google/wiki40b huggingface dataset:
אפתאיזם

אַפָּתֵאִיזְם (הלחם בסיסים של אפתיות ותאיזם/אתאיזם) ידוע גם כאתאיזם פרגמטי או אתאיזם מעשי, היא אדישות או חוסר עניין כלפי נושא האמונה או חוסר אמונה באל.
אפתאיסטים רואים בשאלה האם קיים אל שאלה לא משמעותית ולא רלוונטית, ואין להם עניין לקבל או להכחיש את קיומו. הם גם אינם דוחים את האפשרות שקיים אל על הסף, אך אורח חייהם הוא חילוני, וקיום האל או אי-קיומו לא ישנה את התנהגותם. לפיכך, העיסוק בשאלה מבחינתם חסר תוחלת.

צורות שונות של אפתאיזם

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

הנטורליזם המתודולוגי

צורה של אפתאיזם מעשי עם השלכות כלפי הקהילה המדעית הוא הנטורליזם המתודולוגי - "אימוץ או הנחה שבשתיקה של הנטורליזם המתודולוגי במסגרת השיטה המדעית עם או בלי לקבל ולהאמין בכך באופן מוחלט."

אפתאיזם אגנוסטיקני

אפתאיזם אגנוסטיקני אוחז כי אין שום אפשרות להוכיח או להפריך קיומו של אל או אלים, וגם אם הם קיימים אין להם עניין בגורלם של בני האדם. לפיכך, קיומם האפשרי הוא בעל השלכה מועטת על חייהם האישיים של בני האדם, ומשכך העניין התאולוגי בהם אמור להיות מועט.

היסטוריה

היסטורית, אתאיזם פרקטי נחשב בדרך כלל ככשל מוסרי, בורות מכוונת וחילול הקודש. הטענה נגדה הייתה כי זו גישה הדוגלת שאלוהים, אתיקה ואחריות חברתית לא קיימים; שחבריה זנחו את החובה וחיבקו את הנהנתנות. 
לדברי הפילוסוף הצרפתי אטיין בורן, "אתאיזם פרקטי הוא לא הכחשה של קיים האל, אלא התעלמות מוחלטת ממנו; זו גישה לא מוסרית שאינה באה לשלול את תוקפו של החוק המוסרי, אלא פשוט מורדת נגד עצם קיומו". בתגובה לוולטיר, כתב הפילוסוף הצרפתי דני דידרו: "זה מאוד חשוב לא לבלבל בין רוש לפטרוזיליה; אבל ההבדל בין להאמין באל או לא משמעותי קצת פחות."

טיעונים אפתאיסטים נפוצים

אפתאיסטים מצדיקים את גישתם באחת או כמה מהגישות הבאות:

היעדר מוטיבציה דתית

על פי טיעון זה, מוסר הוא חלק מהווייתה של החברה האנושית ולא נסמך על דת דווקא. אפתאיסטים מכירים בכך שדת יכולה לספק נחמה עבור אנשים רבים ברחבי העולם, אך היא אינה חלק הכרחי בגיבוש המוסר האנושי.

אין זה משנה (Indifference)

על פי טיעון זה, כל הדתות שוות ערך. השימוש במושג זה בהקשר זה מופיע אצל קאנט בביקורת התבונה הטהורה. קאנט טוען כי indifferentism מייצג צורה קיצונית של ספקנות הטוענת כי אין קרקע רציונלית לקבלת כל עמדה פילוסופית שהיא. טענה זו נקשרת לעיתים קרובות עם מוסר רלטיבי. 
האנציקלופדיה הקתולית מייחסת indifferentism לאתאיזם, מטריאליזם, פנתאיזם ואגנוסטיציזם, כמו גם לפלורליזם דתי, כמו בזה בו דגל רוסו.

חוסר ראיות

טיעון זה מגישה יותר מדעית ויש בו ביקורת על אמונה עיוורת - אמונה שאינה נסמכת על ראיות לוגיות. לפי טיעון זה, אם האל או האלים היו רוצים שאנשים יאמינו בהם, הם היו מוכיחים את קיומם על ידי ניסים, ומסבירים את תוכניותיהם או, לחלופין, היעדרן. הרי הם כל יכולים, לפיכך, אם באמת היו רוצים שבני האדם יאמינו בהם הם היו שולחים סימן אלוהי, ולא משאירים את הנושא לפרשנות. זהו טיעון פופולרי באנטי-אתאיזם; הפילוסוף מאט דלחאנתי עושה בו שימוש רב. 
כיוון שלא נראה להם שאכפת לאל(ים) אם יאמינו בהם או אם לאו, אפתאיסטים לא רואים סיבה להאמין בהם כל עוד אירוע כזה או אחר לא הוכיח להם אחרת, וייתכן שאף אם אירוע מסוג זה ייתרחש.
Nothing Really Matters

רקע וכתיבה

השיר נכתב בהשראת ביתה הראשונה של מדונה לורד ליאון אשר נולדה שנתיים קודם לכן בשנת 1996. אירוע זה היווה השראה עבור רבה עבור מדונה בהתבוננות הפנימית שלה. "זו הייתה חוויה גדולה בשבילי, זה גרם לי לחפש תשובות לשאלות שמעולם לא שאלתי את עצמי קודם" אמרה מדונה בריאיון למגזין Q ב-2002. מדונה החלה לכתוב את השיר עם פטריק לאונרד במהלך הפיתוח של האלבום. באותה תקופה שלא כמו בפעמים קודמות אורביט לא עבד הרבה עם מדונה על האלבום וכתוצאה מכך מדונה לא רצתה שהוא יפיק את השיר עבורה. אך המנהל האישי של מדונה גיא אוסירי התקשר לאורביט והציע שהוא ישלח כמה שירים למדונה. הוא שלח לה 13 שירים שכללו בין היתר גרסת דמו לשיר, מדונה ששמעה את גרסת הדמו, התלהבה ורצתה שאורביט יעבוד איתה על השיר.

