google/wiki40b huggingface dataset:
הגה

הגה (או ברבים- הגהים/הגיים) הוא חלק של כלי תחבורה המשמש לקביעת כיוון התקדמותו. הוא חלק ממערכת הניווט וההיגוי בכל כלי הרכב היבשתיים המודרניים ורווח גם בכלי תעופה וכלי שיט. חלק זה של מערכת ההיגוי נשלט על ידי הנהג בעוד ששאר החלקים מגיבים לתנועות ההגה. הניווט יכול להיעשות בשתי דרכים: בעזרת רכיבים הידראולים (בהגה כוח) או על ידי מחשב (בעיקר במכונות חדישות). כדי למנוע גניבה רוב ההגאים נעולים כאשר מפתח ההצתה מוצא החוצה מהמנעול. 
הגאים למכוניות נוסעים הם בדרך כלל עגולים, כאשר ההגה מחובר לעמוד ההיגוי על ידי מספר חישורים. בארצות שבהן נוסעים בצד שמאל של הכביש, ההגה נמצא בצד ימין של המכונית ולהפך.

ציוד ומכשור נוספים הקשורים להגה

עם זאת, ההגה משמש לא רק להיגוי. ברוב המכוניות נמצא בהגה כפתור שמפעיל את הצופר. בנוסף, כלי רכב מודרניים רבים כוללים הגה בעל כפתורים לבקרת שיוט (Cruise Control) ושליטה במערכת הקול של המכונית, זאת כדי להפחית את המקרים בהם הנהג מסיר את ידיו מההגה. 
כיום ברוב הגאי המכוניות מאוחסנת כרית אוויר דחוסה במרכז ההגה אשר נפתחת בזמן התנגשות חזיתית. לכן כדי למנוע פציעה מפתיחת כרית האוויר עצמה חשוב לא לשבת קרוב מידי להגה. מומלץ לשבת במרחק של לפחות 30 ס"מ בין ההגה לחזה הנהג. 
כמו כן נפוצים התקני קלט מסוימים למחשב מעוצבים כדי להיראות ולהיות מורגשים כמו הגה אמיתי ובעיקר מיועדים למשחקי מירוצים.
ג'קי בכר

ג'קי (יעקב) בכר (נולד ברמת גן ב-26 בינואר 1965) הוא במאי ומפיק אירועים ישראלי, העוסק בייזום ובניהול אומנותי של פסטיבלים, אירועים ופרויקטים תרבותיים, ובקידום תיאטרון הרחוב, הן בישראל והן בעולם החל מאמצע שנות ה-90.

ביוגרפיה

בכר נולד וגדל בעיר רמת גן, עם הוריו, יוסף (קצין משטרה) וחנה בכר (לבורנטית) ועם 3 אחיותיו. למד בבית ספר יסודי "מכלל", ומגיל 9 ועד הצבא שיחק בקבוצת הפועל רמת גן בכדורגל.
למד בתיכון בליך. בצבא השתתף בקורס טיס, אך נפל בשלבים הראשונים. בהמשך הפך לקצין תחזוקה וסיים את השירות ביחידת הקישור לכוחות זרים. השתחרר ב-1987 בדרגת סגן.
לבכר 3 ילדים מנישואים ראשונים. ב-2013 נישא בפעם השנייה. בני הזוג מתגוררים בקיבוץ אור הנר .

פעילות מקצועית

בכר למד בין השנים 1985 עד 1987, בבית הספר לתיאטרון רחוב של אברהם דנא, ממייסדי תיאטרון הרחוב בישראל. זהו בית ספר שהפך לקבוצת תיאטרון בשם "מהרבא".
ג'קי בכר התמחה בעולם הליצנות, ויחד עם שותפו, שמוליק ארן, הופיעו כ"ג'קי ופפו" בכל רחבי הארץ.
בשנת 1990 הקים את קבוצת תיאטרון הרחוב דיאבולו. יחד עם הקבוצה יצר ג'קי בכר מספר רב של מופעים והצגות רחוב, כמו: "הציפורים", "עולם הים", "טכנו", "קלאש" ורבים אחרים. בשנת 1999, ולאחר מות אביו, יצר בכר מופע מיוחד שהוזמן על ידי פסטיבל ישראל בירושלים – "חסד ורחמים" – סיפור ירושלמי באווירת יהודי ספרד בשכונת נחלאות, למרגלות בית הכנסת שבנה סב המשפחה].
בשנת 1992 הקים בכר את קבוצת "ראש חוצות -ג'קי בכר".
בכר ייסד בשנת 1996, יחד עם המפיק אלי לוי והמנהל העסקי בני מורן, את הפסטיבל הבינלאומי לתיאטרוני רחוב בבת ים, הפסטיבל הראשון שיזם והקים, והיה אמון על הפקתו והניהול האומנותי שלו לאורך 10 שנים. פסטיבל זה שהיה פורץ דרך בתחומו, הביא לארץ אומנים מכל העולם, יצר והפיק עשרות הצגות מקוריות וקידם את תיאטרון הרחוב ויוצריו בישראל.
ב-1997 הזמין מפיק פסטיבל עכו את בכר לנהל ולהפיק את אירועי החוצות של פסטיבל עכו עד שנת 2000 ניהל את אירועי החוצות של הפסטיבל, בשנת 2000 הפך גם לחבר הוועדה האומנותית של הפסטיבל, ובשנת 2001 מונה למפיק הפסטיבל כולו - תפקיד שביצע עד לשנת 2005, כולל. בשנת 2006 ליווה את הפסטיבל כמפיק מלווה, בתהליך הפיכת ההפקה להפקה עצמאית של העיר עכו. בשנת 2010 הוזמן לחזור ולנהל את אירועי החוצות של הפסטיבל.
בשנת 1997 הוזמן ג'קי בכר לנהל אומנותית ולהפיק אמנותית את העדלאידע של חולון - הוא ניהל אותה 5 שנים עד לשנת 2001, כולל. בשנה השנייה יצר את העדלאידע היחידה שהייתה בישראל - בלילה.
בשנת 2010 השיק בכר את פסטיבל הפסלים ברחובות.

