דודו

טקסונומיה ואבולוציה

ההיסטוריה האבולוציונית של הדודו אינה נהירה דיה. בדומה לציפורים רבות שחיו באיים, חווה הדודו שינויים אבולוציוניים קיצוניים. פרופסור אלן קופר שהיה מנהל מעבדת ה-DNA באוניברסיטת אוקספורד שחקר את ה-DNA של הדודו הסביר כי "כאשר חוקרים את ציפורי האיים אנחנו בודקים למעשה כיצד האבולוציה פועלת, כיוון שדוגמאות קיצוניות הן לעיתים נקודות המבט הטובות ביותר המבהירות כיצד הדברים עובדים".
מדעני המאה ה-19 התייחסו לדודו כאל יען קטן, כאל אלבטרוס וכאל עוף דורס. בשנת 1842 גרס הזואולוג הדני יוהנס תאודור ריינהרט (Johannes Theodor Reinhardt), כי הדודו הוא למעשה יונת קרקע (יונה המקננת על הקרקע). הוא התבסס על בדיקות שערך על שלד של דודו שנמצא באוסף המלכותי של קופנהגן. אבחנתו התקבלה בתחילה בלעג, אבל מאוחר יותר נתמכה על ידי יו אדווין סטריקלר ואלכסנדר גורדון מלוויל במונוגרפיה שכתבו על הדודו בשנת 1848 הנקראת 'The Dodo and Its Kindred' (הדודו ומקורביו), שבה ניסו להפריד בין מיתולוגיה ומציאות.
צוותים מהמחלקה לזואולוגיה באוניברסיטת אוקספורד ומהמוזיאון להיסטוריה של הטבע בלונדון שיתפו פעולה ביניהם בניסיון לשפוך אור על המקור הגנטי של הדודו ולתת מענה לשאלה כיצד הפך להיות עוף מבודד באי מאוריציוס. החוקרים נטלו דגימות של DNA מעצמות הרגל שהשתמרו במוזיאון להיסטוריה של הטבע באוניברסיטת אוקספורד, שהיו השרידים היחידים שהכילו רקמות רכות, והשוו אותן לרצף הגנטי של הסוליטר רודריגז, ל-35 מינים של יונים ולקבוצות ציפורים אחרות כגון תוכים ועופות דורסים. מניתוח הממצאים של החוקרים עלה כי אף על פי שהדודו והסוליטר רודריגז אינם זהים, יש ביניהם קרבה רבה בשל הסממנים האופייניים שהם חולקים בעצמות הרגליים, שקיימים ככל הידוע רק אצל יונים.
כמו כן גילו החוקרים כי הדודו והיונים חולקים פרטים משותפים רבים בלסת התחתונה, בעצם הלחי, בחך ובבוהן. הזפק הגדול של הדודו, התכונות השלדיות שלו, הקשקשים המספקים לו הגנה, וחסרונם של עצם האף ושל המחיצה בין הנחיריים, רמזו אף הם על קרבתו של הדודו ליונים. דמיון נוסף שנמצא ביו היונים לדודו הוא בכמות התטולה (כלל הביצים בהטלה אחת). היונה מטילה בין ביצה אחת לשתיים והתטולה של נקבת הדודו, כך סבורים עד היום הכילה ביצה אחת בלבד. ההבדל העיקרי בין הדודו והיונים מתבטא בעיקר בגודלן הקטן של כנפיו ביחס לגודל גופו ובאורכו הגדול של המקור ביחס לשאר הגולגולת. מניתוח ממצאי ה-DNA, עלה כי הציפור המקורבת ביותר לדודו שהשתמרה עד היום, היא יונת הניקובר שמקורה בדרום מזרח אסיה ולאחר מכן יונת הכתר מגינאה החדשה והיונה מסמואה.
החוקרים אינם יודעים מתי הגיע הדודו למאוריציוס או מתי איבד את כושר התעופה שלו. ממצאים גאולוגיים מצביעים על היווצרותו של האי מאוריציוס כתוצאה מפעילות געשית שגרמה לאי להתרומם מעל פני המים לפני כ-8 מיליון שנה. השאלה אם הדודו הגיע לאי בתעופה, בשחייה או על רפסודת צמחים (כפי שהגיעו הצבים לאיי גלאפגוס), נותרה ללא מענה, אם כי ההשערה המקובלת היא שהאבות הקדמונים של הדודו הגיעו בתעופה מהודו או מדרום מזרח אסיה כשהם מדלגים בין איים. פרופסור אלן קופר הגיע למסקנה מניתוח תוצאות ה-DNA כי הדודו והסוליטר נפרדו מאב קדמון משותף לפני כ-25.6 מיליון שנים, וכי אותו אב משותף נפרד מציפורים דרום אסיאתיות לפני 42.6 מיליון שנים.

