google/wiki40b huggingface dataset:
סקסוניה התחתונה

פוליטיקה וכלכלה

ראש ממשלת סקסוניה התחתונה (נכון ל-2019) הוא שטפן וייל מהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה (SPD). עד יולי 2010 שימש בתפקיד כריסטיאן וולף (Christian Wulff), שפרש מתפקידו לאחר שנתמנה לנשיא גרמניה. עם בחירתו של וולף לתפקיד ב-2003 באו לסיומן 13 שנות שלטון המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הגרמנית (SPD). בשנת 1990 נבחר גרהרד שרדר לראש ממשלת סקסוניה התחתונה ושימש בתפקיד במשך 8 שנים, עד לבחירתו לתפקיד קאנצלר גרמניה.
המיתון שפקד את גרמניה בראשית המאה ה-21, פגע בסקסוניה התחתונה בצורה קלה יחסית. האבטלה במדינה נמוכה מעט מהממוצע בגרמניה, ובניגוד לרוב אזורי גרמניה, בהם האוכלוסייה מתכווצת ללא הרף, בסקסוניה התחתונה מספר התושבים דווקא גדל.
במדינה אתרי תיירות רבים; בראשם ניצבת הבירה הנובר, בה מבנים מפוארים רבים. חוף הים הצפוני ואיי פריזיה המזרחית (מהאיים היחידים של גרמניה) מהווים אתר נופש לגרמנים ולהולנדים רבים, במיוחד בקיץ. הרי הארץ (Harz) מהווים את רכס ההרים הצפוני ביותר בגרמניה, וגם אותם פוקדים גרמנים והולנדים רבים, רובם תושבי המישורים השטוחים המהווים את הנוף העיקרי באזור.
חובבי רכבות יגלו עניין מיוחד בסקסוניה התחתונה: תחנת הרכבת הראשונה שנבנתה בגרמניה (בשנת 1840) שוכנת בעיר פיננבורג (Vienenburg). בנוסף, ביישוב מאשן (Maschen) שהוא חלק של מועצה מקומית סיווטאל, הנמצאת על הגבול עם המבורג, נבנתה ב-1977 תחנת רכבות המשא הגדולה בכל אירופה.
קרב לורן

המתקפה הצרפתית

התקיפה הצרפתית העיקרית במערב, שקיבלה את השם קרב לורן, החלה ב-14 באוגוסט 1914. הארמייה הראשונה של הגנרל אוגוסט דובאי קיבלה הוראה להתקדם לכיוון סארבור והארמייה השנייה של הגנרל נואל דה קסטלנו פנתה לכיוון מוראנז' . ב-17 באוגוסט הקורפוס ה-20 בפיקוד גנרל פרדיננד פוש כבש את שאטו סאלן שליד מוראנז' וסארבור נכבשה למחרת. אחרי ארבעה ימים של נסיגה, במהלכה פיתו הגרמנים את הצרפתים להיכנס לשטח גרמני הארמיות השישית והשביעית של הצבא הגרמני תחת פיקוד כולל של הנסיך רופרכט פתחו במתקפת נגד. רופרכט פיקד על הכח שקיבל משימה להתעמת עם הכח הצרפתי ולאפשר לכוחות גרמנים נוספים לאגף את הצרפתים מימין. הכח המאסף של הגרמנים, שהיה מצויד במכונות ירייה הסב אבדות כבדות לחי"ר הצרפתי.

מתקפת הנגד הגרמנית

הנסיך רופרכט שלא היה מרוצה מהתפקיד ההגנתי בו הוצב הגיש בקשה לממונים עליו לצאת למתקפת נגד. ב-20 באוגוסט יצאה מתקפת הנגד לדרכה והמפקד הצרפתי, אוגוסט דוביי, הורה לחייליו לסגת ממוראנז'. מערכה זו נקראה בשם נפרד, קרב מוראנז'. כתוצאה מכך גם כוחו של דה קסטלנו נסוג מסארבור במה שנקרא "קרב סארבור". הגרמנים לא עצרו בגבול עם צרפת והמשיכו לתוך שטח צרפת בניסיון לכבוש את העיר נאנסי. מצפון למוקד הקרב הצליחו הצרפתים לכבוש מחדש את מילוז אך מאוחר יותר ננטשה העיר כשהצרפתים ויתרו על ביצוע תוכנית 17.   
עד ל-24 באוגוסט הפך הקרב לסטטי. באותו יום פתחו הגרמנים במתקפה מצומצמת, קרב מורטן. סיור של חיל האוויר הצרפתי עזר לגלות את התנועה הגרמנית בזמן ולכן ההצלחה של הגרמנים הייתה מצומצמת. בהמשך, למרות ההפסד הברור, פתחו הצרפתים במתקפת נגד חדשה. הלחימה המשיכה עד סוף החודש אך הפכה במהרה למלחמת חפירות שהובילה למלחמת התשה מתמשכת שאפיינה חלקים גדולים ממלחמת העולם הראשונה בכלל ואת הלחימה בין גרמניה לצרפת בפרט.
אלעיזריה

מקור השם אלעיזריה

בקרבת מקום לאלעיזריה שכן בתקופת בית שני הכפר היהודי בית עניה. על פי המסופר בברית החדשה החיה ישו את תושב הכפר לזרוס (אלעזר), אחיהן של מרים ומרתא ארבעה ימים לאחר מותו. במקום ישנו בניין המזוהה כביתו של שמעון המצורע
עם השנים שובש שמו של לזרוס ל"לזאר". בימי הביניים נקראה העיירה "לזאריום"  או "לזריון" ומכאן בא שמה כיום. עם זאת במקורות נוצריים קרויה העיירה עד היום גם בשם המשמר את שם הכפר מימי בית שני: "בֵיתָני".

