google/wiki40b huggingface dataset:
אמה לזרוס

קורות חיים

לזרוס נולדה בניו יורק, למשפחה יהודית ספרדית-אשכנזית. אביה, מוזס לזרוס, היה צאצא ליהודים שהיגרו מגרמניה, סוחר מבוסס וחבר קהילת שארית ישראל. אימה, אסתר (לבית נתן), הייתה בת למשפחה יהודית ממוצא פורטוגזי שהגיעה לאמריקה לפני המהפכה האמריקאית. לזרוס הייתה הבת הרביעית מבין שבעה. מקום מגוריהם היה בסביבת היוניון סקוור.
בגיל צעיר היא התגלתה כמשוררת רגישה. הייתה ידידתו של המשורר ראלף וולדו אמרסון והקדישה לו את ספרה השני. באותו גיל לא קיימה קשרים הדוקים עם הקהילה היהודית ולא הבליטה את זהותה היהודית.
ב-1881 החלה לסייע בקליטתם של מהגרים יהודים מרוסיה לאמריקה, במסגרת ארגון של יהודים עשירים וותיקים בארצות הברית, ממוצא גרמני ברובם, HEAS (להבדיל מ-HIAS). בהשראת עבודתה עם המהגרים היא כתבה את השיר על פסל החירות. לאחר מכן, בפרץ של אנרגיה יצירתית, היא החלה להופיע כמגינה נאמנה של זכויות היהודים, כמשוררת הלאומית של ההתעוררות היהודית וכתומכת ב"תנועה היהודית הלאומית". שירה המצוטט להלן, "הדגל היהודי", חובר באביב 1882. הוא פותח במלים "עורה ישראל, עור" ומסתיים בנימה לוחמנית:
"הו אל תדמה כי גוועה אש הקרב,
אל תאמר כי כבה האור הטמיר!
עם תורת משה ונבל דוד,
כוחך העתיק עוד ישוב להאיר.
עזרא חדש עוד יקום ויהי
להניף את הדגל היהודי".
באיגרת ליהודים היא קראה להם "להעמיק ולזרז את מקורות ההתלהבות היהודית" בתגובה לכך שהיהודים נמצאים עתה ב"עין הסערה של ההיסטוריה שלנו" בעקבות ביטויי האנטישמיות במזרח אירופה. בתוך זמן קצר קשרה אמה לזרוס קשרים הדוקים עם המוציא לאור של ה-American Hebrew, שבו הופיע חלק גדול מעבודתה, והחלה ללמוד עברית אצל המורה והעיתונאי לואיס שנאבל. עיקר העניין שלה היה בשימת הדגש על נאמנות לכלל ישראל ובהדגשת סגולות האחדות, המשמעת והארגון למען ההתחדשות היהודית הלאומית.
היות שהושפעה מסופרים כגון ג'ורג' אליוט, לורנס אוליפנט ולאון פינסקר, נטשה לזרוס את הספקנות הקודמת שלה לגבי רעיון ההתיישבות המחודשת בארץ ישראל, והפכה להיות תומכת שלו. היא דבקה בה כאילו הייתה דת בוגרת ובשלה, ובעשותה זאת הבינה שאינה לבד: "במו עיני ראיתי אנשים שעברו במהירות ובדבקות דומה לשלי לאותה אמונה, בנפשותיהם של אנשים בוגרים ומחושבים, אנשים זהירים ורציניים, שאינם נוטים להיגרר אחר התלהבות מקרית ותעמולה המונית, הכתה האמונה הזאת שורשים עמוקים, ובמקצת המקרים שינתה ללא הכר תאוריות והרגלי חשיבה של שנות נצח".]
עם מותה בטרם עת, בגיל 38 ממחלת הודג'קין, הפכה לזרוס למעין קדושה ליהודים שנתפסו להתעוררות של שלהי המאה ה-19. גיליון מיוחד של ה-American Hebrew הנציח את זכרה בדברי הוקרה של "אנשי הספר הבולטים ביותר בתקופה", וחיבורה "איגרת ליהודים", שפורסם כקונטרס ב-1900, המשיך להופיע בדפוס במשך שנים רבות על ידי הפדרציה הציונית של אמריקה. פטירתה הותירה את התנועה יתומה מ"החוזרת בתשובה" החשובה ביותר שלה, מהדמות המשפיעה ביותר, המשכילה ורחבת האופקים ביותר, וממליצת היושר החשובה ביותר (עד ימיה) של הזרם שבתוך זמן קצר יהיה לציונות האמריקנית.
מילות הסונטה "הקולוסוס החדש" (קולוסוס הוא פסל ענק), שנחקקה על בסיס פסל החרות, הן מעין קבלת פנים המקדמת בברכה את בואם של מהגרים ופליטים, עניים וחסרי בית, הבאים בשערי הזהב של אמריקה הגדולה.
הבו לי את בניכם היגעים
והעניים,
ערב רב של המונים כמהים
לנשום כבני חורין,
את הפליטה האומללה של
חופיכם המשופעים.
שילחו אותם אלי, חסרי הבית
וסחופי הסער,
בפנס אאיר בואם בשער זה!
אחותה הגדולה, ג'וזפין לזרוס , הייתה אף היא סופרת ועיתונאית. על שמה שכונת נחליאל בחדרה ורחוב בחיפה.
שרה הרצוג