ביקורת והצלחה

השיר זכה לביקורות חיוביות הן מבחינה לירית והן על ההרכב המוזיקלי שלו וכינו את השיר כאחד ממאמציה האישיים ביותר של מדונה ובאופן כללי הוא נחשב לאחד מהשירים המוערכים שלה באותה תקופה. אם כי חלק מהמבקרים הרגישו שהיא פושרת וחסרת ברק בהשוואה לשירים אחרים מהאלבום. השיר לא זכה להצלחה בארצות הברית כאשר נכנס למקום ה-93 בלבד למצעד הבילבורד מה שהפך אותו לאחד מהשירים הכושלים ביותר של מדונה באותה תקופה במדינה.
הכישלון של השיר נבע בין היתר מחוסר שידור הקליפ בטלוויזיה והעיכוב לשחרר אותו בפורמט CD מה שגרם למעריצים של הזמרת למחות כנגד חברת ההקלטות של האחים וורנר. אך השיר הגיע למקום הראשון במצעד שירי הדאנס של המדינה מה שהפך לשיר ה-23 שלה לעשות זאת. מחוץ לארצות הברית השיר זכה להצלחה כאשר הצליח להגיע למקום ה-16 במצעד האירופאי הכללי, למקום ה-15 באוסטרליה, למקום ה-7 בניו זילנד ולמקום ה-6 בקנדה.

וידאו קליפ

הקליפ לשיר בוים על ידי יוהאן רנק ושוחרר ב-13 בפברואר 1999. הקליפ מבוסס על הספר "זיכרונותיה של גיישה" ומציג את מדונה כגיישה שרוקדת בחדר קטן. הקליפ והתלבושות שלו כונו על ידי אקדמאים ועיתונאים כאחד מההמצאות מחדש האייקוניות ביותר של מדונה. על מנת לקדם את השיר הופיעה איתו מדונה בטקס פרסי הגראמי ה-41.
יחסי סאו טומה ופרינסיפה–צ'ילה

היסטוריה

היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה הדמוקרטית של סאו טומה ופרינסיפה לבין הרפובליקה של צ'ילה הם יחסים דיפלומטיים שקטים - הם אינם מתוחים ומתקיימים במסגרתם שיתופי פעולה אחדים בלבד במסגרת ארגונים מולטילטרליים בהן חברות המדינות כגון האומות המאוחדות. היחסים הדיפלומטיים שבין סאו טומה ופרינסיפה לצ'ילה כוננו באופן רשמי ב-5 במאי 1989.
אזרחי צ'ילה שרוצים להיכנס, לבקר ולשהות בסאו טומה ופרינסיפה אינם נדרשים להנפיק אשרת כניסה על מנת לעשות כן, אלא אשרה אלקטרונית (eVisa). לעומת זאת, אזרחי סאו טומה ופרינסיפה שרוצים להיכנס, לבקר ולשהות בצ'ילה נדרשים להנפיק אשרת כניסה על מנת לעשות כן.
אלון רבוע כחול ישראל

רקע

החל משנות העשרים ארגן המשביר המרכזי אגודות לקואופרציה צרכנית בערים ובמושבות, כלומר אגודות המנצלות את השיתוף בכוח הקנייה של החברים על מנת לרכוש מוצרים בסיטונאות מהספקים ולמכרם לחברים במחיר נמוך ממחיר השוק הקמעונאי. לכל חבר באגודה הצרכנית הייתה מניה שהקנתה לו חברות באגודה ואפשרות לבחור לוועד המנהל שלה. אגודות ה"קו-אופ" השונות אוגדו במסגרת "ברית הקואופרציה הצרכנית בישראל" שהוקמה על ידי המשביר המרכזי וחברת העובדים של ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל בשנת 1932.
ב-1972 התמזגה קו-אופ תל אביב עם "דן השרון אגודה צרכנית שיתופית", והוקמה "קואופ תל אביב דן השרון", אגודה צרכנית שיתופית שמספר חבריה הגיע לכמה עשרות אלפים.
ב-1982 התמנה בני גאון למנכ"ל "קו-אופ ת"א דן השרון", שצמחה בניהולו מרשת צרכניות לעסק רווחי וצומח. חברה בת בשם "יחדיו - חברה להספקה במחוז ת"א", שהוקמה עוד בשנת 1961, הפכה לחברה ציבורית ב-1988, כשהשתחררה מחברת העובדים של ההסתדרות והנפיקה איגרות חוב לציבור.
בשנת 1988 קיבלה קו-אופ ריבוע כחול את הזיכיון להפעלת סניפי וונדיס בישראל, והיא פתחה את הסניף הראשון של הרשת בכיכר דיזנגוף שבתל אביב. בתחילת שנות ה-90 הפסיקה הרשת את פעילותה בישראל.

