רפואת ימי הביניים

השפעות

בתקופה המוקדמת לא היה קיים ענף יחיד ומאורגן. במקום זאת יכול היה כל החולה והפצוע לפנות לרפואת אליל, לדת, לאסטרולוגיה, ללחשים, למיסטיקה או לרופא בעל שם, אם היה זה נגיש לו. הגבולות בין כל מקצוע ומקצוע היו רופפים וגמישים. טקסטים רפואיים קלאסיים כאלה אשר חוברו בידי גלנוס זכו לשימוש רחב בגלל מעמדם המבוסס, יותר מאשר בגלל אמיתותם על פי ניסוי.
עם התעצמות השפעתה של הנצרות נוצרה מתיחות בין הכנסייה ובין רפואת האליל; מאחר כי רפואת האליל עסקה ברובה בקסם או במיסטיקה, ובסיסה היה במקורות אשר לא עלו בקנה אחד עם האמונה הנוצרית. נעשה שימוש בלחשים ובכשפים בשילוב עם צמחי מרפא ועם תרופות אחרות. התעורר צורך לבצע הפרדה בין מרפא גופני ובין לחשים כעין אלה, או להחליפם בתפילות נוצריות. בדומה לכך נדרש הסבר נוצרי לתלות בכוחם של צמחי מרפא או של אבני חן.
הכנסייה הפיצה את האמונה לפיה האל שולח, לעיתים, חולי כעונש, וכי במקרים אלה יש בכוחה של הכאה על חטא להביא מרפא. הדבר הוביל להנהגת חזרה בתשובה וצליינות כמביאי מזור לתחלואים.

מערכת ימי הביניים

תאוריה רפואית אחידה המבוססת בעיקרה על כתבי רופאים יווניים כדוגמת היפוקרטס, 460-377 לפני הספירה, וגלנוס, אשר נולד בשנת 130, החלה להתפתח, ראשית באזורים אשר נפגעו על ידי קטיעת שקיעתה של האימפריה המערבית במידה הקטנה ביותר. היפוקרטס כתב על מחלות, על ניתוחים, על שברים וכן על האנטומיה של האדם. גלנוס חיבר מעל ל-500 מסות על פיזיולוגיה, על היגיינה, על דיאטטיקה, על פתולוגיה ועל פרמקולוגיה ומיוחס לו גילוי האופן בו שולט חוט השדרה בשרירים שונים. בעקבות הניתוחים שביצע, הוא תיאר את שסתומי הלב וקבע את תפקידי שלפוחית השתן והכליות.
תרגומים אנגלו-סקסוניים של עבודות קלאסיות כמגדיר הצמחים של דיוסקורידס, אשר שרדו מהמאה העשירית, מציגים את קיומם המתמיד של יסודות הידע הרפואי הקלאסי. תקצירים כ"ספר העלוקות" של בולד (900 לערך) מכילים מובאות ממגוון עבודות קלאסיות לצד תרופות אליל מקומיות.
אף על פי כי העיסוק המאורגן ברפואה מעולם לא פסק באימפריה הביזנטית, ניתן לראות ב"סקולה מדיקה סלרניטנה", אשר נוהל בידי הכנסייה בדרום איטליה במאה ה-11, ביטוי ראשון לתחייתה של הוראת הרפואה הסדירה באמצעות טקסטים מקובלים במערב. בסלרנו היו בהישג יד טקסטים רפואיים מביזנטיון ומהעולם הערבי, אשר תורגמו מיוונית ומערבית במנזר הסמוך אשר במונטה קסינו. המלומדים הרכיבו, בהדרגה, קאנון כתבים אשר נודע כ-"Ars medicinae" (אמנות הרפואה) או כ-"Articella" (אמנות קטנה) והיה לבסיס החינוך האירופי בתחום הרפואה במשך מספר מאות.
בעקבות הקמת אוניברסיטאות פריז (1110), בולוניה (1158), אוקספורד (1167), מונטפלייר (1181) ופדואה (1222) הורחבה העבודה ההתחלתית אשר בסלרנו ברחבי אירופה, ובמאה ה-13 זכו מוסדות חדשים אלה למעמד של הנהגה בתחום הרפואה. לרכישת מקצוע הרפואה נדרש עשור, ובכלל זה הכשרה אמנותית, וכך נותר שיעור הרופאים המורשים מצומצם באורח יחסי.
במהלך מסעי הצלב, החלה הרפואה המוסלמית נותנת אותותיה בזו האירופית. רבות דובר על סלידתו לכאורה של אוסמה אבן מונקד מהרפואה האירופית, אולם עיון בקורות חייו מעלה כי היכרותו עמה הייתה חיובית – הוא מתאר רופא אירופי המטפל בזיהומים בהצלחה באמצעות חומץ וממליץ על טיפול במחלת החזירית אשר הודגם בפניו.
במאה ה-13 תבעו ערים אירופיות רבות כי טרם עיסוקו במקצוע, יוכשר הרופא במשך שנים אחדות. הניתוח זכה ליחס פחות מזה של הרפואה הטהורה, עד אשר חיבר רוגר פרוגרדי מפארמה את מאמרו בנושא הניתוח בשנת 1880 לערך. עבודות איטלקיות רחבות היקף למכביר במאה השנים הבאות, הופצו מאוחר יותר ביתר אירופה. בין השנים 1350–1365 חיבר תאודוריק בורגוניוני ארבעה כרכים שיטתיים בנושא הניתוח, ה-"Cyrurgia", אשר קידמו חידושים בעלי חשיבות כמו גם צורות מוקדמות של טיפול מחטא בפציעה, והרדמה באמצעות שימוש בתערובת סמי הרגעה וכן בצמחי מרפא.
עם פרוץ מגפת המוות השחור במאה ה-14, נקלעה הרפואה האירופית למשבר. התאוריות הרפואיות אשר זכו להעדפה סיפקו הסברים דתיים – וכל זאת לשווא, מאחר כי כשליש מאוכלוסיית אירופה מצאה את מותה.