ביוגרפיה

שרה הרצוג נולדה בריגה שבלטביה, אז חלק מן האימפריה הרוסית. אביה, הרב שמואל יצחק הילמן, החל לכהן כרב בעיר ברזינו הסמוכה למינסק זמן קצר לאחר לידתה. בשנת תרס"ח עברה עם משפחתה לגלאזגו שבסקוטלנד, שם החל אביה לכהן ברבנות. בגלאזגו למדה בבית ספר יוקרתי שמלבדה היו בו רק שלושה יהודים. בזמן מלחמת העולם הראשונה בית אביה שימש כמרכז של פעילות ציבורית יהודית.
במהלך מלחמת העולם הראשונה נישאה לרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג, ששימש אז כרבה של בלפסט שבאירלנד. לאחר שנה התמנה בעלה לרבה של דבלין ובשנת 1925 לרב הראשי של אירלנד. בשנת 1933 עזבה הרבנית את משפחתה וטיפלה באביה בביתו במשך שישה שבועות. לאחר פטירתו של הרב אברהם יצחק הכהן קוק, הרב הראשי לארץ ישראל, מונה הרב הרצוג תחתיו, והמשפחה עלתה לארץ ישראל בשנת 1936.
במקביל לפעילותו של בעלה בנוגע להשגת אישורי עליה ("סרטיפיקטים"), הרבנית לקחה חלק פעיל במאבקים הציבוריים המתנהלים נגד הבריטיים, היא צעדה בראש ההפגנה נגד גזירות "הספר הלבן" יחד עם רחל ינאית ורעייתו של דב יוסף.
כשבעלה יצא לארצות הברית ודרום אפריקה להזעיק את מנהיגי העולם לפעולות הצלה של יהודי אירופה ולמען יהודי ארץ ישראל, הרבנית הצטרפה לבעלה ונפגשה עם נשים יהודיות מקומיות והצליחה להתרים אותן לארגוני צדקה וחסד כמו "חונן דל" ו-"עזר ליולדת".
הרבנית ייחסה חשיבות רבה לעצמאות האישה וכתבה על כך ביומנה:
"מקצוע, עצמאות כלכלית, השכלה רחבה – הן צורך השעה של האשה בישראל, ואין בהם כדי לסתור את "כבודה בת מלך פנימה" קידום האשה בימינו – הוא כורח המתחייב מן העובדה שאשה דתית היא מעורבת, מעורה ומשמיעה קולה. חלילה מלחשוב שתפקידה מצטמצם בעקרת בית. חלפו הימים בהם ישבה אשה בחיבוק ידיים והסתפקה בתפקידים היום- יומיים."
הירתמותה לעשייה הציבורית המאורגנת נעשתה מיד עם בואה ארצה. היא פעלה להקמת ארגון נשי מזרחי בארץ ישראל ועמדה בראשו.
"זכינו למדינה עצמאית משלנו, ובמדינה זו אין שום שטח החסום בפני האישה... היום - כל הדרכים והתחומים פתוחים לפני האישה- מבחינה חברתית, מקצועית, חינוכית ומשפחתית. מכלל זה אי אפשר להוציא את הבנות הדתיות... מדוע שלא ייתנו מעצמן גם למען הכלל?"
לאחר הקמת אמונה - תנועת האישה הדתית לאומית המאוחדת היא שימשה נשיאת התנועה מאז הקמתה בחול המועד סוכות ה'תש"ך (1959) ועד ליומה האחרון.
פטירת בעלה לא עצרה את רצף פעילותה, ובמיוחד למען הנשים. מפעל חיים שלה היה בית החולים לחולי נפש "עזרת נשים" בירושלים, אשר בשנות האלפיים נושא את שמה, "בית חולים הרצוג". בין השאר דאגה הרצוג לפתיחת מחלקה מיוחדת לטיפול בנפגעי סמים בשנת 1975.
בשנת 1975 הוענקו לה תוארי ד"ר לשם כבוד מהאוניברסיטה העברית ומאוניברסיטת בר-אילן.
על תפיסתה הדתית כתבה: "תורת ישראל שמרה על עם ישראל בכל תפוצותיו וגלויותיו. יש לטפח הצביון המיוחד של עמנו על ידי חינוך הדור הצעיר ברוח מסורתנו העתיקה. רק חינוך יהודי שרשי ברוח "ישראל סבא" יעצב דמות החברה היהודית בישראל ובתפוצות ויחשלה לקראת מבחני העתיד".
תמכה בשירות לאומי לבנות. נהגה לערוך קידוש מדי בוקר שבת בביתה, גם לאחר פטירת בעלה. לצד פעילותה הציבורית הרחיבה אופקיה בספרות, בתיאטרון ובמוזיקה.
נפטרה בשבת פרשת ויחי, י"ד בטבת תשל"ט. בניה הם חיים, לימים נשיא מדינת ישראל, ויעקב, לימים מדינאי ושגריר ישראל בקנדה. נכדה, בנו של חיים, הוא יצחק הרצוג.
וינסנט פסטורה

ביוגרפיה

פסטורה נולד ברובע ברונקס שבניו יורק. הוא למד באוניברסיטת פייס במשך 3 שנים לפני שפנה לתעשיית הבידור אחרי שהתיידד עם מאט וקווין דילון.
פסטורה גרוש, הוא היה נשוי לננסי בייקר. הוא התיידד עם בעלה השני של בייקר, מיטשל, ותרם את כספי הזכייה על תפקידו ב Apprentice לצדקה בשמו.
נכון להיום (2009) הוא עדיין גר בברונקס.