עץ משפחתי של הדודו 2002

הקליידוגרמה שיצרה בת' שפירו, פרופסור לאבולוציה ואקולוגיה באוניברסיטת קליפורניה בסנטה קרוז, בשיתוף פעולה עם עמיתים למחקר בשנת 2002, מצביעה על קשרי המשפחה הקרובים של הדודו בתוך משפחת היוניים. קליידוגרמה דומה התפרסמה בשנת 2007. בקליידוגרמה זו התחלפו המיקומים בין יונת הכתר ויונת סמואה ונוספו בבסיסה יונת הפסיון (Otidiphaps nobilis) ויונת-קרקע דקת-מקור (Trugon terrestris).
בשנת 2014 נבדקה דגימת DNA שנלקחה מהיונה הירוקה המנוקדת (Caloenas maculata) שנכחדה אף היא. החוקרים הגיעו למסקנה כי יש לה קרבת משפחה הדוקה עם יונת הניקובר, ולפיכך גם עם הדודו וסוליטר רודריגז. מסקנה זו הובילה לתאוריה כי אבותיו של הדודו שהגיעו לאיי מסקרין – לרודריגז ולמאוריציוס, התפתחו לסוליטר רודריגז ולדודו וכן ליונה הירוקה המנוקדת שמוצאה בתחנה אחרת באחד האיים. המידע על יונה זו הגיע מדגימה של השריד היחיד שנמצא ב'מוזיאון העולם' בליברפול (the World Museum of the National Museums Liverpool). שריד זה הגיע כפי הנראה למוזיאון מפולינזיה הצרפתית (כנראה מטהיטי) בין השנים 1783-1823.

אטימולוגיה

אחד משמותיו המקוריים של הדודו היה השם ההולנדי walghvogel שמשמעותו ציפור מתפלשת או ציפור מתועבת. הוא הוזכר לראשונה בכתב העת של סגן אדמירל וייברנדט ואן וארווייק שביקר באי בשנת 1598. בשנת 1599 תורגמה הרשימה לאנגלית ומשמעות השם באה לידי ביטוי בתיאור הבא: "...מצאנו במקום הזה כמות רבה של יצורים מגעילים גדולים פי שניים מברבורים שנקראו Walghstocks ("ציפורים מתפלשות"). בשרם היה קשה, אך טוב למדי. בשעה שנמצאו יונים בשפע שבשרם היה טוב יותר, נדחה בבוז כל מי שהעז לאכול את בשרם של היצורים הדוחים".
מרשימה נוספת מאותו מסע ניתן ללמוד כי הפורטוגזים התייחסו ליצורים הללו כאל פינגווינים. (המשמעות לא נגזרה מהציפור פינגווין אלא מהמילה pinion שמשמעותה כנף קטנה).
בשנת 1602 כינה צוות האוניה ההולנדית Gelderland את הציפור בשם "Dronte" שמשמעותו נפוח. שם זה שגור עד עצם היום הזה במספר שפות.
האטימולוגיה של המילה דודו אינה ברורה דיה. יש המייחסים אותה למילה ההולנדית Dodoor שמשמעותה עצל ויש המייחסים אותה למילה Dodaars שמשמעותה עכוז שמן המצביעה על גוש הנוצות שנמצא בקצה האחורי של גופו. מילה זו הופיעה לראשונה בשנת 1602 ביומן של הקפטן וילם ואן ווסטסאנן (Willem van Westsanen). ההיסטוריון האנגלי סר תומאס הרברט (Thomas Herbert) היה הראשון שהזכיר את המילה Dodaars בדפוס בשנת 1628. הוא טען כי כך כונתה הציפור על ידי הפורטוגזים עם הגיעם לאי בשנת 1507. ככל הידוע הפורטוגזים לא הזכירו מעולם את הציפור, עם זאת על פי מספר מקורות כגון המילון אנקרטה (Encarta Dictionary) והמילון של האטימולוגיה (Chambers Dictionary of Etymology), המילה דודו נגזרה מהמילה Doudo בפורטוגזית עתיקה ומהמילה Doido בפורטוגזית עכשווית, שמשמעותן הן בעבר והן בהווה, שוטה או משוגע, וכי כך הוא כונה כיוון שהיה איטי ולא חשש מבני האדם ומחיות הבית שהביאו עמם. השם Dodar, נכנס אף הוא לשפה האנגלית באותה עת, אך היה בשימוש רק עד המאה ה-18. דייוויד קוואמן ציין בספרו 'The song of the Dodo', שיצא לאור בשנת 1996, כי המילה דודו היא אונומטופאית לצליל שהשמיע הדודו: "דו-דו" ("doo-doo"). בשנת 1766 טבע קארולוס לינאוס את השם 'Didus ineptus' שמשמעותו דודו מגושם, כשם מדעי נוסף לשם 'Raphus cucullatus' שהיה קיים זה מכבר.

