google/wiki40b huggingface dataset:
רג'ינלד פרייס מישל

רג'ינלד פרייס מישל (באנגלית: Reginald Price Michell,‏ 9 באפריל 1873 - 20 במאי 1938) היה שחמטאי אנגלי. היה אלוף אנגליה בשחמט לחובבים בשנת 1902, שיחק בשמונה התמודדויות באמצעות כבל ימי מול ארצות הברית בין השנים 1901 ו-1911 ופעמיים ייצג את אנגליה במשחקים האולימפיים: באולימפיאדת השחמט 1927 ובאולימפיאדת השחמט 1933.
במשך כ-20 שנים מישל התמודד פעמים רבות בתחרויות הבינלאומיות בהייסטינגס, בין היתר ניצח את מיר סולטאן חאן ואת ורה מנצ'יק. באליפויות אנגליה לשחמט סיים במקום השני, השלישי והרביעי, ובין היתר ניצח מספר פעמים את הנרי ארנסט אטקינס . 
מישל עבד במשרד הצי, ואשתו אדית מישל (טאפסל) הייתה אלופת אנגליה לנשים בשנים 1931, 1932 ו-1935.
המודל הנורדי

המודל הנורדי הוא כינוי המתייחס למספר מודלים חברתיים-כלכליים אשר מתקיים בארצות הנורדיות דנמרק, איסלנד, נורווגיה, שוודיה ופינלנד.

מאפיינים

המודל הנורדי הוא דגם של כלכלת שוק מעורבת בעלת מאפיינים סוציאליסטיים, אשר שמה דגש על ניהול מדיניות רווחה אוניברסלית לעומת זו המתנהלת במדינות מפותחות אחרות. מדיניות הרווחה על פי המודל הנורדי, מכוונת להגדלת האוטונומיה של היחידים, הבטחת זכויות האדם והאזרח הבסיסיות וייצוב הכלכלה. 
המודל הנורדי הוא מודל אשר נבנה על ידי המפלגות הסוציאל-דמוקרטיות בסקנדינביה, אשר פועל על פי הסוציאליזם הדמוקרטי במספר אמצעים שונים: 
1.מדיניות של הרחבת המגזר הציבורי, הרחבה זו מאפשרת שליטה ממשלתית, של רשויות מקומיות ושל קואופרטיבים על אמצעי הייצור ובכך במגזר הציבורי ניתן לגרום לכך שיהיו בו רמות שכר שוויוניות ,תנאי תעסוקה טובים ושרווחי החברות הממשלתיות ילכו לצרכים חברתיים ולא למטרת עשיית רווח נוסף, כלומר סוציאליזציה של הבעלות על חלק גדול מאמצעי הייצור(למשל: בסביבות 40 אחוז מהעובדים בנורווגיה ובשוודיה מועסקים במגזר הציבורי).בנוסף לכך אחוזי ההתאגדות במדינות סקנדינביה הם גבוהים מאוד והכיסוי של ההסכמים הקיבוציים חל כמעט על כלל העובדים דבר שמאפשר רמות שכר גבוהות ושוויוניות ותנאים טובים עבור העובדים. 
2.מדיניות מיסוי פרוגרסיבי המאפשרת מתן שירותים חברתיים נדיבים ואוניברסליים, כלומר עבור כלל האוכלוסייה, למשל חינוך חינם עד תואר ראשון באוניברסיטה, שירותי בריאות מסובסדים על ידי המדינה, קצבאות ודמי אבטלה ברמה גבוהה ומנגנון פנסיה ממלכתית. 
3.שליטה ציבורית על רוב ההון במדינות סקנדינביה מאפשרת צבירה של הון בגופים ממשלתיים, קואופרטיביים ובאיגודים מקצועיים, למשל צבירת פנסיה בקרנות בשליטת הממשלה ובשליטת איגודי העובדים, חברות ביטוח אשר משתמשות בהון שנצבר בהן כדי להוזיל את עלויות הביטוחים. 
למרות מאפיינים אלו, המודל הנורדי אינו מודל אחד ויחיד, אלא מאפיין כללי של הארצות הנורדיות. כל אחת מארצות אלו בעלת כלכלה ייחודית ומודלים כלכליים משל עצמה, אשר לעיתים שונים משמעותית מאלו של שכנותיה.
ג'ון מרשל הרלאן

ג'ון מרשל הרלאן (באנגלית: John Marshall Harlan;‏ 1 ביוני 1833 – 14 באוקטובר 1911) היה שופט בית המשפט העליון של ארצות הברית. הרלאן נודע ביותר בזכות דעת המיעוט שלו בפסק דין פלסי נגד פרגוסון, בה קבע שהחוקה האמריקנית היא "עיוורת צבעים", שאינה מאפשרת הבחנות בין שחורים ללבנים ושאין בארצות הברית קסטות.
הרלאן, יליד קנטקי, היה חייל בצבא הצפון במלחמת האזרחים האמריקנית. הוא שירת כתובע הכללי של קנטקי, ומונה לבית המשפט העליון על ידי הנשיא רתרפורד הייז. כשופט הביע הרלאן מספר דעות מיעוט אשר נחשבות כיום לקלאסיקות, ובהן בולטת במיוחד דעת המיעוט בפסק-דין פלסי האמור. כמו כן, ביחד עם השופט אוליבר ונדל הולמס, התנגד הרלאן בפסק דין לוכנר, אם כי דעת המיעוט של הולמס היא זו המצוטטת יותר כיום.
נכדו, ג'ון מרשל הרלאן השני, היה אף הוא שופט בית המשפט העליון של ארצות הברית.
האיגוד העולמי למדעי היהדות