קריירה

את קריירת המשחק שלו החל פסטורה בגיל מאוחר יותר, כאשר גילם את אביו של טוני בסרט האימה "ורדים שחורים" מ-1988. שנה לאחר מכן, ב-1999 שיחק בסרט "אהבת אמת" לצידה של איידה טורטורו. 
בשנת 1990 שיחק בסרט הפשע "החבר'ה הטובים", ובשנת 1993 שיחק בסרט "דרכו של קרליטו" בכיכובם של אל פצ'ינו ושון פן. בשנת 1996 שיחק בסרטה של ניקול הולופסנר "הולכים ומדברים". בשנת 1997 שיחק בדרמת הפשע "מדינת ברוקלין", לצידם של טוני דנזה וג'ימי-לין סיגלר. בשנת 1999 שיחק בסרט "מקרה קל של רצח" לצד פליסיטי האפמן וויליאם ה. מייסי. ב-2006 השתתף בסרט הקומי "מסיבת רווקים בווגאס". ב-2018 שיחק בסרט הדרמה "פאפא". ב-2019 שיחק בסרט "כספת" לצד תיאו רוסי.
הגן הבוטני של גאלאץ

הגן הבוטני של גאלאץ (ברומנית: Grădina Botanică din Galați) הוא גן בוטני המשתרע על יותר מ-14 הקטרים על הגדה השמאלית של הדנובה, בתחומי העיר גאלאץ.
ארמון לוקסמבורג

היסטוריה

אחרי מותו של המלך אנרי הרביעי ב-1610, הוכרזה אלמנתו מארי דה מדיצ'י כעוצרת בשמו של בנה, לואי השלושה עשר, שהיה בן תשע שנים בלבד. מכיוון שקודמה לעמדת כוח חזקה, החליטה מארי דה מדיצ'י להקים ארמון שישמש לה כמגורים. היא הייתה מעוניינת בארמון הדומה לפאלאצו פיטי שהיה בעיר מולדתה פירנצה, ולצורך כך נשלח ארכיטקט לעיר מולדתה שהכין תרשים מפורט של המבנה. היא קראה למבנה ארמון מדיצ'י (Palais Médicis).
ב-1642, הורישה מארי דה מדיצ'י את הארמון לבנה השני והמועדף, גאסטון, דוכס אורליאן, אשר קרא למבנה ארמון אורליאן (Palais d'Orléans).
עם מותו של גאסטון עבר הארמון לאלמנתו, מרגריט דה וריין ולאחר מכן לביתו הבכורה מנשואיו הקודמים, אן, דוכסית מונפנסייה. ב-1660 מכרה אן את הארמון לאחותה למחצה אליזבת מרגריט אשר העבירה אותו ב-1694 לבן דודה, המלך לואי הארבעה עשר.
ב-1715, הארמון שימש למגורים של מרי לואיז אליזבת דה אורליאן עד שעזבה את הארמון ואת פריז ב-1719.
ב-1750 הפך הארמון למוזיאון, גרסה מוקדמת של הלובר, והוא היה פתוח יומיים בשבוע עד 1779. ב-1778 העניק המלך לואי השישה עשר, את הארמון לאחיו, המלך לואי השמונה עשר. במהלך המהפכה הצרפתית הארמון שימש כבית סוהר למשך תקופה קצרה, ואז הפך למקום מושבה של הממשלה הצרפתית בשלב האחרון של המהפכה. ב-1799 שימש כמקום מגוריו של נפוליאון בונפרטה, הקונסול הראשון של צרפת וכמושבו של הסנאט השמרני.

הארמון כפרלמנט

מ-1799 עד 1805 הסב הארכיטקט ז'אן קלגרין את הארמון לבית מחוקקים. הוא הרס את גרם המדרגות המרכזי, והחליף אותו באולם הסנאט בקומה הראשונה, שהתרחב והרס את קפלת מארי דה מדיצ'י. קלגרין סגר את הטרסות והפך אותן לספרייה. במקביל הוא בנה גרם מדרגות באדריכלות נאו-קלאסית באגף המערבי, אשר היה מוקף עמודים איוונים. הבנייה הסתיימה בהריסת גלריה ארוכה שבה היו ציוריו של פטר פאול רובנס.
בתחילת 1835 הארכיטקט אלפונס דה ג'יזור הוסיף אגף גינה חדש, מקביל לגינה הישנה. אולם הסנאט החדש היה ממוקם במה שהיה באותו הזמן אזור החצר בין הגנים. האגף החדש כלל ספרייה ובה הוצגו ציוריו של אז'ן דלקרואה (1845-1847). ב-1850 לבקשתו של נפוליאון השלישי, יצר ג'יזור אולם כנסים (בהשראת גאלרי ד'אפולון בארמון לובר).
במהלך כיבוש צרפת על ידי גרמניה הנאצית בשנים 1940–1944, השתלט הרמן גרינג על הארמון והפך אותו למפקדה של הלופטוואפה בצרפת, בנוסף לקח לעצמו מספר סוויטות מפוארות כדי שימשו אותו בביקוריו בצרפת. סגנו הוגו שפרלה, קיבל גם מגורים בארמון לוקסמבורג, והעביר את רוב זמנו בהנאה מהסביבה המפוארת.
הארמון היה מקום אסטרטגי עבור הכוחות הגרמנים אשר הגנו על העיר באוגוסט 1944. אך בעקבות החלטת הגנרל דיטריך פון קולטיץ להפר את פקודתו של היטלר להחריב את פריז בשלב הלחימה האחרון, נגרם לארמון נזק מינימלי.
מ-29 ביולי עד 15 באוקטובר 1946, שימש הארמון כמקום לשיחות ועידת השלום בפריז.
אוגוסטן ז'ראר