הקמת החברה

בשנת 1991 הקימה האגודה חברה עסקית בשם "קו-אופ הריבוע הכחול אגודה צרכנית שיתופית בע"מ", שהונפקה בבורסה. חברה זו כללה רק חלק מסניפי הרשת, וכן אחזקה של כ-80% במניות המשביר לצרכן, שנמכרו מאז. האגודה השיתופית קו-אופ הריבוע הכחול, החזיקה 82% ממניות החברה.
בשנות התשעים צמחו מאוד עסקי החברה, בין היתר כתוצאה מגידול באוכלוסייה בעקבות העלייה ההמונית מברית המועצות לשעבר, וכן שינוי בטעמי הציבור וברמת המינוע, שהביאו את הרשת לפתוח את רשת חנויות הדיסקאונט "סופר-סנטר", ומאוחר יותר את רשת ההיפרמרקטים "מגה".
ב-1996 אוגדו עסקי האגודה השיתופית, ובכלל זה האחזקה במניות החברה הבת (כ-80%), לחברה בע"מ, בשם הריבוע הכחול ישראל, והיא הונפקה בניו יורק בשם Blue Square Israel. בשנת 2000 רשמה החברה האם גם את מניותיה שלה למסחר בישראל (רישום דואלי).
המיתון בתחילת המאה ה-21 לא פסח על הרשת, אם כי היא צלחה אותו תוך פגיעה קלה יחסית.
בעקבות רכישת דור אלון שונה שם החברה ל"אלון רבוע כחול ישראל בע"מ".

בעלות

בשנת 2003 רכשה אלון חברת הדלק לישראל, יחד עם מתיו ברונפמן ושלום פישר את השליטה ב"ריבוע כחול - ישראל בע"מ" מאגודת "קואופ תל אביב-דן- השרון" כך שהבעלות על גרעין השליטה התחלקה בין קבוצת אלון (כ-73.5%) וברונפמן-פישר (כ-26.5%). תמורת המכירה חולקה בין חברי האגודה השיתופית לאחר הליך משפטי ממושך.
בשנת 2007 רכשה קבוצת אלון את חלקם של ברונפמן ופישר בקבוצה תמורת 52.6 מיליון דולר.
ב-29 בינואר 2016 הודיעה החברה האם, אלון חברת הדלק לישראל, על מכירת 72.71% מאחזקותיה ב"אלון רבוע כחול ישראל" לחברת "גינדי ישראל 2010" שבשליטת גינדי החזקות, תמורת 115 מיליון ש"ח. להשלמת העסקה נדרשת "אלון חברת הדלק לישראל" לעמוד בתנאים אחדים, ובהם הסדר חוב עם בעלי האג"ח של "אלון רבוע כחול ישראל" והבנקים.
ב-15 בפברואר 2016 הכריעו מחזיקי האג"ח של החברה בהצבעה שקיימו, לקבל את הצעתו של מוטי בן משה לרכישת החברה, ולדחות את הצעתה של גינדי.

בעלי תפקידים

דודי וייסמן כיהן עד 17 במרץ 2015 כמנכ"ל אלון רבוע כחול ישראל.
יוסף (יופ) וייס

יוסף "יופ" וייס (16 במאי 1893 – 12 בספטמבר 1976) היה יהודי גרמני שבמסגרות שונות במשך שנות מלחמת העולם השנייה הנהיג קהילות של אסירים ובמשך ארבעה חודשים בשנים 1944-1945 שימש "זקן היהודים" במחנה הריכוז הנאצי ברגן-בלזן.

חייו

יופ נולד בפלמרסהיים, גרמניה למשפחה ממוצא הולנדי (מחוזות לימבורג וצפון בראבנט) אשר היגרה לגרמניה בתחילת המאה ה-18. לאחר לימודים יסודיים בפלמרסהיים המשיך בלימודים גבוהים במכללה מסחרית. שירת שש שנים בצבא הגרמני, מהן ארבע במלחמת העולם הראשונה. הגיע לדרגת סמל וזכה בצלב הברזל דרגה 2. בשנת 1922 נשא לאישה את זמרת האופרה המפורסמת ארנה פאלק.
בשנת 1933 נעצר על ידי הנאצים אך הצליח לברוח להולנד, שם היה פעיל בפדרציה הציונית בהארלם והילברסום, בסיוע למהגרים גרמנים ופליטים יהודים ובהברחתם מחוץ לגבולות הרייך. בינואר 1942 נעצר והועבר למחנה וסטרבורק שם טיפל בכ-150 צעירים והקים בית ספר במחנה. במקביל עסק בזיוף מסמכים ורשימות ויצר קשר עקיף עם הוותיקן להצלת חלק מן העצורים.
בינואר 1944 הועבר לברגן בלזן שם שימש תחילה סגן ל"זקן היהודים" המושחת, היווני אלבלה. בסוף דצמבר הפך למנהיג היהודים במחנה, והיה אחראי לניהול המחסן הפנימי.