ראש חוצות

בשנת 1992 הקים ג'קי בכר את חברת ההפקות - ראש חוצות, והחל לנהל את תיאטרון דיאבולו וגופים ואומנים נוספים באמצעות החברה. בשנים הראשונות, ייצג ג'קי בכר וראש חוצות גם הצגות ילדים ומופעי מוזיקה מיוחדים. ביניהם המופע "מרבד הקסמים", שהובילו גיל רון שמע, אבישי בר-נתן ואודי, שמאוחר יותר הקימו את להקת שבע. המופע הוצג למעלה מ-1,000 הופעות ברחבי הארץ.
ראש חוצות החלה להתפתח כשהיא מייצגת עשרות אומנים וקבוצות תיאטרון רחוב במגוון רחב מאד של מופעים. בין הקבוצות והאומנים שיוצגו בראש חוצות: קבוצת תיאטרון דיאבולו, משה חנוכה - תיאטרון אספלט, משה מלכא - תיאטרון זיצלנד, קבוצת התיאטרון קליפה, להקת טררם שהוקמה על ידי ג'קי בכר ודורון רפאלי ובשנותיה הראשונות פעלה בניהולו של ג'קי בכר - ורבים אחרים.

מבחר מופעים ומיצגים

לאורך השנים השתתף בכר ויצר מאות מופעים ומיצגים. היה מעורב במשחק ובמופעי רחוב רבים נוספים, תהלוכות בכל רחבי הארץ ופרויקטים תרבותיים ברמה הלאומית. ביניהם:
פרס אנני

2009

ב-2009 זכה "קונג פו פנדה" סרטם של דרימוורקס אנימציות בכל הפרסים המוענקים לסרט באורך מלא, במאמר ניבוי תוצאות טקס פרסי האוסקר של אותה שנה נכתב כי "צופי האוסקר היו המומים כאשר קונג פו פנדה לקח את כל הפרסים של חברת סרטי האנימציה הבינלאומית [אסיפ"א, מעניקת הפרס]. זה היה עבודה פנימית, מלאה בפוליטיקה מאחורי הקלעים שאתה לא רוצה לדעת". האנימטור ביל פלימפטון מתח גם הוא ביקורת על נבלי ההצבעה של הארגון וכתב בבלוג שלו "אני חושב שג'פרי קצנברג יודע לזהות הזדמנות פרסום טובה כשהוא רואה אותה, [הוא] קנה חברויות באסיפ"א הוליווד לסטודיו שלו כולו ולאחר מכן אמר להם להצביע לקו המפלגתי... המציאות המצערת היא שזה מרגיש כאילו ההצבעה הייתה מבוימת - הם נקנו!".

2010

ב-2010 חדלו אולפני ההנפשה של וולט דיסני מלהגיד את סרטיהם כמועמדים ולתמוך בטקס, מהלך זה נבע בעקבות הידיעה כי כל אחד יכול לקנות מנוי (ופתק הצבעה) לאסיפ"א וגם בעקבות אמונה כי המאזנים נמצאים לטובת דרימוורקס אנימציות מכיוון שאלו קונים הצבעות.
מגלשת חירום

מגלשת חירום היא מגלשה מתנפחת, המשמשת לצורך פינוי מהיר מכלי הטיס בעת מצוקה. מגלשת חירום נדרשת בכל המטוסים המסחריים המובילים נוסעים, אשר דלת המטוס נמצאת בגובה שאינו מאפשר לנוסעים להתפנות מהמטוס מבלי להיפצע. תקנות רשות התעופה הפדרלית של ארצות הברית קובעות כי מגלשת חירום תותקן בכל מטוס שבו דלת המטוס נמצאת בגובה של 1.6 מטר ומעלה מפני הקרקע.
מגלשת החירום ארוזה בתוך הדלת עצמה, היא ממוקמת בחלק התחתון הבולט כלפי פני של דלת המטוס. רוב מגלשות החירום משמשות גם כסירת הצלה במקרה של נחיתה במים.

