google/wiki40b huggingface dataset:
כעבה-י זרתושת

כעבה-י זרתושת (בפרסית: کعبه زرتشت תעתיק מדויק: כעבה זרתשת), כלומר, ה"קובייה של זורואסטר", הוא מגדל מרובע אחמני מהמאה ה-5 לפנה"ס שנמצא בנקש-י רוסתם, אתר ארכאולוגי שממוקם צפונית-מערבית לפרספוליס, שבאיראן. זה הוא אחד מהממצאים הרבים המאופיינים כאדריכלות אחמנית .
השם כעבה-י זרתושת כנראה שויך למקום במאה ה-14, כאשר אתרים קדם אסלאמיים רבים זוהו עם דמויות ואירועים מהקוראן ומהשאהנאמה. המבנה בעצם אינו מקדש זורואסטרי, וגם אין ממצאים המעידים על כך שהמבנה אי פעם היה אתר עלייה לרגל.
המבנה, אשר הוא העתק של בניין בפסארגאדה. נבנה ככל הנראה על ידי דריווש הראשון (521-486 לפנה"ס) כאשר הזיז את פרספוליס, או על ידי ארתחשסתא השני (404-358 לפנה"ס) או על ידי ארתחשסתא השלישי (358-338 לפנה"ס). הבניין בפסארגאדה עתיק יותר במספר עשורים. החומה המקיפה את המגדל מתוארכת לתקופה הסאסאנית.

תיאור

המגדל המרובע בנוי מבלוקים של אבני גיר לבנות, שבשונה מהבניין התאום, מוחזקים במקום על ידי ברזלים. לצורך בנייתו לא השתמשו במלט. צדי הבניין הם ברוחב של 7.25 מטר. גובה המבנה הוא 12.5 מטרים. הגג הוא מעין פירמידה של שלוש מדרגות בגובה של 1.5 מטר. צדי המבנה מקושטים בחלונות מזויפים העשויים מאבן גיר שחורה השקועה מעט ביחס לפני המבנה.
פנים המבנה מורכב מחדר פנימי ריבועי בגובה של 5.7 מטר ורוחב 3.7 מטר. הכניסה אליו היא דרך דלת עם משקוף מעוטר הנמצאת בחציו העליון של המגדל. בעבר היה ניתן להגיע אל הדלת באמצעות מדרגות, שכיום רק חלקן התחתון שרד. הדלת שהייתה עשויה מאבן קשה והייתה ברוחב 1.7 מטר וברוחב 1.9 מטר נעלמה.

מטרה

מכתובות סאסאניות על הבניין ניתן להבין שהמבנה שימש בעבר מקום פולחן לאש, או אולי מעין מדורת הנצחה לשליטים שקבריהם נמצאים במרחק של מטרים ספורים מהמבנה. תאוריה זו נדחתה בגלל הפתחים המועטים שיגרמו להחנקת האש בגלל חוסר אוויר. בכל מקרה לא סביר להניח שהמחבר של הכתובת יידע מה היה השימוש בבניין 700 שנים לאחר בנייתו.
מאוחר יותר הוצע שמבנה זה ותאומו שימשו מגדלי שמירה עבור ה"paraphernalia of rule". 
היום, חוקרים מחשיבים את המבנה כקבר אחמני מלכותי. החוקרים פ. וייסבך (F. Weissbach) וא. דמנט (A. Demandt), טוענים ששני המבנים דומים לתיאור קברו של כורש בספריהם של אריאנוס (6.29) וסטראבון (15.3.7) יותר מאשר המבנה בפסארגאדה המיוחס בדרך כלל למלך.

כתובות

על החומה הסאסאנית המקיפה את המבנה נמצאות שלוש כתובות מהמאה ה-3.
על הקירות המזרחי, המערבי והדרומי חקוקה כתובת (כתובת KZ) של שאפור הראשון בשלוש שפות שונות. על הקיר המזרחי בפרסית אמצעית, על הקיר המערבי בפרתית  ובדרום ביוונית עתיקה. מתחת לכתובת המזרחית של שאפור נמצאת כתובת (כתובת KKZ) בפרסית אמצעית של הכוהן העליון קרתיר .

הכתובת של שאפור הראשון

הכתובת התלת-לשונית של  שאפור הראשון, המכונה SKZ או KZ או Res Gestae Divi Saporis מכילה תיאור של השלטון שלו. תיאור זה שופך אור על השלטון בתקופה הקדומה של הממלכה הפרסית. היא מכילה גם תיאור של מלחמותיו של שאפור ברומאים  התיאור המופיע בכתובת זו שונה משמעותית מהתיאור במקורות הרומיים. שאפור טוען שהביס והרג את הקיסר גורדיאנוס השלישי בקרב מיסיך , ושהביס כוח רומי גדול בקרב ברבאליסוס , וכן שתפסו את הקיסר ולריאן בקרב אדסה  בין אדסה  וחרן.  מקורות רומיים מזכירים רק את הקרב האחרון, ובדרך כלל טוענים שוולריאן נתפס בגלל בגידה של מקורבים אליו.
השם Res Gestae Divi Saporis (תיאור מפעלותיו של שאפור האלוהי) ניתן לכתובת על ידי הארכאולוג M. I. Rostovtzeff בתור חיקוי של כתובתו של הקיסר אוגוסטוס - Res Gestae Divi Augusti (תיאור מפעלותיו של אוגוסטוס האלוהי).
אדוורד גריג