בתקופה זו רשם יופ בקפידה את שמות הנספים במחנה וברשימת 15.000 השמות מופיעים גם שמותיהן של אנליס פרנק ואחותה מרגוט, ומכאן ידוע על גורלן וסופן המר.

באפריל 1945 יצא עם אשתו ו-2400 אסירים מברגן בלזן לכוון טרזיינשטאט. אחרי שבועות של מסע דרך גרמניה עצרה הרכבת לבסוף ליד העיירה ברנדנבורג ב-23 באפריל 1945 על ידי הצבא האדום אשר שחרר את האסירים. מגפת הטיפוס שהשתוללה לאחר שחרור הרכבת גבתה את חייהם של כ-300 מן הנוסעים, לרבות חייה של ארנה וייס.
גם לאחר שחרורו עסק בפעולות הצלה. לאחר המלחמה עלה ארצה עם משפחתו. נפטר בירושלים.
בהמלצת מחבר הביוגרפיה שלו,  האנס-דיטר ארנץ קראה עיריית פלמרסהיים ב-16 במאי 2013 רחוב על שם "יופ" יוסף וייס, בנוכחות אישים שונים ונציגי משפחתו מישראל.
קרלוס מנואל דה סספדס

ביוגרפיה

דה סספדס נולד בעיר ביאמו שבמזרח קובה. בנעוריו למד בתיכון בבירה הוואנה, שבמערב המדינה, ומשם המשיך ללימודים באוניברסיטת האוואנה. לאחר מכן למד באוניברסיטאות ברצלונה ומדריד והשלים דוקטורט במשפטים. לאחר שלקח חלק בהתקוממות שנכשלה נגד השלטון בספרד, נאלץ לעזוב את המדינה, ובתום שנה של נדודים באירופה שב לקובה ב-1844 והתיישב בעיר הולדתו. 
בקובה הושפע מאווירה אנטי-ספרדית, ובשל התבטאויות אנטי-ספרדיות משלו ריצה תקופת מאסר וגורש מעירו. ב-10 באוקטובר 1868 הכריז דה סספדס על עצמאותה של קובה ממקום מושבו באחוזתו לה דמאחאגווה (La Demajagua) בעיירה יארה שבמזרח קובה, שבה היו לו מטעי קנה סוכר. הכרזה זו נודעה בשם "קריאת יארה" (Grito de Yara). דה סספדס שחרר את עבדיו והזמינם להצטרף להתקוממות נגד ספרד, ובמנשר שפרסם קרא לעצמאות מלאה לקובה, זכות בחירה לכל ושחרור העבדים. הוא אף ציין שהממשלה הספרדית היא שעוררה בהתנהגותה את התקוממות, בין השאר בשל המיסוי המופרז שהנהיגה, שחיתותה, הדרתה את הקובנים ממשרות ממשלתיות ופגיעתה בחופש הדת. בכך ירה את יריית הפתיחה של מלחמת עשר השנים עם ספרד. דה סספדס כיהן כנשיא וכראש המטה הכללי בממשלה הזמנית שהוקמה לאחר מכן, וב-10 באפריל בשנה הבאה נבחר לנשיא הרפובליקה של קובה עם כינונה. 
בראשית המלחמה הייתה יד המתקוממים על העליונה, אך עם הזמן גברו עליהם הספרדים. דה סספדס הודח מתפקידו עקב מחלוקות פנימיות בהפיכה ב-1873, וכעבור כשנה נקלע למארב של חיילים ספרדים, ונהרג. המלחמה הסתיימה עם הסכם סנחון (Zanjón) ב-1878. המורדים לא השיגו עצמאות, ואף לא את שחרור העבדים, למעט אלה שלחמו בשורותיהם.
לדה סספדס היו שבעה ילדים משלוש נשים שונות. בנו השני מאשתו השנייה, קרלוס מנואל דה סספדס אי קווסאדה (Carlos Manuel de Céspedes y Quesada), כיהן תקופה קצרה כנשיא קובה בשנת 1933.
דיוקנו של דה סספדס מתנוסס על שטר של מאה פסו קובני, ובמחוז קמגואיי ישנה עיירה הנקראת על שמו: קרלוס מ. דה סספדס Carlos M. de Cespedes, Cuba.
מורגן סדרת F תלת אופן

יצרנית הרכב מורגן מוטור

מורגן מוטור היא חברה בריטית בבעלות משפחתי, אשר נוסדה בשנת 1910 על ידי הנרי פרדריק סטנלי מורגן. מקום מושבה של החברה ב- Malvern, אשר במחוז ווסטרשייר באזור מערב המידלנדס אחת מתשעה אזורי אנגליה. 
החברה מעסיקה 177 עובדים. כל המכוניות מיוצרות בעבודת יד.
כביש 398