היסטוריה

מגלשת החירום הראשונה פותחה על ידי אייר קרוזר, הפטנט על עיצוב המגלשה נרשם בשנת 1956. כיום מספקת אייר קרוזר מגלשות חירום למעל 65% מהשוק. לפני המגלשות המתנפחות, נעשה שימוש בבד כמגלשה, אך הדבר הצריך זמן רב לפריסה על ידי צוות המטוס, כיום ניתן עדיין למצוא מגלשות בד בכמה מטוסים רוסיים.

מאפיינים

מגלשת חירום יכולה לשמש כמגלשה או כמתקן ציפה במקרה של נחיתה במים. לרוב המגלשה מצוידת בציוד עזר כמו סותמי דליפות אוויר וזיקוקים. המגלשה יכולה להיות בעלת נתיב אחד או שני נתיבים, בהתאם לגודל היציאה. מגלשה בעלת שני נתיבים יכולה לפנות מספר גדול יותר של נוסעים בו זמנית. 
ניתן לנתק את המגלשה מהמטוס, לרוב תהליך הניתוק מופיע באדום על המגלשה עצמה. ברגע שהמגלשה הופרדה מהמטוס, היא ממשיכה להיות מחוברת אליו באמצעות היקשרות, ההיקשרות תקרע במידה והמטוס יתחיל לצלול לקרקעית הים או באמצעות סכין או ידית ניתוק.

הפעלה

לפני ההמראה, דייל האוויר מעביר את כל דלתות המטוס למצב "חמוש" (אוטומטי). אם נדרש פינוי חירום והדלתות נפתחות כשהן במצב "חמוש", תהליך פתיחת הדלת מושך את המגלשה מהמקום בו היא מאוחסנת. מכיוון שמשקל המגלשה והדלת עצמה הוא גדול, ברוב המטוסים המודרניים מופעל מסייע חשמלי או באמצעות גז דחוס, על מנת שצוות המטוס יוכל לפתוח את הדלת. ברגע שהדלת פתוחה מספיק, המגלשה תתגלגל מטה מכוח המשיכה ותהליך יגרום למשיכת פין במגלשה, מנקודה זו המגלשה תתנפח על ידי גז דחוס. במידה וההליך נכשל, צוות המטוס יכול לנפח את המגלשה במצב ידני, על ידי משיכה בידית מתאימה במגלשה. במידה וגם תהליך זה כושל, התקנות מנחות את צוות המטוס לפנות את הנוסעים דרך פתח יציאה בו יש מגלשה תקינה.
המגלשה משתמשת בגז אינרטי שאינו דליק. תקנות רשות התעופה הפדרלית מחייבות פינוי של מטוס תוך 90 שניות, תוך שימוש ב-50% מיציאות המילוט. על מנת לעמוד בדרישות אלו, כל מגלשות החירום צריכות להיות מנופחות תוך פחות מ-10 שניות.
מקסימיליאן אגשטיין

קריירת מועדונים

אגשטיין הצטרף לנוער של ורדר ברמן בשנת 2011 כאשר היה בן 15, ובשנת 2014 החל לשחק בקבוצת המילואים של המועדון, בה שיחק שלוש שנים. במקביל, השתייך אגשטיין גם לסגל של הקבוצה הבכירה, וערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בנובמבר 2014, כשנכנס כמחליף בניצחון 4-0 על פאדרבורן 07. בעונה זו ערך אגשטיין שתי הופעות ליגה בלבד,ובעונת 2015/16 ערך שבע הופעות. אגשטיין תפס מקום חשוב בקבוצה הבכירה של ורדר ברמן החל מעונת 2016/17, בה ערך 15 הופעות והבקיע שער אחד. בסיום עונה זו האריך אגשטיין את חוזהו במועדון. בעונת 2017/18 אגשטיין כבר ערך 33 הופעות ליגה והבקיע שני שערים, כשהוא משתף פעולה בהתקפת הקבוצה עם תומאס דילייני, יסחק בלפודיל, פין ברטלס ומקס קרוזה, ומסייע לורדר ברמן לסיים במקום ה-11 בליגה.

קריירה בינלאומית

אגשטיין שיחק בכמה מנבחרות הצעירים של גרמניה, ונכון לפברואר 2019 הוא משתייך לסגל נבחרת גרמניה בכדורגל עד גיל 21.
ליאורה לפידות

ביוגרפיה

לפידות נולדה בתל אביב כליאורה קשפיצקי, היא שירתה כאחות במלחמת ששת הימים, ב-1969 בהיותה חיילת הופיעה תמונתה במגזין בריטי במהלך "שבוע האופנה הישראלית" בלונדון לאחר שירותה הצבאי החלה לשמש כמזכירה בבית אופנה, במהלך עבודתה הדוגמנית לאה שוורץ ביקשה ממנה עזרה בהדגמה ובכך התגלתה כדוגמנית.
ב-1968 שיחקה בסרט השכונה שלנו, כשחקנית היא גם הופיעה בתוכנית טלוויזיה צרפתית.
ב-1970 דגמנה דגמים של המעצבת מירי שפיר שוהופיעו בכלבו שלום.
ב-1971 נבחנה לתפקיד בסרט "קבלנתו של פורטנוי".
ב-1979 הופיעה בערב התרמה למען ילדי קמבודיה שנערך במלון הילטון תל אביב.
ב-1988 לקחה חלק באירוע שנערך במלון "קלאב הוטל טבריה".
בשנות ה-90 שימשה כמנחת תצוגות אופנה.
ב-2010 הופיעה בספר "שיכרון עיצובים – אמנות האופנה בישראל 1948 - 2008" מאת נורית בת יער.
דור הפרוזאק