חייו

גריג נולד בברגן למשפחה אמידה. אביו, אלכסנדר, היה ממוצא סקוטי וכיהן כקונסול הממלכה המאוחדת בברגן. אמו, גסין האגרופ, הייתה בת למשפחה נורווגית מבוססת, וכפסנתרנית מעולה הייתה מורתו הראשונה למוזיקה. את יצירותיו הראשונות כתב בגיל תשע, אך רק לאחר שנפגש עם הכנר הנורווגי הדגול, אולה בול, החל גריג להתייחס אל המוזיקה בכובד ראש. בהמלצתו של בול נסע גריג בן ה-15 ללייפציג שבגרמניה כדי ללמוד שם בקונסרבטוריון אצל המלחין והמורה היהודי הנודע איגנץ מושלס, שם למד במשך ארבע שנים.
בשנת 1863 נסע לקופנהגן, בירת דנמרק, והתגורר שם שלוש שנים. המלחין הדני נילס גאדה עודד אותו לכתוב סימפוניה. גריג נענה לכך, אך התוצאה לא מצאה חן בעיניו ולכן כתב על התווים שאין לנגנם. בקשתו זו לא נענתה, והוא סירב להכיר ביצירה זו כביצירתו.
בשנת 1866 חזר לנורווגיה והתיישב בכריסטיאניה (היום אוסלו). שם פגש את ריכארד נורדראק אשר הסב את תשומת לבו למוזיקה הנורדית העממית. יצירתו המוקדמת של גריג משקפת את החינוך הגרמני הרומנטי שקיבל, אך לאחר מכן החליט לשקף ביצירתו את מולדתו, נורווגיה, ויצירתו מושפעת ממנגינות נורווגיות עממיות. בשנת 1867 נשא גריג לאשה את דודניתו, נינה האגרופ, זמרת מחוננת שסייעה הרבה לפרסום שיריו בעולם.
בחורף 1869 שהה גריג באיטליה, שם פגש ברומא את המלחין ההונגרי פראנץ ליסט והשמיע לו את הקונצ'רטו לפסנתר שחיבר. ליסט ניגן את הקונצ'רטו והתלהב ממנו מאוד. כאשר ניגן אותו גריג בלייפציג בשנת 1897, התרשם ממנו העולם המוזיקלי עמוקות. 
גריג חזר לכריסטיאניה, שם חיבר מוזיקה ליצירות אחדות של הסופר הנורווגי ביורנסטרן ביורנסון. בהמשך לכך פגש את הנריק איבסן וחיבר את המוזיקה הנודעת למחזהו פר גינט. זו היא יצירתו הנודעת ביותר. המוזיקה של גריג שבתה את לב העם הנורווגי, וזכתה גם להכרה עולמית.
בשנת 1874 קיבל גריג מענק ממשלתי שאיפשר לו לחזור ולהתגורר בעיר הולדתו ברגן. בשנת 1885 עבר להתגורר עם רעייתו באחוזת טרולדהגן שבפרברי ברגן, ושם התגורר עד מותו, תוך שהוא מרבה לצאת לקונצרטים ברחבי אירופה. אחוזה זו נשמרה במצבה המקורי כביתו של גריג והיא פתוחה לביקורי תיירים.
ב-1899 הוזמן על ידי המוזיקאי הצרפתי אדואר קולון לנצח על קונצרט מיצירותיו בפריז, וההזמנה הגיעה זמן קצר אחרי תום המשפט החוזר של אלפרד דרייפוס בו הוא הורשע שנית. גריג החליט לדחות את ההזמנה, וכתב לקולון במכתב שגם פורסם בעיתונות שהוא "מזועזע מהאופן המביש בו בני ארצך נוהגים בחוק ובצדק" ולכן אין לו שום חשק להופיע בפני קהל צרפתי. פרסום המכתב עורר סערה, שבעקבותיה גריג קיבל מכתבי נאצה רבים. הוא הסכים להופיע שוב בפריז רק ב-1903, והופעתו נתקלה בקריאות בוז מצד חלק מהקהל, ואף בביקורת מלגלגת על ההופעה שכתב קלוד דביוסי.
גריג יסד את "החברה לקידום המוזיקה הסקנדינבית".
אליהו מפיסארו

אליהו מפיסארו היה נוסע ועולה רגל יהודי, סוחר אמיד מהעיר פזארו באיטליה בשנות ה-60 של המאה ה-16. איגרתו ממסעו אל ארץ ישראל היא מקור על "דרכי העלייה לארץ ישראל מאיטליה" בימיו.

