google/wiki40b huggingface dataset:
אלברט רו

אלברט רו (בצרפתית: Albert Roux; נולד ב-9 באוקטובר 1935) הוא שף ומסעדן יליד צרפת שעובד בבריטניה. הוא ואחיו מישל ייסדו את "לה גאברוש", המסעדה הראשונה בממלכה המאוחדת שזכתה בשלושה כוכבים ממדריך מישלן האדום. הוא סייע להכשיר שורה של שפים שהמשיכו וזכו בכוכבי מישלן, ובנו, מישל רו הבן, ממשיך לנהל כיום את "לה גאברוש".

שנותיו הראשונות

רו הוא בנו של שרקוטורייה (מבשל מוצרי בשר מוכנים), נולד בסון ולואר. בתום לימודיו בבית הספר, בהיותו בן 14, הוא שאף בתחילה להיות כומר, אולם לבסוף החליט שזה אינו משלח יד שמתאים לו וחיפש מקצוע אחר והחליט ללמוד להיות שף. סנדקו עבד כשף עבור ווליס סימפסון, וסידר לאלברט, בגיל 18, עבודה אצל ננסי אסטור, הויקונטית אסטור.

קריירה

אחרי שסיים את עבודתו אצל ננסי אסטור, עבר אלברט רו לעבוד בשגרירות צרפת בלונדון ונעשה שף פרטי של סר צ'ארלס קלור. באותה עת נקרא לגיוס בצבא צרפת והשלים את שירותו הצבאי באלג'יריה, שם בישל בשעת הצורך במועדון הקצינים. לאחר שעזב את הצבא הוא עבד כסגן-שף בשגרירות בריטניה בפריז, לפני ששב לבריטניה והתמנה לשף פרטי של פיטר קייזלט (Peter Cazelet), אצלו עבד במשך שמונה שנים.
ב-1967, פתח אלברט ביחד עם אחיו מישל את מסעדת "לה גאברוש", ברחוב לואר סלון (Lower Slone Street) בלונדון. זו נהפכה להיות המסעדה הראשונה בבריטניה שזכתה בכוכב במדריך מישלן האדום, הראשונה שזכתה בשני כוכבים. והראשונה שזכתה בשלושה כוכבים ב-1982. המסעדה הייתה אהובה על המלכה אליזבת, המלכה האם. ב-1972 הם פתחו את "ווטרסייד אין" בבריי, ברקשייר, שזכתה אף היא בשלושה כוכבים במדריך המישלן.
ב-1974, הוא ומישל ייסדו את מלגת רו שתאפשר לשפים מבטיחים להתחיל בתעשייה. בתקופת היותו שף, הוא חנך כמה שפים אחרים שהשיגו כוכבי מישלן משלהם, בכללם גורדון רמזי, מרקו פייר וייט, פייר קופמן ומרקוס וורינג. 
אלברט המשיך וניהל מסעדות ברחבי תבל, באמצעות חברת הייעוץ רו, בכללן אחת במלון גרייוולס במואירפילד (Muirfield), אדינבורו, ו"בראסרי רו" במלון הפאר סופיטל סנט ג'יימס בלונדון. כיום הוא לא רודף אחרי כוכבי מישלן למסעדותיו, אלא במקום זאת מחפש: "..להקים סוג של מסעדה שאני זוכר מהעיר בה גדלתי, שתגיש אוכל כפרי טוב. מין מקום שאתה יכול ללכת אליו בלי לצלצל לבנק כדי לבקש רשות." הוא נותר הבעלים של "לה גאברוש".

חיים אישיים

אלברט רו נישא למוניק ב-1959, לפני שעבר לבריטניה. הזוג התגרש ב-2001. אשתו הנוכחית היא שריל מדרום אפריקה. בנו, מישל רו הבן, מחזיק כיום בשני כוכבי מישלן משלו במסעדת "לה גאברוש" אותה הוא מנהל.
מתי הררי

ביוגרפיה

הררי גדל בקיבוץ גת. בשנת 1970 התגייס לצה"ל ושירת בסיירת צנחנים. במלחמת יום הכיפורים לחם הררי כמפקד צוות בסיירת והשתתף במבצעיה בעומק סוריה, כותונת ודוידקה. כמפקד פלוגה בגדוד 890 השתתף במבצע אנטבה. בהמשך שירת כסמג"ד בגדוד. במלחמת לבנון הראשונה לחם הררי כמפקד גדוד 890 של הצנחנים. הגדוד בפיקודו נחת בשפך נהר אל-אוואלי בעומק לבנון, והוביל את החטיבה בהתקדמות לאורך ציר החוף. בהמשך מונה הררי לסגן מפקד חטיבת הצנחנים. בשנת 1986 מונה הררי למפקד עוצבת ברעם ובשנת 1988 למפקד בית הספר לקצינים ואף נראה בסרט התיעודי להיות קצין. בתקופת מלחמת המפרץ שירת כראש מחלקת מבצעים במטה הכללי. בשנת 1991 מונה למפקד חטיבת הצנחנים ושירת בתפקיד עד שנת 1993. בתפקידו האחרון בצה"ל כיהן כראש מנהל הסגל בדרגת תת-אלוף. 
לאחר שחרורו הצטרף בשנת 1998 לחברת שטראוס-עלית, שימש כסגן נשיא משאבי אנוש, בשנת 2001 מונה לסמנכ"ל משאבי אנוש של שטראוס-עלית אינטרנשיונל וב-2005 למשנה למנכ"ל. 
הררי הוא בוגר המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה, בוגר השתלמות למפקדים בכירים, קורס קציני חי"ר מתקדם בארצות הברית, בעל תואר ראשון בהיסטוריה של המזרח התיכון מאוניברסיטת תל אביב ותואר שני ביחסים בינלאומיים מאוניברסיטת חיפה.
אנדרטה לנופלים על שחרור אשדוד במלחמת העצמאות