היסטוריה

במערות בקרבת הכפר נתגלו קברים מתקופת הברונזה התיכונה וכן ממצאים מהתקופות הפרסית, ההלניסטית והרומית, בהם מערות קבורה יהודיות משלהי תקופת בית שני. כמו כן נמצא אתר קדום ובו מעיין ("עין חוד"). מרבית הממצאים שוכנים מערבית לכפר.
בתקופה הביזנטית גדל הכפר והוקמו בו מנזרים וכנסיות. גם בתקופה הצלבנית היה הכפר מקום חשוב ותרומות רבות נשלחו לכנסייה ולמנזר שבכפר. לאחר תבוסת הצלבנים נשארו הכנסיות בכפר שלמות ומעדות משנת 1212 אנו למדים שהמוסלמים נהגו כבוד באתרים אלו. בתקופה הממלוכית נהרסו מוסדות הדת הנוצריים בכפר ומסגד נבנה על גבי חלק מהם.
במאה ה-20 התיישבו בכפר במגורי קבע רבים מבני השבטים הבדואים של מדבר יהודה ובהם מבני שבטי הא-סוואחרה והתעאמרה. ערב מלחמת העצמאות נמנו בכפר כתשע מאות תושבים ובאותה העת רבים מהם עסקו בחקלאות. לאחר המלחמה התיישבו בכפר פליטים. לצד זאת בשנות ה-50 של המאה העשרים החלה בנייה מחודשת של מוסדות דת נוצריים (כנסיות) סביב קבר אלעזר שבעיירה. בין השנים 1948 ו-1967 הייתה העיירה תחת השלטון הירדני, ומזרחית לכפר הוקם מחנה צבא ירדני, שמבניו הוקמו מאבני מצבות קבורה יהודיות שנלקחו מהר הזיתים. במלחמת ששת הימים נכבשה העיירה על ידי ישראל. גדר ההפרדה עוברת בצדה המערבי של העיירה ומפרידה בין העיירה ובין ירושלים. הקמת גדר ההפרדה גרמה לקשיים כלכליים ניכרים בעיירה.
המשרד לחקירת תאונות תחבורה יבשתית (צרפת)

המשרד לחקירת תאונות תחבורה יבשתיות (בצרפתית: Bureau d'Enquêtes sur les Accidents de Transport Terrestre, BEA-TT) הוא ארגון חקירות ממשלתי בצרפת הכפוף לממשלת צרפת ועוסק בחקירת תאונות יבשתיות ותאונות בדרכי מים (כגון תעלות).

היסטוריה

המשרד הוקם ב-26 בינואר 2004. קודם להקמת המשרד כל חקירת התאונות היבשתיות נעשו באמצעות ועדות חקירה זמניות שנתמכו על ידי המועצה הראשית להנדסה אזרחית (Conseil général des ponts et chaussées - ארגון ותיק שקיים כבר מה-25 באוגוסט 1804). בשל כך הוחלט להקים ארגון חקירות עצמאי שיעסוק בחקירת תאונות יבשתיות וב-2002 יצא לדרך חוק על חקירות טכניות בפרלמנט הצרפתי והמשרד קיבל סמכויות גישה לכל תחום שהוא על מנת לחקור גורמים לתאונות יבשתיות והנפקת המלצות בטיחות.
רון בראון