מסעו לארץ ישראל

אליהו מפיסארו יצא לדרכו לאחר שרצה לקיים את נדרו לעלות ביום מן הימים לארץ ישראל. הוא יצא לדרכו מלווה בבני משפחתו ביום ט"ו באב שכ"ג 4 באוגוסט 1563. מנמל ונציה הפליגו על סיפונה של אונייה בבעלות ונציאנית. המסע ארך חמישה שבועות, האונייה שטה אל פולה, משם לאי כרתים, ממנו אל האי קורפו, האי זנטי (באיטלקית: (Zante), וביום 11 בספטמבר 1563, עגנו בנמל פמגוסטה בקפריסין. שם נודע להם על מגפה שפרצה בארץ ישראל, ועל כן, דחו את המשך נסיעתם.
באגרתו לאחיו באיטליה, בעת היותו באי קפריסין בא' בחשוון ה'שכ"ד, 18 באוקטובר 1563, תיאר את דרכם של בני המשפחה מהנמל הוונציאני אל ארץ ישראל. שפתו היא עברית מליצית, אשר משובצים בה שברי פסוקים מהתנ"ך, אמרות חז"ל, ומונחים רבים באיטלקית בת זמנו כתובים באותיות אלפבית עברי.
הוא מתאר את תנאי הנסיעה, מחירי המקומות באונייה, את דמותם של הנוסעים האחרים; הוא מוסר מידע על קהילות היהודים שבהן נפגש במסע ההפלגה, בין השאר את יהודי קהילת קורפו. הוא מצא בקפריסין קהילה יהודית קטנה שכללה 25 משפחות, בהן יהודים רומניוטים ("מזרחיים"), "ספרדים" ויהודים דוברי איטלקית מסיציליה; היהודים הספרדים היו מפזורת מגורשי ספרד, אשר מצאו מקלט בקפריסין, ועמהם הרב אליעזר אשכנזי ממצרים. ומוסר כי פרנסת היהודים בין השאר על הלוואה בריבית. הוא מתאר את האוכלוסייה הקפריסאית הכללית ואת האקלים והכלכלה, מגוון המקצועות ואף הכלים והמאכלים השכיחים, ומייעץ לנמעניו לקנות נכסים באי.
הוא מעודד את נמעניו באיטליה, לעשות כמוהו ולנסוע ארץ ישראל, במילותיו בסיום האגרת: "מתי יבוא ואראה פני מעלתכם בארץ הקדושה?".
ליגטורה (כלי נשיפה)

ליגטורה הוא רכיב בכלי נשיפה מעץ חד עליים (קלרינטים וסקסופונים) שתפקידו להדק את העלה אל הפייה. המילה ליגטורה היא מאיטלקית ומשמעותה לקשור. את הליגטורה יש לחבר במקום המיטבי על גבי העלה, חיבור הליגטורה גבוה יותר (לכיוון הפה) יגרום לעלה להרגיש קל יותר, ולהפך.
על הליגטורה לתפוס את העלה היטב ובו זמנית לאפשר לעלה לרטוט בחופשיות לשם יצירת הצליל. עם השנים הומצאו שלל פתרונות, כמו העברת הלחץ שמופעל על העלה אל צידי העלה, בליגטורות אלו קיימים כמין שני מוטות בשני צידי העלה וכשהליגטורה נמתחת הלחץ מופעל מהצדדים פנימה (לדוגמה ליגטורות של בונד או פרימיום של וונדורן). בליגטורות אחרות ממוקד הלחץ למרכז העלה לכל אורך הטבעת (נפוץ בליגטורות מעור). ליגטורת "פרנסואה לואיז" היא ליגטורה שמורכבת מכמה מוטות זעירים מה שנותן עוד חופש לעלה. בליגטורות מסוימות (למשל אופטימום ממתכת של וונדורן) ניתן להחליף את הפלטפורמה שתופסת העלה למספר אפשרויות לקבלת גוונים שונים של צליל ונוחות שונה בפה.
בעבר היו לוקחים שרוך מעור או מחומר אחר ומלפפים סביב הפייה עם העלה וקושרים את הקצה. שיטה זו עדיין נהוגה בקרב נגני כלי נגינה תקופתיים ואף נגנים מודרניים רבים והיא פופולרית במיוחד בגרמניה (לדוגמה אצל הקלרינטנים ממשפחת מאייר). פיות רבות אף מיוצרות עם חריצים מיוחדים לקשירת שרוך.
נפוץ לייצר את הליגטורה מעור. ישנם גם ליגטורות מעץ הנחשבות למקצועיות ביותר, אך הליגטורות הנפוצות ביותר הן ממתכת, ניקל, כסף או זהב. הליגטורות הן בעלי בורג בודד או שני ברגים. ברוב הליגטורות הבורג יימצא בצד של העלה אך קיימים מספר דגמים בהם הבורג נמצא בצד הקדמי של הפייה.
חברות בולטות בייצור ליגטורות הן BG, ונדורן ובונד הצרפתיות.
משה גבעתי