המרפאים

בין סממניה המובחנים של תקופה זו מצוי שפע המרפאים. בשונה ממקצועות אחרים, לא הייתה קיימת אליטה בעלת שליטה. מאחר כי לא שררה הסכמה כללית באשר לתקנים ולשיטות, רבים עסקו בריפוי באורח חלקי ורובם ככולם נטלו תפקידים מגוונים. המציעים שירותי ריפוי נמנו על כלל הדתות ועל שני המינים, ובמעמדותיהם נעו בין צמיתים ובין המחונכים והאמידים אשר באקדמאיים. עבור מרפאים רבים – אחים, רופאי שיניים (Dubbedent או Adubedent), רוקחים ומיילדות – עמלם כמוהו כסחר. בחלוף המאה ה-16 הוענקה, לראשונה, לגופים שונים שליטה המעוגנת בחוק על העוסקים ברפואה. הללו ניתנים לחלוקה לבני אליטות לבלריים ובעלי הכשרה אקדמית (רופאים) ולסוחרים.
רופאים הציעו, לרוב, סיוע רפואי ושיקויים. הם עבדו כחברי גילדה כאשר ברשותם רישיון הרשויות המקומיות, או סיפקו שירותיהם לבית אב עיקרי או למנזר. הם זכו לתשלום על סמך המקרים בהם טיפלו, או באורח תקופתי. לעיתים קרובות ניתנו תשלומים במזון או בביגוד.
רפואה לבלרית, המכונה לעיתים קרובות "רפואה נזירית", סופקה במסגרת תפקיד דתי ובה הוענקו תשלומים והכנסה באמצעות כנסייה. חוק בנדיקטוס הקדוש מצהיר: "ראשית כל יש להבטיח את שלום החולים, כי הללו ישורתו בעצם האמת כפי אשר משרתים את ישוע." למעשה, בכל מנזר מצויה הייתה מרפאה עבור הנזירים, והדבר הביא להצבתם של תנאים בטיפול בחולה חילוני. בימי הביניים סונפו כמחצית מבתי החולים ישירות למנזרים או למוסדות דתיים אחרים. רבים מהנותרים חיקו קהילות דתיות, קבעו כללי התנהגות מדויקים, תבעו כתלבושת שמלה ושילבו טקסים דתיים בשגרת יומם.
רופאים, אשר עסקו בעבודות המומחים היווניים באוניברסיטאות, היוו אליטה מטעם עצמה בתחומם. היה זה משלח יד בלתי נפוץ: במחקר אשר נערך בוורססטר במאה ה-13 נמצא כי היו שלושה רופאים בלבד על כל 10,000 משלמי מיסים, וכי לבד מהאצולה היו אלה נגישים ביותר למתי מעט. רופאים אבחנו את חוליהם באמצעות בדיקה מעמיקה את דמם, את שתנם ואת צואתם וקבעו בדבר מרקם עורם ואיזון הליחות. היה ביכולתם להמליץ על תרופות או על הקזת דם מחלקי גוף שונים, על מנת להשיב את איזון הליחות על כנו. כן היה ביכולתם לנסות ולערוך ניתוחים מורכבים כדוגמת חירור הגולגולת, על מנת להקל לחץ על המוח, או הסרת קטרקט.
רופאי אליל נהגו למסור את ידיעותיהם מרופא לשוליה, והיו נגישים מהרופא לאיכר או לפועל. הם לא היו נתונים לפיקוח, אולם היו בקיאים בתחום צמחי המרפא ותרופות האליל. הם נפלטו ממערכת הרפואה בהדרגה.
קדושים קדושים נהגו אף הם לרפא את החולים. אף על פי כי ריפוי בידי קדושים (נסים) איננו נחשב כיום כרפואה, בימי הביניים היה זה נוהג מקובל לצד שיטות ריפוי אחרות. שני שלישים בקירוב מהפונים לריפוי בידי קדושים היו איכרים (כך הגדיר ר' ס' פינוקיין). לעיתים קרובות נעשה שימוש בשירותי קדושים כאשר לא ניתן היה להביא רפואות אחרות בזמן (למשל, מוות מקרי). לעיתים רחוקות נעשה בם שימוש על מנת לטפל בחוליים ארוכי טווח, כדוגמת מומים מולדים. במקרים אלה שימשו קדושים כמוצא אחרון. עם השלמת קנוניזציה, התייחסה הכנסייה לקדושים קנוניים בלבד כלמורשים לחולל נסים. עם זאת, פעמים רבות לא מנע הדבר פניה לקדושים אשר אינם קנוניים.
נשים במהלך ימי הביניים המוקדמים, סביר כי הנשים אשר עסקו במקצוע הרפואה השתוו במספרן לזה של הגברים. עם זאת, הדרישות המקצועיות אשר נלוו לכך בתקופה מאוחרת יותר, והווסד הפקולטות לרפואה, פלטו את הנשים ממקצוע זה. הנזירה הראשית הילדגרד מבינגן כתבה את"Liber Simplicis Medicinae" (ספר הרפואה הפשוט) בשנת 1160 לערך. רופאה נודעת נוספת היא טרוטולה מסלרנו, אשר עבודותיה בנושא תחלואי נשים הופצו ברחבי אירופה ושמה באנגליה שונה ל"דאם טרוט". אחות בשם אן מתוארת כ-"medica" בבית החולים של לאונרד הקדוש, יורק, בשנת 1276.
אף לאחר המאה ה-14 הוסיפו נשים לעסוק ביילוד. באורח כללי, מיילדת רכשה את מקצועה כשוליית מיילדת בעלת ניסיון, או לומדה בידי אב או בעל העוסק ברפואה. התנאי הדרוש היחיד היה הצהרה מפי כומר פרוכיאלי כי נעימת הליכות היא.
כן שירתו נשים כאחיות במסדרים נזיריים, אם כי היו אף אחיות חילוניות אשר טיפלו בצורכיהם הפיזיים של החולים.