משקל הדודו

מסקנות רבות באשר למראה הדודו היו מבוססות על ציורי שמן מהמאה ה-17, שבהם נראה הדודו כציפור בעלת עודף משקל. אנדרו קיצ'נר, אוצר ראשי וחוקר של בעלי חוליות וציפורים במחלקה למדעי הטבע במוזיאון הלאומי של סקוטלנד, העריך כי הציפורים שהגיעו ליבשת אירופה טופחו כחיות מחמד ופוטמו על ידי בעליהן. כתוצאה מכך משקלם כמעט הוכפל ממשקלם המקורי בעת שחיו בטבע. התרשמותו מהציורים המוקדמים שבהם נראה הדודו רזה, היא כי אלה צוירו על ידי אמנים שביקרו במאוריציוס וזכו לראות במו עיניהם את הדודו בסביבתו הטבעית ובגודלו הטבעי. תמיכה להתרשמות זו, היא תוצאות המחקר שערך על עצמותיו של הדודו. הוא נקט בשיטות שפותחו על ידי קרימינולוגים וארכאולוגים לשחזור בשר על העצמות והגיע למסקנה כי תוצאת השחזור הייתה דומה במידה רבה לרישומים המוקדמים של הדודו, שבהם הוא נראה רזה. כמו כן מניתוח היחסים בין אורך עצם הרגל של הדודו ומשקלה ומהתפיסה המקובלת כי השלדים של הציפורים מהווים גורם קבוע במשקלם הכללי, העריך קיצ'נר כי משקלו של דודו מבוגר בטבע נע בין 11–17 קילוגרם. משקל זה קרוב למשקלו של חוגה גדולה ממין זכר, הנחשב כציפור המעופפת הגדולה ביותר. קיצ'נר מצא כי ההערכה הגבוהה ביותר של משקל הדודו הייתה 23 קילוגרם והיא תועדה בדפוס בשנת 1634. כמו כן ציין כי משקל הזכרים היה כ-4 קילוגרמים יותר ממשקל הנקבות.
קיצ'נר ציטט מתוך מחקר שכתב הזואולוג ההולנדי אנתוני קורנליס אודמנס (Anthonie Cornelis Oudemans) בשנת 1917, שבו הוצגו 2 היפותזות המבהירות את ההבדל הקיצוני בתיאור המראה החיצוני של הדודו שנראה בציורים, מחד שמן ומאידך רזה. האחת טמונה בעונות השנה, שבהן המזון היה מצוי בשפע והשנייה טמונה בהעדפתם של הציירים להתמקד דווקא בדמות ציפורי הדודו הגוצות, כיוון שהללו משכו תשומת לב רבה יותר. כמו כן, טען קיצ'נר, כי רבים מהציורים צוירו על פי מודלים ודגימות שמולאו בגסות. על פי קיצ'נר, המסה של קליפת הביצים של הדודו, משמשת אף היא כמדד נוסף למשקל גופו, כיוון שהיא משתנה בפרופורציה למסה של הציפור המטילה. אמנם אין עדות חותכת לקיומה של ביצת דודו ששרדה, אך לפי תיאורי הביצים בספרות, הגיע קיצ'נר להערכה זהה באשר למשקל הדודו, לזו שהגיע כאשר חקר את היחס בין אורך עצם הרגל לאורכן של עצמות אחרות.