הספר

בספר מתארת וורצל את חוויותיה העמוקות עם מחלת נפש, את הפגמים בדמותה שלה וכיצד היא מנהלת את חייה בתקופות קשות בצורה יוצאת דופן, בזמן לימודים בקולג' ועבודה בתור כתבת.
הכנות שבה מתארת וורצל סצנות קשות מחייה הוא היבט מרשים של הספר. הדבר עורר התנגדות בקרב קוראים ומבקרים רבים, שהאשימו את וורצל כאובססיבית לעצמה וממלאת את תאוותה שלה; אחרים שיבחו אותה על הפקת ספר גלוי לב והסבר משכנע על מחלת נפש, אשר בדרך כלל מודבקות לה סטיגמות רבות.
כהסבר אוטוביוגרפי על חוויות של מחלת נפש, עשוי הספר להיחשב יורשם של ספרים כגון ספרה של סילביה פלאת' The Bell Jar וספרה של ג'ואנה גרינברג I Never Promised You a Rose Garden. דור הפרוזאק גם דומה לספרה של סוזנה קייסן, "נערה בהפרעה", ספר שפורסם באותה השנה: שני הספרים נכתבו בידי נשים צעירות שתיארו את חוויותיהן על מחלה נפשית. מחלתה הנפשית של וורצל ידועה בשם דיכאון לא טיפוסי (Atypical depression), ולא נכתב עליה לעיתים קרובות בנרטיב אישי בגוף ראשון.
יעל כהן-פארן

ביוגרפיה

פארן גדלה ברמת גן ולמדה בתיכון בליך. היא שירתה בצה"ל כקצינה ביחידת המודיעין 8200 והשתחררה בדרגת סגן.
למדה פיזיקה באוניברסיטה העברית, במסגרת תוכנית אמירים לסטודנטים מצטיינים. עם תום לימודי התואר הראשון, החלה בלימודי התואר השני בפיזיקה, במרכז הלאומי לאנרגיית השמש בקמפוס שדה בוקר של אוניברסיטת בן-גוריון. היא לא סיימה את לימודיה אלה, לאחר שפנתה בשנת 1999 להוביל את המאבק הציבורי נגד סלילתו של כביש חוצה ישראל. בהמשך, השלימה תואר שני במדיניות ציבורית מאוניברסיטת תל אביב.
את פעילותה בתחום הסביבה החלה בשנות ה-90 של המאה העשרים כסטודנטית פעילה בארגון "מגמה ירוקה", ואף שימשה כמנהלת הארגון בין השנים 2002 עד 2006, בהן התמקד הארגון בקידום התחבורה הציבורית, הוצאת כלובי-הדגים ממפרץ אילת ושמירה על השטחים הפתוחים.
בשנת 2007 הקימה את עמותת "פורום ישראלי לאנרגיה" במטרה לקדם אנרגיה בת קיימא בישראל, ושימשה מנכ"לית הארגון. כמנכ"לית הפורום לקחה חלק פעיל במספר מאבקים חברתיים בולטים כנגד ייצוא הגז הישראלי, פירוק מונופול הגז וקידום אנרגיה מתחדשת, וייצגה את ישראל בכינוסים בינלאומיים של האו"ם בנושאי פיתוח בר-קיימא ומשבר האקלים (ועידת קופנהגן ב-2009, ועידת באלי 2007, יוהנסבורג 2002).
נמנית עם מייסדי מפלגת "התנועה הירוקה", שימשה כחברת הנהגה נבחרת, ומאז יולי 2013 משמשת יו"ר משותפת של המפלגה. בשנת 2013 נבחרה על ידי TheMarker לאחת מ-"100 האנשים המשפיעים" בישראל.
בשנת 2015, לקראת הבחירות לכנסת העשרים, הצטרפה כמועמדת יחידה מטעם "התנועה הירוקה" לרשימת "המחנה הציוני", במקום ה-25 המשוריין לנציגי מפלגת "התנועה" בראשות ציפי לבני. רשימת "המחנה הציוני" זכתה ב-24 מנדטים וכהן-פארן לא נבחרה לכנסת. לאחר התפטרותו של דני עטר מהכנסת העשרים לאור בחירתו לתפקיד יו"ר קק"ל, התמנתה כהן-פארן ב-25 בנובמבר 2015 לחברת הכנסת במקומו. לקראת הבחירות לכנסת העשרים ואחת, הודיעה יו"ר התנועה ציפי לבני כי המפלגה לא תתמודד בבחירות. כיומיים לאחר מכן, יו"ר מפלגת העבודה אבי גבאי החליט לשריין את כהן-פארן במקום ה-16 ברשימת המפלגה. עם זאת, העבודה זכתה ב-6 מנדטים בלבד וכהן-פארן לא נבחרה לכנסת.
לקראת הבחירות לכנסת ה-22 החליטה "התנועה הירוקה" להתמודד במסגרת "המחנה הדמוקרטי". כהן-פארן שובצה במקום השמיני ברשימה ולא נבחרה לכנסת.
כהן-פארן נשואה לדוד פרלמן-פארן ואם לשלושה. מתגוררת בפרדס חנה. היא חברה בקהילה המסורתית ביישובה.
בית וואלה!

