פדרליזם של האיחוד האירופי

היסטוריה

בשנת 1920 צברה התנועה הפאן-אירופאית תאוצה, עם הקמתה של האיחוד הפאן -אירופאי, אשר רעיונו מבוסס על פי "המניפיסט הפאן אירופאי" אשר נכתב על ידי ריכרד ניקולאוס פון קודנהובה-קלרגי. המניפיסט הציג את הרעיון של מדינה אירופית אחידה כמנגנון מניעת מלחמה טוטאלית כגון מלחמת העולם השנייה. תנועה זו, בהנהגתו של קודנהוב-קלרגי ובהמשך על ידי אוטו פון הבסבורג, היא התנועה הראשונה אשר דיברה על איחודה של אירופה.
רעיונותיו של קלרגי השפיעו על אריסטיד בריאן, שנשא נאום לטובת האיחוד האירופי בחבר הלאומים ב -8 בספטמבר 1929, ובשנת 1930, שכתב את "מזכר ארגון המשטר של האיחוד הפדרלי האירופי" עבור ממשלת צרפת.
בסוף מלחמת העולם השנייה, האקלים הפוליטי תמך בקיום אחדות במערב אירופה, שנראתה בעיני רבים כבריחה מהלך הרוח הלאומני-קיצוני שהחריב את היבשת.
אחת ההצעות המעשיות המוצלחות הראשונות לשיתוף פעולה אירופי הגיעה בשנת 1951 עם הקמתה של הקהילה האירופית לפחם ולפלדה. מאז, הקהילה האירופית התפתחה בהדרגה לאיחוד, שבו עסקו במגוון רחב של תחומים אשר נועד להפיק תועלת למדינות החברות מעבודתם המשותפת.
תהליך של איחוד כוחות בין-לאומיים, הרמוניה של המדיניות הלאומית ויצירת ואכיפה של מוסדות על-לאומיים, נקרא אינטגרציה אירופית .
מלבד המטרה המעורפלת של "האיחוד קרוב מאי פעם" בהצהרה הרביעית של האיחוד האירופי, לאיחוד (כלומר, ממשלותיו החברות), אין מדיניות קיימת ליצירת מדינה פדרלית .
הוויכוח על האחדות האירופית הוא לעיתים קרובות מעורפל באשר למהם גבולות "אירופה". המילה "אירופה" משמשת כמילה נרדפת לאיחוד האירופי, אם כי רוב האזור הגאוגרפי של אירופה אינו נמצא באיחוד האירופי, וחלק מהאיחוד האירופי נמצא מחוץ לאירופה (למשל גיאנה הצרפתית ). עם זאת, רוב האנשים באירופה חיים באיחוד האירופי.

תאוריית השילוב מרובה התהליכים

גישת אירופה מרובת התהליכים היא גישה אלטרנטיבית לאינטגרציה האירופית, שבה מדינות הרוצות להשתלב באיחוד האירופי יכולות להאיץ את האינטגרציה שלהן ולהעמיק את הקשרים ביניהם ובין האיחוד, בעוד שמדינות אחרות יכולות להתקדם בקצב איטי יותר או להפסיק את האינטגרציה כולה. דוגמאות ספציפיות ספציפיות כוללות את גוש האירו ואת אזור שנגן, אשר לא כל המדינות החברות באיחוד בחרו להצטרף אליהם.

המצב הנוכחי

ההתייחסות לאיחוד האירופאי כפדרציה היא נושא בר מחלוקת בקרב האקדמיה. למרות שיש הטוענים כי האיחוד האירופאי מכיל כמה מאפיינים פדרליים, האיחוד כשלעצמו אינו מהווה פדרציה במובנה החוקתי. 