האיגוד העולמי למדעי היהדות הוא ארגון הגג לחקר מדעי היהדות. חברים בו חוקרים, תלמידים ואנשי רוח מכל רחבי העולם. נשיא האיגוד העולמי למדעי היהדות הוא פרופ' משה אידל מהאוניברסיטה העברית בירושלים. 
האיגוד העולמי למדעי היהדות היא עמותה ציבורית ללא כוונת רווח, המתקיימת מדמי החבר השנתיים ומתמיכתם של גופים ציבוריים וקרנות בישראל ומחוצה לה. משרדיו שוכנים בבניין ע"ש יצחק רבין למדעי היהדות בקמפוס הר הצופים של האוניברסיטה העברית בירושלים.

תולדותיו

האיגוד הוקם בשנת 1958 בקונגרס השני למדעי היהדות. הקונגרס הראשון התקיים בשנת תש"ז 1947 ביוזמתם של חוקרים במדעי היהדות מן האוניברסיטה העברית בירושלים.   
בראש האיגוד העולמי למדעי היהדות עמדו: פרופ' אפרים אלימלך אורבך (1969 – אוגוסט 1989), פרופ' עזרא פליישר (אוגוסט 1989 – יוני 1993), השופט פרופ' מנחם אלון (יוני 1993 – אוגוסט 2005), ח"כ לשעבר פרופ' מנחם בן-ששון (אוגוסט 2005 – מאי 2006), פרופ' שרה יפת (מאי 2006 - אוגוסט 2009), פרופ' יוסף קפלן (2013-2009). בקונגרס העולמי השישה עשר למדעי היהדות (אוגוסט 2013) נבחר פרופ' משה אידל לנשיא האיגוד.

מטרות האיגוד

לשמש מסגרת מאחדת לארגוני המחקר של שלל המוסדות והארגונים למדעי היהדות בארץ ובחוץ לארץ.
לארגן ועידות בינלאומיות וקונגרסים שנושאם מדעי היהדות בהקשרם הרחב, להעניק חסות לכנסים העוסקים במדעי היהדות, לקדם את המחקר בתחומים השונים של מדעי היהדות, 
להוציא לאור ספרים וכתבי עת המוקדשים לתחומי המחקר של מדעי היהדות, לסייע למוסדות מדע ומחקר בעולם בריכוז ובאיסוף חומר בנושאים השייכים למדעי היהדות, לדאוג לתאם ולטפח קשרים ושיתוף פעולה בין המוסדות וגופי המחקר העוסקים במדעי היהדות בעולם.
האיגוד עורך מדי ארבע שנים את הקונגרס העולמי למדעי היהדות. הקונגרס הוא במרכז פעילותו של האיגוד העולמי למדעי היהדות. הוא מתקיים מאז קיץ תשי"ז 1957, אחת לארבע שנים באוניברסיטה העברית בירושלים. 
קונגרס זה הוא החשוב מסוגו בעולם. בשנת 2013 לקחו בו חלק כאלף וחמש מאות חוקרים ואנשי רוח מרחבי העולם.
 על פי המסורת הנהוגה באיגוד מאז הוקם, הרצאות הקונגרס מוצאות לאור כאסופה המחולקת על פי חטיבות הקונגרס.
 מאמרי הקונגרס העולמי השלושה-עשר התפרסמו במסגרת פרויקט 'לקט' ברשת האינטרנט. מאמרים בעקבות הקונגרס הארבעה-עשר ראו אור בשלושה כרכים. דברי הקונגרס העולמי החמישה-עשר עלו לאתר האיגוד. 
מלבד הקונגרס העולמי המתקיים אחת לארבע שנים, יוזם האיגוד העולמי כינוסים שנתיים, המתקיימים אחת לשנה באחת האוניברסיטאות בארץ. הכינוסים השנתיים פתוחים לכל החוקרים ולקהל הרחב.

קרן הזיכרון לתרבות יהודית

לאיגוד העולמי למדעי היהדות קרן מלגות - מפעל משותף לאיגוד העולמי למדעי היהדות ולקרן הזיכרון לתרבות יהודית, לזכרו של פרופ' א"א אורבך שהיה נשיא האיגוד וסגן-נשיא קרן הזיכרון לתרבות יהודית. 
המפעל נועד לקדם את עבודות המחקר של חוקרים צעירים מצטיינים ולסייע להם לפרסם את ספרם הראשון. 
המלגות מוענקות לפוסט-דוקטורנטים במדעי היהדות שסיימו את עבודת הדוקטורט בהצטיינות, ושקיבלו את תואר הדוקטור עד שלוש שנים קודם לתאריך הגשת המועמדות. המלגות הן בגובה של $10,000 לשנה אחת. הזוכים במלגות יוזמנו לשאת הרצאה על נושא מחקרם בקונגרס העולמי למדעי היהדות.