תחילת דרכו

ז'ראר נולד ב-2 בנובמבר 1857 בעיר דנקרק, שהשתייכה אז לקיסרות הצרפתית השנייה. בשנת 1875 התגייס לצבא צרפת, ובשנת 1895 השתתף במשלחת השנייה למדגסקר. ב-23 במרץ 1909 כבר החזיק בדרגת גנרל של בריגדה, וב-23 בדצמבר של אותה שנה מונה למפקד בריגדת החי"ר ה-13. ב-14 במאי 1912 קיבל פיקוד על הדיוויזיה ה-41, וב-21 בדצמבר של אותה שנה הועלה לדרגת גנרל של דיוויזיה. ב-31 בינואר 1914 הועבר לפקד על הקורפוס ה-2.

אחריתו

לאחר המלחמה חי ז'ראר בשאטו-גונטייר עד מותו ב-2 בנובמבר 1926 בגיל 69.
יורדי קלאסי

מועדונים

ב-15 באוגוסט 2010, קלאסי ערך את הופעת הבכורה שלו באקסלסיור רוטרדם והיה בהרכב הפותח בדרבי של רוטרדם, המשחק הסתיים בניצחון 3-2 על פיינורד. ב-31 ביולי 2011, לאחר שחזר לפיינורד מההשאלה לאקסלסיור, ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון במשחק ידידות נגד מלאגה. בגלל עקשנותו והמשחק הטוב שלו, הוא הפך במהרה לאחד מהשחקנים הפופולרים והאהובים ביותר על ידי האוהדים. סגנון המשחק שלו זיכה אותו בכינוי "צ'אבי ההולנדי" על שם הכדורגלן הספרדי צ'אבי ואף כונה ליורשו של אנדראה פירלו.
ב-15 ביולי 2015 חתם קלאסי לחמש שנים בסאות'המפטון מהפרמייר ליג עבור 8 מיליון יורו. ב-30 ביולי ערך את הופעתו הבכורה בקבוצה בניצחון 3-0 על ויטסה ארנהם במוקדמות הליגה האירופית. ב-28 באוקטובר ערך את הופעתו הבכורה בליגה בתיקו 1-1 נגד ליברפול. ב-30 באוגוסט 2017 הושאל לקלאב ברוז' לעונה אחת. ב-25 ביולי 2018 חזר לפיינורד והושאל לעונה אחת. ב-22 ביולי 2019 חתם לארבע שנים בא.ז. אלקמאר.

נבחרת הולנד

בנובמבר 2010, חודשיים לאחר הופעת הבכורה שלו באקסלסיור, הוא נבחר לסגל נבחרת הולנד עד גיל 21. בפברואר 2012, מאמן נבחרת הולנד הבוגרת, בארט ואן מרוויק, הביע את עניינו בקלאסי. הוא הודיע לו שהוא ברשימת ההמתנה לסגל הנבחרת ליורו 2012. הוא נבחר להיות בסגל הנבחרת למונדיאל 2014 שנערך בברזיל.
פסקס

פסקס (בלטינית: fasces, לשון רבים של fascis - "אגודה" או "צרור") הוא סמל של כוח הנובע מאחדות וסמכות שיפוטית ושלטונית.
הסמל מורכב מצרור של זמורות (במקור מעץ הליבנה) הקשורות יחדיו בחבל אדום המחזיקות להב גרזן ומקורו נובע מתרבות רומא העתיקה. במהלך השנים מאז התפרקות האימפריה הרומית השתמשו בסמל הפסקס מדינות וגופים שונים. בניגוד לצלב הקרס, הסטיגמה השלילית שנוצרה עקב אימוץ הסמל על ידי הפאשיזם האיטלקי דעכה, וניתן עדיין למצוא את סמל הפסקס בדגלים, בסמלים ובחותמים רשמיים במדינות רבות.