ביוגרפיה

רון בראון נולד בוושינגטון הבירה וגדל בשכונת הארלם שברובע מנהטן בניו יורק, במשפחה מהמעמד הבינוני. את פעילותו הציבורית החל עוד כשהיה חבר בארגון חברתי ונדבני אפרו-אמריקאי בשם "ג'ק וג'יל". בראון למד בית הספר היסודי האנטר קולג' לתלמידים מחוננים ובמכינת רודס. אביו ניהל את מלון תרזה בהארלם, שם התגורר בראון וגדל. בילדותו הופיע בראון בפרסומת של פפסי-קולה, אחת מהפרסומות הראשונות שהוקדשו במיוחד לקהילה האפרו-אמריקאית. 
כאשר למד במידלברי קולג', היה בראון החבר האפרו-אמריקאי הראשון באחוות סיגמא פי אפסילון. כתוצאה מכך בוטלה האמנה הארצית של האחווה במידלברי, והאחווה הפכה למקומית תחת השם סיגמא אפסליון. בראון התגייס לצבא ארצות הברית ב-1962, לאחר שסיים את לימודיו במידלברי, ושירת בדרום קוריאה ובאירופה, באותה השנה בה נישא לאלמה ארינגטון. לאחר שחרורו ב-1967 הצטרף בראון לליגה העירונית-לאומית (National Urban League), תנועה מובילה שפעלה למען שוויון כלכלי בארצות הברית. בינתיים, בראון נרשם לבית הספר למשפטים באוניברסיטת סנט ג'ון וקיבל תואר ב-1970.
ב-1976, בראון קודם לתפקיד סגן מנהל מיזמים וממשל של הליגה העירונית-לאומית. עם זאת, הוא התפטר ב-1979 כדי לעבוד כסגן מנהל מסע הבחירות של הסנאטור אדוארד קנדי, שהתמודד למועמדות המפלגה הדמוקרטית לייצוג מסצ'וסטס בסנאט. ב-1981 הועסק בראון בידי משרד עורכי הדין "פטון בוגס" כעורך דין וכשדלן. במאי 1988, נבחר על ידי ג'סי ג'קסון לעמוד בראש צוותו בכינוס הוועדה הדמוקרטית הלאומית באטלנטה. בתוך כך החל לבסס את מעמדו במפלגה הדמוקרטית כמנהל מסע הבחירות של ג'קסון וככוכב עולה במפלגה.
בראון נבחר ליושב ראש הוועדה הדמוקרטית הלאומית ב-10 בפברואר 1989, ומילא תפקיד מרכזי בניהול הכינוס המוצלח של הוועדה ב-1992 ובמסע הנשיאותי המוצלח של ביל קלינטון בבחירות לנשיאות ארצות הברית 1992. בעקבות, כאשר הושבע קלינטון לתפקידו, החליט למנות את בראון למזכיר המסחר של ארצות הברית ב-1993. במהלך כהונתו עמדה מחלקת המסחר של ארצות הברית תחת שערורייה, לפיה נמכרו לכאורה מושבים במטוסים הפדרליים של ארצות הברית שיועדו למשימות מסחר בינלאומיות, לשם גיוס תרומות פוליטיות. ההאשמות מעולם לא נשאו פרי לכדי חקירה פלילית או רשמית, אך מחלקת המסחר אכן שינתה את מדיניותה בנוגע לבחירת המשתתפים במשימות מסחר בינלאומית על מנת שלא יקבלו אופי פוליטי.
ב-3 באפריל 1996 נספה בראון בתאונת מטוס. מטוס נוסעים של חיל האוויר האמריקאי פגע בצלע הר במהלך גישתו לנחיתה בנמל התעופה של העיר דוברובניק. כל 35 יושבי המטוס נספו. ביניהם היה מזכיר המסחר בראון. המטוס שהיה מעורב בתאונה היה גרסה צבאית של מטוס בואינג 200–737. הוא הופעל על ידי כנף התובלה ה-86, שבסיסה היה בבסיס חיל האוויר רמשטיין בגרמניה. הטיסה, שכינויה היה IFO-21, המריאה מנמל התעופה הבינלאומי זאגרב ועליה 29 נוסעים וששה אנשי צוות. הנוסעים כללו משלחת של 12 אנשי מחלקת המסחר של ארצות הברית בראשותו של המזכיר בראון, חבר הקבינט בממשלו של הנשיא קלינטון. עוד נמצאו במטוס קבוצה של 12 אנשי עסקים אמריקאים, עובד של ה-CIA, עובד של מחלקת האוצר, עיתונאי מהעיתון ניו יורק טיימס וכן שני אזרחים קרואטים - מתרגם וצלם. המשלחת האמריקאית יצאה לבלקן לדיונים במסגרת המאמצים לשקם את כלכלת מדינות יוגוסלביה לשעבר לאחר מלחמת האזרחים שם.
הפטריארך תיאופילוס השלישי מירושלים

הפטריארך תיאופילוס השלישי מירושלים (ביוונית: Θεόφιλος Γ΄ Ιεροσολύμων; נולד ב-4 באפריל 1952) הוא הפטריארך של הכנסייה היוונית אורתודוקסית בירושלים. תוארו הרשמי הוא "פטריארך עיר הקודש ירושלים וכל ארץ ישראל, סוריה, ערב, עבר הירדן, כנא שבגליל, וציון הקדושה".