ביוגרפיה

גבעתי נולד ב-15 באוקטובר 1934 בחדרה, אבל כיוון שאביו נפטר עוד בטרם לידתו, הוחזר לעיר הולדתה של אמו, חוטין שבבסרביה. בשנת 1939, זמן קצר לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, הושב לארץ והוא בן חמש.
הוא התחנך בחדרה. בגיל צעיר הצטרף לתנועת השומר הצעיר, שבמסגרתה עבר לקיבוץ שמיר, ועשה שם תקופת הכשרה כנער. גבעתי החל לצייר כבר בילדותו. התבלט בציור קישוטים לחגים, גם בקן "השומר הצעיר" בחדרה וגם בקיבוץ שמיר. לקראת גיוסו לצה"ל, לנח"ל, ובשנת 1951 הצטרף עם חברי ההכשרה לקיבוץ שער העמקים.
גבעתי היה חבר קיבוץ שער העמקים עד שנת 1969. שם הקים את משפחתו, שם נולדו ילדיו, ובעת שהותו בקיבוץ עשה את צעדיו הראשונים בציור. בשנת 1960 למד רישום אצל הצייר מרסל ינקו, בסמינר אורנים הסמוך לקיבוצו. בראשית שנות השישים יצא לראשונה מישראל כצייר, נסע לאיטליה, להולנד, לספרד ולצרפת. בשנת 1966 יצא שוב לפריז ושהה בה כמה חודשים.
גבעתי עזב את הקיבוץ בשנת 1969, שכר סטודיו בתל אביב, והשתקע עם משפחתו בכפר האמנים עין הוד. לאחר מכן עבר לחיפה, עסק בפרויקטים משותפים עם האמן יצחק דנציגר, ולימד באוניברסיטת חיפה ובטכניון. לאחר ש"פרויקט המחצבה" היומרני של דנציגר נכשל, נותר גבעתי עם בית דפוס רשת להדפסים. בית הדפוס פרנס אותו ואת משפחתו כמה שנים.
בשנת 1973 יצא גבעתי לגרמניה, אך שב באוקטובר למלחמת יום הכיפורים. הוא שירת כחצי שנה, עד אביב 1974, והיה ביחידת שריון בגזרה הצפונית של תעלת סואץ. מיד לאחר המלחמה עזב את ישראל והשתקע בניו יורק, שהייתה אז "בירת הציור העולמי". בניו יורק יצר קשרים הדוקים עם חבורת ציירים ישראלים, שלימים יקנו להם שם בציור הישראלי. עובדיה אלקרא, מאריאן, לאה ניקל, יואב בראל, מיכאל סגן-כהן, מיכאל גיטלין, יהושע נוישטיין, פנחס כהן-גן, כוכי דוקטורי, בוקי שוורץ, מיכה אולמן ורבים אחרים. בראשית שנות השמונים התקרב לחצרו של הרבי מלובביץ' ונעשה מבאי חצרו. גבעתי שהה בניו יורק כעשר שנים.
בשנת 1982 שב גבעתי לישראל עם משפחתו החדשה. הוא השתקע בתל אביב, לימד הדפס בסדנאות שונות והמשיך לצייר ולהציג תערוכות. יצירתו עברה כמה מהפכים: הוא צייר ציור פיגורטיבי, נשבה לציור "המופשט הלירי", ושב אל ציור שיש בו צבעוניות עשירה, ופיגורטיביות מרומזת.
גבעתי עבר שורה של התקפי לב ובעיות בריאות אחרות, בין השאר היה מכור גם לאלכוהול ונגמל ממנו. בשנותיו האחרונות התגורר בתל אביב, ותערוכה גדולה מיצירתו הוצגה בשנת 2006. נחשב לאחד מגדולי הציור הישראלי. משה גבעתי נפטר ב-14 באפריל 2012 בגיל 78.
סכמת פתית השלג

במדעי המחשב, סכמת פתיתי שלג היא מבנה לוגי של טבלאות בסיס נתונים (Database) רב ממדי שייצוגו במודל ישויות קשרים (Entity Relationship Data Model) דומה בצורתו לפתית שלג. סכמת פתיתי שלג מיוצגת על ידי טבלאות עובדות (Fact Tables) שנמצאות במרכז בסיס הנתונים ומקושרות לממדים רבים (Dimensions).
סכמת פתיתי שלג דומה לסכמת כוכב (Star Schema), אולם בסכמת פתיתי שלג הממדים מנורמלים למספר טבלאות מקושרות בעוד שבסכמת הכוכב כל מימד מיוצג על ידי טבלה מנורמלת אחת בלבד. המבנה המורכב של פתית שלג נוצר כאשר הממדים של סכמת פתיתי שלג מסתעפים במידה ניכרת, כתוצאה מריבוי רמות קשר, כלומר כאשר לטבלאות הבנים ישנן טבלאות אב רבות. מורכבות המבנה של סכמת פתיתי שלג עולה כאשר ממדי הסכמה מורחבים על ידי קשרים מסדר גבוה וריבוי טבלאות אב לכל טבלה (מזלג דרכים). אפקט "פתית השלג" משפיע על טבלאות הממדים בלבד ואינו נוגע לטבלת העובדות.