תולדות הכביש

טרם סלילת כביש 398 הנוכחי, החל כביש 398 את דרכו מזרחית לבית סאחור, סמוך לאפיק נחל דרגה. משם המשיך צפון-מזרחה ועבר דרך היישובים הפלסטינים חוג'ילה, ואדי אל-עראיס ועובידייה. משם פנה הכביש צפונה, חצה את אפיק נחל קדרון, התעקל צפון-מערבה סמוך ליישוב ג'וב א-רום והמשיך עד למפגש עם כביש 417 באזור אבו דיס. כביש 356, שקישר בין קריית ארבע וחברון לבין ירושלים, שימש בתור ציר האורך היחיד במזרח גוש עציון, אולם תוואי כביש 356 דאז היה בעייתי לתנועת ישראלים, שכן קטעים ממנו עברו בתוך היישובים הפלסטינים זעתרה ובית סאחור. לפיכך על מנת להגיע בבטחה לירושלים נאלצו תושבי מזרח גוש עציון לעשות מעקף ולנסוע דרך כביש 3157 מערבה ומשם לפנות צפונה לכביש 60 סמוך לאפרת, דבר אשר האריך בכ-40 דקות את נסיעתם. בלחץ תושבי גוש עציון ובראשם אביגדור ליברמן, הוחלט על סלילת הכביש. בינואר 1999, זכתה חברת בירי בראשי במכרז לסלילת הכביש בהיקף של כ-22 מיליון שקל. אך הליך הפקעת האדמות מהכפרים לאורך תוואי הכביש עכבו את סלילתו, והעבודות חדשו רק בסוף שנת 2002, בעלות של כ-65 מיליון שקלים. עקב התמשכות העבודות אושר בשנת 2004 תקציב נוסף.
לאחר תקופה ארוכה של עבודה נפתח בשנת 2007 כביש 398 לתנועה. במסגרת סלילת הכביש החדש בוטל תוואי כביש 398 הישן שעבר דרך שטחי A ו-B וקוצץ אורכו של כביש 356 שמחבר כעת בין "כיכר הרודיון" לבין הצומת שמוביל ליישובים איבי הנחל ומעלה עמוס.
בית"ר חיפה

היסטוריה

בסיום עונת 1982/1983 העפילה הקבוצה לליגה הארצית מהמקום הראשון, לאחר עונה שלמה ללא הפסד.
בשנות השמונים שיחקה הקבוצה במשך שלוש עונות בליגה הארצית בין השנים 1984-1986.
בתקופה זו הייתה הליגה הארצית ליגת הכדורגל השנייה בחשיבותה בישראל. בעונתה הראשונה בליגה הארצית הצליחה הקבוצה לסיים במקום ה-9 מתוך 16 קבוצות, הישג שנחשב לגדול ביותר בתולדות הקבוצה עד-כה. בעונתה הראשונה היא אף נפגשה לצמד מפגשי דרבי היסטוריים בתולדותיה עם הפועל חיפה, בעונתה השנייה בליגה הארצית היא ניצלה מירידה לליגה א' במחזור האחרון, ובעונתה השלישית והאחרונה היא סיימה במקום האחרון כאשר לזכותה היו רק 2 ניצחונות בלבד אותם השיגה במחזורי הסיום לאחר שכבר ירדה מעשית לליגה א'
בשנת 1986 מונה אלי גוטמן כמאמן הקבוצה עד 1987.
לאחר הירידה מהליגה הארצית שיחקה בית"ר חיפה בליגה א' במשך 4 שנים ובסיום עונת 1989/1990 נשרה לליגה ב', 3 שנים מאוחר יותר נשרה בית"ר חיפה לליגה ג'
בשנת 2002 סיימה בית"ר חיפה במקום השני בטבלת ליגה ג' מחוז חיפה (שאינו קיים עוד), הקבוצה לא הייתה אמורה לעלות לליגה ב' אבל בגלל התפרקות של כמה קבוצות עלתה בית"ר חיפה לליגה ב' לאחר 9 שנים של היעדרות.
בעונת 2005/2006 עונתה הרביעית של בית"ר חיפה בליגה ב' סיימה בית"ר חיפה במקום השני בטבלת ליגה ב מחוז צפון א, המקום השני הקנה לקבוצה את הזכות להשתתף במשחקי מבחן על העלייה לליגה א' עם עירוני אום אל פאחם ומכבי טמרה, בית"ר חיפה ניצחה בשני המשחקים ושבה לליגה א' אחרי 16 שנות היעדרות.
שנתיים לאחר שעלתה לליגה א' נשרה בית"ר חיפה חזרה לליגה ב' דרך משחקי המבחן דרכם עלתה לליגה א' שנתיים קודם לכן.
בסיום עונת 2016/2017 ירדה הקבוצה לליגה ג'.
צסק"א קייב (כדורגל)

ODO/סק"א קייב (1934-1992)

מועדון הכדורגל צסק"א נוסד בשנת 1934 בעיר חרקוב כחלק ממועדון הקצינים (מאוחר יותר צסק"א) וקיבל את השם UVO חרקוב (מרוסית: Украинский Военный Округ, שמשמעותו המחוז הצבאי האוקראיני – חרקוב). בתקופת השלטון הסובייטי הקבוצה הייתה חלק ממועדון הספורט של הכוחות המזוינים. בסוף 1934 הקבוצה הועברה לקייב ושמה שונה ל-DO קייב (מרוסית: Дом офицеров, מועדון הקצינים – קייב). בשנים 1947-1956 הקבוצה נקראה ODO קייב (ממועדון קצינים מחוזי – קייב), ב-1952, תחת שם זה, הקבוצה העפילה לחצי הגמר הגביע הסובייטי. ב-1957, הקבוצה שיחקה תחת השם OSK קייב (מועדון ספורט מחוזי – קייב). שנת 1957 נחשבת לשנת ההקמה הרשמית של צסק"א אוקראינה. בשנים 1957-1959 מועדון הכדורגל נקרא SKVO קייב (מועדון הספורט הצבאי המחוזי – קייב) בשנים 1960-1971 – סק"א קייב (מועדון הספורט של הצבא – קייב). בשנת 1972, הקבוצה עברה לצ'רניהיב ושינתה את שמו ל-SK צ'רניגוב ולא חזרה לקייב ובשנת 1976 חזרה להיקרא סק"א. בשנים 1981-1982, הקבוצה התמודדה בליגה הסובייטית הראשונה.