תולדות חייו

הפטריארך תיאופילוס נולד במסניה, בדרום מזרח הפלופונסוס ביוון בשנת 1952. שם נעוריו היה איליאס ייאנופולוס (Ηλίας Γιαννόπουλος). בשנת 1964 הוא עקר לירושלים והחל ללמוד בבית הספר של הפטריארכיה. הוא סיים לימודיו התיכוניים בשנת 1970 ובאותה שנה מונה לנזיר בכנסייה. שמו החדש, תיאופילוס, נקבע על ידי הפטריארך בנדיקטוס. הוא שימש כארכידיקון לפטריארך בנדיקטוס. בין השנים 1991-1996 הוא שימש  ככומר הכנסייה בכפר כנא בגליל. בשנת 1997 נשלח כשליח הכנסייה לקטר כדי לסייע לבני הקהילה הפלסטינים העובדים שם.
תיאופילוס למד תאולוגיה באוניברסיטת אתונה והשלים לימודי תואר שני באוניברסיטת דורהם באנגליה. הוא אף למד באוניברסיטה העברית בירושלים. בנוסף לשפת אימו, יוונית, הוא אף דובר אנגלית, ערבית ועברית. בין השנים 2000-2003 הוא שימש כשליח הכנסייה לפטריארכיה של מוסקבה, אולם כמעט ולא נכח בעיר. בשנת 2003 שב בשליחות הכנסייה לקטאר. בטרם התמנה לתפקיד הפטריארך, שימש תקופה קצרה בתפקיד הארכיבישוף של תבור.
ב-22 באוגוסט 2005 נבחר תיאופילוס לתפקיד הפרימאט ה-141 של הכנסייה היוונית אורתודוקסית בירושלים, על ידי הסינוד הקדוש של ירושלים, ומינויו אושר על ידי הסינוד הכללי האורתודוקסי בקונסטנטינופול. ב-24 בספטמבר 2005 הודיעה הממלכה ההאשמית על תמיכתה במינוי, כאחת משלוש הממשלות אשר הכנסייה היוונית אורתודוקסית בתחומן כפופה למרותו. טקס כניסתו לתפקיד נערך ב-22 בנובמבר 2005, למרות התנגדות ממשלת ישראל למינויו. תיאופילוס מונה לתפקידו לאחר הדחת הפטריארך אירינאוס הראשון על רקע חשדות לאי-סדרים במכירת קרקעות כנסייה ליהודים. בטקס הכתרתו לפטריארך נכחו שליחים מכל קהילות הכנסייה היוונית אורתודוקסית במזרח התיכון ומכובדים רבים, בהם נשיא יוון, ונציגי ממשלות ירדן, קטר, והרשות הפלסטינית.
ביום 16 בדצמבר 2007 החליטה ממשלת ישראל, בהחלטתה מס' 2775, להכיר בתיאופילוס השלישי כפטריארך היווני-אורתודוקסי של ירושלים.
סתמא דגמרא

סתמא דגמרא (בעברית: סתם תלמוד או הסתם של התלמוד) הוא מושג בתלמוד המתאר טקסט שמשמש להבאת פירוש, תירוץ, קושיה, הערה לדברי חכם או פסיקה במהלך הלימוד, ללא הזכרת שם אומרו.

בתלמוד

קטעים נרחבים מהתלמוד נזכרים ללא שם אומרם. כך למשל, הסוגיה הראשונה במסכת קידושין מובאת כולה ללא הזכרת שמו של חכם אחד. במרבית המקרים סוגיות הגמרא הן בליל של אמירות ודעות תנאיות ואמוראיות, מוקדמות ומאוחרות, ודיון בקישורים ובסתירות ביניהן. בתוך מבנה זה, לעיתים קרובות הקישורים מובאים ללא שם אומרם, אלא בשם התלמוד עצמו - סתם תלמוד.
תעשייה

תעשייה, במובנה הרחב, היא קבוצה של עסקים אשר חולקים שיטה משותפת ליצירת רווחים. המונח גם משמש בהתייחסות לתחום כלכלי התפוקתי, המתמקד בייצור אשר כרוך בסכומים גדולים של הון השקעה זמין לפני שניתן להכניס רווחים, תחום זה נקרא גם תעשייה כבדה. בעל הון העוסק בתעשייה נקרא תעשיין.
התעשייה במובנה השני הפכה להיות המגזר העיקרי של ייצור באירופה וצפון אמריקה בזמן המהפכה התעשייתית. מצב זה שיבש את המסחר והפיאודליזם באמצעות התפתחויות טכנולוגיות רצופות ומהירות, כגון פיתוח הקטר, מכונת התפירה המכנית והתקדמויות ייצור בתחום הפלדה והפחם. מדינות תעשייתיות עברו למדיניות כלכלה קפיטליסטית. מסילות ברזל וספינות קיטור החלו להשתלב במהירות רבה בשווקים מרוחקים, ובכך איפשרו לחברות פרטיות להתקדם לעושר ולהיקפי פעילות עצומים במושגי אותו זמן.
בכלכלה ובתכנון ערים, "שימוש תעשייתי" הוא סוג של שימוש מרוכז בקרקע עליה ממוקמים עסקים כלכליים העוסקים בייצור ותפוקה.