שימושים נפוצים

סכמות כוכב ופתית השלג נפוצות בעיקר במחסני נתונים ממדיים (Data Warehouses) ובמרכולי נתונים (Data Marts) בהם מהירות שליפת המידע חשובה יותר מיעילות ביצוע מניפולציות על המידע. מכיוון שכך, הטבלאות בסכמות אלו אינן מנורמלות לסדר גבוה ולרוב מנורמלות עד לרמת נורמליזציה 3NF או נמוכה ממנה.
ההחלטה האם ליישם סכמת כוכב או סכמת פתית שלג אמורה לכלול את היתרונות היחסיים של פלטפורמת בסיס הנתונים הנדונה וכן את כלי השאילתות (Query Tool) בו יש כוונה להשתמש. יש להעדיף את סכמת הכוכב כאשר כלי השאילתות חושף למשתמשים את המבנה הטבלאי שבבסיס המערכת, ובסביבה בה רוב השאילתות הן פשוטות באופיין. סכמות פתית שלג עדיפות בדרך כלל כאשר משתמשים בכלי שאילתות מתוחכם יותר היוצר שכבת אבסטרקציה (Abstraction Layer) בין המשתמשים למבנה הטבלאי הגולמי ועבור סביבה בה קיימות שאילתות מרובות המכילות קריטריונים מסובכים.
המצור על סירקוסאי

המצור על סִירָקוּסַאי (214 או 213 לפנה"ס
-212 לפנה"ס) הוא מן הנודעים באירועי המלחמה הפונית השנייה שניטשה בין הרומאים לקרתגים. סירקוסאי  (סירקוזה), החשובה והחזקה בערי סיקיליה (סיציליה) ובעלת בריתה של רומא מאז 263 לפנה"ס, עברה ב-215 לפנה"ס לצד הקרתגים. החשש מפני השתלטותה מחדש של קרתגו על האי כולו, שחשיבותו לניהול המלחמה בחניבעל הייתה מכרעת, הוביל את הרומאים להקצות כוחות ניכרים להכנעתה של סירקוסאי. הקונסול מרקוס קלאודיוס מרקלוס ניסה להכריעה במצור מן היבשה והים כאחד, אך ללא הועיל. את עיקר פרסומו חב אירוע זה לארכימדס, מגדולי אנשי המדע בעת העתיקה ואיש סירקוסאי בעצמו, שנטל חלק בהגנה על העיר בעת המצור ובו נהרג.

המצור

העיר הייתה מבוצרת היטב והוכנה במשך חודשים להתגוננות בפני כל התקפה רומאית. בהבינם את הקושי הצפוי הביא מרקלוס מתקני פריצה כולל מגדל מצור צף (Sambuca) שנבנה על ספינות שחוברו יחדיו וכלל גשר פריצה וסולמות שניתן להציב באמצעות גלגלות מהספינה לחומות העיר. 
מול ההתקפה הרומאית תכנן ארכימדס מכונות משלו שכללו את המנוף הענק שכונה "טלף ארכימדס" בו נעשה שימוש לאחוז, להרים ולשמוט לים את האוניות הרומיות. למרות שטיבו של המתקן לא ברור לחלוטין נראה שהמדובר היה בעגורן המצויד בקרס שיכול היה למשות חלקית את הספינה כך שתתהפך או תישבר בנפילה מהמנוף. 
מסופר גם שארכימדס הפעיל מראות שמיקדו את קרני השמש באוניות הרומאיות וגרמו להן להתלקח.

כיבוש העיר

הצלחת ההגנה גרמה ביטחון יתר בקרב תושבי סירקוסאי, בשנת 212 קיבלו הרומאים מידע לפיו יחגגו בעיר את חגה של האלה ארטמיס. קבוצה קטנה של חיילים התקרבו לעיר בחסות החשיכה והצליחו לפרוץ לעיר ולכבוש אותה פרט למצודה שנותרה בידי המגינים. בפריצה זו לעיר נהרג ארכימדס בידי חייל רומאי, מסופר שמרקלוס ביקש שיביאו אליו את ארכימדס אך החייל הרומאי מצא אותו שקוע בבעיה מתמטית כשאינו מודע כלל לנפילת העיר. כשדרש ממנו החייל להתלוות אליו סירב ארכימדס ללכת לפני שיסיים את פתרון הבעיה המתמטית בה עסק והחייל הזועם הרג אותו במקום.  
המצודה עמדה במצור ממושך ונכנעה רק לאחר שמואריקוס, שכיר-חרב שהופקד על הגנת אחת מחומותיה, הסגירה לרומאים.
קבר יהושע בן נון