מענק תמיכה בפרסום ספר

בעקבות עלויותיהן הגבוהות של הוצאות ספרים מדעיים בעברית, החל משנת 2014, מעניק האיגוד מענקי תמיכה לספרים העתידים לראות אור, ולמחבריהם חוזים חתומים עם הוצאות ספרים.
עמנואל (עמי) חובב

עמנואל (עמי) חובב (נולד ב-11 באפריל 1933) הוא חוקר פרטי שחקר את פרשת ילדי תימן מטעם הוועדה הציבורית לגילוי ילדי תימן הנעדרים. בעברו היה קצין מודיעין בצה"ל.

קצין מודיעין

עמי חובב נולד בירושלים בשנת 1933 למשפחת מחבוב מיהדות תימן, שהקפידה להנהיג את ביתה על טהרת השפה העברית. אחיו הגדולים ממנו היו לימים מבכירי קרייני החדשות של קול ישראל. אחותו ראומה אלדר הייתה קריינית בכירה, שדרנית ועורכת בקול ישראל בשנים 1988-1948. ידועה בשפתה העברית המוקפדת. אחיו משה חובב היה מבכירי קרייני החדשות  וממניחי היסוד של קריינות הרדיו בישראל.
בראשית שנות החמישים התגייס עמי חובב לצה"ל והוצב לשרת חיל המודיעין. בשירותו הגיע לדרגת רב-סרן. היה מפקד חוליית ביטחון שדה בצריפין שהייתה חוליה של יחידת ביטחון השדה של פיקוד המרכז וברבות השנים התמנה להיות מפקד היחידה כקצין הביטחון הפיקודי. לאחר מלחמת ששת הימים שימש קצין ביטחון בממשל הצבאי בשטחים שנכבשו  מידי ממלכת ירדן. באמצע שנות ה-60 פרש משירותו בצה"ל והיה לקצין הביטחון של עיריית ירושלים ולאחר מכן  לחוקר פרטי.

חוקר פרשת ילדי תימן

פרשת ילדי תימן היא פרשת היעלמותם בין שנים 1948 ל-1954 של פעוטות בני עולים חדשים, כשני שלישים מהם מיהדות תימן, אשר ברוב המקרים הילדים אושפזו במחנות עולים, במעברות או בבתי חולים, להוריהם נאמר כי הם נפטרו ונקברו, אולם רבים מן ההורים פקפקו בכך וטענו כי הילדים נלקחו מהם לאימוץ ללא ידיעתם והסכמתם. בשנת 1966 היה עמי חובב אחד הפעילים הראשונים של הוועד הציבורי לגילוי ילדי תימן הנעדרים. בעקבות הלחץ הציבורי החליטה ממשלת ישראל על הקמת מספר ועדות חקירה. הוועדה הראשונה שהוקמה בשנת 1967, הייתה בראשות יוסף בהלול, פרקליט מחוז חיפה והצפון, ורב־פקד ראובן מינקובסקי מהמטה הארצי של משטרת ישראל. עמי חובב, שהיה אז חוקר פרטי, נתמנה לחבר בוועדה. לאחר ביקורות קשות על תפקוד ועדה זו, הוקמה בשנת 1988 ועדת שלגי, בראשות השופט משה שלגי, שגם היא ספגה ביקורת ציבורית קשה. ב-1995 הוקמה ועדת חקירה ממלכתית בראשות השופט יהודה כהן, שבהמשך הוחלף על ידי השופט יעקב קדמי. עמי חובב נתמנה להיות חוקר רשמי מטעם הוועדה. הוועדה פרסמה את מסקנותיה ב-2001. כל הוועדות קבעו כי רובם המכריע של הילדים אכן נפטרו. נגד הוועדות נטען שהן אימצו בקלות רבה מדי מסמכים ועדויות על פטירת הילדים. עמי חובב התייצב להגן על ממצאי הוועדות. בראיון לעיתון "הארץ" שנתן בשנת 2004, שנשא את הכותרת "לא מצאתי קשר, לא מצאתי אפילו עדות אחת לחטיפה", אישר עמי חובב שעשרות מילדי תימן, אולי מאות, הועברו למוסדות שונים למטרת אימוץ - ממצא ששתי הוועדות לא הכלילו לדבריו בדו"חותיהן.
מרדכי אולרי-נוז'יק

ביוגרפיה

מרדכי נוז'יק נולד בשנת 1911 בעיר ורשה שבפולין, בן לזוג אנשי תיאטרון. אביו, יצחק נוז'יק, היה שחקן, במאי, פזמונאי ומערכונאי פולני-ישראלי (בין שמות העט שהשתמש בהם היו "סכינאי" ו"אולרי", שלימים הצטרף לשם משפחתו של בנו), ובארץ הצטרף לתיאטרון הסאטירי "המטאטא". סיים את לימודיו בקונסרבטוריון בוורשה. ניגן בכינור, בסקסופון ובקלרנית.
בשנת 1933, בתחילת שנות העשרים לחייו, עלה לארץ ישראל עם הוריו ושני אחיו הצעירים, גבריאל ובן-ציון.
נין
בתל אביב מצא את פרנסתו כנגן בבתי קפה (ניגן במיוחד מוזיקת ג'אז) ושימש כמנהל תזמורת בקפה "פינגווין"; את הפסנתרנית הצעירה של התזמורת, יהודית פרידמן, נשא לאישה.
חיבר שירים רבים. עם להיטיו הידועים נמנים השירים: "שיר הבוקרים", "ערבה", "בין כרמי תמנתה" ו"חפציבה". ריקודי עם רבים נוצרו על פי לחניו.
כתב מוזיקה להצגות ילדים בתיאטרוני ילדים ונוער וחיבר שירי ילדים. כתב להתיישבות העובדת הוציא חוברות למרכז המורים והגננות.
אולרי-נוז'יק היה נשוי ליהודית לבית פרידמן עד מותה ב-1974, אב לבת ובן, פנינה פרנקל ומשה נוז'יק, וסב לנכדים. הוא נפטר בתל אביב ב-1981, בגיל 70, בתום מחלה ממושכת.