מרקסיזם ותעשייה

השליטה בתעשייה הפכה לנקודת המפתח של תאוריית המרקסיזם. תאוריית הערך של העבודה אומרת כי ערכו של עצם מסוים קיים אך ורק הודות לעבודה שנעשתה על מנת להביאו למצבו או צורתו הנוכחית. לעצמים בלתי מעובדים, כגון עצים ואבנים, אין בדרך כלל ערך. אך אם עץ מגולף לפסנתר, או אבנים הופכות ללבנים לבית, אזי לעצם הסופי יש לפתע ערך בשל העמל שנעשה.
מרקסיסטים מאמינים כי היחסים הקיימים בין המעמד הבורגני הקפיטליסטי, אלו העשירים מספיק להשקיע הון ניכר בתעשייה, לבין מעמד הפועלים אשר עובדים עבורם, הוא פרזיטי מיסודו - כך לדוגמה, הקפיטליסט מקבל סכום כסף הגדול בהרבה מהשקעתו המקורית, על ידי תשלום לעובדיו שהוא נמוך בהרבה מערכה האמיתי של התוצרת. לכן, מרקסיסטים תומכים בכך שעל הפועלים עצמם להחזיק באמצעי הייצור ונכסי ההון, כגון מפעלים וציוד המשמשים לייצור. במדינות לניניסטיות כגון ברית המועצות לשעבר, תוכנית זו יושמה על ידי הפיכת כל נכסי ההון לנכסי המדינה, ועל ידי כך, תאורטית, לנכסי העובדים עצמם.
מאואיזם, הכלכלה הפילוסופית של המנהיג הסיני הקומוניסטי מאו צה טונג, מסכימה עם המרקסיזם בנוגע לתעשייה, אך ממליצה על פתרון חלופי. במקום שהעובדים או המדינה יחזיקו במפעלים, מאואיזם תומכת ביישוב מחדש של פשוטי העם באזורים כפריים וחזרה לדרך חיים חקלאי.
סטלין כפה תיעוש מהיר בברית המועצות לשעבר במהלך השנים טרם ולאחר מלחמת העולם השנייה באמצעות תוכניות החומש שלו, דבר שזירז את הפיכתה של ברית המועצות למעצמת על.
יוסף מישן

ביוגרפיה

מישן נולד באודסה, אוקראינה, האימפריה הרוסית, לאביו ירחמיאל מישנסקי. מישן התקבל לבית הספר לרפואה באודסה, וסיים ב- קניגסברג בשנת 1922. בשנים 1923–1930 התמחה בפנימית ובקרדיולוגיה בבית החולים העירוני בדנציג. בשנים 1930 - 1937 היה רופא ראשי בקליניקה הרפואית של .O.Z.E
מישן עלה לארץ-ישראל בשנת 1937. עבד ב- בית החולים הדסה (תל אביב). תקופה, היה "רופא הפרסונל".
התחתן עם טסיה אסתר בת קלמן לבית סוקוליק, (1902) - (1974). הזוג היה חשוך ילדים. התגוררו ברחוב בלפור 39, פינת מלצ'ט 11 בתל אביב.
מישן היה חבר בוועד המרכזי של הר"י, ובשנים 1950–1957 עמד בראש הסניף התל אביבי של ההסתדרות הרפואית בישראל.
בנובמבר 1964, עם פתיחת בית הספר לרפואה, באוניברסיטת תל אביב ייסד את הקתדרה להיסטוריה של הרפואה ועמד בראשה. בשנת 2016 מופקד על הקתדרה להיסטוריה ופילוסופיה של הרפואה, הפרופ' ישראל הרשקוביץ, מהמחלקה לאנטומיה ואנתרופולוגיה.
מישן ייסד את המכון להשתלמות רופאים והיה היושב ראש שלו.
מתחביביו : אספן של מטבעות יהודיות. היה בין המייסדים של החברה הנומיסמטית לישראל, ב- 10 במאי 1945. היה יושב ראש החברה הישראלית למדליות ולמטבעות.
מישן נפטר ב-1982. נקבר בבית העלמין קריית שאול.
24 Horas

הפצה

זה היה זמין בתחילה על VIA דיגיטלי דיגיטלי הלוויין החבילה על הלוויין Hispasat ב-30° מערב, והיה מוצפן, ולכן מכוון בעיקר לספרד, אף על פי שזה יכול גם לראות simulcasted על ידי TVE Internacional בזמנים מסוימים של היום. עם זאת, בסופו של דבר זה התחיל simulcasting על Eutelsat חם ציפור ו SES Astra הלוויין המערכת ברורה, העברת מאוחר יותר כדי חופשי אל האוויר שידורים דיגיטליים על אותו לוויין במועד מאוחר יותר.
בתחילה, היה הערוץ זמין בשידורי VIA, הטלוויזיה הלוויינית הספרדית ושודר באופן מוצפן. מאוחר יותר הועתקו השידורים לשידור חופשי דיגיטלי, הזמינים גם באמצעות הלוויין.
מאז נובמבר 2005, זה היה גם זמין על טלוויזיה דיגיטלית דיגיטלית בספרד. La 1 simulcasts את הערוץ בין 04:00 או 05:00 (זמן מקומי) ו-06:30. במהלך החגים הציבוריים או בחופשת הקיץ, הוא משדר עד 10:05.
סוגומון טהליריאן

סוגומון (סולומון, שלומה) טהליריאן (בארמנית: Սողոմոն Թեհլիրեան;‏ 2 באפריל 1897, פאקאריש, וילאייט ארזורום, האימפריה העות'מאנית - 23 במאי 1960, סן פרנסיסקו, קליפורניה, ארצות הברית) היה סטודנט ארמני וניצול שואת הארמנים. ב-15 במרץ 1921 התנקש טהליריאן בשר הפנים לשעבר והווזיר הגדול לשעבר טלעת פאשה בשכונת שרלוטנבורג, אשר בברלין שבגרמניה, כנקמה על רצח העם הארמני. התנקשות זו הייתה חלק ממבצע נמסיס של הפדרציה המהפכנית הארמנית, בשיתוף המודיעין הבריטי והרוסי. טהליריאן הועמד לדין, אך זוכה על ידי בית המשפט הגרמני על רקע אי שפיות זמנית.