זיהוי האתר

בספר יהושע מוזכר מקום קבורתו של יהושע בו נון בתמנת סרח שבהר אפרים : 
וַיִּקְבְּרוּ אֹתוֹ בִּגְבוּל נַחֲלָתוֹ, בְּתִמְנַת-סֶרַח אֲשֶׁר בְּהַר-אֶפְרָיִם, מִצְּפוֹן, לְהַר-גָּעַשׁ
— יהושע כ"ד, ל'
בספר כפתור ופרח כתוב "ורבים משטחים שם על הקבר המיוחס ליהושע בן נון וכן נמצא בספרי המסעות הנאמנות במאות עברו". על פי מסורות יהודיות, שומרוניות ומוסלמיות, נמצאים בקרבת מקום קבריהם של יהושע בן נון, אביו - נון וכלב בן יפנה. בתוך מבנה קבר יהושע גדל עץ אלה ארצישראלית עתיק וגדול ממדים. עולי רגל מציינים כי נהגו להשתטח על הקברים משנת 1258. 
קביעת מקום קבורתו של יהושע בן נון מוצאת תמיכה גם בממצאים גאולוגיים. במורדות השומרון בין רנטיס בכביש "חוצה בנימין", צפונה, עד לקטע המערבי של כביש שכם - טול כרם, נתגלו כ-20 ריכוזים של גופים וולקניים. אחד מהם נמצא בח'רבת ערארה דרומית לכביש חוצה שומרון, כק"מ מזרחה מצומת מסחה. ח'רבת ערארה נמצאת על הר בגובה 377 מ'. בצלע ההר נחשפים סלעים געשיים. החשיפה היא בצורת שפך ואפשר לזהות את ההר כ"הר געש". 
מצפון להר מתנשא מצוק משונן ובראשו מבנה ריבועי קטן. זהו שיח' עבדאללה, שם התואם את כינויו של יהושע - "עבד ה'", כאמור בספר יהושע: "וַיְהִי, אַחֲרֵי הַדְּבָרִים הָאֵלֶּה, וַיָּמָת יְהוֹשֻׁעַ בִּן-נוּן, עֶבֶד ה'--בֶּן-מֵאָה וָעֶשֶׂר שָׁנִים.." (יהושע כ"ד, כ"ט)
קברו של יהושע בן נון אכן מצפון להר געש. סביר להניח כי המבנה על צוק בין הר הגעש לבין קברו, הנמצא בדרך מיפו לשכם, קבל את שמו מיהושע בן נון.
J to tha L-O! The Remixes

סינגלים

"I'm Gonna Be Alright (Track Masters Remix)" - יצא כסינגל הראשון מן האלבום, ב-4 במרץ 2002. הסינגל הוא דואט בשיתוף הראפר ג'ה רול. שמו של הסינגל זה כשמו של להיטה הקודם "Ain't It Funny", מאלבומה השני J.Lo. הסינגל בשיאו הגיע לפסגת מצעד הבילבורד הוט 100, בניגוד לקודמו אשר לא נכנס אל המצעד, ובנוסף הגיע למקום ה-12 בקנדה.
"Alive" - יצא כסינגל השני מן האלבום ב-21 במאי 2002. הסינגל זכה להצלחה נאה ברחבי העולם כאשר הצליח להיכנס ישירות למקום ה-2 במצעד שירי הדאנס קלאב שבארצות הברית, אך לא הצליח להעפיל למקום הראשון.
"(I'm Gonna Be Alright (Track Masters Remix" - יצא כסינגל השלישי מן האלבום, ב-1 ביולי 2002. הסינגל יצא בשיתוף הראפר נאס, וזכה להצלחה מרובה כמו קודמיו. להבדיל מ-"Alive", הסינגל הגיע למקום העשירי במצעד שירי הדאנס קלאב שבארצות הברית, וברחבי העולם הגיע הסינגל לעשיריות הפותחות.
Synizesis

Synizesis הוא מצב בו מחשיבים רצף של שתי תנועות בשורה כהברה אחת (שאינו דיפתונג), למשל באיליאדה, שורה ראשונה,
 -  - |◡ ◡  -| ◡◡-   |-   -  |◡ ◡-|◡  ◡ -|
μῆνιν ἄειδε θεὰ Πηλ  ηϊάδε͡ω Ἀχιλῆ ος
על הכעס, שרי מוזה, של אכילוס בן פלס
אנרכיזם אינדיבידואליסטי

עקרונות

האנרכיזם האינדיבידואליסטי תומך בקיומו של רכוש פרטי (בעלות אישית על התוצר המלא של העבודה), כמו גם בשוק תחרותי בו רכוש ועבודה ניתנים לקנייה ולמכירה (ובכך מתנגד לקומוניזם). כמו כן, הוא מאמץ את תאוריית הערך של העבודה, וכתוצאה מכך, מתייחס לרווח (ולכן גם לקפיטליזם כשיטה המאפשרת רווח) כאלמנט של ניצול. במקום הקפיטליזם והקומוניזם, הוא מציע את המוטואליזם כשיטה הכלכלית הראוייה.
בהתאם לכך, הוא אינו שולל את קיומה של מערכת תגמולים, בין אם תגמולים פורמליים (כגון משכורת) או בלתי פורמליים (תחושת סיפוק, הכרה חברתית, וכו'). אוהדי האנרכיזם אינדיבידואליסטי טוענים כי ניגודי אינטרסים נובעים אך ורק מפגיעה במצבם הטבעי של בני האדם, על ידי מערכות סמכות.
האנרכיסטים האינדיבידואליסטים המסורתיים אינם מתנגדים לבעלות פרטית על ההון, אך עם זאת רובם מתנגדים לבעלות על אדמה שלא בשימוש. זאת מכיוון שאדמה אינה תוצר של עבודה ולכן לא ניתן לקנות או למכור אותה. למרות זאת, היחיד רשאי להחזיק באדמה על ידי כיבושה או שימוש בה ועליו להמשיך להשתמש בה על מנת שתשאר בבעלותו. אדמה שלא בשימוש אינה נחשבת כרכוש משותף של הקהילה, אלא פשוט אינה בבעלות אף אחד ולכן לא נדרשת קבלת רשות מהקהילה על מנת להשתמש בה לצרכים פרטיים. 
עקב כל אלו, האנרכיזם האינדיבידואליסטי מנוגד לזרמים קולקטיביסטיים של האנרכיזם (אנרכו-קומוניזם ואנרכו-סינדיקליזם). למרות שחלק מהאנרכיסטים האינדיבידואליסטים עסקו בעניינים מעשיים, האנרכיזם האינדיבידואליסטי נחשב לרוב כ"אנרכיזם פילוסופי" מכיוון שהוא מתמקד בעיקר בטיעונים פילוסופיים על מנת לגרום לשינוי. לעיתים הוא נראה כצורה של ליברליזם ולכן היו שקראו לו "אנרכיזם ליברלי".