עיזבונו נמצא בארכיון המוזיקה הישראלית במחלקה למוזיקולוגיה באוניברסיטת תל אביב.
פטרוגליף

פטרוגליף הוא ציור חרות בסלע, לרוב על ידי תרבויות פרהיסטוריות. מקור המילה הוא מיוונית : "פטרוס" (petros) פירושו אבן ו"גליף" (glyph) פירושו לגלף.
בדרך כלל החריתה נעשתה באמצעות חרט מאבן צור, שעליו הכו באבן ששמשה כפטיש. תהליך זה קילף מהסלע את הפטינה הנוצרת כתוצאה מתהליכי בלייה (חשיפה לשמש ורוחות) ופעילות של חזזיות, וחשף את השכבה שמתחתיה שהיא בדרך כלל בגוון אחר (לרוב בהיר יותר). עם השנים התכסו גם הציורים בפטינה. רוב הפטרוגליפים הם שרטוטים של קווים (בצורת דמויות אדם או בעלי חיים), אך קיימים גם פטרוגליפים שבהם הושקעה עבודה רבה יותר על מנת ליצור תבליטים.
יש שטועים ומשתמשים במונח זה על מנת לתאר כל עבודת אמנות שנעשתה על אבן בידי האדם הקדמון, כולל הציורים המפורסמים על קירות מערות במערב אירופה. המונח המתאר ציור על סלע הוא "פיקטוגרף". המונח "אמנות סלע" (Rock Art) מאחד את המושגים פטרוגליף ופיקטוגרף.
לציורים החרותים בסלע הייתה משמעות תרבותית ודתית עמוקה עבור האנשים בחברות שיצרו אותם. במקרים רבים, משמעות זו עברה בירושה גם לצאצאיהם. עד היום יש משמעות דתית לפטרוגליפים עבור ילידי אוסטרליה האבוריג'ינים.
ניתן למצוא פטרוגליפים בכל היבשות (פרט לאנטארקטיקה) וכן באיי פולינזיה.
נחל דרגה

נַחַל דַּרְגָּה או דָרַגֵ'ה (בערבית: وادي الدرجة) הוא נחל אכזב, השוכן בצפון מדבר יהודה. בחלקו התיכון, בקטע הנקרא נחל משאש-מורבעת, נתגלו מערות מפלט מימי מרד בר כוכבא.

שם הנחל

שם הנחל המקובל מתורגם מהשם הערבי 'ואדי דרג'ה', שפירושו 'נחל המדרגה'. שם זה מתייחס למפלים הרבים, המעניקים לנחל מבנה מדורג.
הבדווים יושבי מדבר יהודה מחלקים את הנחל לשלושה קטעים על פי המבנה הטופוגרפי של הנחל (להלן), ומכנים כל קטע בשם אחר: 
הקטע העליון נקרא בפיהם ואדי תאעמרה (التاعمرة), על שם השבט הבדווי השוכן בסמוך לו; 
הקטע התיכון מכונה ואדי משאש (مشش) - "נחל מי הגבינה" - מחשוף מי התהום בבור רדוד בקרקע, על שם מחשופי מי התהום שבו, או ואדי מורבעת (مربعة) - נחל הריבועים, על שם פתחיהן המרובעים של המערות שעל מצוקיו; 
הקטע התחתון מכונה בפשטות ואדי דָרַגֵ'ה (الدرجة), בשל המפלים הגבוהים המאפיינים אותו.

צומח

צמחיית הנחל אופיינית לקניוני מדבר יהודה, וכוללת בין היתר אזוביון, שכרון המדבר, צלף, מציץ סורי, כתלה חריפה, זוגן, קזוח עקום ואספרג. בקניון העליון צומח גם שרביטן מצוי, האופייני לבתי גידול בחבל הים תיכוני. בתקופת הסתיו מלא ערוץ הנחל בחצבים, שפקעותיהם ועליהם נותרים ירוקים ורעננים כמה חודשים לאחר התייבשות הגבעול.

תצורת משאש

הקטע התיכון של נחל דרגה העניק את שמו לתצורה הגאולוגית 'משאש' הנפוצה מאד במדבר יהודה, ומרכיבה את רוב מסלע נחל דרגה. תצורת משאש הורבדה בתקופת הפלאוקן והיא מאופיינת בשכבות סלעי קירטון שביניהן כמה רובדי צור כהים וקשים.
רוב שטחו של מדבר יהודה בנוי מסלע קירטון, שהוא המרכיב העיקרי בשלוש התצורות הגאולוגיות הבולטות בו: העליונה מביניהן היא תצורת ע'רב-טאקיה (غرب-طاقية) או תצורת חתרורים; השנייה היא תצורת משאש, והתחתונה היא תצורת מנוחה. התצורה העליונה מעורבת מסלעים שונים; תצורת משאש כוללת כאמור קירטון וצור, ותצורת מנוחה בנויה מקירטון בלבד. השילוב בין הקירטון הרך והצור הקשה הוא שהקנה לנחל דרגה את המראה המעורב, המורכב מגבעות עגולות מחד, ומקניונים צרים מאידך.