השתקפות הדודו בציורים במהלך השנים

יומן המסע של הספינה ההולנדית גלדרלנד (1603-1601), התגלה מחדש בשנת 1860. הוא מכיל את הסקיצות הידועות היחידות שעל פי הסברה, צוירו במאוריציוס על פי דגמים חיים של ציפורי דודו או על פי דגימות שסיימו את חייהם לאחרונה. איורים אלה יוחסו לג'וריס יוסטנס לרלה (Joris Joostensz Laerle), שצייר ציפורים נוספות שנכחדו במאוריציוס ולאומן נוסף בלתי ידוע שתרומתו הייתה דלה.
מלבד הרישומים הללו, לא ידוע כמה מהאיורים שנעשו במאה ה-17, התבססו על ציפורי דודו שהיו בחיים וכמה מהם התבססו על דגימות ממולאות, שהשפיעו על אמינות הציורים. כל התיאורים שהופיעו לאחר שנת 1638, התבססו בעיקר על תיאורים קודמים. ההבדלים הניכרים בתיאורים הובילו סופרים כגון אנתוני קורנליס אודמנס ומאסאוג'י האצ'יסוקה (Masauji Hachisuka) להעלות השערות שונות לגבי תיאור הדודו. הם אפילו הרחיקו לכת בטענה כי ההבדלים נובעים מקיומם של מינים שונים שצוירו. השערות אלה אינן מקובלות היום בשל הנחת העבודה כי אמינות הציורים הללו מוטלת בספק.
הציור המסורתי של הדודו, מציג אותו שמן ומגושם. אחד מהציירים המשפיעים ביותר שמייצגים תפיסה זו של הדודו, הוא הצייר ההולנדי רוּלָאנט סאברי (Roelant Savery) שהיה אחד מהציירים הפוריים ביותר של הדודו. הוא יצר לפחות 10 ציורים שבחלקם מופיע הדודו בפינותיהם התחתונות. הציור המפורסם ביותר שיצר בשנת 1626 שבו נראה הדודו שמן במיוחד, נקרא כיום "הדודו של אדוארד", כיוון שהיה שייך בעבר לאורניתולוג ג'ורג' אדוארד. ציור זה התקבע מאז כתמונה האופיינית של הדודו והיווה מקור השראה לרבים מציורי הדודו שבאו בעקבותיו. כיום מוצג הציור במוזיאון לתולדות הטבע בלונדון.
בציור מוגולי שהתגלה מחדש בסנקט פטרבורג בשנת 1960, נראה הדודו במרכז התמונה כשהוא מוקף בציפורים הודיות מקומיות. הוא נראה רזה וצבעו חום. הפלאונטולוג האנגלי ג'וליאן יום התייחס לציור זה כאל אחד מהציורים המדויקים ביותר של דודו חי. כחיזוק לטענתו הוא גרס כי הציפורים המצוירות שמקיפות אותו, מזוהות אף הן בבירור וצבעיהן מדויקים. ההנחה היא כי הציור צויר כפי הנראה בשנת 1626 והוא מיוחס לצייר אוסטד מנסור (Ustad Mansur).

התנהגות ואקולוגיה

מעט מאוד ידוע על התנהגותו של הדודו כיוון שרוב התיאורים שהשתמרו עד היום הם אנקדוטליים ובלתי מספקים. ניתוח עצמות רגליו מלמד כי היה ביכולתו לרוץ במהירות בניגוד לבן משפחתו הרודריגז סוליטר. אין עדויות לכך שהדודו השתמש בכנפיו במאבקים טריטוריאליים או אחרים, עם זאת החוקרים מניחים כי הוא עשה שימוש במקורו הארוך והמאונקל אם היה צורך בכך. מאז שהגשם פקד את האזור בתדירות רבה, מקורות המזון היו בשפע, כך שלדודו לא היו הזדמנויות רבות להפגין התנהגות אגרסיבית לצורך קיומו.
בית הגידול המועדף על ידי הדודו, אינו ידוע, אך על פי תיאורים ישנים ניתן להניח כי הוא התיישב ביערות שהיו באזורי החוף היבשים בדרום ובמערב מאוריציוס. הנחה זו נתמכת על ידי העובדה כי בביצת מאר או סונז' (Mare aux Songes) הסמוכה לים באזור הדרום מזרחי של האי, נמצאו שרידים של ציפורי דודו. תפוצה מוגבלת של הדודו באזורים קטנים כמו ביצה זו, באי שהוא בלאו הכי קטן, היא סיבה נוספת להכחדתו. על פי מחקר שנעשה במקום, הסתבר כי העצים הדומיננטיים ששימשו את הדודו לאכילה ולמגורים היו "עצי פנדנוס (Pandanus) עצי tambalacoque הנקראים כיום "עצי הדודו" ועצי דקל שהיו אנדמיים לאי מאוריציוס.
לפני בואו של האדם למאוריציוס, היה האי מכוסה כולו ביערות, אך בעקבות בואו נכרתו רובם ורק מעטים מהם שרדו. כתוצאה מכך נפגעה המערכת האקולוגית של האי באופן בלתי הפיך ומינים אנדמיים רבים שחיו לצד הדודו נכחדו: הרלית האדומה או בשמה האחר, התרנגולת האדומה של מאוריציוס שבדומה לדודו לא הייתה מסוגלת לעוף, תוכים מסוגים שונים, ועוד מיני ציפורים נוספות כמו גם מיני זוחלים כגון צבי ענק, לטאות וחלזונות וכן סוגים שונים של צמחים. גם היום כבעבר, אוכלוסיית בעלי החיים (פאונה) שהצליחה לשרוד במקום, נתונה בסכנת הכחדה.

