו את מכון "כרמים" להוצאה לאור של כתביו.

דעותיו

מונדשיין החזיק בדעות בלתי מקובלות בקרב רבים מן החסידים, שלעיתים קוממו עליו חסידים אחרים. כך למשל לגבי סיפורי חסידים מקובלים, כמתואר לעיל. הוא לעג לנוהג שהשתרש בקרב חסידי חב"ד "לשלוח" פתקאות שאלה לרבי מלובביץ' על ידי הכנסתם לאוסף מכתביו בספרי "אגרות קודש" והתייחסות למה שנכתב בעמוד בפתיחה אקראית כתשובה מאת הרבי. הוא טען שרוב מכתבי הרבי נפתחים במילים "מאשר קבלת מכתבכם", והצביע על כך שחסידים רבים מקבלים זאת כאישור למה ששאלו בפתקה שהכניסו לספר האגרות. כמו כן הוא חלק בחריפות על הפלג המשיחיסטי בחב"ד.
מונדשיין קבל על כך שכל השקפה ימנית נקלטת בחוגים החב"דיים ללא ביקורת. לדוגמה, הוא הביא את האמונה שהופצה בחוגי הימין ערב תוכנית ההתנתקות, אשר לפיה התוכנית לא תבוצע, כיוון שמשמיים ימנעו את מימושה. לטענתו, אנשים רבים בחב"ד האמינו בכך, אף על פי שאין מקור לאמונות מסוג זה בתורת היהדות בכלל ובתורת חב"ד בפרט. מאותה סיבה התנגד מונדשיין לסיסמה "לא נשכח לא נסלח" שנופפו בה לאחר ביצוע תוכנית זו וראה בה התרסה כלפי האמונה בהשגחתו הפרטית של הבורא.
הוא גם תמה על מנהגם של תלמידים, חסידים וליטאים - להשמיט בהדפסת כתבי רבותיהם דברים שסברו שאינם "לכבודם" וכדומה.