טיול בנחל

נחל דרגה הוא אחד הנחלים המטוילים ביותר במדבר יהודה. חלקו התחתון של הנחל, בקטע הנקרא 'ואדי דרג'ה', נחשב למסלול אתגרי במיוחד: בין מדרגות הנחל הגבוהות ישנן עשרות מכתשות צרות וארוכות, המתמלאות במי השיטפונות לגובה רב, ומחייבות טבילה ושחייה במשך רוב ימות השנה. במבצע שערך בית ספר שדה עין גדי בסיוע חיל ההנדסה בשנת 1973, נקבעו לאורך הנחל יתדות ברזל שאפשרו את הירידה במפלים. השיטפונות החזקים עקרו פעם אחר פעם את היתדות, עד כי הוחלט שלא לקבען עוד, אלא לשמר את הטבעות לקשירת חבלים בלבד. בשל כך ניתן לעבור את המסלול רק בירידה ואי אפשר לטייל בו ללא הצטיידות בחבלים, כאשר מומלץ ציוד סנפלינג הכולל רתמה למקרה של נפילה, על אף שרוב המטיילים במסלול מסתפקים בחבל בלבד, אף על פי שבמקרה זה המסלול מסוכן למדי. יחידת החילוץ "מגילות" נקראת לעיתים קרובות לחלץ מטיילים אשר נפצעו או נתקעו במסלול לאחר רדת החשכה.
הטיול בנחל מחייב התייחסות למזג האוויר ולסכנת השטפונות, כמו גם לאורך המסלול ולדרגת הקושי הגבוהה שבו, כאמור. לא פעם אירע שמטיילים שלא העריכו נכון את משך ההליכה מצאו עצמם בקניון בשעת ערב, מצב המחייב עצירה במקום עד לזריחה למחרת. 
ב-30 בספטמבר 1975, באסון נחל דרגה, נספו בנחל ששה בני נוער מקיבוץ חפץ חיים, שנלכדו בשיטפון פתאומי.
ב-17 בינואר 2008 נהרג בנחל נער לאחר שנפגע מהיפותרמיה.
סנט קיטס

היסטוריה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

גאוגרפיה

האי ממוקם כ-2,100 ק"מ דרומית-מזרחית למיאמי שבפלורידה. שטח האי כ-168 קמ"ר (29 ק"מ על 8 ק"מ). האי נמצא 10 ק"מ מהאי סנט יוסטטיוס ו-3 ק"מ צפונית לאי נוויס.
באי שלושה הרי געש: רכס הר מיזרי (Mount Misery Range) בצפון האי, רכס ורצ'יילדס (Verchilds Range) במרכז האי, ורכס אוליביס (Olivees Range) בדרום האי. הגבוה בהרי האי הוא הר הגעש הרדום ליאמויגה (המכונה גם הר מיזרי), שגובהו 1,156 מטרים.

אוכלוסייה

באי מתגוררים כ-35,000 תושבים, מרביתם ממוצא אפריקאי. השפה העיקרית המדוברת באי היא אנגלית. תושבי האי קוראים לעצמם קיטיטיאנים (Kittitians). שיעור האנאלפביתיות באי הוא 2%.
העיר באסטר, בירת סנט קיטס ונוויס נמצאת על האי. עיר זו היא העיר הגדולה ביותר באי ובמדינה כולה, ומתגוררים בה כ-15,500 תושבים (2005).
באי נמצאת אוניברסיטת רוס לוטרינריה, ואוניברסיטת וינדזור לרפואה.
פרידריך החמישי, רוזן הסן-הומבורג

ביוגרפיה

פרידריך נולד ב-30 בינואר 1748 בבאד הומבורג שהשתייכה לרוזנות הסן-הומבורג, לפרידריך הרביעי, רוזן הסן-הומבורג, ולאולריקה, נסיכת זולמס-בראונפלס, בתם של פרידריך וילהלם, רוזן זולמס-בראונפלס וסופיה מגדלנה בניגנה, רוזנת זולמס-לאובאך-אוטפה.
בשנת 1748 מת אביו פרידריך הרביעי, רוזן הסן-הומבורג, ופרידריך עלה לשלטון במקומו, תוך שקרובו לודוויג השמיני, רוזן הסן-דרמשטאדט משמש כעוצר הרוזנות בשמו. ב-27 בספטמבר 1768 התחתן פרידריך עם קרולינה, נסיכת הסן-דרמשטאדט, בתם של לודוויג התשיעי, רוזן הסן-דרמשטאדט וקרולינה, רוזנת פפאלץ-צווייבריקן, בנישואים פוליטיים לחלוטין, שנועדו לחזק את הקשר בין רוזנות הסן-דרמשטאדט לרוזנות הסן-הומבורג. אף על פי שנולדו להם 13 ילדים, בני הזוג חיו כאנשים זרים לחלוטין, והקשר ביניהם היה מאוד רופף.
ב-27 באוגוסט 1782 בהיותו בן 34, הצטרף פרידריך לבונים החופשיים תחת הנהגתו של קרל, נסיך הסן-קאסל.
בשנת 1795 נכבשה רוזנות הסן-הומבורג על ידי הצבא הצרפתי, ונשארה תחת כיבוש צרפתי עד לאחר מפלת נפוליאון בשנת 1814. במהלך קונגרס וינה הוחלט על החזרת הרוזנות לידי פרידריך, ובשנת 1815 הצטרפה הרוזנות לקונפדרציה הגרמנית.
ב-20 בינואר 1820 מת פרידריך בבאד הומבורג, ובנו פרידריך השישי, רוזן הסן-הומבורג עלה לשלטון במקומו.
וייט מין