דעתו של פרופ 'ר' דניאל קלמן מאוניברסיטת רוטגרס על היחס של חוקרים שונים לנושא: 
 
על פי הדעה הקדומה שהאיחוד האירופי הוא ייחודי ובלתי ניתן להשוואה, חוקרי הפדרליזם מתייחסים עתה לאיחוד האירופי כאל מקרה מייצג במחקריהם ההשוואתיים (פרידמן-גולדשטיין, 2001, Fillippov, Ordeshook, Shevtsova, 2004; Roden, 2005, Bednar, 2006) . במצב הנוכחי, לאיחוד האירופי יש את התכונות המינימליות של מערכת פדרלית, ולמרות זאת מתנהלים בו  מתחים רבים הנוצרים במערכות פדרליות. 
 למרות הנאמר לעיל, ישנם חוקרים הטוענים כי באירופה כבר כיום ישנם ביטויים לפדרליזם החוקתי. כך למשל, ג'וזף הויילר טוען כי  "אירופה העניקה הגדרה משלה למושג פדרליזם חוקתי ",  ואילו ז'אן מישל ג'וסלין ואלן מרציאנו רואים בבית המשפט האירופי לצדק ככוח עיקרי מאחורי היווצרות של סדר משפטי פדרלי באיחוד. בנוסף טוען ג'וסלין כי "מעבר מלא מקונפדרציה לפדרציה היה גורם לאזרחי אירופה לוויתור של עקרונותיהם של המדינות החברות לטובת האיגוד. ... ומכיוון שלא עשו כן,  הן תכונות קונפדרטיביות והן תכונות פדרליות מתקיימות זו לצד זו בנוף המשפטי."
לעומתן, טוענים תומאס ריסה וטניה א. בורזל כי "לאיחוד האירופי חסרות שתי תכונות משמעותיות כדי להחשיבו כפדרציה. ראשית, המדינות החברות נשארות "הבעלים" של האמנות, כלומר, יש להם את הכוח הבלעדי לתקן או לשנות את האמנות המכוננות של האיחוד האירופי. שנית, לאיחוד האירופי אין יכולת "מיסוי והוצאה" אמיתית, כלומר אין פדרליזם פיסקלי ".
אקדמאים אחרים טענו כי האיחוד האירופי לא צפוי להתפתח למדינה פדרלית מאוחדת. קלמן (יחד עם אנדי טרנט) לקח את ההשקפה הזאת בעצמו, וטען כי הגבולות המוטלים על היכולת הבירוקרטית של המוסדות האירופיים - כמו גודלה הקטן יחסית של הנציבות האירופית - מהווים מכשול להקמתה של מדינה אירופית פדרלית. לדבריהם, "ההתנגדות הפוליטית הנרחבת ליצירה של ממשל ביורוקרטי גדול ומאוחד בבריסל מקבלת גוברת לעומת אלו הרוצים ליצור שלטון אירופי מאוחד ". הוכחה לכך ניתן לראות בכך שהתקציב האירופי קטן מאוד ואינו מממן הרבה מהפעילות הכלכלית של האיחוד האירופי; שלכל מדינה חברה באיחוד האירופי יש קשרי חוץ משלה ויש לה צבא משלה, אם תרצה בכך; שלעיתים קרובות, המדינות החברות באיחוד האירופי מחליטות לבטל הסכמים שהן מתנגדות לה; וכי המדינות החברות עדיין שומרות על ריבונות של מספר רב של תחומים שהיה ניתן לצפות כי יועברו לרשות פדרלית תחת מערכת פדרלית (במידה ואירופה הייתה אכן פדרלית). דבר נוסף אשר מחזק את התפיסה כי אירופה אינה פדרציה, הוא שהסכמות צריכות להיות מקובלות על ידי כל המדינות החברות ולא על ידי שלטון מרכזי, גם אם הרוב המכריע של אוכלוסיית האיחוד האירופי תומך באמנה או חוק מסוים. בנוסף לכך, המדינות החברות רשאיות להבטיח מבחינה משפטית כי אמנה מסוימת אשר התקבלה במוסדות האיחוד, לא תשפיע על עמדת המדינה החברה באיחוד בנושאים מסוימים או תסתור אותה.
השימוש במילה 'פדרלי' הוא כשלעצמו גורם לאי-הסכמה. ואלרי ז'יסקר ד'אסטן גילה התנגדות מצד בריטניה להכללת המילה "פדרלי" בחוקה האירופית, ולכן החליף את המילה  "פדרלי עם המילה "קהילה".