היסטוריה

בשנת 1962 פנו הורי חללי קרב סוכריר, שהיו כולם בני ראשון לציון, למחלקה להנצחת החייל במשרד הביטחון וביקשו אנדרטה לזכר בניהם. בינואר 1963 הגיש האדריכל אשר חירם את תוכניות האנדרטה. הורי הלוחמים של חטיבת גבעתי שנפלו בקרבות הבלימה ליד אשדוד דרשו שגם בניהם יונצחו על האנדרטה. במשך כמה שנים נמשך ויכוח על ההנצחה באתר. בנובמבר 1966 נקבעה פשרה שבמסגרתה הוסיף חירם מאחורי האנדרטה המקורית קיר אבן ועליו הונצחו חללי גבעתי. ביום הזיכרון לחללי מערכות ישראל בשנת 1967 התקיים באנדרטה המורחבת טקס זיכרון משותף לשתי קבוצות החללים.

האנדרטה

האנדרטה נבנתה משני גושי אבן מוארכים. גוש אחד מונח במקביל לקרקע והגוש השני נשען עליו וניצב בהטיה. על גבי הגוש העליון חרוטים סמל צה"ל, שמות 11 החללים והכתובת: 
העובר כאן זכור!

אנו פתחנו את השער לניצחון,

על גופותינו נסלל הנתיב לנמל אשדוד.
מאחורי גושי האבן נבנה קיר הזיכרון בזווית המזכירה את הגוש העליון. על גבי הקיר מוצב לוח שיש עם הכותרת- "ואלה שמות הנופלים בקרב על אשדוד במלחמת הקוממיות", שמות 53 חללי גבעתי ושורת הסיום- "זכרם ינון לנצח". 
האנדרטה כולה נמצאת על במה מרוצפת בפארק בן-גוריון בעיר.
מירי פליקס

תולדות חייו

נולדה בקיבוץ שריד ליוסף (פפו) ופנינה, ממייסדי הקיבוץ. בנעוריה שרה, ניגנה בגיטרה וחיברה שירים בהם "יש ואומרים אנשים". המשורר נתן יונתן ששמע את השיר בקיבוץ הציע לחברי שלישיית שריד לבצע אותו והשיר הפך ללהיט. ב-1965 התגייסה לצה"ל ושולבה בשלישיית פיקוד צפון יחד עם חוה אלברשטיין וחיותה דביר עם אפי נצר כמדריך מוזיקלי. בראשית שנות השבעים השתתפה במופעי "ניחוחי חציר" עבור מופע 1971 הלחינה את שירו של נתן יונתן "נרות החצב הלבנים" וביצעה אותו בעיבודו של גיל אלדמע.
ב-1972 עזבה פליקס את ישראל והיגרה לבריטניה.
ורד סוויד

ביוגרפיה

ורד סוויד נולדה כבת בכורה לעודד וחנה פאר (פרום). היא הייתה נשואה לשוקי סוויד ולהם שני ילדים. בוגרת לימודי עבודה סוציאלית. לאחר לימודיה ניהלה מרכז קהילתי לנשים. 
הייתה חברת מועצת העיר נתניה, בין השנים 1993–2003 (בין היתר ממונה על תחום התיירות ויושבת ראש ועדת מכרזים).
האישה הראשונה שכיהנה בתפקיד ראש עיריית נתניה (השנייה בישראל; קדמה לה חנה לוין בראשון לציון ב־1956), לאחר התפטרותו של תא"ל (במיל.) צבי פולג בתחילת 1998, ועד היבחרה של מרים פיירברג בסוף אותה שנה, כשהפכה לסגניתה.
בשנים 2003–2010, שימשה כיועצת לענייני חברה ורווחה במשרד ראש הממשלה תחת שלושה ראשי ממשלה (אריאל שרון, אהוד אולמרט ובנימין נתניהו). 
מינואר 2010 עד ינואר 2016, כיהנה כמנכ"לית הרשות לקידום מעמד האישה במשרד ראש הממשלה. במסגרת זו הייתה חברה בוועדה לקידום נשים בשירות המדינה ("ועדת שטאובר"), שהמלצותיה אושרו על ידי ממשלת ישראל ב-8.6.2014.
בנובמבר 2016 הייתה אחת המרואיינות הבולטות בתחקיר "עובדה" על המתרחש בסביבת ראש הממשלה בנימין נתניהו.
שפות אוסטרונזיות