צסק"א קייב (1992-1994)

צסק"א קייב נוצרה במקומה של קבוצת הכדורגל סק"א קייב ב-15 בדצמבר 1992 במהלך הארגון מחדש של הצבא האוקראיני. את העונה הראשונה ב-1992 המועדון סיים תחת שמו הישן סק"א קייב אשר שונה בקיץ 1992 לZS – אוריאנה (הכוחות המזוינים – אוריאנה). ב-1993 הקבוצה שינתה את שמה ל-ZS – אוריאנה (כוחות מזוינים – אוריאנה) ואז ל-CSK ZSU (מועדון הספורט המרכזי של הכוחות המזוינים של אוקראינה). הישג השיא אז היה המקום החמישי בליגה הראשונה.

צסק"א-בוריספן וארסנל (1994-2001)

ב-1994, צסק"א קייב התמודדה בליגה השנייה. בעונת 1994/1995 צסק"א מוזגה יחד עם קבוצת בוריספן בוריספיל ושמה שונה לצסק"א-בוריספן קייב. באותו זמן אגודת צסק"א אוקראינה רכשה שתי קבוצות, מהליגה האוקראיני הראשונה ומהליגה השנייה. צסק"א קייב נשמרה כקבוצת בת לבוריספן בליגה השנייה. ב-1995 FC צסק"א-בוריספן קייב העפילה לליגת העל האוקראינית.
עם סיום עונת 1995-96 בוריספן הושמט מן השם וקבוצת המילואים, שהעפילה ללידה הראשונה, הפכה לקבוצת צסק"א-2 קייב.
בשנת 2001, צסק"א אוקראינה מכרה את המועדון. הקבוצה הראשונה נרכשה על ידי עיריית קייב שארגנה מחדש את הקבוצה והפכה אותה לקבוצת ארסנל קייב. הקבוצה השנייה נמכרה למשקיע זר ששמר על השם צסק"א קייב והקבוצה שיחקה בהליגה האוקראינית הראשונה.

צסק"א קייב

מאז 2001 צסק"א קייב שיחקה בליגה הראשונה עד 2008, כאשר נשרה לליגה השנייה.
בשנת 2009 צסק"א קייב פשטה את הרגל והמועדון פורק.

הקמה מחדש (2013)

צסק"א קייב הוקמה מחדש ב-2013 מתוך מיזוג בין קבוצת אטלנט קייב וביוזמת אגודת צסק"א אוקראינה
משה אליהו

ביוגרפיה

נולד בדמשק בשנת 1919 לאליהו (ח'אדר) קמחז'י, שהיה סוחר בעל חנות בשוק המקומי. אביו נהג מדי יום בסיום עבודתו לנגן ולשיר בחברת ידידיו, ומשם התחבר משה אל עולם המוזיקה. בצעירותו למד שירה ונגינה על עוּד אצל יהודי שגר בשכנות אליו, ויחד הופיעו באירועים שונים ברחבי העיר. מנעד קולו הרחב, יחד עם שליטתו בנגינה על עוּד, הביאו עד מהרה לפרסומו במדינה, ולהשמעת יצירותיו ברדיו דמשק. עם השנים צבר פופולריות רבה בקרב אזרחי המדינה, ואף בקרב הממשל.
עם הקמת מדינת ישראל, נאסרה בסוריה השמעת מוזיקאים יהודים בפומבי. בשל מעריציו הרבים, נשיא סוריה אישר לבסוף להשמיע את שיריו. אולם בשל יהדותו, בשלב מסוים התקשה להישאר בדמשק, ולאחר שנים רבות של קריירה מוצלחת, עבר להתגורר בחלב, שם קיווה להמשיך בקריירה המוזיקלית. בחלב הכיר את נז'ירה, אשתו לעתיד, ולאחר תקופה בה לא הצליח לשחזר בחלב את הצלחתו בדמשק, חזר לעיר הולדתו יחד עם נז'ירה, ונישא לה. עם חזרתו, הופיע רק בשמחות משפחתיות ובאירועים של הקהילה היהודית. לאחר תקופה עבר להתגורר בביירות שבלבנון, אולם גם שם לא הסתדר בשל שמו היהודי, ולאחר תקופה עלה לישראל.
עם עלייתו ארצה השתכן במעברת עתלית למשך תקופה קצרה, ומשם עבר להתגורר בטירת הכרמל, שם פתח מכולת לפרנסתו. לאחר תקופה פגש אותו האדם שלימדו בצעירותו לנגן ולשיר, ולקח אותו תחת חסותו. השניים החלו לנגן ולשיר באירועים שונים, והקליטו שירים לרדיו קול ישראל. עד מהרה התפרסם וזכה להצלחה רבה, ונמנה עם הזמרים הראשונים מז'אנר המוזיקה הערבית שהושמעו בערוצי הבידור והרדיו בישראל. הוא הוזמן להופיע כזמר וכנגן בערבי פיוטים, באירועים, בחאפלות, ואף בקולנוע אדיסון.
בשלב מסוים העביר את משפחתו להתגורר בוואדי ניסנאס שבחיפה. מכיוון שלא יכל לצאת להופעות במרכז הארץ מביתו הרחוק, שכר דירה קטנה בתל אביב, בה התגורר במשך ימי השבוע ובסופו היה חוזר לביתו בוואדי ניסנאס.
מדי יום חמישי הושמעו שיריו ברדיו קול ישראל בערבית.
החל משנות ה-70 של המאה ה-20, הופיע מדי מוצאי שבת בערוץ הראשון, לצד פאיזה רושדי והתזמורת הערבית של רשות השידור בניצוחו של זוזו מוסא.
הלך לעולמו בשנת 1994.