אנרכיזם אינדיבידואליסטי בפועל

בהתמקדותם על אוטונומיה, ולא על שוויון מוחלט, האנרכיסטים האינדיבידואליסטים ניסו לקדם נושאים כמו גישה שיוויונית יותר לאדמות, הקלות במגבלות על פטנטים וזכויות יוצרים, ושבירת המונופול של הממשלה על ההון, על מנת לקדם את העניים בחברה. האתגר בשבילם היה המצאת מערכת של זכויות הפרט שתהיה בעלת האיזון האופטימלי של שוויון וקניין פרטי על מנת להעצים את הפועלים ולגרום להם להיות אחראים על עתידם וגורלם. אתגר זה גרם למחלוקות רבות בין האנרכיסטים האינדיבידואליסטים השונים.
יחסי הוותיקן–קטר

כללי

הכס הקדוש מחזיק שגרירות בדוחה שבקטר, ואילו קטר מחזיקה "נציגות דיפלומטית" ברומא שבאיטליה. שגריר קטר בקריית הוותיקן הוא מוחמד ג'אהם עבדולעזיז אאל ח'ווארי. היחסים בין שתי המדינות כוננו בשנת 2002. המדינות שומרות ביניהן על יחסים טובים, שכן, שתיהן מעוניינות בחיזוק הדיאלוג הבין-דתי בין השתיים ובחיזוק הקשרים. בביקור של שגריר קטר בוותיקן בו קיבל מדליה רשמית של הוותיקן מסר את ברכתו של האמיר "נשמח לחיזוק הקשר הבין-דתי בין הנצרות לאסלאם".
כורזים (יישוב)

היסטוריה

כורזים נוסד בשנת 1980 כמושבה ביוזמה פרטית שזכתה רק לסיוע מועט של המוסדות המיישבים. בתחילה בקשו המייסדים להקים יישוב של 12-15 משפחות שלכל אחת נחלה של 12 דונם, אולם המדינה דרשה שכל מתיישב יקבל שישה דונם בלבד ושהיישוב יכלול 60 משפחות. עבודות הכשרת השטח הסתיימו בתחילת 1980. החל מאמצע 1980 זכו המתיישבים לחסות התאחדות האיכרים. 
בשנת 1989 התאחד היישוב עם היישוב השכן "מעוף" והפך ליישוב קהילתי. היישוב מעוף, שכונה באופן זמני - ארש"ח (ר"ת של "ארגז שחור", שיבוש של העולים החדשים ל"קופסה שחורה"), נוסד במטרה להתבסס על תעשייה עתירת ידע ומכאן שמו. 
היישוב נקרא על שם היישוב הקדום מתקופת המשנה והתלמוד, כורזים ששרידיו ממוקמים כקילומטר מזרחה. בעת תכנונו, בשנת 1980, כונה היישוב "ורד הגליל" כשמה של חוות ורד הגליל הסמוכה.
יחסי גינאה ביסאו–שווייץ

היסטוריה

בין רפובליקת גינאה ביסאו לקונפדרציה ההלווטית מתקיימים יחסים דיפלומטיים שכוננו ב-1980. מגעים רשמיים בין שווייץ לגינאה ביסאו התנהלו עוד לפני כן, בין הכרת שווייץ בגינאה ביסאו ב-13 באוגוסט 1974 לבין כינון היחסים הדיפלומטיים הרשמיים בין שתי המדינות.
הסחר והעסקים המתנהלים בין אזרחי וממשלות שתי המדינות הם מתונים מאוד ואף כמעט אינם מורגשים.
הסוכנות השווייצרית לפיתוח ושיתוף פעולה (SDC) עזרה לגינאה ביסאו עד 2002 בנושא ניצול המשאבים הטבעיים שלה. הסוכנות הציעה לגינאה ביסאו גם סיוע הומניטרי, בעיקר בעקבות מלחמת האזרחים במדינה שהתרחשה בשנת 1998.
יהי רצון (יהדות)


יהי רצון (יהדות) - תפילות קצרות הנאמרות בדרך כלל לפני עשיית מצווה, וכן כתוספת לפני אמירת תפילה או ברכה.