עץ הדודו

עץ הדודו (Sideroxylon grandiflorum נודע בעבר בשם Calvaria major), היה נפוץ ואנדמי לאי מאוריציוס. הוא נקרא על שמו של הדודו שעל פי הסברה, ניזון מפרותיו. בשנת 1973 התגלו באי מאוריציוס מספר עצי דודו בגיל 300 שנה בערך שהניבו פרות וזרעים שלא הצליחו לנבוט. האורניתולוג סטנלי טמפל מאוניברסיטת ויסקונסין-מדיסון, ניסה להתחקות אחר הגורמים שהביאו להכחדתו הכמעט מוחלטת של העץ. במחקר שערך בשנת 1977 ושהתפרסם בכתב העת היוקרתי "סיינס", גרס כי יש תלות בין נביטת זרעי העץ לבין הדודו. לטענתו זרעי העץ יכלו לנבוט רק לאחר שהיו נשחקים במערכת העיכול של הדודו ולאחר הכחדתו לא יכלו להתרבות עוד. כדי לאשש טענה זו, האכיל טמפל תרנגול הודו בפרות עץ הדודו, ומצא כי חלקם הופרשו שחוקים מן הזפק ושלושה מהם הצליחו אף לנבוט. "מכאן הסיק כי אכן, שחיקת קליפת הפרי בזפק העוף היא המאפשרת את תפיחת הזרעים ונביטתם".
מסקנותיו של טמפל התפרסמו בספרי ביולוגיה רבים כדוגמה לתלות שישנה לעיתים בין הצמחייה לבעלי החיים. מספר מדענים ביניהם, הרשי (2000), הורן (1978) ואחרים הפריכו את טענותיו של טמפל. אחת הטענות המרכזיות הייתה כי זרעי עץ הדודו הצליחו לנבוט גם לאחר הכחדת הדודו וכי טמפל התעלם מנתונים בוטניים רבים שעמדו בסתירה לטענתו המרכזית. ממחקרים אלה עולה כי הירידה במספר עצי הדודו לשיעור של כמה מאות, נעוצה בסיבות סביבתיות שונות כגון כריתת יערות, הרס הזרעים כתוצאה ממחלות פטרייתיות ועוד.