חלוקה לקבוצות

ישנה בעיה גדולה בחלוקת השפות האוסטרונזיות לקבוצות מכיוון שבמשפחת שפות זו יש שפות רבות הדומות זו לזו וכן ישנם ניבים רבים לכל שפה ושפה. נהוג לחלק את השפות לקבוצות לפי מיקומן הגאוגרפי כאשר מרבית השפות נמצאות בקבוצות האינדונזיות והפיליפיניות. מגוון השפות הגדול ביותר בענף הוא בענף הפורמוזי והמגוון המועט ביותר הוא בשפות הפסיפיות.
ג'ניפר טיסדייל

חיים אישיים

ג'ניפר טיסדייל נולדה בניו ג'רזי שבארצות הברית לאם יהודייה ואב נוצרי. אביה, מייק טיסדייל, ניהל חברת בנייה. אחותה הצעירה היא השחקנית והזמרת אשלי טיסדייל. 
טיסדייל בוגרת תואר ראשון בתסריטאות של האוניברסיטה המדינתית של קליפורניה (CSUN). כיום, ג'ניפר טיסדייל מתגוררת בלוס אנג'לס.
יחיאל מיכל מזלוטשוב

קורות חייו

נולד בברודי בשנת ה'תפ"ו. אביו, רבי יצחק מדרוהוביטש, התנגד תחילה לבעל שם טוב, אולם אחר כך הפך למעריצו ושלח אליו את בנו הצעיר, יחיאל מיכל, שהיה לתלמידו ואף שימש אותו שנים אחדות. מצד אביו היה מיוחס למשפחת רבנים וצדיקים גדולה. סבו היה רבי יוסף ספראווידליוור רב בפיסטין ואבי סבו היה רבי רבי משה מסווירז'.
נישא למרים בת רבי מאיר פופריש. לאחר פטירת הבעל שם טוב התחיל להנהיג עדה בישראל, וגם היה כמה פעמים   אצל המגיד ממזריטש. הצטיין בהנהגה בקדושה עליונה ובפרישות יתרה, במיוחד במידת היסוד (התחום המיני), וגם חונן בכשרון דרשני רב, ושמו יצא לתהילה כמוכיח ומגיד. הוא נעשה כמגיד מישרים בקהילות ברודי, קאלק, זלוטשוב ויאמפול נהג להתפלל מאוחר וטען כי בדומה לשבט דן שצועד בסופו של מחנה ישראל ואוסף את האבדות, הוא אוסף את כל התפילות שהיו ללא כוונה ומעלה אותם למקורם. באחרית ימיו זכה רבי מיכל לעשירות ואמר כי העשירות מרחיבה דעתו של אדם לעבודת ה'. שימש כמגיד בזלוטשוב עד פטירתו וקבורתו ביאמפיל (ימפולי) בכ"ה באלול ה'תקמ"ו.
המגיד מזלאטשוב לא חיבר ספרים, אולם בניו ותלמידיו מרבים לצטט את דבריו בספריהם.
תלמידיו הבולטים היו רבי ישכר בער מזלוטשוב, רבי חיים טירר, רבי משולם פייבוש הלר, רבי דוד שלמה אייבשיץ, ורבי מרדכי מנישכיז.

ניגוניו

רבי מיכל הלחין מספר ניגונים. ניגונו המפורסם נקרא "התעוררות רחמים רבים". החסידים מספרים שבשעת פטירתו ביקש הבעש"ט מתלמידיו לשיר ניגון זה, ובסופו הבטיח לכל אדם שישיר את הניגון הזה ברגש של התעוררות תשובה בכל עת, שהוא יצטרף לשירה בנשמתו ויעורר עליו רחמים רבים לפני אלוהים. מוטיבים מניגון זה נכללו בתוך הפואמה של ארנסט בלוך בפרק השני "ניגון".
בשנת ה'תשע"ד יצא דיסק בשם "רחמים רבים" ובו עשרה ניגונים המיוחסים לפי מסורות שונות, לרבי יחיאל מיכל מזלוטשוב.

יחוסו

אביו היה רבי יצחק מדרוהוביץ', תלמידו של הבעל שם טוב. אביו של רבי יצחק היה רבי יוסף מפיסטין שכונה "רבי יוסף איש אמת". אמו של רבי יצחק הייתה יענטה שכונתה "יענטה הנביאה". אביו של רבי יוסף היה רבי משה מסווירז'. סבו של רבי משה היה רבי יצחק חיות (הרח"צ - שע"ז), רבה של פראג, גיסו של המהר"ל מפראג, ומחבר ספר "אפי רברבי". על פי מסורת משפחתית רבי יחיאל מיכל היה נצר למשפחה מיוחסת מגליציה, שחיה ופעלה בעיירה ברודי ובסביבותיה. במסורות המשפחה מיוחסת ראשית השושלת לרבי יצחק חיות הנזכר, שמשפחתו מתייחסת אל רש"י ואל דוד המלך. בשם רבי יוסף מימפלא, בכור בניו של רבי יחיאל מיכל, מובא, ששבעים ושניים דורות לא פסקה רוח הקודש מבית אבותיהם. קשה להבחין במסורות אלה בין עובדות היסטוריות לבין סיפורי שבחים. מוצאו של רבי יחיאל מיכל זכה לציון כבר בחייו בקרב תלמידיו, שביקשו לקשור את בית זלוטשוב למסורת מהימנה ומקודשת. הערכה זו באה לביטוי בכינוי "בן של קדושים צדיק בן צדיק" שמכנה אותו תלמידו, רבי משולם פייבוש הלר.
שלמה ארגוב