התפתחויות מאוחרות יותר

המנתחים אשר פעלו בתקופת ימי הביניים האמצעיים, כדוגמת מונדינו דה לוצי, היו הראשונים שעסקו באנטומיה באוניברסיטאות אירופיות וביצעו באורח שיטתי נתיחות מתים. בשונה מרומא הפגאנית, בימי הביניים האמצעיים לא חל באירופה איסור מוחלט על נתיחת מתים. חרף זאת, תורתו של גלנוס הייתה כה רווחת, עד כי מונדינו ובני זמנו ניסו להתאים את ממצאיהם האנושיים לאנטומיה של גלנוס.
במהלך הרנסאנס, מאמצע המאה ה-15 ואילך, חלה התקדמות מרובה בתחום הרפואה. ג'ירולמו פרקסטורו האיטלקי, 1478-1553, היה הראשון להציע כי מגפות עשויות להגרם על ידי עצמים חוץ גופיים, הניתנים להעברה באמצעות מגע ישיר או בלתי ישיר. עוד גילה טיפולים חדישים למחלות כדוגמת עגבת.
בשנת 1543 חיבר המלומד הפלמי אנדריאס וסאליוס את ספר הלימוד השלם הראשון בנושא האנטומיה האנושית: "De Humani Corporis Fabrica", משמע: על מבנה גוף האדם. כעבור זמן רב, בשנת 1628, הסביר ויליאם הרווי את מחזור הדם. לפני כן רווחה האמונה, כי הדם הנו תוצר מזון ונספג על ידי רקמת שריר.
במהלך המאה ה-16 גילה פאראצלסוס, בדומה לג'ירולמו, כי מחלות נגרמות על ידי סוכנים חוץ גופיים כדוגמת חיידקים, לא על ידי חוסר איזון פנימי.
ללאונרדו דה וינצ'י נזקפת השפעה רחבה על קידום הרפואה ברנסאנס. דה וינצ'י, אשר נולד ב-15 באפריל 1452, דגל בגישה מדעית אשר בבסיסה תצפיות פרטניות. הוא נטל חלק במספר נתיחות לאחר המוות וכן הוציא תחת ידיו שרטוטים אנטומיים מפורטים מרובים, בתכננו עבודה רחבת היקף בנושא אנטומיה אנושית השוואתית.
הרופא הצבאי הצרפתי אמברואז פרה, שנולד בשנת 1510, הקים לתחייה את שיטת קשירת כלי הדם היוונית העתיקה. לאחר כריתת איבר נהוג היה לצרוב את קצה האיבר הפתוח להפסקת הדימום. הדבר בוצע באמצעות חימום שמן, מים או מתכת ויצירת מגע בין החומר ובין הפצע לסתימת כלי הדם. עוד האמין פרה בחבישת פצעים בתחבושות נקיות ובשימוש במשחות, ובכלל זה במשחה אשר הרכיב עצמו המכילה ביצים, שמן ורדים וטרפנטין. הוא היה הראשון לעצב ידיים ואיברים מלאכותיים עבור חולים בהם בוצעה כריתה. באחת הידיים המלאכותיות, ניתן היה להניע את שני זוגות האצבעות לביצוע מטלות אחיזה ושחרור פשוטות, ומראה היד היה טבעי לחלוטין תחת כפפה.