ממאוריציוס לאירופה ולהודו

חלק מהמבקרים שהגיעו למאוריציוס גילו עניין בציפורי הדודו וניסו להביאם בעודם חיים לאירופה, להודו וליפן. ציורי דודו החלו להיות אופנתיים והביקוש אחריהם החל לצבור תאוצה. כמו כן אספנים עשירים החלו אף הם לגלות עניין בציפור המוזרה ולנסות לרכוש אותה כדי שתשמש עבורם כחיית מחמד. מספר ציפורי הדודו שהצליחו לשרוד את המסע באוניות, אינו ודאי, עם זאת ג'וליאן יום שהסתמך על דיווחים שונים, ציורים ודגימות, שיער כי לפחות 11 ציפורים הגיעו ליעדן בחיים.
דיווחו של הסופר האנגלי סר האמון ל'אסטרנג' שראה בלונדון בשנת 1638, דודו בתוך כלוב, הוא הדוגמה היחידה שבה מוזכר במפורש כי באירופה נמצא דודו חי. בשנת 1626, טען הצייר ההולנדי אדריאן ואן דה ונה (Adriaen van de Venne), כי צייר דודו שראה באמסטרדם, אך לא ציין אם הוא היה חי או מת. 2 ציפורי דודו נראו על ידי הסוחר הבריטי פיטר מונדי בהודו בעיר סוראט בין השנים 1628–1634, וכנראה אחת מהן הייתה ציפור הדודו שצויירה על ידי אוסטד מנסור (Ustad Mansur) בשנת 1628 בערך.
בשנת 1628 ביקר הדיפלומט האנגלי עימנואל אלטהאם במאוריציוס ושלח מכתב לאחיו שבו תיאר את המקום. הוא כתב כי הגיע לאי ב-28 במאי וראה שם עיזים רבות, חזירים, פרות ועופות מוזרים בעלי נוצות שנקראו על ידי הפורטוגלים בשם דודו. כמו כן ציין כי העופות הללו הם נדירים, כי הם חיים רק במאוריציוס וכי הוא שלח ציפור דודו עם מיסטר פרס (Perce) שהגיע לאי בספינה ויליאם ב-10 ביוני. כמו כן כתב כי הוא שולח עבור אחותו כד ממולא בג'ינג'ר, מספר חרוזים לאחייניותיו וכי הוא מקווה שציפור הדודו תגיע שלמה ובריאה ליעדה. לא ידוע אם הדודו שרד את המסע לאנגליה, אך ידוע כי המכתב שכתב אלטהאם נשרף במאה ה-19. הציור המוקדם ביותר הידוע שצוייר על פי דגימת דודו באירופה, הוא משנת 1610. ציור זה שבו נראה הדודו חנוט ומיובש, הוא חלק מתוך אוסף הציורים של הקיסר רודולף השני שבהם מתוארים בעלי חיים מגן החיות המלכותי של הקיסר וציורים של בעלי חיים נוספים ממאוריציוס כגון הרלית האדומה.

ממאוריציוס ליפן

בשנת 1647, אחת מאחרוני ציפורי הדודו שהיו בחיים, שרדה מסע באוניה יונג פרינסנד (Jonge Prinsand), ששטה ממאוריציוס לאי דג'ימה השוכן מול חופי יפן, שבו שכנו משרדי חברת הודו המזרחית ההולנדית. באותה עת חיות אקזוטיות היו פופולריות בקרב בני אצולה ברחבי העולם והדודו ששימש גם כחיית ראווה נשלח כמתנה לשוגון היפני. ראיות לכך התגלו במחקר שנערך על ידי חוקרים מאוניברסיטת אמסטרדם, שהתחקו אחר הארכיונים של החברה, שבה נמצאו הרשומות היומיות שנוהלו על ידי רשמי החברה בדשימה. בשטר המטען של האניה, נרשמו בין השאר דודו וצבי לבן ולכשהגיעה האוניה ליעדה, נרשם שוב הדודו כחלק מהמלאי שהגיע למחסני החברה.