הפסקס בעת העתיקה

ה-fasces lictoriae (הפסקס של הליקטורים) סימל ברומא העתיקה את הסמכות והעוצמה (האימפריום) של השלטון. הוא נישא על ידי הליקטורים, משרתי ציבור רומיים שתפקידם היה ללוות מגיסטראטים (בעלי תפקידים שלטונים ברפובליקה הרומית, כגון קונסולים, קווסטורים ודיקטטורים) ולספק להם הגנה ושירותים שונים. כמו כן נשאו את הפסקס במהלך הטריומף, מצעד הניצחון הרומי, לוחמים שנפצעו בקרב.
הפסקס מסמל את ה"כוח שבאחדות". הכוח מתבטא בצרור האיתן של הזמורות שכוחן עולה בהרבה על זמורה אחת הנשברת בקלות. להב הגרזן מסמל את סמכות העונשין של המדינה כלפי הפרט. הזמורות מסמלות את מחויבותה של המדינה לנהוג באיפוק בשימוש בכוחה.
מקור מנהג נשיאת הפסקס אחר דמויות שלטוניות, כמו כל מורשת הליקטורים, טמון בהיסטוריה העתיקה של רומא. לפי ליוויוס, ייתכן והמנהג שאול מן האטרוסקים, ששלטו על רומא בתקופת המלוכה הרומית. לפי ישראל שצמן, מנהג הפסקס היה נפוץ בחברה האטרוסקית, והשליטים של ערי אטרוריה, במאות ה-6 וה-5 לפנה"ס, לוו בליקטורים נושאי פסקס. ייתכן שלסמל זה שורשים קדומים יותר, שמקורם בליבריס, גרזן זהב כפול מיניאטורי, שמקורו בתרבויות ים תיכוניות, כמו התרבות המינואית.
לפי המנהג המקובל, כאשר נישא הפסקס בתוך הפומריום, הגבולות הקדושים של העיר רומא עצמה, הוסר ממנו להב הגרזן. מטרת ההסרה הייתה לציין, בנסיבות פוליטיות רגילות, את העובדה שלמגיסטארים בעלי האימפריום אין סמכות שיפוטית של חיים ומוות בתוך העיר, מכוון שבתוך גבולותיה, סמכות זאת ניתנה לעם דרך האספות. לעומת זאת, במצב חירום, כאשר הוכרז על דיקטטורה ברומא, הליקטורים שליוו את הדיקטטור בתוך הפומריום, נשאו את הפסקסים עם להבים מחוברים, וזאת כסמל לכוחו הבלתי מוגבל של הדיקטטור באותה עת.
ריצ'רד בראוטיגן

ביוגרפיה

בראוטיגן נולד בטקומה, מדינת וושינגטון שבחוף המערבי של ארצות הברית. הוא גדל ולמד בעיר יוג'ין, שבמדינת אורגון. במשפחתו סבל מאלימות נגד ילדים. מגיל צעיר נטה לחיי נוודות והוללות על גבול הפשע. הוא נאסר ואושפז כמה פעמים. הוגדר כחולה נפש, סכיזופרן, וקיבל טיפולי חשמל.
בראוטיגן השתקע בעיר סן פרנסיסקו שבמדינת קליפורניה, וחי בה עד מותו. הוא היה מהסופרים הבולטים והמובהקים של דור הביט. החל את דרכו הספרותית בפרסום שירים ורומנים קצרים. הוא התיידד עם סופרי דור הביט המפורסמים: צ'ארלס בוקובסקי, לורנס פרלינגטי, ויליאם בורוז, ואחרים.
כמה מספריו, כגון "ההפלה", "דיג טרוטות באמריקה", ו"כדי שהרוח לא תישא זאת לכל עבר", התפרסמו מאוד בין קוראי דור הביט. בראוטיגן כתב גם שירה. שיריו זכו אף הם לעניין בשעתו. שניים מספריו תורגמו לעברית, וכן כמה משיריו שנדפסו בכתבי עת ספרותיים בישראל. הוא שם קץ לחייו בהיותו בן פחות מחמישים. הוא ירה בעצמו במלון בעיירה קליפורנית קטנה.
לא תשנא את אחיך בלבבך

מקור המצווה

מקור המצווה בספר ויקרא, פרק י"ט, פסוק י"ז: "לֹא תִשְׂנָא אֶת אָחִיךָ בִּלְבָבֶךָ הוֹכֵחַ תּוֹכִיחַ אֶת עֲמִיתֶךָ וְלֹא תִשָּׂא עָלָיו חֵטְא."
ולכן כשיחטא או יפגע בו אדם לא ישנאנו בלב וישתוק, אלא מצווה להודיעו ולומר לו בלשון רכה למה עשית לי כך וימחה הדבר מלבו.

דיני המצווה

לדעת הרמב"ם וספר החינוך האיסור הוא רק השנאה בלב אך אם הראה את שנאתו אינו עובר על לאו זה, אלא על איסורים אחרים שבין אדם לחברו. לעומת זאת לדעת השאילתות והרמב"ן כל שנאה אסורה ואפילו שנאה בלב וכל שכן שאסור להכותו או לצערו. לדעת המאירי אינו עובר על הלאו אלא אם נמנע מלהטיב עמו מחמת שנאתו. במשנה ברורה (סימן קנו סעיף קטן ד) הכריע להלכה כדעת הרמב"ם.

כתב בספר אור החיים: 
שלא יאמר אדם שאינו קרוי שנאה אלא שנאה גמורה לבקש רעתו ולחפוץ בכליונו, אבל הרחקה בלב אינה קרויה שנאה, לזה נתחכם הכתוב לסמוך לא תשנא עם תיבת אחיך לומר כי השערת השנאה אשר יצוה ה' עליה היא הנרגשת בערך אח, ושיעור זה כל שירחיקהו מלבו קצת הנה הוא יורד ממדרגת אח, והרי הוא עובר משום לא תשנא.
.
אסור לאדם לדון את מי שהוא שונא, ושונא לעניין זה נחשב כל שאינו מדבר עמו שלשה ימים מחמת שנאה, חמור עוון זה משום שעובר עליו בכל רגע שמתעוררת השנאה בליבו. בשו"ת מהרי"ל פסק שמותר לבקר חולה אפילו הוא שונאו כדי לכוף את יצרו, אך דעת הרמ"א שלא יבקר חולה ולא ינחם אבל שהוא שונאו שלא יראה כאילו שהוא שמח לאידו ובזה יצערו.
כתב שולחן ערוך הרב: שאם חטא אדם נגדו או ציערו צער הגוף אינו צריך להסיר השנאה מלבו ולמחול לו עד שיבקש ממנו מחילה.
גדולי הפוסקים הקילו בהלכות מסוימות כדי למנוע שנאה.