יצירותיו ומורשתו

ביצועיו לפיוטים ולקלאסיקות מהמוזיקה הערבית, לצד דמותו, האירו את הקשר שבין שירת הקודש והחול, בין התרבות הערבית לעברית ובין השירה העממית לקלאסית, והפכו אותו לאגדה בקרב חובבי הפיוט והמוזיקה הערבית, יהודים וערבים כאחד.
עם יצירותיו המפורסמות ביותר נמנים הלחן העממי של נגילה הללויה והשיר שמחה גדולה הלילה.
בשנת 2013 נערך בירושלים מופע מחווה לזכרו, במסגרת "פסטיבל הפיוט - מוזיקת עולם יהודית".  בשנה זו הפיק לזכרו אתר "הזמנה לפיוט" את הסרט "מרדיו דמשק לבית הכנסת" המתאר את דמותו, כפי שנחרטה בזכרונם של תלמידיו, מעריציו ובני משפחתו.
בחודש מרץ 2016, במהלך מפגש של יהודים יוצאי עדות המזרח עם יושב ראש הרשות הפלסטינית, מחמוד עבאס, הצהיר האחרון כי משה אליהו הוא הזמר האהוב עליו.
אני חושב, משמע אני קיים

אני חושב, משמע אני קיים (בצרפתית: Je pense, donc je suis; בלטינית: Cogito ergo sum, תעתיק מלטינית: קוגיטו ארגו סום, מכונה גם: הקוגיטו) הוא משפט פילוסופי של הפילוסוף הצרפתי בן המאה ה-17, רנה דקארט, המבטא את הרעיון שאל מול החושים המתעתעים, החשיבה של האדם מעידה על קיומו.

תולדות המשפט

המשפט הופיע לראשונה, בצרפתית, בספר "מאמר על המתודה" שיצא ב-1637. הוא הוצג בלטינית בספרו "עקרונות הפילוסופיה" שיצא לאור ב-1644.
בשנת 1641, בספרו הגיונות על הפילוסופיה הראשונית, הציג דקארט את המשפט בנוסח "אני חושב, אני קיים", כדי לבטא את נכונות המשפט ללא תלות בנכונות הלוגיקה. 
לאחר דקארט היו שהציגו את המשפט בנוסח "אני מטיל ספק, לכן אני חושב, לכן אני קיים", כדי להדגיש את אלמנט הטלת הספק.

הרחבה

במסגרת עיסוקו של דקארט בספקנות מתודית, הוא ביקש למצוא נקודת מוצא ודאית שלא ניתן להטיל בה ספק. את תוצאות חקירתו הוא סיכם במשפט אני חושב - משמע אני קיים. בלטינית: cogito ergo sum, לכן מכנים משפט זה בקיצור הקוגיטו. משפט זה מבטא את טענתו של דקארט שמכיוון שהחושים יכולים לתעתע את האדם, העדות האמינה היחידה לקיומו של האדם היא העובדה שהוא חושב, שכן אם אדם חושב, חייבת להיות ישות שהיא "אני שחושב את המחשבה". לטענתו, זה התחום היחיד בו ל"שד המתעתע" אין השפעה - שכן אינו יכול לגרום לנו להאמין כי אנו חושבים, בעוד איננו.
לדברי דקארט, ברגע שתודעת האדם מטילה ספק בעצם קיומה, היא מטילה ספק בעצם הטלת הספק (שכן הספק מוטל על ידי התודעה) וטענה זו היא בגדר פרדוקס. למעשה, גם אם אדם מטיל ספק בהטלת הספק, הוא מטיל ספק ועל כן בין כך ובין כך הוא חושב. בכך, למעשה, מוכיחה התודעה את קיומה.