וייט מין (Việt Minh, קיצור של Việt Nam Ðộc Lập Ðồng Minh Hội, "הליגה למען עצמאות וייטנאם") היה ארגון שחרור מהפכני שהקים הו צ'י מין בשנת 1941 כדי ללחום להשגת עצמאות וייטנאם מן השלטון הצרפתי ולהתנגד לכיבוש היפני. 
עיקר פעולתו של הארגון בתקופת הקמתו היה כנגד הכיבוש היפני בשטחים בהם שלטה קודם לכן צרפת (ושנודעו בשם "הודו-סין הצרפתית"). ככזה, קיבל הארגון סיוע מן האמריקנים והסינים. אחרי כניעתה של יפן באוגוסט 1945, העבירו היפנים את השליטה בחלק מהמבנים הציבוריים בהאנוי לידי הוייט מין, שהונהגה שוב על ידי הו צ'י מין, שהתאושש ממחלתו והשתחרר מן הכלא הסיני, וזה הכריז ב-2 בספטמבר 1945 על הקמת הרפובליקה הדמוקרטית של וייטנאם, שהתקיימה לפי שעה באופן תאורטי בלבד. 
הסינים, הצרפתים והוייטנאמים הגיעו להסכמה לפיה הסכימו הסינים לסגת מוייטנאם ובתמורה ויתרו הצרפתים על חלק מזכויותיהם בסין והבטיחו עצמאות לוייטנאם בתוך "האיחוד הצרפתי". השיחות בין צרפת לוייט מין התמוטטו בתוך זמן קצר, מה שהוביל ל"מלחמת הודו-סין הצרפתית". במהלך המלחמה, ובייחוד אחרי 1949, זכו הוייט מין לסיוע סיני, והצליחו להשתלט על חלק נכבד מאזורי הכפר של וייטנאם.
אחרי קרב דיין ביין פו ב-1954 החליטו הצרפתים לסגת מוייטנאם והחלו נושאים ונותנים בוועידת ז'נבה על הסכם שלום. וייטנאם חולקה לחלק צפוני ודרומי, לאורך קו הרוחב 17, חלוקה שנועדה להתקיים עד לבחירות שייערכו 1956. המנהל האזרחי בצפון וייטנאם הועבר לידי הוייט מין והו צ'י מין מונה לראש הממשלה הסוציאליסטית במדינה. נו דין דיים, שמונה קודם לראש ממשלת דרום וייטנאם על ידי הקיסר באו דאי, שלט בדרום וייטנאם. מאוחר יותר, התכחשה ממשלת דרום וייטנאם להתחייבות לערוך בחירות לאיחוד המדינה, בעיקר בגלל החשש מניצחונו של הו צ'י מין בבחירות אלו, מצב שהיה לצנינים בעיני ארצות־הברית, התומכת העיקרית של ממשלת דרום וייטנאם.
כפר יהושע

מקור השם

המושב נקרא על שם יהושע חנקין אשר ניהל את העסקאות לרכישת עמק יזרעאל לשם יישובו על ידי יהודים, בשלושת העשורים הראשונים של המאה ה-20. ואף זירז את הקמתם של היישובים החקלאיים החלוציים בו.

היסטוריה

גרעין מייסדי כפר יהושע נוסד במחצית שנות ה-20 של המאה ה-20 על ידי חבורת חלוצים בשם "ארגון א". רוב חבריו היו חלוצים אנשי העלייה השלישית, ביניהם שרה כפרי לבית קפלן, לימים חברת כנסת, ומיעוטם אנשי העלייה השנייה. גרעין המייסדים ראה במושב נהלל יישוב לדוגמה; הן מבחינת ניסוח העקרונות, והן מבחינת צורת ההתיישבות. 
מייסדי כפר יהושע סברו כי השיתוף הוא תנאי הכרחי לחיי מושב תקינים, אפילו על חשבון חופש הפרט. על כן, ניסו ליצור צורת יישוב שהיא סינתזה של מושב וקיבוץ. בכפר יהושע נוצרה שיטת אשראי מיוחדת: בראש המושב עמדה ועדה כלכלית, שסיפקה לכל חבר את צרכיו ההכרחיים לקיום ולייצור, על בסיס שוויוני, ללא קשר למצב חשבונו ולהכנסתו. משק חלש קיבל אשראי גדול יותר, על מנת להגדיל את כושר הייצור שלו.