ההתנקשות

ב-3 ביוני 1982 השתתף ארגוב בארוחת ערב במלון דורצ'סטר בלונדון. בסיום הארוחה יצא ארגוב על מנת לשוב לרכבו שעמד ברחוב פארק ליין, בסמוך למלון. עוד לפני שהספיק ארגוב להגיע אל הרכב, התקרבו אליו שלושה מחבלים שחיכו לו במקום ואחד מהם ירה בראשו מטווח קצר. מאבטחו הבריטי קולין סימפסון רדף אחרי המתנקש – חוסיין ג'סן סעיד (סטודנט ירדני) – ירה בצווארו, ופצעו קשה, סעיד טופל ושרד. המתנקש ושותפיו: מרוואן אל-באנה (בן דודו של אבו נידאל) ונוואף אל-רוסאן (אזרח עיראקי בן 36), היו חברים בארגון הטרור של אבו נידאל. שני השותפים נמלטו ממקום הפיגוע אך נתפסו זמן קצר לאחר מכן בידי המשטרה הבריטית בדירה בלונדון. בגרדיאן נטען שראש החוליה, נוואף אל-רוסאן, היה קולונל במודיעין העיראקי, ושההתנקשות נועדה לגרום לפעולה של צה"ל בלבנון שתאפשר סיום של מלחמת איראן-עיראק בשם האחדות נגד ישראל.
כל השלושה נשפטו ונגזרו עליהם, במרץ 1983, עונשי מאסר שבין 30 ל-35 שנים. מאוחר יותר, הועברו שניים מהם למאסר בבתי חולים לחולי נפש בבריטניה.

חייו לאחר ההתנקשות

מצבו הקשה של ארגוב החמיר והוא נעשה משותק מצווארו ומטה. מצבו היה קשה במיוחד בהתחשב בפעילותו לפני הפציעה והיותו דיפלומט פעיל ואדם בעל יכולות פיזיות ואינטלקטואליות מופלגות. מאז ניסיון ההתנקשות ועד מותו היה ארגוב מאושפז במחלקת השיקום בהדסה הר הצופים בירושלים. אשתו חוה סעדה אותו כל השנים, עד מותה במאי 2002. לבני הזוג ארגוב שלושה ילדים.
ארגוב הלך לעולמו 21 שנים לאחר ניסיון ההתנקשות בחייו, ב-23 בפברואר 2003, בן 73 היה במותו. הוא הובא לקבורה בהר המנוחות בירושלים.

הנצחתו

במרכז הבינתחומי הרצליה קיימת "תוכנית ארגוב", המכשירה מדי שנה כ-20 סטודנטים מצטיינים, בשנת לימודיהם האחרונה, לפעילות ציבורית, דיפלומטית וייצוגית לישראל ולעם היהודי בעולם. התוכנית נפתחה ביוזמתו ובתמיכתו הכלכלית של בנו, גדעון ארגוב, ובשיתוף פרופסור אוריאל רייכמן, נשיא המרכז הבינתחומי.
על שמו רחוב בשכונת תלפיות מזרח בירושלים.
במלאת 25 שנה להתנקשות וכארבע שנים אחר מותו, נערך באנגליה טקס אזכרה לזכרו, בהשתתפות בנו, המתגורר בבוסטון, שבארצות הברית.
קמניץ-פודולסקי

היסטוריה

קמניץ-פודולסקי מוזכרת בכתובים לראשונה בשנת 1062 כחלק מרוס של קייב. ב-1352 נהרסה במהלך הכיבוש המונגולי. ב-1362 (אולי ב-1363), בעקבות ניצחון אלגירדאס שליט הדוכסות הגדולה של ליטא על הטטרים בקרב המים הכחולים, העיר עברה לשליטת הדוכסות הליטאית, ונקבעה להיות בירת מחוז פודוליה. מעמד שנשאר לה כ-600 שנה, בכל חילופי השליטים, עד הכיבוש הגרמני ב-1941. ב-1430 העיר עברה לשליטת האיחוד הפולני-ליטאי בשנים 1672 עד 1699 נשלטה על ידי העות'מאנים, ושימשה כבירת האיילט של פודוליה. בסוף השלטון העות'מאני חזרה העיר לשליטת האיחוד הפולני-ליטאי. ב-1793, בעקבות החלוקה השנייה של פולין, סופחה העיר לאימפריה הרוסית. ב-1922 נכללה העיר בתחומי אוקראינה הסובייטית.
בתחילת 1919 שלטו בעיר צבאות סימון פטליורה. בערב פסח הם נסוגו מהעיר ונוסד בה ועד מהפכני בולשביקי. ב-2 ביוני 1919 שבו האוראינים לשלוט בעיר. 
במהלך מלחמת העולם השנייה נכבשה העיר ב-1941 ידי גרמניה הנאצית, ושוחררה ב-1944 על ידי הצבא האדום.
החל מ-1991 קמניץ-פודולסקי היא חלק מאוקראינה העצמאית.
רבי חנינא בן תרדיון