שנאת רשעים

רשע מצווה לשנוא עד שיעשה תשובה ויחזור מרשעו, שנאמר: ""יִרְאַת ה' שְׂנֹאת רָע"" (משלי ח, יג,), לדעת הרמב"ם דווקא אם התרה בו לפני שעבר עבירה במזיד ויודע שלא חזר בתשובה, ולדעת ספר החינוךדווקא אחרי שהוכיחו פעמים רבות ולא רצה לחזור בו. ואף רשע שמצווה לשנאתו מצווה וחובה לגמול עמו חסד, בספר התניא כתב שצריך לשנוא רק את העבירות שעבר אך חובה לאהוב את האדם עצמו.
להלכה כתבו הפוסקים שמצווה לאהוב את הרשעים, ואף רשע גמור יש איסור לשנאו כל זמן שלא הוכיחו ובדור שלנו אין מי שיודע להוכיח, "ואל תדין את חברך עד שתגיע למקומו" (אבות פ"ב מ"א).
אלכסי יגודין

אלכסי קונסטאנטינוביץ יגודין (ברוסית: Алексей Константинович Ягудин; נולד ב-18 במרץ 1980) הוא מחליק קרח המתחרה בקטגוריית גברים יחידים. הוא אלוף אולימפי (סולט לייק סיט 2002), אלוף עולם ארבע פעמים (1998, 1999, 2000 ו-2002), אלוף אירופה שלוש פעמים וזוכה מדליית זהב בגמר הגרנד פרי שלוש פעמים.

קריירה

יגודין נולד ב-לנינגרד, ברית המועצות, כיום סנקט פטרבורג, רוסיה והחל להחליק בגיל 4, בעידודה של אמו, זויה. בשנת 1994 הוא החל להשתתף בתחרויות בינלאומיות. בשנת 1996 זכה יגודין באליפות העולם לנוער ושנה לאחר מכן סיים במקום השלישי באליפות העולם לבוגרים. מגיל 12 ועד הגיעו לגיל 18 התאמן יגודין אצל אלכסי מישין. במהלך תקופה זו פיתח יגודין תחרותיות עזה עם שותפו לקבוצה יבגני פלושנקו. בשנת 1998 זכה יגודין באליפות אירופה בהחלקה על הקרח כשהוא מוביל את הנבחרת הרוסית, יבגני פלושנקו סיים במקום השני ואלכסנדר אבט בשלישי. חודש מאוחר יותר סיים יגודין במקום ה-5 באולימפיאדת חורף 1998 שנערכה בנאגנו, יפן, ומשם המשיך לזכייתו הראשונה באליפות העולם בהחלקה על הקרח שנערכה באותה שנה במיניאפוליס, ארצות הברית. מספר חודשים מאוחר יותר החליט יגודין להגר לארצות הברית במטרה להתאמן אצל טטיאנה טארסובה, שאימנה אותו עד פרישתו ב-2003.
בעונת 1998-1999 ניצח יגודין בגמר הגרנד פרי ולמרות שהפסיד באליפות רוסיה ליריבו, יבגני פלושנקו, זכה ב-1999 בפעם השנייה באליפות אירופה ובאליפות העולם. בעונת 1999-2000 הפסיד יגודין לפלושנקו באליפות רוסיה ובאליפות אירופה, אך הצליח לזכות באליפות העולם בפעם השלישית ברציפות.
בעונת 2000 - 2001, בה סבל מפציעה, הפסיד יגודין לפלושנקו בכל תחרות בה השניים נפגשו. שנה לאחר מכן, בעונת 2001-2002 שהייתה גם עונה אולימפית, זכה יגודין להצלחה רבה. הוא ניצח בכל תחרויות הגרנד פרי בהן השתתף, כמו גם באליפות אירופה ובאליפות העולם, וזכה במדליית זהב באולימפיאדת חורף 2002 שנערכה ב-סולט לייק סיטי, ארצות הברית. יגודין היה למחליק הראשון מזה 50 שנה בקטגוריית גברים, שדורג במקום הראשון על ידי כל השופטים לאורך כל התחרות. כמו כן היה למחליק הראשון בקטגוריית הגברים שמקבל 4 תוצאות מושלמות (6.0) על הפרזנטציה. עד יגודין, אף מתחרה בקטגוריית הגברים לא קיבל יותר מ-6.0 אחד. באליפות העולם 2002 שנערכה ב-נאגנו, יפן יגודין היה המחליק הראשון בקטגוריית הגברים שקיבל 6 פעמים תוצאה מושלמת, 6.0 על הפרזנטציה והראשון לקבל 6.0 על "האלמנטיים הדרושים" בקטגוריית הגברים. מאחר ששיטת השיפוט שונתה שנתיים לאחר מכן, הישגים אלו גם לא ישוחזרו.