דגימות מהמאה ה-17

השרידים היחידים של ציפורי דודו שהגיעו לאירופה במאה ה-17 שהשתמרו, הם ראש מיובש המכונה אוקספורד דודו ורגל שהובאו למוזיאון לתולדות הטבע באוקספורד, רגל שהוצגה במוזיאון הבריטי ואבדה המכונה רגל לונדון, גולגולת שהגיעה למוזיאון הזואולוגי באוניברסיטת קופנהגן המכונה גולגולת קופנהגן ולסת עליונה ועצמות רגל שמצאו לבסוף את מקומן במוזיאון הלאומי של פראג. שני השרידים האחרונים זוהו שוב כציפור דודו באמצע המאה ה-19.
נמצאו דיווחים על מספר פוחלצים של ציפורי דודו ברשומות של מספר מוזיאונים, אך לא ידוע אם מי מהם שרד. מלבד הממצאים הללו, ידוע על שריד נוסף של רגל יבשה שאבדה, שמקורה אינו ידוע, שהייתה שייכת לפרופסור לאנטומיה ההולנדי פיטר פאו. שריד זה הוזכר על ידי הבוטנאי הפלמי, פרופסור קרולוס קלוסיוס בשנת 1605.
הרקמות הרכות היחידות והידועות ששרדו מהמאה ה-17, הן דגימות ראש אוקספורד (דגימה מס' OUM 11605) והרגל שהיו שייכות לדודו המפוחלץ האחרון שהוזכר לראשונה בשנת 1656, כחלק מאוסף טריידסקנט (Tradescant collection) שעבר בשנת 1659 למוזיאון אשמוליאן באוקספורד. אחת הסברות היא, כי ממצא זה הוא למעשה שרידיו של הדודו שראה הסופר האנגלי סר האמון ל'אסטרנג כאשר טייל ברחובות לונדון בשנת 1638, אם כי אין בנמצא תימוכין לסברה זו.
אחת האמונות שרווחו מזה זמן רב, הייתה כי המוזיאון שרף בשנת 1755 את פוחלץ הדודו בגלל ריקבון שפשה ברוב פלג גופו העליון שגרם להתכלות הכנפיים והנוצות, וכי רק הראש והרגל חולצו בשלום מהלהבות. ג'יין פיקרינג עוזרת האוצר של המוזיאון לזואולוגיה באוניברסיטת אוקספורד, כתבה רשימה שכותרתה "הדודו ושרפתו הוא מיתוס שהובא למנוחות". לדבריה, הוורסיה המסורתית של סיפור השריפה הייתה כדלהלן: בשנת 1755, בעת ביקורם השנתי של נאמני המוזיאון למקום, ניתנה הוראה לשרוף את פוחלץ הדודו שהיה במצב של ריקבון, ורק הודות לתושייתו של אחד האוצרים שנכח במקום, ניצלו שרידיו מכליה לאחר שהלה הצליח לחלץ את הראש והרגל מהלהבות. ברשימתה הוסיפה כי בשנת 1992 פרסם אובנל (Ovenell), הספרן הראשי של ספריית המוזיאון, כי הסרת הדודו מהתצוגה הייתה מטעמים מקצועיים גרידא, וזאת כדי לשמר טוב יותר את השרידים שהיו במצב ירוד מאוד וכי ההוראה ניתנה על ידי נאמני המוזיאון שאכן ביקרו במקום.
בשנת 1850 נשלחו שרידי הדודו למוזיאון לתולדות הטבע באוניברסיטת אוקספורד. העיתונאי איאן פרקר שביקר במוזיאון, דיווח בין השאר בכתבה שפורסמה בחודש ינואר 2007 בניו יורקר, על המפגש שהיה לו עם מנהלת האוספים הזואולוגיים נובאק קמפ (Nowak-Kemp), שהציגה בפניו את שרידי הדודו המכונה אוקספורד. השרידים נשמרו לדבריו בשתי קופסאות קרטון באחת המגירות במחסן המוזיאון, שבו אופסנו דגימות יקרות ערך וכאלו שניזוקו במהלך השנים. בקופסה אחת אופסן ראש הדודו כשהוא מונח בשני חלקים על נייר טישיו, כתזכורת ל"ניתוח" שערכו בו סטריקלנד ומלוויל. ניתן היה לראות את הגולגולת מכוסה בעור חנוט שהשחיר כמעט לחלוטין וכן מספר שערות שחורות שהזדקרו ממעלה הקרקפת ואת מסכת העור שקולפה מהראש. בקופסה השנייה אופסנו עצמות הרגל של הדודו ומעין שרוול עור שהיה מונח לצדן. לאורך הרגל נמצא חתך שמשם נטלה שפירו דגימת די אן אי בשנת 2001. כיוון שהרגל הייתה קטנה ב-11% מהרגל של דגימת לונדון, ואף רזה יותר, הסברה המקובלת היא כי אוקספורד דודו היא למעשה נקבה.
על התרשמותו מהביקור אמר פרקר כי לולא השרידים הללו, יש לשער כי הדודו היה חווה מעין הכחדה שנייה.
הרגל היבשה המכונה רגל לונדון שהוזכרה לראשונה בשנת 1665 והועברה למוזיאון הבריטי במאה ה-18, הוצגה עד שנת 1840 ליד הציור "הדודו של אדוארד" שצייר סאברי. גם רגל זו נותחה על ידי סטריקלנד ומלוויל ולאחר מכן לא הוצגה עוד. כיוון שהרגל לא כוסתה בשכבת הגנה, יש להניח כי רק עצמותיה השתמרו, אם כי לא ידוע היכן הן.
גולגולת קופנהגן (דגימה מס' (ZMUC 90-806), הייתה, חלק מהאוסף של הרופא ההולנדי ברנרדוס פלודנוס (Bernardus Paludanus). לאחר מכן עברה בשנת 1651 לטירת גוטורף (Gottorf Castle) בשלזוויג-הולשטיין בגרמניה ומשם נטמעה בשנת 1702 עם חפצים נוספים, באוסף המוזיאון המלכותי הדני. הגולגולת התגלתה שוב בשנת 1840 על ידי אוצר המוזיאון הזואולוגי בקופנהגן, יוהנס תיאודור ריינהרט. כיוון שגולגולת זו קטנה ב-13 סנטימטר מגולגולת אוקספורד, מניחים כי אף היא גולגולת של נקבה.
חלק קדמי של גולגולת (דגימה מס' NMP P6V-004389) ומספר עצמות רגל נמצאים במוזיאון הלאומי של פראג. הממצאים הללו התגלו במוזיאון בשנת 1850. ייתכן כי הללו הם שאריות מציפורי הדודו המפוחלצות שהיו בעברן בגן החיות של הקיסר רודולף השני. ייתכן גם כי הן שמשו כמודלים של הציירים סאברי או של יוריס הופנאחל.