רבי חנינא בן תרדיון היה מחשובי התנאים בדור מרד בר כוכבא ולאחריו, אחד מעשרת הרוגי מלכות ואביה של ברוריה. במקורות חז"ל שמו מופיע בגרסאות שונות: "חנינה", "חנניא" או "חנניה".

חייו


שימש כראש ישיבה בסיכני, (מזוהה עם סכנין) והיה חברו של רבי חלפתא. בתלמוד הוא מתואר כגבאי צדקה נאמן, עד כדי כך שהפך לסמל של יושר וחוכמה:
רבי אליעזר בן יעקב אומר לא יתן אדם פרוטה לארנקי של צדקה אלא אם כן ממונה עליה כרבי חנניה בן תרדיון.
— תלמוד בבלי, מסכת בבא בתרא, דף י', ב'.

הוצאתו להורג

בזמן גזרות הרומאים שאסרו על לימוד התורה, לא הסכים רבי חנינא ללמד בסתר, אלא לימד תורה בגלוי ונתפס. ובכ"ז בסיוון הוצא להורג בשריפה על ידי השלטון הרומי כאחד מעשרה הרוגי מלכות (תלמוד בבלי, מסכת עבודה זרה, דף י"ח, א'; טור, אורח חיים סימן תקפ).
הגמרא מתארת כי גופו נעטף בזמורות עץ והוא נשרף יחד עם ספר התורה בו למד. כדי להאריך את ייסוריו, הניחו הרומאים על ליבו גיזי צמר ספוגים במים, ובכך מנעו את מותו המהיר. לקריאת תלמידיו כי יפתח את פיו כדי למות מהר יותר, אמר: "מי שנתן נשמתי לי הוא יטלה ממני". לתלמידיו סיפר שהוא רואה "גווילין נשרפין ואותיות פורחות"  (קלף נשרף והאותיות הכתובות בו אינן נמחקות, אלא פורחות; רמז לו עצמו; השריפה כילתה את הגוף, אך התוכן נשאר לנצח). התליין שהתפעל מגדלות נפשו של רבי חנינא שאל אותו אם יביאו לחיי עולם הבא אם יסלק את ספוגי הצמר מעל לבו. רבי חנינא השיבו לחיוב, ואף נשבע לבקשתו. התליין הגדיל את השלהבת ונטל הספוגים וכך מת רבי חנינא מהר יותר, ואף התליין השליך עצמו באש ונשרף. על פי הגמרא יצאה בת קול ואמרה: רבי חנינא בן תרדיון ותליינו מזומנים לחיי העולם הבא; ועל כך אמר רבי יהודה הנשיא: "יש קונה עולמו בשעה אחת, ויש קונה עולמו בכמה שנים" (מסכת עבודה זרה, שם).
גם גורל בני משפחתו היה מר: על אשתו נגזר שתיהרג, ועל בתו השנייה (אחותה של ברוריה) גזרו לישב בקובה של זונות (עבודה זרה י"ז, ב'). מסופר גם כי בנו נתפס לליסטות (לפשע) ונהרג על ידי המלכות (מסכת שמחות סוף פרק יב).
הגמרא מסבירה שרבי חנינא נענש על חטא מועט, שהיה הוגה את השם המפורש באותיותיו בפרהסיא, משום שהקב"ה מדקדק עם צדיקים אף על חטא מועט, וכן בני ביתו נענשו על דבר מועט מפני צידקותם.
חדקן

במטבח העולמי

יצרנים שונים מפיקים קוויאר שחור ממינים שונים של החדקן. נהוג להבחין בינו לבין קוויאר אדום, המופק מביצי אלתית.
מכיוון לדג החדקן אין סימני כשרות, הדג ואף ביציו נחשבים לא כשרים למאכל.
קרב פלובצה