רקע וביצוע

טלעת פאשה היה האחראי המרכזי לרצח העם הארמני. הוא חתום על שני הצווים העיקריים שהובילו לגירוש הארמנים למחנות ריכוז ולרציחתם (גירוש האינטלקטואלים הארמנים מאיסטנבול ב-24 באפריל 1915 ו"חוק הטרנספר" (תחכיר) ב-30 במאי אותה שנה) ומי שפיקח וזירז אישית את הוצאתם לפועל. במהלך מלחמת העולם הראשונה לחץ טלעת לזירוז הגירוש וההשמדה עוד במהלך המלחמה, כיוון שלאחר מכן יהיה קשה הרבה יותר לבצעם ושיגר אישית פקודות לדרגי הביצוע בשטח. עם תום המלחמה, ב-3 בנובמבר 1918, נמלט טלעת בצוללת גרמנית יחד עם שותפיו לשלטון, שר המלחמה איסמעיל אנוור פאשה ושר הימייה אחמד ג'מאל פאשה והוברח לברלין. 
במהלך משפט שניהל הסולטן מהמט השישי בחסות בריטית, על מנת לדון בנסיבות כניסת טורקיה למלחמה וביצוע רצח העם הארמני, העידו קצינים רבים שהפנו אצבע מאשימה לשלושת הפאשות ולטלעת פאשה בפרט. ב-5 ביולי 1919 נדונו השלושה שלא בפניהם להוצאה להורג. המודיעין הבריטי ידע שטלעת נמצא בגרמניה ודרש מהממשל החדש בטורקיה לדרוש מגרמניה את הסגרתו. אולם שלטונות גרמניה התחמקו בטענה כפולה לפיה לא הוכח כי האיש אשם ומכל מקום לא בטוח כלל שהוא על אדמת גרמניה.
המודיעין הבריטי והרוסי הסכימו שיש להוציא לפועל את גזר דין המוות שהושת על טלעת, ומסרו את הזכות לבצעו לפעילים ארמנים. הם איתרו את מיקומו של טלעת בשכונת שרלטנבורג בברלין והעבירו את המידע לפדרציה המהפכנית הארמנית. סוגומון טהליריאן היה המתנקש שנבחר לבצע את גזר הדין. טהליריאן ירה בטלעת כדור 9x19 מ"מ פרבלום יחיד מאקדח לוגר P08 והרגו לאור יום, כיוון שביקש שייערך לו משפט, במסגרתו תצא לאור האמת על טבח העם הארמני. הוא נתפס מיד, נעצר והובל למשפט מהיר.

השפעות המשפט

המשפט של טהליריאן נמשך יומיים לבד אך עורר הדים רבים. הוא העמיד במבחן לא רק את מעשהו של טהליריאן אלא את דעתו המוצקה שלפיה טאלאת פאשה אשם ברצח העם הארמני. המשפט היה גורם מרכזי שהביא לידיעת הציבור האירופאי את טבח העם הארמני.
המשפט השפיע רבות על המשפטן רפאל למקין, שאמר "למה אדם נענש על רצח אדם אחר? למה רצח של מיליון איש הוא פשע פעוט יחסית לרצח של אינדיבידואל אחד?". למקין הוא זה שתבע מאוחר יותר את המונח "רצח עם".
חנה ארנדט, בספרה "אייכמן בירושלים: הבנאליות של הרוע", השוותה את טהליריאן לשלום שוורצבארד. ב-1925 התנקש שוורצבארד בפריז באוקראיני סימון פטליורה בפריז, בשל אחריותו של פטליורה לפוגרומים שבבהם נרצחו עשרות אלפי יהודים. ארנדט טענה כי שני המתנקשים התעקשו להשפט, על מנת להוכיח לעולם דרך בית המשפט, אילו פשעים נעשו נגד האנושות וכיצד קרה שאיש לא נענש עליהם.
בסופו של המשפט זוכה טהליריאן מאשמה.

לאחר מכן

טהליריאן עבר לסרביה ונשא אשה, לאחר מכן עבר לבלגיה, שם עבר את מלחמת העולם השנייה. ב-1945 היגרו בני הזוג לסן פרנסיסקו.
לאחר מותו ב-1960, הוצב על קברו אובליסק ועליו נשר מוזהב.
בשנת 1982 ראה אור הסרט Assignment Berlin ("המשימה ברלין"), על אודות הפרשה.
נוף הכרמים של פיימונטה: לאנגה-רוארו ומונפראטו