היסטוריה

הבניין הוקם כבית מלון בשם קסטל, שנחנך בספטמבר 1953. המלון נבנה בהשקעה של 700 אלף לירות ישראליות (כ-11.8 מיליון שקלים חדשים בערכי 2015), וכלל 100 חדרים. הוא נסגר כעבור שנתיים בלבד, בשל סכסוך בין הבעלים. אף שפעל זמן קצר, שמו של המלון, קסטל, ניתן גם לשני בתי עסק שהוקמו מעברו השני של רחוב אבן גבירול, משרד כרטיסים ותחנת מוניות, הפועלים גם כיום. במבנה משרד הכרטיסים שוכן בית קפה המכונה גם הוא "קפה קסטל".
לאחר סגירת המלון ב-1955, רכשה אותו תנועת הפועל המזרחי תמורת חצי מיליון לירות, והעבירה לשם את משרדיה, ששכנו עד אז ברחוב אחד העם. לאחר איחודה עם תנועת המזרחי והקמת המפד"ל, שימש הבניין את משרדיה הראשיים של מפלגה זו. בשל עובדה זו, שינתה עיריית תל אביב-יפו את שם הרחוב שנקרא עד אז אהבת ציון לרחוב פנקס. ניסיונות של גורמים עסקיים לרכוש את הבניין ולהחזירו לשימושו המקורי, נכשלו.
בשנות ה-90 החליטה המפד"ל להעביר את משרדיה לירושלים ומכרה אותו. מאז 2001 משמש הבניין את משרדיה של חברת וואלה! תקשורת ואת מערכת אתר האינטרנט שלה. הבניין בבעלות חברת חברת א.ר.ל השקעות.
בשנת 2012 דחתה הוועדה המקומית לתכנון ולבנייה תוכנית להקים במקום הבניין מגדל בן 40 קומות.
בארט אוליבר

קורות חיים

בשנת 1984 גילם אוליבר את התפקיד הראשי בסרט "הסיפור שאינו נגמר". בעקבות הצלחת הסרט קיבל את התפקיד הראשי בסרטו הקצר של טים ברטון "פרנקנוויני" מאותה שנה, וכן את תפקיד האנדרואיד בסרט ד.א.ר.י.ל. משנת 1985, תפקיד אשר זיכה אותו בפרס סאטורן.
אוליבר השתתף בסרטו של רון הווארד "קוקון" וכן בסרט ההמשך "קוקון 2: החזרה".
אוליבר הפסיק את קריית המשחק שלו לאחר הצטרפותו לכנסייה הסיינטלוגית, ונשא לאישה חברת קהילה בכת זו בהיותו בן 19. 
אוליבר החל לעסוק בצילום והתמחה בשיטות צילום בתהליך קולודיון ובשיטת וודברי. בשנת 2007 פרסם אוליבר ספר על שיטה זו בשם A History of the Woodburytype.
החטיבה המערבית (NHL)

מבנה

החטיבה המערבית כוללת 15 קבוצות הנמצאות כולן במרכז ומערב יבשת צפון אמריקה. היא קטנה יותר מהחטיבה המזרחית הכוללת 16 קבוצות, כיוון שרוב קבוצות הליגה מרוכזות במזרח היבשת. בעונת 2021/22, עם התווספות הקבוצה ה-32 לליגה שתהייה מבוססת בסיאטל, תהיינה שתי החטיבות שוות בגודלן - 16 קבוצות.
בתוך החטיבה מחולקות הקבוצות לפי חתך אורך - 7 הקבוצות של מרכז היבשת, הכולל את אזור הזמן המרכזי וקבוצה אחת מאזור זמן ההרים (קולורדו אוולאנש), נמצאות בבית המרכזי, ו-8 הקבוצות המערביות ביותר נמצאות בבית הפסיפי. בעונת 2021/22, עם התווספות הקבוצה החדשה בסיאטל שתתווסף לבית הפסיפי, תעבור אריזונה קויוטיס מהבית הפסיפי לבית המרכזי על מנת להשוות את מספר הקבוצות בשני בתי החטיבה.