הפרישה

בעונת 2002-2003 השתתף יגודין בתחרות סקייט קנדה, אך נאלץ לפרוש במהלכה. זמן קצר לאחר מכן, מום מלידה בירך הביא לפרישתו מההחלקה התחרותית. יגודין עבר להחליק באופן מקצועני והשתתף מאז בתחרויות למקצוענים ובמופעי ראווה. בשנת 2006 הוא נטל חלק בתוכנית הטלוויזיה כוכבים על הקרח.
ביולי 2007 עבר יגודין ניתוח להשתלת מפרק טיטניום לירך ובאוגוסט הכריז יגודין שהוא שוקל לחזור להתחרות לאחר הפסקה של 5 שנים. אלכסיי מרוזוב וטאטינה טארסובה הודיעו מצידם שהם מוכנים לחזור ולאמן את יגודין. עם זאת, בחודש דצמבר באותה שנה הודיע יגודין כי מצבו הרפואי לא יאפשר לו לחזור להחלקה תחרותית. הוא ממשיך להשתתף במופעי ראווה ובתוכניות טלוויזיה.
עושה מעשה זמרי ומבקש שכר כפינחס

עושה מעשה זִמְרִי ומבקש שכר כְּפִינְחָס הוא ביטוי המתאר אדם העושה מעשה נקלה אך מתהדר כאילו עשה מעשה נעלה. 
מקור הביטוי בסיפור המופיע בתורה, שם מסופר על זמרי בן סלוא, נשיא בית אב בשבט שמעון שבא על הנסיכה המדיינית כזבי בת צור בהתרסה, "לעיני משה ולעיני כל עדת ישראל" וגרם לעונש המגפה שבה נהרגו עשרים וארבעה אלף מבני ישראל, עד שבא פינחס בן אלעזר בן אהרן הכהן, הרג את זמרי ואת המדיינית, ובכך עצר את המגפה.  
מעשהו של פינחס נחשב על פי פשוטו של המקרא למעשה גבורה עילאי, ואף לקידוש השם (התלמוד מתייחס למעשה באופן מורכב יותר, וממקד את ההצדקות ההלכתיות להרג), על כך קיבל שכרו לשמש מכאן ולהבא בכהונה ועל פי התרגום יונתן בן עוזיאל והזוהר אף זכה לשכר שלא ימות לעולם ויהפך למלאך והוא יבוא לבשר על הגאולה. 
לעומתו נחשב מעשהו של זמרי למעשה של טומאה, ועונשו נחשב למוצדק על ידי חכמי התורה, אף שלא הייתה קיימת הלכה מפורשת שמתוכה היו יכולים להעמידו לדין, אלא רק הלכה שבעל-פה, על פיה הבועל ארמית (גויה) - קנאים פוגעים בו.
לראשונה מופיע הביטוי בדבריו האחרונים של אלכסנדר ינאי אל אשתו שלומציון המלכה, כפי שמצטט אותם התלמוד הבבלי. בתקופה האחרונה לשלטונו לחם אלכסנדר ינאי, מגדולי המלכים לבית חשמונאי, כנגד סיעת הפרושים, ואף הרג רבים מהם. 
בימיו האחרונים הבין אלכסנדר ינאי כי שגה], וראה שאשתו שלומציון מקרבת אליה דווקא את הפרושים שבהם נלחם, ומרחיקה את בעלי בריתו הצדוקים. צוואתו לה הייתה: "אל תתיראי מן הפרושין ולא ממי שאינן פרושין, אלא מן הצבועין שדומין לפרושין, שמעשיהן כמעשה זמרי ומבקשין שכר כפנחס".
יחסי יפן–לבנון

היסטוריה

שתי המדינות כוננו יחסים הדיפלומטיים בנובמבר 1954. באותה שנה פתחה יפן משלחת בלבנון, ושלוש שנים מאוחר יותר נפתחה משלחת לבנונית בטוקיו. בשנת 1959 שודרגו שתי המשלחות לשגרירויות. 
בשנת 1986, משיקולי ביטחון, עברה השגרירות היפנית בביירות לדמשק, שם היא נשארה עד 1995, עת השגרירות שבה לביירות.

סחר

בשנת 2018 ייצאה לבנון סחורות בשווי 2.06 מיליארד ין, וייבאה סחורות בשווי 38.3 מיליארד.

תרבות

מלבד תוכנית מלגות והכשרת מומחים, מעניקה יפן מענקי תרבות. כאחד מהפרויקטים התרבותיים של שגרירויות יפן, נערך "יום יפן" בצור בנובמבר 2016. במרץ 2017 נערך מפגש היכרות עם הקראטה היפני. באוקטובר 2018 נערך בביירות קונצרט משותף של הקונסרבטוריון למוזיקה גבוהה והמתופפים של טייקו בשיתוף קרן יפן וגופים ציבוריים נוספים. כמו כן, בנובמבר אותה שנה התקיימה תערוכת תמונות יפנית.
יעקב אנגל

ביוגרפיה

יעקב אנגל, יליד קרואטיה, עלה לישראל עם משפחתו בשנת 1951, בהיותו בן שנתיים. בשנות ההתאקלמות הראשונות בארץ, נקלטה משפחתו והתגוררה במעברה בכפר חסידים. בהמשך עברה לקריות. עם נישואיו בגיל 21 התגורר בצריף במעברה בקריית מוצקין ומשם עבר לשכונת דניה בחיפה, בה התגורר רוב שנותיו.
בשנות ה-70 למד בטכניון והוא מהנדס מכונות במקצועו. עם סיום לימודיו, עבד בחברת המלט פיוניר.