הקרב

במסגרת המלחמה הפולנית-טבטונית אשר נמשכה בין השנים 1326 ל-1332 סביב השליטה בפומרליה (אזור העיר גדנסק של ימינו), ניסו הטבטונים לכבוש את אזור בז'שץ' קויאבסקי. מול כוחות המסדר הטבטוני, אשר מנו כ-7,000 לוחמים, ניצב הצבא הפולני, אשר מנה כ-5,000 לוחמים. לרשותו של ולדיסלב הראשון עמדו כמה אלפי נושאי נשק בלתי סדירים נוספים, אך מכיוון שהיו נחותים בחימושם לעומת האבירים הטבטונים, סירב המלך לפתוח בקרב, אך המשיך לעקוב אחר תנועתם. רק לאחר שב-27 בספטמבר 1331 פיצל המפקד הטבטוני דיטריך פון אלטנברג את כוחו לשלוש יחידות, תקף ולדיסלב הראשון את החלק החלש ביותר סמוך לעיירה פלובצה. הפולנים, בפיקודם הישיר של המלך ובנו קז'ימייז', תקפו חזיתית, ואליהם הצטרפו יחידות פולניות נוספות שהסתתרו ביער הסמוך לעיירה. על פי אחד הדיווחים על הקרב, התבקש קז'ימייז' לנתק מגע ולסגת, על מנת שממלכת פולין לא תיוותר ללא יורש במקרה של תבוסה. אף על פי כן, הובסו האבירים הטבטונים לאחר קרב שנמשך כשלוש שעות, ומנהיגם נשבה. הפולנים ניצחו בשלב זה של הקרב, ובמהלכו לקחו בשבי 56 אבירים ושחררו אסירים פולנים רבים.
קולות הקרב בפלובצה הגיעו לאוזני היחידות הטבטוניות האחרות, אשר חשו לעזרת חבריהם האבירים ותוך זמן קצר הגיע לשדה הקרב שליש נוסף של הכוח הטבטוני. הקרב הארוך והעקוב מדם נמשך שעות ארוכות עד רדת החשיכה, ושני הצדדים ספגו אבידות כבדות. הפולנים ניצחו בקרב באופן ברור, לאחר שמפקד הצבא הטבטוני, רויס פון פלאואן (Reuss von Plauen), נפל בשבי ואיתו 40 אבירים נוספים. לאחר שנמלטו מפלובצה, נסוגו הטבטונים לטורון.
אף על פי שהפולנים ניצחו בשדה הקרב, מקובל כי לא היה זה ניצחון מכריע מכיוון שהצבא הטבטוני לא הושמד. עם זאת, נחשב הקרב לאבן דרך חשובה בתולדות ממלכת פולין, אשר החלה באותו הזמן לרכוש לעצמה מעמד בזירה הבינלאומית ועמדה בהצלחה כנגד אויב רב עוצמה.

תוצאות הקרב

על פי הערכות, איבדו הצדדים היריבים ביחד כ-4,000 לוחמים, כולל 73 מהאבירים האחים של המסדר הטבטוני (דרגת האבירים הגבוהה ביותר של המסדר). יותר ממחצית מההרוגים השתייכו לטבטונים, כאשר שליש מכלל אבירי המסדר אבד בקרבות עד לאותו הזמן. הצבא הפולני, אשר סבל גם הוא מאבידות כבדות, לא רדף אחר הטבטונים הנסוגים.

הנצחה

ב-1927 החלו הפולנים בהכנות להקמתה של מצבת זיכרון בגובה 20 מטרים בשדה בו נערך הקרב, לציון יום השנה ה-600 לקיומו. בניית המצבה הושלמה ב-1933, אך הושמדה על ידי הנאצים עם כיבוש פולין ב-1939, יחד עם פסל קטן יותר שהוקם לציון הקרב במאה ה-19. ב-1961 נבנתה במקום מצבת זיכרון חדשה.
בימינו מצוין קרב פלובצקה במצבה במתחם קבר החייל האלמוני בוורשה ועליה הכיתוב "פלובצה 27 IX ‏1331" (PLOWCE 27 IX 1331).
ארכנולוגיה

ארכנולוגיה (אנגלית: Arachnology; מהמילה היוונית αραχνη, אֲרַכְנֶה, עכביש) היא תחום המחקר הזואולוגי של עכבישים ואורגניזמים הקשורים אליהם כגון עקרבים, דמויי עקרב, קוצרים, המכונים כקבוצה בשם עכבישניים.
חקר הקרציות וקרדית אבק הבית לא נכלל בארכנולוגיה, ומכונה אקרולוגיה.
המדענים החוקרים את העכבישים נקראים ארַכְנולוגים. אחת מהארכנולוגיות המפורסמות בעולם היא הישראלית פרופסור אמריטה יעל לובין, מאוניברסיטת בן-גוריון.
פסיכואנליטיקאי

פסיכואנליטיקאי הוא פסיכיאטר, פסיכולוג קליני, מטפל באמנויות, או עובד סוציאלי שרכש הכשרה בפסיכואנליזה - טכניקה טיפולית המנסה להתחקות אחרי מבנה האישיות ושורשי התסמינים שמבטא המטופל, הנוצרים על פי התאוריה בעקבות חסימות רגשיות ונפשיות.
בישראל ניתן לקבל טיפול פסיכואנליטי אצל אנשי מקצוע מורשים בלבד (פסיכולוגים קליניים מומחים, מטפלים באומנויות, עובדים סוציאליים קליניים, ופסיכיאטרים) אשר עברו הכשרה פסיכואנליטית מוסדרת. ניתן לקבל טיפול פסיכואנליטי גם אצל מתמחים הנמצאים במהלך הכשרתם. כדי שאיש מקצוע טיפולי יוכל לקרוא לעצמו פסיכואנליטיקאי, עליו לסיים הכשרה פסיכואנליטית הכוללת לימודים תאורטיים, הדרכות ואנליזה לימודית ארוכה. 
בישראל קיימים מסלולי הכשרה בפסיכותרפיה פסיכואנליטית באוניברסיטאות, וכן שני מכונים להכשרה פסיכואנליטית. האחד הוא "המכון הישראלי לפסיכואנליזה" של "החברה הפסיכואנליטית בישראל", שהוקם ב-1933 על ידי מקס אייטינגון (שהיה אחד מתלמידיו של פרויד) ומשכנו בירושלים. מכון זה קיבל הכרה של החברה הפסיכואנליטית הבינלאומית. מכון נוסף הוא "מכון תל אביב לפסיכואנליזה בת זמננו", שפועל בתל אביב.
חוט של כסף