היסטוריה

שמה המקורי של החטיבה היה חטיבת קלרנס קמפבל, על שם הנשיא המכהן של ליגת ה-NHL דאז.
החטיבה נוצרה לראשונה ביחד עם החטיבה המזרחית (בשמה המקורי חטיבת נסיך ויילס) ב-1974, כאשר בעקבות התרחבות הליגה, שחולקה עד אז לשני בתים ללא חלוקה גאוגרפית, הוחלט לחלק אותה לראשונה לשתי חטיבות בנות שני בתים כל אחת. כמו הבתים מהן חולקו החטיבות, החטיבות לא התחלקו לפי חלוקה גאוגרפית עם יצירתן.
הבתים בחטיבת קלרנס קמפבל בעת היווצרותה נקראו "בית פטריק" (על שם לסטר פטריק, שחקנה ומאמנה של ניו יורק ריינג'רס לאורך שנים, שנחשב לאחד ממייסדי ההוקי קרח בארצות הברית) ו"בית סמיית'" (על שם קון סמיית', שהיה בעליה של טורונטו מייפל ליפס לאורך עשרות שנים ומייסדו של אולמה המיתולוגי מייפל ליף גארדנס).
ב-1981, על מנת לחסוך בהוצאות הנסיעה לקבוצות וליצור יריבויות מסורתיות על בסיס קירבה גאוגרפית, חולקו מחדש החטיבות והבתים על בסיס גאוגרפי. חטיבת נסיך ויילס כיסתה את החלק המזרחי של היבשת. במסגרת החלוקה מחדש הועבר "בית פטריק" לחטיבת נסיך ויילס (כיום החטיבה המזרחית), ואחד הבתים של חטיבת נסיך ויילס, "בית נוריס", הועבר לחטיבת קלרנס קמפבל.
ב-1993 התמנה גארי בטמן לנציב הליגה. אחת מפעולותיו הראשונות הייתה לשנות את שמן של החטיבות ושמם של הבתים המרכיבים אותן, כדי לפשט עבור אוהדי הענף את החלוקה הגאוגרפית. חטיבת קלרנס קמפבל הפכה לחטיבה המערבית, והבתים בתוכה היו הבית המרכזי, שכיסה את מרכז ארצות הברית ואת העיר ויניפג בקנדה, והבית הפסיפי שכיסה את קבוצות החלק המערבי של היבשת.
ב-1998, בעקבות המשך התרחבות הליגה ותנועתה לכוון דרום ארצות הברית, נוסף לחטיבה בית שלישי - הבית הצפון-מערבי, שהעביר אליו מהבית הפסיפי את הקבוצות מהחוף המערבי של קנדה ומצפון החוף המערבי של ארצות הברית. קולורדו אוולאנש, שלא הייתה קרובה לאף אחד מהאזורים, סופחה אף היא לבית הצפון-מערבי. מבנה זה החזיק מעמד עד החלוקה מחדש האחרונה של הליגה ב-2013, בה נוצר המבנה הנוכחי שלה.
אב טיפוס (פסיכולוגיה)

בסמנטיקה ובפסיכולוגיה קוגניטיבית, אַב טִיפּוּס (Prototype) הוא חבר קבוצה חברתית בעל אוסף של תכונות מאפיינות המייצגות את קבוצתו.
אב טיפוס הוא החבר בעל מספר התכונות הגדול ביותר המשותפות לשאר הפריטים בקבוצה ומספר התכונות הקטן ביותר המשותף לפריטים מקטגוריות אחרות. אין תכונות הכרחיות או מספיקות להגדרת המושג, וגבולות הקבוצה או הקטגוריה אינם מוגדרים בנוקשות. לעיתים ישנו דמיון חופף ו"משפחתי" בלבד בין חברי הקבוצה, וחברי הקטגוריה אינם שווים במידת ייצוגיותם. חברים אחרים נשפטים על סמך הדמיון לאב הטיפוס. הארגון התודעתי הוא ארגון היררכי.
למשל את קבוצת הציפורים, המאופיינת במשקל גוף נמוך, תעופה ונוצות יכולים לייצג כחברים אב טיפוסיים היונה או הדרור, אך לא היען, הפינגווין או התרנגולת, שהנם חברים לא אופייניים בתכונותיהם. תפוח הוא פרי אב טיפוסי לעומת העגבנייה, וכך כלב רועים גרמני לעומת הפודל.
אך אב טיפוס לעיתים אינו מייצג אופייני של חברי קבוצתו, אלא דימוי שקיים על קבוצה זו – הסטראוטיפ. למשל, האנס האב טיפוסי הוא דימוי של גבר האורב לנערה צעירה ותמימה ההולכת לבדה בחושך ומתנפל עליה באלימות. זאת על אף שידוע כי בלמעלה מ-80% ממקרי האונס הנאנסת מכירה את האנס, והאינוס מתרחש בביתה של הנאנסת או בביתו של האנס. כך, לעיתים אב הטיפוס אינו המקרה או החבר המייצג אלא הסטראוטיפ המייצג שרווח בציבור אודות הקבוצה.
בנוסף, תיאורית אב הטיפוס לא תמיד רלוונטית, מכיוון שלא לכל הקבוצות יש מבנה היררכי בתודעה האנושית. למשל קטגוריות אנושיות כמו מדע או אמנות לא יכולות להסתדר לפי מבנה היררכי שבראשו אב טיפוס. זאת מכיוון שאין אפשרות לתייג יצירת אמנות אחת כנעלה אבסולוטית ביחס ליצירת אמנות אחרת, או תגלית מדעית כ"מדעית" יותר מתגלית אחרת.
אליקים כרמולי