גילויים במאה ה-21

בחודש אוקטובר 2005, הגיע לביצת מאר או סונז', צוות חוקרים בינלאומי שערך חפירות במקום. הצוות נאלץ להסיר את השכבה הקשה שכיסתה את הביצה, שאותה יצקו הבריטים בתקופת שלטונם במאוריציוס, כדי למנוע התפרצות נוספת של קדחת המלריה. 
מתחת למעטה נמצאו שרידים רבים הכוללים 17 ציפורי דודו בשלבים שונים של בגרות (אך לא קטינים) ומספר עצמות משלד של דודו יחיד שנשתמרו במצב הטבעי שלהן. הממצאים הללו פורסמו בחודש דצמבר 2005 בנטורליס (Naturalis Biodiversity Center) - המוזיאון הלאומי להיסטוריה של הטבע בליידן, הולנד המשמש גם כמרכז מחקר ביולוגי. 63% מהמאובנים שנמצאו בביצה היו של צבים שנכחדו מהסוג Cylindraspis ו- 7.1% של ציפורי דודו. מניתוח הממצאים, הגיעו החוקרים למסקנה כי המערכת האקולוגית במאוריציוס הגיבה לבצורת קיצונית שהתרחשה לפני 4200 שנים, שהובילה לתמותה המונית של בעלי חוליות ובהם צבים וציפורי דודו שניסו להגיע למקור מים באזור.
בחודש יוני 2007, התגלה במערה במאוריציוס, שלד של דודו, שנחשב כשלד השלם והשמור ביותר שנמצא אי פעם. הדגימה כונתה בשם "פְרֶד" על שמו של האדם שמצא אותה. בת' שפירא, גנטיקאית מאוניברסיטת אוקספורד, הסבירה כי התנאים ששררו במערה וצורת השימור של הדודו, שעצמותיו לא נחשפו לאור ונשמרו בטמפרטורה יציבה, העניקו למדענים את האפשרות להפיק DNA בתנאים טובים יותר ממה שהיו בעבר. לדבריה, רוב עצמות הדודו שהוצאו מביצת מאר או סונז', ניזוקו מהחום, מהלחות ומהסביבה החומצית שהשפיעו לרעה על ממצאי ה- DNA שהופקו משרידי הדודו עד אותה עת. לכן סבורה היא, כי זוהי פריצת דרך משמעותית שעשויה לשפוך אור נוסף על התנהגותו של הדודו ומראהו.
בשנת 2011, במהלך הכנות למעברו של המוזיאון הזואולוגי גרנט בלונדון, המכיל אוסף של כ-70,000 פריטים, למשכנו החדש ב - Edwardian former medical library, התגלו להפתעתו של צוות המוזיאון, שרידים של ציפור דודו שהיו מעורבבות עם עצמות תנין באחת ממגרות העץ מהתקופה האדוארדית, שבהן אופסנו שרידים של בעלי חיים וביניהם 2 מיניאטורות של ציפור דודו. לדברי הגארדיאן, שבו התפרסמה הכתבה אודות הגילוי, "החיים" שלאחר המוות שפקדו את הדודו במוזיאון, הם טרגיים כמעט כמו הכחדתו במאוריציוס במאה ה-17.