כפר יהושע כיום

שנים רבות נחשב כפר יהושע לאחד המושבים האידאולוגיים מבחינת ההקפדה על עקרונות המושב, עד למשבר הארגוני שפקד אותו בשנת 1998. בעקבות המשבר פורקה האגודה השיתופית, ועימה השיווק המאורגן והערבות ההדדית. מאז מתנהל כל משק באופן פרטני מול מוסדות ציבוריים ובתי עסק, ובעלי המשקים החלשים ביותר נאלצו למכור את משקיהם או להחכיר את מבניהם למשקים הגדולים.
בכפר בית ספר יסודי אזורי ובו לומדים תלמידים מכפר יהושע, אלונים, אלוני אבא ובית לחם הגלילית.
משקי הרפתנים הגדולים בכפר יהושע הם מיצרני החלב והבשר הגדולים בארץ, ולוקחים חלק במאבק החקלאים להגנת מחירי החלב והבשר.

"כפר נולד"

כפר נולד, סיפורים על כפר יהושע הוא מאסף תעודות, כרוניקות וזכרונות כתובים או מתומללים מפרקי זמן שונים על כינונה של הקהילה והמשפחה במושב כפר יהושע. רכיבי הספר נאספו, נכתבו ונערכו על ידי רינה פורת ילידת כפר יהושע. לקראת הוצאתו לאור נערכו פרקי הספר בשיתוף עם נחום סיון מהוצאת "מערכת" בקיבוץ דליה, והספר יצא לאור בשנת תשס"ה 2005.
פורת יצרה בספר שיח קבוצתי בין-דורי, שבו מייסדי הכפר ובניהם מגוללים באמצעות זיכרונותיהם האישיים היסטוריה עצמית, משלהי שנות ה-20 ועד שנות ה-50 של המאה העשרים. כמו בנהלל, מושגים עיקריים בתודעתם של אנשי כפר יהושע באותן שנים היו קרקע לאומית, עבודה עצמית, עזרה הדדית ושיווק משותף. זו דבוקת הערכים אשר דוברה הבולט בשנות הראשית של יישובי עמק יזרעאל היה איש תנועת העבודה וההתיישבות העובדת אליעזר יפה.
תולדות כינונה של הקהילה בכפר יהושע בעמק יזרעאל, מתוארים ב"כפר נולד" מנקודת מבט ילידית (Native Approach), של בני הדור השני, בניהם של החלוצים והמתיישבים בעמק יזרעאל בשנות העשרים. קורותיהם של דור המייסדים ודור הבנים מובאים בספר, תוך כדי אימוץ ועימות, סמוי בעיקרו, עם אמירות פוליטיות ואקדמיות עכשוויות.
בכפר נולד מתגלה פרשת חקר של היישוב החקלאי היהודי, שנקרא ההתיישבות העובדת, בארץ ישראל בשנות המנדט הבריטי. ארבעת פרקי הספר מציירים את תודעתם של דור המייסדים ודור הבנים בכפר יהושע; ב"שער ראשון: צעדים ראשונים" מוצג מכלול הרעיונות וראשית הבניית הקהילה באתר בעמק יזרעאל; ב"שער שני: בעיגול" מוצגים איפיונים של הקהילה המרובדת, הכלכלה וחיי המשפחה; ב"שער שלישי: בזיעת אפיים" מתוארים חיי החקלאות מבוקר עד ליל סביב עונות השנה; ב"שער רביעי: מעבר לעיגול הכפר" מסופר על התגייסותם של שני הדורות אל מטלות לאומיות ואנושיות מעבר לגבולות הכפר ומחוץ לארץ ישראל, במחצית הראשונה הסוערת של המאה ה-20. שלושת המעגלים: "הכפר" (כפי שקוראים לו תושביו הוותיקים), הארץ ותבל משתקפים זה מבעד לזה, בתודעתם של משתתפי "כפר נולד".
גורית אקסלרוד בר נתן

גוּרית אַקסלרוד–בר נתן (נכתב גם אקסלרד, אכסלרד) (31 באוקטובר 1929 – 8 בפברואר 2007) הייתה סופרת ילדים ונוער ואשת חינוך ישראלית.