אסונות רפואיים רווחו ברנסאנס בהשוואה לעת העכשווית. במהלך הרנסאנס היוו נתיבי סחר אמצעי מושלם להעברת מחלות. שמונה מאות שנים לאחר מגפת יוסטיניאנוס, שבה מגפת הדבר לאירופה. המוות השחור פרץ באסיה, פשט למזרח התיכון ולאירופה בשנת 1348 (ייתכן כי הועבר באמצעות סוחרים איטלקיים אשר נסו מקרבות חצי האי קרים) וגבה בה 25 מיליון קרבנות, כשליש מכלל האוכלוסייה ועד שני שלישים באזורים העירוניים בהם הכתה המגפה ביתר שאת. טרם עזוב המונגולים את קאפה הנצורה אשר בחצי העיר קרים, גופותיהם המתות והנוטות למות של החיילים הנגועים נערמו על גבי קטפולטות, ושוגרו מעבר לחומות קאפה על מנת להדביק את יושביה. תקרית זו הייתה בין הדוגמאות המתועדות המוקדמות ביותר ללוחמה ביולוגית, ונחשבת כמקור התפשטות המוות השחור לאירופה.
המגפה שבה לרדוף את אירופה ואת המזרח התיכון פעם אחר פעם בין המאה ה-14 ובין המאה ה-17. התפרצויות מאוחרות יותר הראויות לציון: המגפה האיטלקית של 1629–1631, המגפה הגדולה של סביליה (1647-1652), המגפה הגדולה של לונדון (1665-1666), המגפה הגדולה של וינה (1679), המגפה הגדולה של מרסיי (1720-1722) ומגפת 1771 במוסקבה.
טרם ביאת הספרדים לאמריקה ולמקסיקו לא נודעו חיידקי האבעבועות השחורות, החצבת והשפעת הקטלניים. לילידים האמריקאיים לא הייתה החסינות אשר פיתחו האירופים באמצעות מגע רב שנים עם המחלות. כריסטופר קולומבוס שם קץ לבידוד האמריקות בשנת 1492 בעודו מפליג תחת דגל ממלכת קסטיליה (ספרד). מגפות קטלניות פשו בקריביים. האבעבועות השחורות מחו כפרים תוך חודשים אחדים. אוכלוסיית האי היספניולה מנתה 250,000 ילידים אמריקאיים. עשרים שנים לאחר מכן צנחה האוכלוסייה ל-6,000 נפשות. יובל שנים לאחר מכן, על פי הערכות נותרו כ-500 ילידים אמריקאיים. באותה עת התפשטה המגפה למקסיקו, שם סייעה להרס האימפריה האצטקית. במאה הראשונה לשליטה הספרדית במקסיקו, 1500-1600, מרכז אמריקאים ודרום אמריקאים מתו במיליוניהם. עד שנת 1650 נמחתה מרבית אוכלוסיית מקסיקו הילידית.