ביוגרפיה

אליקים בן דוד בן יששכר בן יהודה בן אליעזר בן מאיר כרמולי, נקרא גם "גשטל בן דוד בֶּר". כפי הנראה שם המשפחה "כרמולי" אינו מקורי וייתכן שנבחר על ידו בגלל העיר קולמאר, בירתו של אחד מחבלי אלזס, שבה למד כרמולי תורה. אמו שרה לבית בלוך. רבותיו היו הרב אהרן וורמס ממץ (תלמיד רבי אריה לייב גינצבורג, בעל ה"שאגת אריה") והרב דוד טבלי שייאר ממיינץ. ילדותו ונעוריו בחבל אלזס בעל האוכלוסייה המעורבת גרמנית - צרפתית הקנו לו שליטה הן בגרמנית והן בצרפתית. יש בעובדה זו כדי להסביר את התחנות הגאוגרפיות השונות בחייו.
כרמולי התמחה במחקר ביבליוגרפי של כתבי יד עבריים. שנים אחדות עשה כרמולי כספרן בספרייה הלאומית בפריז, שם היה אחראי על מדור כתבי היד העבריים.
בשנת 1832 מונה כרמולי לרבה של הקהילה היהודית בבריסל. לצד עיסוקיו כרב קהילה וכאב"ד עסק גם בשיפור החינוך שניתן באותה העת לילדיהם של עניי הקהילה. בכהנו שם נחשב כרמולי לרב 'מתקדם', שכן נשא את דרשותיו בצרפתית ולא ביידיש. תדמית זאת עמדה לו לרועץ שכן ב-1839 נאלץ כרמולי לפרוש משום שנחשד בנטייה ליהדות הרפורמית. לאחר עזיבתו את בריסל ישב תחילה בפריז ולאחר מכן בפרנקפורט. בשנים אלה עסק במחקרים ענפים בתחום הביבליוגרפיה העברית.
כרמולי החזיק ברשותו אוסף ספרים גדול שהתפזר אחרי פטירתו. כרמולי אף העביר כתב יד של מדרש פסיקתא דרב כהנא שהיה בידו לרבי שלמה בובר על מנת שיוציא לאור מהדורה מדעית של המדרש. קטלוג של האוסף יצא לאור ב-1885.

הערכת עבודתו המחקרית

חוקרים מסוימים מאסכולת חכמת ישראל כגון שד"ל ולפי האנציקלופדיה העברית גם צונץ, שטיינשניידר ושלמה יהודה רפפורט (שי"ר) לא החשיבו את מחקריו של כרמולי. הם טענו שעבודתו כמהדיר וחוקר אינה דקדקנית די הצורך ועקב כך נופלות בה טעויות. יוסט ראה בו רמאי, וכמוהו גם גרשם שלום, דורות אחריו, האשים את כרמולי בזיוף מכוון.
לצד הטענה שלא תמיד ניתן להסתמך על מחקריו, הרי שבאנציקלופדיה היהודית נטען שגם פסילה גורפת של עבודתו אינה מבוססת דיה.
הרכבת הקלה דוקלנדס

הקמת המערכת

אזור הדוקלנדס הוא שטח נרחב במזרח מטרופולין לונדון, על שתי גדות נהר התמזה. בעבר היווה האזור את המעגנים (Dock - מעגן) של נמל לונדון. הנמל נסגר במהלך שנות הששים. הדבר אירע בעקבות כניסתה לשימוש נרחב של תובלה ימית במכולות, אשר הנהר בשטח הנמל היה רדוד מכדי לאפשר את כניסתן של האוניות הגדולות המובילות אותן. פעילות נמל לונדון הועתקה מזרחה אל נמל טילברי.
לאחר סגירת הנמל עמד האזור נטוש ומוזנח במשך שנים, אך במהלך שנות השבעים והשמונים החל תהליך ארוך של החייאתו והסבתו לשימושים של מגורים, פיננסים ומסחר. במסגרת התהליך נדרשה יצירת תשתית תחבורה לאזור. הממשלה השמרנית שעלתה לשלטון בבריטניה בשנת 1979 העדיפה שלא להאריך את קווי הרכבת התחתית של לונדון לאזור הדוקלנדס משום העלות הכרוכה בחפירת מנהרות, וביקשה למצוא לו פתרון תחבורתי בעלות זולה יותר. הפתרון שאימצה היה רכבת עילית קלה, אוטומטית ומאוישת בעובדים במידה מינימלית, אשר עשתה בתחילתה שימוש בתשתיות הרכבת (גשרים ומצעי פסים) שנותרו בדוקלנדס.
בניית המערך החלה ב-1984. הרכבת החלה לפעול ב-31 באוגוסט 1987 וכללה בתחילה קרון בודד בכל רכבת. היה בה אז קו אחד באורך של 13 קילומטר ובו 15 תחנות. הוא התמשך מערבה מתחנת איילנד גרדנס (Island Gardens) שבאייל אוף דוגס בגדה הצפונית של הנהר והתפצל אל שתי תחנות שמוקמו בקרבת תחנת הרכבת סטרטפורד ותחנת הרכבת התחתית מצודת לונדון הממוקמת מדרום מערב לה. תחנות הרכבת נבנו בעיצוב פשוט ומינימלי והיו לא מאוישות. עלות הקמת השלב הראשוני של המערכת הייתה נמוכה יחסית ועמדה על 77 מיליון לירות. הביקוש לשירות עלה על הצפוי ובתוך שנה מפתיחת השירות הגיע מספר המשתמשים השנתי בו ל-17 מיליון.