ביוגרפיה

אקסלרוד נולדה בווינה בירת אוסטריה ב-1929 בשם גרטרוד אקסלרוד למשפחת כובענים אמידה. בשנת 1939 נמלטה, יחד עם משפחתה, מאימת השלטון הנאצי. היא התגוררה בעיר שנגחאי שבסין במשך עשר שנים, ולמדה שם בבית הספר האנגלי.
בשנת 1949 עלתה לישראל. בעקבות היכרותה עם יעקב אשמן, שהיה אז עורך עיתון הילדים "הארץ שלנו", החלה לכתוב את סיפורי הילדים הרבים שנהגה לספר. אשמן גם הציע לה לעברת את שמה לגורית. שנים רבות עסקה בכתיבת ספרי ילדים ובכתיבה לעיתוני ילדים. בשנת 1956 (תשט"ז הוענק לה פרס יציב לסופרים צעירים, על מדורהּ "הכתב הנודד", שהתפרסם בקביעות ב"דבר לילדים".
באותה שנה זכתה בפרס למדן על ספרה הראשון, "סין, סונג ואני".
גורית אקסלרוד נסעה לשנים אחדות לאפריקה עם בעלה, אלי בר נתן, שליח מטעם המדינה במסגרת פעולות הסיוע ליבשת השחורה, וכתבה ספרים אחדים על חייה שם: "החמור המעופף", "ציפאנגו" ו"כובע טמבל בג'ונגל". בשנת 1964, אחרי שובם לארץ, התיישבו עם בתם נעמי (לימים לביא) במושב עשרת שליד גדרה, ושם כתבה את הספרים "הרפתקה לילית" ו"תעלומת האגרטל הסיני". רבים סיפוריה שודרו כתסכיתים ב"קול ישראל".
בשנת 1964 עברה להתגורר בעשרת יחד עם בעלה אלי בר נתן. בשנת 1977 הקימה את חדר העיון בבית הספר היסודי "גדרות", בו המשיכה לעבוד עד ימיה האחרונים. בזכות גישתה המיוחדת ושיטות הלימוד הלא שגרתיות התחבבה אקסלרוד על ילדים רבים והפכה לדמות מוערכת ביישובי גדרות. פיתחה את חדר העיון שבראשותה למקום מיוחד, שעודד וטיפח את יכולת הביטוי, צבירת הידע והסקרנות של הילדים, אם בכתיבת חיבורים, שהמצטיין שבהם נבחר מדי חודש על ידי ועדת תלמידים, ואם בחידוני ידע בתולדות ישראל. למתקשים שבהם סייעה בשיחה, באוזן קשבת, בסיפורים ובמוזיקה.
מועדון הוקי בת ים

סטטיסטיקה

מקרא: מש' = משחקים, נצ' = ניצחונות, נצה' = ניצחונות בהארכה, הפ' = הפסדים,
 הפה' = הפסדים בהארכה, נק' = נקודות, שעז' = שערי זכות, שעח' = שערי חובה.
אבגול

אודות החברה

אבגול נוסדה בשנת 1953. החל משנת 1988 עוסקת החברה בייצור מוצרי בד לא ארוג במפעלה שבאזור התעשייה ברקן, ובשנת 2001 רכשה מפעל לייצור בד לא ארוג בצפון קרוליינה. בשנת 2004 הקימה אבגול מיזם משותף בסין, כשבמהלך הרבעון השני של שנת 2010 גדלו אחזקותיה של החברה במיזם ל-80%. בשנת 2006 החלה החברה בהקמת אתר ייצור ברוסיה, שהחל את פעילותו המסחרית במהלך הרבעון השני של שנת 2008.
בשנת 2006, רכשה חברת מפעלים פטרוכימיים בישראל 45% ממניות אבגול תמורת כ-18 מיליון דולר, עם אופציה להגדלת חלקה בבעלות. 
בשנת 2012 מכרה חברת מפעלים פטרוכימיים את השליטה באבגול לקרן ההשקעות הבריטית את'מבה קפיטל תמורת כ-106 מיליון דולר, לפי שווי של 237 מיליון דולר.
בשנת 2007, פרסמה החברה תשקיף הנפקה לציבור, שעל פיו הונפקו לציבור ונרשמו למסחר בבורסה לניירות ערך בתל אביב ניירות ערך של החברה. לאחר השלמת ההנפקה על פי התשקיף הפכה החברה לחברה ציבורית.
בשנת 2015, החלה אבגול בהקמת מפעל ייצור חדש בדימונה בסכום השקעה מוערך של כ-60 מיליון דולר.
מעיין עטרת

סביבה

המעיין נמצא סמוך ליישוב עטרת, על כביש חוצה בנימין (465). מבחינה גאלוגית הוא נמצא במורדות המערביים של רכס ההר המרכזי של השומרון. נהוג לצרף את המעיין מבחינה תיירותית לשאר מעיינות מערב בנימין והרי גופנא. סמוך למעיין ישנו בוסתן עצי פרי, וניתן להשקיף ממנו על העיר רוואבי ועל כביש הגישה אליה. מהמעיין נשקף נוף ואדי עין דרא, רכס ההר המרכזי של השומרון, ומטעי זיתים האופייניים לאזור.

היסטוריה

במהלך שנת 2005 תושב עטרת שם לב לנביעה ובגיוס עוד שני חברים הוחלט על פיתוח המקום לשתי בריכות אשר מחוברות בתעלה לנביעה. בשנת 2010 נסללה הירידה התלולה בדרך הגישה למעיין, על ידי המועצה האזורית, ובעקבות זאת הפכה הגישה למעיין אפשרית לכל סוגי הרכב.
בשנת 2013 לקחו על עצמם חבורה של בוגרי הישיבה התיכונית כינור דוד שבעטרת לשפץ את המעיין וסביבתו לזכר חברם למחזור אלישיב לוביץ', שנפטר מדום לב במהלך אימון כושר. במסגרת השיפוץ רוצפה סביבתו של המעיין וחופו קירות הבריכות החיצוניים בצורה תואמת, ניטעו עצים, הובאו ספסלים ושולחנות, ושופרה שפיעת הנביעה.
בשנת 2019 מחלקת תיירות של המועצה האזורית מטה בנימין הנגישה את המעיין לאנשים בעלי מוגבלויות. במסגרת ההנגשה נבנתה מדרגה עם מוט אחיזה המאפשרת כניסה למים למרותקים לכיסאות גלגלים, בנוסף, נבנו שולחנות פיקניק עם מקומות ישיבה לכיסאות גלגלים.