אכי"ר - הוויכוח על 'אמן' לאחר ברכת כוהנים

בעקבות המשנה לאחר ברכת כהנים שנאמרה על ידי שליח ציבור ללא כהנים, אין לומר אמן. יש שהסבירו את אי אמירת האמן רק על פסוק נוסף לאחר ברכת כהנים ("ושמו את שמי"), ונוהגים לומר אמן על הפסוקים המקוריים. בסידור כלבו רשמו שבמקרה זה הציבור אומר "כן יהי רצון" במקום אמן. כנראה הכוונה הייתה פעם אחת בסיום הברכה כולה, אך היו שהחלו לומר זאת בכל פסוק במקום 'אמן'. ולפי הנוסח בסידורים מאוחרים אמרו גם אמן, וגם "כן יהי רצון", שסומנו בראשי תיבות אכי"ר.  ביטוי זה שימש הרבה בספרות הקבלה.

ואלוקי אבותינו - נוסחים מאוחרים

בנוסחים מאוחרים וכפי שמודפס כיום ברוב סידורי התפילה, הפתיחה כוללת "יהי רצון מלפניך ה' אלקינו ואלוקי אבותינו". נוסח זה משמש גם בכל הספרות הקבלית, המרבה לצטט ולחייב שימוש בתפילות אלו.
נוסח זה מופיע גם בתפילת הדרך.

'יהי רצון' מסוגים שונים

ישנם תפילות יהי רצון הנאמרים לפני אמירת ברכה כשאמירת הברכה היא מצווה, או לפני התפילה. תפילות אלו משולבות בדרך כלל בתוך תפילת "לשם יחוד". נוסחים מסוג זה נאמרים על פי הקבלה, גם לפני לימוד התורה בחלקי החק לישראל, לפני כניסה לסוכה, נטילת לולב, לפני הסעודות בשבת, הדלקת נרות ועוד.
כאשר התפילה נאמרת לפני התפילה, היא באה להכין את המתפלל או התפילה עצמה. כאשר התפילה נאמרת כהקדמה למצווה, היא משמשת לצורך הבטחת הכוונה של המצווה.
בסידור התפילה במהלך אמירת הקרבנות ישנם אמירות קצרות של "יהי רצון כאילו הקרבתי ...". את חלקם אין אומרים בשבת, כאשר אותו קרבן לא הוקרב בשבת, בתקופות בית ראשון ושני.
על פי פירושים חסידיים בעקבות המגיד ממעזריטש התפילה הזו "חותמת" את התפילות שלאחריהן, בתוך מעטפת שהחלה ב"לשם יחוד" ו"הנני מוכן ומזומן", כך שהם "מוגנים" ופועלים לפי מטרות נכונות וטהורות.
ישנם מנהגים של אמירת יהי רצון באכילת מאכלים מיוחדים בסעודת ראש השנה (המכונים "סימנים") בט"ו בשבט ועוד.

ההתנגדות לתפילות יהי רצון

כיום בספירת העומר נהוג ברוב בתי הכנסת המתפללים בנוסח אשכנז, לומר "הנני מוכן ומזומן" אך מדלגים על ה"יהי רצון". על פי פוסקים שונים, תפילת 'יהי רצון' פוגעת בהמשכיות התפילה, בייחוד במקומות בהם יש ניסיון להימנע מהפסק וניסו להימנע ממנה במקום שיכלו. (למעט תפילת הכוהנים, שמקורה עתיק).
פרידריך קרל, דוכס וירטמברג-ויננטל

ביוגרפיה

פרידריך קרל נולד ב-12 בספטמבר 1652 בשטוטגרט, והיה בנו השני של הדוכס אברהרד השלישי, דוכס וירטמברג ואנה קתרינה מזאלם-קירבורג, בתם של יוהאן קזימיר, רוזן זאלם-קירבורג ודורותיאה מזולמס-לאובך. בשנת 1674 מת אביו אברהרד השלישי, דוכס וירטמברג, ואחיו וילהלם לודוויג, דוכס וירטמברג עלה לשלטון במקומו. בשנת 1677 מת אחיו וילהלם לודוויג, דוכס וירטמברג נפטר במפתיע ובנו אברהרד לודוויג, דוכס וירטמברג עלה לשלטון במקומו. מכיוון שאברהרד לודוויג היה רק בן שנה, מונה פרידריך קרל כעוצר. ב-22 בינואר 1693 כשאבהרד לודוויג הגיע לגיל 16, הגיל שלפי חוקת וירטמברג אפשר למלוך, הוא הוכתר על ידי לאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה לדוכס ווירטמברג. לאחר שפרידריך פינה את מקומו לאברהרד, כאות הוקרה הוא מונה לדרגת גנרל-פלדמרשל על ידי הקיסר.
במהלך מלחמת תשע השנים לחם פרידריך קרל נגד הצרפתים באזור הריין, תחת פיקודו של לודוויג וילהלם, מרקיז באדן-באדן. ב-26 בספטמבר 1692 הותקף פרידריך קרל בראש 4,000 פרשים במפתיע על ידי הצרפתים, איבד כמה מאות הרוגים, ונשבה יחד עם כמה מאות מאנשיו, אולם שוחרר לאחר זמן קצר.
בשנת 1696 חלה פרידריך קרל בעגבת, וב-20 בדצמבר 1697 מת בביתו שבשטוטגרט.