ביקורות על הקוגיטו

אחת הביקורות החשובות על הקוגיטו שאף נכתבה בזמנו של דקארט, טענה כי דקארט לא הטיל ספק בלוגיקה האנושית ואילו היה עושה זאת, היה מגיע למסקנה שההוכחה הלוגית שלו לוודאות האדם אינה נכונה, מכיוון שניתן להטיל ספק במושג "הוכחה לוגית".
דקארט השיב לביקורת זו בטענה כי הקוגיטו אינו היסק אלא אינטואיציה פנימית שאמיתותה אינה מותנית בתורת ההיגיון, ומכאן שמביטולה של האחרונה אין נובעת שלילה של הקוגיטו עצמו.
הטענה השנייה, שאותה העלה קאנט, גורסת כי "אני קיים" הוא משפט חסר תכלית מכיוון שזו היא קביעה אנליטית שבה הנושא והנשוא של הקביעה מתלכדים.
זיוה ארמוני

ביוגרפיה

ארמוני נולדה וגדלה בתל אביב, ובצעירותה הצטרפה לקיבוץ בית קשת ולאחר מכן לקיבוץ מעגן מיכאל. במסגרת חברותה בקיבוץ נשלחה ללמוד בטכניון בחיפה. עם סיום לימודי הארכיטקטורה בשנת 1955, חברה לאדריכל חנן הברון, שסיים את לימודיו שנה קודם לכן, והשניים הגישו הצעה לתחרות לתכנון בניין הספרייה הלאומית בקמפוס האוניברסיטה העברית בגבעת רם, שזכתה במקום הראשון.
ארמוני הצטרפה למחלקה לתכנון של הקיבוץ המאוחד. במהלך תקופה זו תכננו ארמוני והברון גם את בית הקיבוץ המאוחד ברחוב סוטין 27 בתל אביב. בניין זה מהווה את אחת מפסגות הסגנון הברוטליסטי אשר אפיין את הבנייה הישראלית בשנות ה-50. המבנה, שנחנך בשנת 1960, היווה את משכנם של הוועדות השונות, הארגונים והבנק של הקיבוץ המאוחד.
בשנת 1965 פרשה ארמוני מהמחלקה לתכנון ומחברותה בקיבוץ ופנתה לדרך עצמאית בתל אביב. כאדריכלית עצמאית תכננה מגוון פרויקטים: מבני ציבור, בתים פרטיים, חדרי אוכל, פנים באוניות נוסעים ועוד. ארמוני הרבתה לפרסם מאמרים וכתבות בעיתונות היומית ובכתבי עת ישראלים וכן כתבה את הערכים על תכנון העיר והאדריכלות של ניו יורק באנציקלופדיה העברית.
ארמוני נפטרה בתל אביב בשנת 2010, בגיל 84. נקברה בבית העלמין קריית שאול.ארכיונה הפרטי נתרם לארכיון אדריכלות ישראל.
אשרת בכר

אשרת בכר (נולדה ב-1978) היא סגנית יועצת הרמטכ"ל לענייני מגדר. בכר היא האישה הראשונה בצה"ל שמונתה לתפקיד מפקדת גדוד קרבי.

ביוגרפיה

נולדה וגדלה בפתח תקווה, כבת בכורה במשפחה של שלושה ילדים.
התגייסה לצה"ל בשנת 1995 ושירתה כקשתית במודיעין שדה (כיום: חיל האיסוף הקרבי), שהיה התפקיד הקרבי ביותר שהיה פתוח לנשים באותה התקופה. ארבעה חודשים אחרי גיוסה יצאה לקורס קצינות. במהלך שירותה הצבאי מילאה שורת תפקידים ביניהם מפקדת פלוגה בגדוד נשר, ראש מדור שילוב נשים במטה יועצת הרמטכ"ל לענייני נשים (כיום: יוהל"ם), קצינת אג"ם של בית הספר לאיסוף קרבי, וראש מדור תצפיות.
בדצמבר 2013 הוחלט על מינוייה לתפקיד מפקדת גדוד האיסוף הקרבי איתם, תפקיד אליו נכנסה באופן רשמי בקיץ 2014, במהלך מבצע צוק איתן. בכך הפכה אשרת בכר לקצינה הראשונה שמונתה לתפקיד מפקדת גדוד קרבי בצה"ל. בתפקידה זה פיקדה על גדוד האיסוף הקרבי בגזרה הדרומית של משולש הגבולות ישראל-מצריים-ירדן. במסגרת תפקידה זה העלתה את הכשירות של פלוגת הלוחמות, הגבירה את הקושי באימונים, הובילה הטמעת אמצעי לחימה חדשים וטיפלה בתנאי השירות של התצפיתניות.
בשנת 2016 סיימה את תפקידה כמג"דית והחלה בתפקיד סגנית יועצת הרמטכ"ל לענייני מגדר. בתפקידה זה היא עוסקת בסוגיות של שוויון מגדרי וטיפול בחיילים ובחיילות שנפגעו פגיעה מינית, וכן מייצגת את צה"ל בדיונים בכנסת בכל התחומים הקשורים לסוגיות של מגדר.

השכלה

בכר יצאה ללימודים באוניברסיטה במסגרת שירותה הצבאי, והיא בוגרת תואר ראשון בפסיכולוגיה, סוציולוגיה וקרימינולוגיה ותואר שני במשפטים. נכון לשנת 2019 היא משלימה תואר ראשון נוסף במשפטים.
לפני קבלת הפיקוד על גדוד איתם השלימה קורס פיקוד ומטה (פו"מ) גלילות.

חיים אישיים

בכר נישאה לאוהד בכר, גם הוא קצין קרבי בשירות קבע, ולשניים בת. השניים התגרשו.