עלילה

בכפר קטן במדינה אירופית, נערה יהודייה צעירה בשם מרים, חיה עם הוריה בעוני. אביה של מרים הוא מלווה כספים, שקיבל הון ראשוני כחלק מנדונייתו ערב נישואיו, שאינו מוצלח בעבודתו. חוסר הצלחתו לגבות את הכספים שאנשי העיירה חייבים לו, מאלץ את מרים ואמה להתמודד עם רעב ועוני, יחד עם חוסר ההערכה של סבה של מרים, שהינו מלווה כספים שגר בעיר הגדולה. כאשר מרים הופכת לבת 16, אמה הופכת לחולה מאד עקב העוני והקור של החורף, ומרים מחליטה להתחיל לגבות את החוב של אביה בעצמה. היא יוצאת לעיר ומתחילה לעבור בית בית ולדרוש את הכספים שאביה הלווה לאנשים השונים יחד עם הריבית אותה הם חייבים על הפיגור הארוך בתשלום. מרים מתגלה כמלוות כספים מוצלחת, שסוחרת בכספים ובסחורות שהיא מקבלת תחת הכסף שחייבים לה ולאחר מוכרת אותם עם רווח נוסף. המשפחה חווה שגשוג כלכלי, שמשפיע לטובה על מצבה הבריאותי של האם, ועל ההערכה של סב המשפחה כלפי מרים. בעצתו של סבה, מרים שוכרת את וונדה, נערה מהכפר שתלך לגבות כספים בשמה. אביה של וונדה הוא שיכור שחייב כספים רבים לאביה של מרים, ועבודתה של וונדה משלמת עבור חוב זה.
קמילה או'גורמן

חייה

קמילה נולדה  בבואנוס איירס, ארגנטינה, חמישית מבין שישה ילדים, למשפחה מבוססת ממוצא אירי, צרפתי וספרדי. קמילה הייתה מאושיות החברה הגבוהה, הייתה ידידתה הקרובה של בתו של חואן מנואל דה רוסאס, מושל הפרובינציה של בואנוס איירס ולא אחת הופיעה בריקודי בלט בארמון הנשיאותי.
בשנות העשרה המאוחרות התוודעה קמילה לאב לאדיסלאו גוטיירס (Ladislao Gutiérrez), כומר ישועי שחבש את ספסל הלימודים בסמינר עם אחד מאחיה, שהיה כומר ישועי גם הוא. גוטיירס, בן למשפחה מהמעמד העליון גם הוא ואחיינו של מושל פרובינציית טוקומאן, התמנה לכומר הקהילה אליה השתייכה משפחת או'גורמן. מתוקף תפקידו הוזמן גוטיירס לאירועים חברתיים שונים בבית משפחת או'גורמן ובינו ובין קמילה החל להתפתח רומן אסור, שכן גוטיירס הכומר היה כבול בנדר הפרישות, שנשמר בסודיות רבה. 
ב-1847 גנב גוטיירס מהכנסייה, עברה שהעונש עליה היה גזר דין מוות. גוטיירס ואו'גורמן נמלטו ומצאו מקלט בפרובינציית קוריינטס, שהמושל שלה, בנחמין ויראסורו (Benjamín Virasoro) נמנה עם מתנגדיו של רוסאס. עם פרוץ השערורייה טענו תומכיו של רוסאס כי קמילה נחטפה בעל כורחה. לעומתם טען מתנגדו החריף של רוסאס, הפוליטיקאי הגולה והנשיא לעתיד דומינגו פאוסטינו סרמיינטו כי הייתה זו הרודנות של רוסאס שהובילה לשחיתות המוסרית של נשות ארגנטינה. משאותרו בני הזוג הנמלטים, נעצרו והובלו לבואנוס איירס, גרמה קמילה לזעזוע גדול כאשר טענה כי היא הייתה זו שיזמה את מערכת היחסים האסורה בין השניים, ודחתה בתוקף את הטענה כי היא נאנסה. 
ב-18 באוגוסט 1848 הוצאו קמילה או'גורמן ולאדיסלאו גוטיירס להורג בידי כיתת יורים. בת עשרים הייתה קמילה במותה, ובהיותה בחודש השמיני להריונה היא נשאה ברחמה את צאצאו הלא-חוקי של האב גוטיירס. או'גורמן הובאה למנוחות בבית הקברות לה רקולטה (La Recoleta). רוסאס לקח אחריות מלאה על ההוצאה להורג, ואילו סרמיינטו והאוניטריים (Unitarios) מתנגדי רוסאס החלו להשתמש בפרשה לניגוח פוליטי של רוסאס.
ארמון ורדאלה

ארמון ורדאלה (במלטזית: Il-Palazz Verdala, באנגלית: Verdala Palace) הוא אחד משלושת מעונותיו הרשמיים של נשיא מלטה, והוא שוכן בגני בוסקט שבדרום מערבו של האי מלטה.