תיאור

האתר כולל חמישה אזורים נפרדים של גידול יין המצטיינים גם בנוף יוצא דופן בתוספת טירת גרינצנה קאבור, שם בעל משמעות סמלית בהיסטוריה האיטלקית ובהתפתחות הכרמים באיטליה. האתר שוכן בחלקו הדרומי של מחוז פיימונטה, בין נהר הפו והרי האפנינים הליגוריים. הוא כולל את התחום המלא של התהליכים הטכנולוגיים והכלכליים הקשורים לויטיקולטורה ולייננות המאפיינים את האזור במשך מאות בשנים. בחפירות ארכאולוגיות נתגלו באזור אבקה של גפנים המתוארכת למאה החמישית לפני הספירה, כאשר פיימונטה הייתה מקום מפגש וסחר בין אטרוסקים לקלטים. למעשה מילים מאטרוסקית ומקלטית, בייחוד אלו הקשורות ליין, עדיין בשימוש בניב המקומי. בתקופת האימפריה הרומית הזכיר פליניוס הזקן את האזור כאחד המתאימים ביותר לגידול כרמים באיטליה העתיקה וסטראבון כתב על חביות היין מהאזור.
יהודית כפרי

יהודית כפרי מאירי (נולדה ב־1935) היא משוררת, עברית, סופרת, מתרגמת, ביוגרפית ועורכת ישראלית.

ביוגרפיה

יהודית כפרי נולדה בקיבוץ עין החורש, שהוריה היו במייסדיו, והשתייכה לקבוצת הילדים הבכורים של הקיבוץ. כתבה דברי שיר מגיל צעיר. עם נישואיה עברה לקיבוץ סאסא שבגליל העליון, שם כתבה את ספר שיריה הראשון "הזמן ירחם" שראה אור בהוצאת "מחברות לספרות" ב-1962 שנה אחרי שעברה עם משפחתה לקיבוץ שובל.
בקיבוץ שובל הוציאה כמה ספרי שירה, ספרי ילדים ועשתה את נסיונותיה הראשונים בכתיבת פרוזה.
יהודית כפרי היא אם לשלושה ילדים ומ-1989 היא מתגוררת עם גד מאירי, בעלה, במזכרת בתיה, שם המשיכה לכתוב ולפרסם ספרי שירה, ולערוך ביוגרפיות. ספר זכרונותיה מילדותה בקיבוץ "כל הקיץ הלכנו יחפים", זכה להצלחה ונמכר בכמה מהדורות. (ראה אור בשנת 1997). פרסמה 18 ספרים, חציים שירה וחציים בעיקר פרוזה ביוגרפית ושני ספרי ילדים.
ב-2003 פרסמה רומן ביוגרפי היסטורי גדול "זושה - מעמק יזרעאל לתזמורת האדומה", על חייה רבי התהפוכות של חברת התזמורת האדומה שנרצחה בידי הגסטפו. הביוגרפיה של זושה פוזננסקה עוררה עניין רב, זכתה בפרס אקו"ם להישג הספרותי של השנה, ראתה אור באנגלית, והופיעה בפולין בפולנית בשנת 2013. בשנים 2016–2015 זכה תרגום הספר לאנגלית ב-3 מקומות ראשונים ב"אמזון" בקטגריות: "נשים בהיסטוריה", "היסטוריה של השואה", ו"ביוגרפיות היסטוריות אירופיות".
שירים של יהודית כפרי ראו אור בעברית, ערבית, אנגלית, צרפתית, ספרדית, קרואטית, ורוסית.

נימוקי השופטים של "הפרס להישג השנה ליצירה הספרותית" שהוענק לספר "זושה"

באמצעות תחקיר נרחב, מעמיק וקפדני, מתמודדת המחברת בתעוזה יוצאת-דופן עם דמות של גיבורה במובן הקלאסי והראוי ביותר של המלה. מערכת יחסים עדינה נרקמת בין המחברת לבין חברת "התזמורת האדומה" - זושה, שאת קורותיה יצאה לתעד.
בלשון מדויקת ומאופקת מתעדת יהודית כפרי את מערכת היחסים הזאת תוך שמירה על פרופורציות רגשיות ואינטלקטואליות נכונות, אל מול המאורעות ההיסטוריים המחרידים שעליהם היא כותבת. "זושה" הוא רומן היסטורי שבו מתקיים בהצלחה שילוב בין האישי והרגשי של הדמויות לבין הסיפור הגדול של התקופה.
יוסי עין-דור

יוסי עין-דור הוא עיתונאי, ומרצה לעיתונות ותקשורת  באוניברסיטה. בעבר, שימש ככתב עיתונות, עורך ומגיש חדשות בטלוויזיה.
 