קריירה עסקית

על רקע חדירת מחבלים לבית משפחת הרן בנהריה ורצח 3 מבני המשפחה בשנת 1979, הקים אנגל את חברת "דלתון" שייצרה דלתות ביטחון ומערכות אינטרקום, תחום עיסוק שהיה בחיתוליו באותה עת. כעבור שנים אחדות מכר את החברה, הקים את חברת "אנגל" והחל לעבוד כקבלן בנייה באזור הצפון.
תוך שנים אחדות הפכה חברת "אנגל" לאחת מחברות הבנייה הגדולות והמבוססות בישראל. בתחילת שנות ה-90 ויחד עם גל העלייה הגדול מברית המועצות לשעבר, נכנסה החברה לעסקי יזמות נדל"ן ובנתה אלפי יחידות דיור בפריפריה. בשנת 1997 היה שותף במימון קבוצת הכדורגל הפועל חיפה יחד עם רובי שפירא, תמורת זכויות הבנייה בשטח אצטדיון קריית חיים.
עשור לאחר מכן הקימה חברת אנגל מקבצי דיור מניבים והשכירה אותם לעולים חדשים שהמדינה סבסדה עבורם את עלויות השכירות. במקביל לפעילות החברה בישראל, החלה לפעול במזרח אירופה. החברה נחשבה לאחד מיזמי הבנייה למגורים הגדולים במזרח אירופה ונמכרה בשנת 2007 לקבוצת אזורים בבעלות איש העסקים החרדי, שעיה בוימלגרין, תמורת 430 מיליון. עד למכירתה, הקימה קבוצת החברות בבעלות אנגל, עשרות אלפי יחידות-דיור בישראל, רומניה, בולגריה, צ'כיה, פולין, הונגריה וגרמניה בהיקף כספי של מיליארדי דולרים. בשנת 1991 הונפקה חברת אנגל בבורסה לניירות ערך בתל אביב וחברות נוספות בבעלותו הונפקו בניו-יורק בשנת 1997 ובלונדון בשנת 2005.
בתחילת שנות ה-2000 זכו חברות בבעלותו של יעקב אנגל במכרז שפרסם המינהל לכריית חול במישור רותם בנגב. הזכייה במכרז זה ובמכרזים נוספים לאחר מכן, הפכה את אנגל לספק החול הגדול בישראל. מחצבות החול שלו מספקות כ- 2 מיליוני טון חול בשנה לחברות בטון ולמפעלים ברחבי הארץ. באותה עת ביקש אנגל להרחיב ולבסס את פעילותו בתחום הכרייה. חברת אלנילטו בבעלותו החלה לבדוק הזדמנויות עסקיות ביבשת אפריקה ולהשתתף במכרזים על זיכיונות כרייה. בעשור השני של המאה ה-21, בבעלות החברה זיכיונות לכריית עפרות ברזל, נחושת, פחם, טנטלום, פוספטים, ניקל, נפט וגז במדינות רבות ברחבי אפריקה. 
בשנת 2010, התמודדה חברת "אלנילטו" בבעלותו וזכתה באחד ממכרזי הכרייה הגדולים בעולם. החברה זכתה במכרז בינלאומי בזיכיון לכריית עפרות ברזל משלושה מכרות ברזל בליבריה. למרות אומדני הרווח העצומים, בחר אנגל למכור את הזיכיון תמורת 90 מיליון דולר.
באפריל 2016 הופיע אנגל במסמכי פנמה, מסמכים חסויים של חברת עורכי הדין מוסאק-פונסקה מפנמה, הכוללים ראיות לפעילות פיננסית ענפה של אנשי עסקים ופוליטיקאים ממדינות שונות במקלטי מס.

חיים אישיים

אנגל נשוי בשנית לענת אנגל. הוא אב לארבעה ילדים. בשנת 2014 רכש תמורת 37 מיליון שקל את הווילה ברמת השרון בה צולמה תוכנית המציאות "הרווק" ומאז, בה הוא מתגורר.
מנעולן

הכשרה מקצועית

במדינות מסוימות מנעולים מתחילים כשוליות. באחרים הם חייבים לקבל תעודה של מנעולן מוסמך על ידי בית ספר למנעולנות. 
בישראל ישנם שני אופני התמקצעות: הכשרה מקצועית על ידי משרד העבודה, והתלמדות כשוליה.
דובא

העיר העתיקה של דובא

העיר העתיקה של דובא מורכבת משתי שכונות, שכונת החוף ושכונת אלקרפא. בשכונת החוף ניתן לראות רצועת חוף צרה בין שני הרים גבוהים, ובשכונת אלקרפא ניתן לראות את הבתים העתיקים בעיר, השוק הקדום, מסגדים ישנים, הטירה המפורסמת של דובא והנמל הישן.

הנמל של דובא

הנמל של דובא מורכב מרציף אחד שנבנה בתקופת הטורקים ולאחר מכן הורחב במשך שלטונו של המלך עבדול עזיז, ומזח הנכנס חמישים מטרים לתוך הים.