היסטוריה

גני בוסקט (מאיטלקית בוסקטו - "Boschetto" - חורש קטן) הוא אזור החורש הטבעי היחיד באי מלטה, אורכם כ-800 מטרים ורוחבם הממוצע הוא כ-200 מטרים. הגנים הם אחד האתרים היחידים באי שנהנים מזרימה של מי נגר עילי בשל כך שהם שוכנים בערוץ נחל המוביל מצוקי דינגלי שמדרום להן. הארמון עצמו שוכן בפינה הצפון-מזרחית של הגנים. במקום עמד בית ציד קטן שהוקם על ידי הגראנד מאסטר ז'ן דה לה ולט ב-1557. דה לה ולט בחר באתר בשל הצמחייה שבו ובזכות התאמתו לספורט הציד שהיה חביב על האבירים ההוספיטלרים. המבנה הנוכחי הוקם על ידי הגראנד מאסטר היג לובן דה ורדאל (Hughues Loubenx de Verdalle) ב-1586 וקרוי על שמו. הוא תוכנן על ידי האדריכל המוביל במלטה באותה עת, ג'רולאמו קסאר (Gerolamo Cassar), ונבנה ב-1582. המבנה הוקם בצורת מבצר רבוע שבארבע פינותיו מגדלי שמירה בולטים, וזאת כדי לספק לו הגנה מהתקפות הראזים העות'מאנים. עם זאת המגדלים הוקמו לקישוט בלבד, ולא היה להם ערך אסטרטגי. סביב הארמון נחפר חפיר יבש, והסלע שהוצא ממנו שימש כחומר בניין.
כאשר הבריטים כבשו את האי מידיו של נפוליאון, הם השתמשו בארמון כבית כלא לשבויי המלחמה הצרפתים. לאחר מכן שימש זמן מה כבית חרושת לייצור משי, ואחר כך ננטש ומצבו התדרדר. באמצע המאה ה-19 שופץ המבנה והפך למעון הכפר של המושל הבריטי של מלטה. עם תחילת מלחמת העולם השנייה שימש הארמון כמקום מקלט ליצירות אמנות שהועברו אליו מהבירה ולטה. ב-1982 המבנה שופץ שוב והחל לשמש כבית הארחה לראשי מדינות אשר בקרו במדינה, וב-1987 הוכרז כמעון הקיץ הרשמי העומד לרשותו של נשיא הרפובליקה.

המבנה

הארמון רבוע בצורתו, ותוכניתו פשוטה למדי. אורך כל אחת מצלעותיו הוא כ-30 מטרים, ושתי קומותיו משתרעות על פני שטח של 1,800 מ"ר בסך הכל. בארבעת המגדלים שבפינות המבנה קומה שלישית. גשר קטן מעל החפיר מוביל אל הכניסה הראשית בצידו הצפוני של המבנה. הכניסה נפתחת אל מבואה רבועה, ובהמשכה אולם מלבני מקורה בתקרת קמרון חבית, ששימש ככל הנראה כחדר האוכל. על תקרת האולם פרסקאות מסוף המאה ה-16, המתארים שמונה דמויות מיתולוגיות ושתי אלגוריות מוסריות. משני צדדיו של ציר זה (המבואה וחדר האוכל) שוכנים שלושה חללים רבועים בכל צד, שאחד מהם משמש כגרם מדרגות לולייני אל הקומה השנייה. אורכם ורוחבם של כל אחד מהחדרים הוא כעשרה מטרים לערך, בעוד שהחדר המלבני משתרע לאורך של 20 מטרים. במבנה מספר תוספות מאוחרות בסגנון אדריכלות הבארוק, כולן בקומה השנייה, הכוללות מרפסת, מעקה עמודים המקיף את הגג, ועמודים קטנים בין החלונות. מכך מוסק שייתכן שהקומה השנייה נוספה בשלב מאוחר יותר. ברצפת הקומה השנייה של המבנה שרד לוח שחמט שנחרט ברצפה על ידי החיילים הצרפתים שהוחזקו בארמון כשבויי מלחמה.
אוריקום

אוֹרִיקוּם (ביוונית: Ώρικός, בלטינית: Oricos, Oricus, Oricum) היא עיר נמל עתיקה באיליריה (אלבניה של ימינו), לחוף הים האדריאטי. היא נוסדה על ידי מתיישבים יוונים מאובויה, ובמאה ה-3 לפנה"ס שימשה בסיס לחילות רומא במלחמתה באילירים ובפיליפוס החמישי מלך מוקדון.