הרחבת המערכת

במהלך השנים 1991-‏2011 הוארך מערך קווי הרכבת בארבעה שלבים, בעקבות התרחבות הצורך באמצעי תחבורה באזור הדוקלנדס המתחדש. חלק מן התחנות שודרגו והוגדלו וכן נחפרו מנהרות לשם חיבור הקווים אל תחנות חדשות בגדה הדרומית של הנהר. הרכבות הוגדלו כדי לכלול שניים ושלושה קרונות, ולצורך כך נדרשה הארכה של רציפים בתחנות וחיזוק של גשרים על מנת שיוכלו לשאת את המשקל המוגדל של הרכבות. חלק מעבודות ההרחבה נערכו במסגרת ההכנות העירוניות לקראת אולימפיאדת 2012.

תיאור המערכת

כיום (2019) כולל מערך קווי הרכבת 38 קילומטר של פסים ובהם 45 תחנות נוסעים. מערך הקווים כולל שש שלוחות ומשתרע מתחנת בנק (Bank) בסיטי של לונדון במערב ועד לתחנת ווליץ' ארסנל (Woolwich Arsenal) במזרח, מדרום לנהר, ומתחנת סטרטפורד (Stratford) בצפון ועד לתחנת לואישם (Lewisham) שמדרום לנהר, בקרבת גריניץ'. הרכבת משרתת גם את קנרי וורף ואת נמל התעופה לונדון סיטי. 
מרבית התחנות במערך הרכבת הן תחנות עיליות ומוגבהות, ומקצתן ממוקמות במפלס הרחוב. תחנות מעטות הן תחנות תחתיות, וככאלו חייבות על פי חוק בנוכחות קבועה של אנשי צוות.
מערך הרכבת מקושר בשוליו למערכי התחבורה האחרים של לונדון: מקצת התחנות שבו, בעיקר אלו שבצפון ובמערב, מקושרות לתחנות הרכבת התחתית או נמצאות במרחק קצר מהן. מספר תחנות בהיקף החיצוני של מערך הרכבת ממוקמות בקרבת תחנות רכבת כבדה. הקווים במרכזו של מערך הרכבת מהווים את הפתרון התחבורתי העיקרי באותו אזור, ללא פריסה של קווי רכבת תחתית.
למערך יש שני אתרי דיפו (Depot), בפופלאר (Poplar) ובבקטון (Beckton).
תשתית הרכבת נמצאת בבעלות חברת הרכבת הקלה דוקלנדס, חברה-בת של TfL, תאגיד התחבורה של לונדון. מאז 2014 מופעלת הרכבת בזיכיון על ידי חברת KeolisAmey Docklands.
מסילה של אחת משלוחות הרכבת נפגעה בפיגוע משאית התופת של הצבא האירי הרפובליקני ליד קנרי וורף ב-9 בפברואר 1996, ותנועת הרכבת עליה הושבתה עד לתיקונה.
ג'ורג' אלן ראסל

ביוגרפיה

ראסל נולד בסינסינטי שבאוהיו. את דרכו המוזיקלית החל ראסל כמתופף בהרכב של הסקסופוניסט בני קרטר. בהמשך עזב ראסל את ההרכב והתרכז בהלחנה. בשנים 1945–1946 סבל ראסל משחפת והיה מאושפז במשך 16 חודשים. באותה תקופה החל לפתח את הבסיס לתאוריית ההרמוניות הטונליות שלו. ב־1947 חיבר ראסל לדיזי גילספי את 'Cubano Be, Cubano Bop', קטע ג'אז ששילב מוזיקה לטינית. ראסל גם שילב ג'אז עם מוזיקה קלאסית. בראשית שנות החמישים פרסם ראסל את ספרו 'התפיסה הלידית־כרומטית של הארגון הטונלי' ('The Lydian Chromatic Concept of Tonal Organization'), שהניח את היסודות לג'אז המודלי.
ראסל שימש כראש החוג למוזיקה באוניברסיטת אינדיאנה. בשנת 1960 הקליט ראסל את התקליט 'At The Five Spots', יחד עם שישיית סטודנטים. שני קטעים בדיסק כתבה הסטודנטית הצעירה קרלה בליי. במהלך שנות השישים עבר ראסל לסקנדינביה, בה זכה לקבל הכרה ותמיכה מהממסד. בסוף אותו עשור שב לארצות הברית ולימד בקונסרבטוריון בניו אינגלנד.
ראסל הוביל הרכבים, בהם שילב ג'אז עם סוגי מוזיקה שונים, ובהם מוזיקה אלקטרונית, אפריקנית ואסייתית. לראסל הייתה השפעה ניכרת על עיצובו של הג'אז במאה העשרים. לצד ניסוח עקרונות הג'אז המודלי, שילב ראסל מוזיקת עולם בג'אז, והשפיע, בין היתר, על היוצרים מיילס דייוויס, ג'ון קולטריין, אריק דולפי, דון אליס, גיל אוונס וביל אוונס. ראסל מת בגיל 86 מסיבוכים של מחלת אלצהיימר בבוסטון שבמסצ'וסטס.