את דרכו העיתונאית התחיל עין דור בעיתונות הכתובה בעיתון "העולם הזה" של אורי אבנרי, ככתב לענייני משטרה. משם המשיך לכתוב בכמה עיתונים, בהם "על המשמר" ו"ידיעות אחרונות". במקביל, עבד כתחקירן בערוץ 1, בתוכנית "מבט שני". ב-1990 קיבל תואר "מורשה בימוי" של הערוץ הראשון. 
עין-דור היה ממקימי מהדורת החדשות בכבלים בת"א, "תחנה מרכזית" (בעריכת והגשת יעקב אילון. כשקם ערוץ 2, בנובמבר 1993, עבר עין-דור לחדשות ערוץ 2 והיה בין ראשוניה. הוא התחיל ככתב לענייני משטרה. במהומות "מנהרת הכותל", בספטמבר 1996, נפצע מירי צלפים פלסטינים, כשנקלע עם הצלם חיים אסיאס שנפצע אף הוא, והמקליט יניב שמואלי, לאירוע ירי במחסום ארז. כמה חודשים אחר-כך עבר לעריכת והגשת מבזקי חדשות והכנת כתבות מגזיניות וכתבות מיוחדות לחדשות. חלקן הגדול בנושאי צבא וביטחון.
עין-דור היה זה שפרץ לשידורי הטלוויזיה בערוץ 2 בפיגוע התאומים, ב-11 בספטמבר 2001. בין היתר, סיקר עין-דור את הפיגוע בבניין המרכז היהודי בבואנוס-איירס בארגנטינה ב 1994, והיה מעורב בסיקור ובשידור תפישת ספינת הנשק הפלסטינית, קארין A. הוא רשם לזכותו מאות שעות של שידורים חיים והרבה מאד שידורי פיגועי תופת במרוצת השנים.
בסוף 2004 עזב את חברת החדשות של ערוץ 2. בשנים האחרונות הוא מרצה לעיתונות וטלוויזיה במספר אוניברסיטאות ומכללות, בהן בית הספר לתקשורת של המכללה למנהל,ובית הספר לחברה וממשל במסלול ללימודי ביטחון והגנת העורף של מכללת בית-ברל.בעבר לימד גם בבה"ס לעיתונות "כותרת" של אונ' ת"א.
עין-דור הוא בעל תואר שני בלימודי ביטחון באונ' ת"א ובוגר תואר ראשון בהיסטוריה של עם-ישראל וארץ-ישראל באונ' ת"א.
ברונדיבר

בְּרוּנְדִיבַּר היא אופרה שנכתבה ב-1938 והועלתה בזמן השואה בגטו טרזיינשטט על ידי מקהלת ילדים יהודים, שחלקם התחלפו במשך הזמן.
האופרה נכתבה בשנת 1938 על ידי שני יוצרים יהודיים: הנס קראסה (1899-1944), מלחין יהודי יליד פראג, אשר גורש לגטו טרזיינשטט באוגוסט 1942 ונרצח בתאי הגזים בבירקנאו ב-16 באוקטובר 1944; ואדולף הופמייסטר, שכתב את הטקסט לאופרה, משורר שברח מצ'כיה ב-1939 וחזר לפראג לאחר מלחמת העולם השנייה. 
האופרה תיארה את סיפור התמודדותם של שני ילדים, אנינקה ופפיצ'ק, עם מציאות חיים קשה: מחלת האם וקשיי פרנסה מאלצים אותם לנדוד לעיר הגדולה ולנסות להשיג עבור האם חלב, שלדברי הרופא אמור לסייע בהחלמתה. שם הם פוגשים את ברונדיבר, זמר רחוב עם שפם, המשתמש בתיבת נגינה לפרנסתו. הם מנסים לחקות אותו ולשיר ברחוב, אך הוא כועס עליהם על יצירת תחרות כנגדו ומסלק אותם משם. בלילה מתקרבים אל הילדים ציפור, חתול וכלב והם מבטיחים לעזור להם במשימתם, עם כל ילדי העיר. למחרת החיות וילדי העיר מגרשים את ברונדיבר ומפנים את מקומו עבור שני הילדים. ברונדיבר גונב לילדים את הכסף שקיבלו על שירתם, אך ילדי העיר והחיות מגרשים אותו ומחזירים לילדים את הכסף. הילדים משיגים חלב ומביאים אותו לאם החולה. בסיום שרים כולם שיר ניצחון, תקווה וכוח של הטובים כנגד הרעים.
ב-1942 החלו חניכי בית יתומים בפראג לבצע חזרות כדי להעלות את האופרה. לאחר שתי העלאות של האופרה, נשלחו הילדים לגטו טרזיינשטט, במרחק של כשעה נסיעה מפראג. בין האסירים שנשלחו לאכלס את הגטו היו גם אמנים, מלחינים ומוזיקאים שהמשיכו ליצור פעילות תרבותית ענפה, בצד קשיי הקיום ואי הוודאות שאפיינו את חיי הגטו. הנאצים השתמשו בגטו זה ובפעילות התרבותית בו כדי להסוות את השמדת יהודי אירופה, והוא הוצג על ידם כגטו לדוגמה בביקור משלחת הצלב האדום ב-23 ביוני 1944. האופרה "ברונדיבר" הייתה אחת היצירות החשובות שהועלו בגטו בתקופה זו, והיא נועדה לסמל עבור יושבי הגטו את התקווה לשרוד ולהינצל. משלחת הצלב האדום צפתה בקטע הסיום של האופרה במהלך ביקורה בגטו.
האופרה אף צולמה לסרט תעמולה נאצי, "הפיהרר מעניק עיר ליהודים". צילומי הסרט החלו ב-26 בפברואר 1944, בבימוי הבמאי היהודי המפורסם קורט גרון. מטרת הסרט הייתה להראות עד כמה היטיב משטרו של היטלר עם היהודים. לאחר צילום הסרט נשלחו הבמאי ורוב השחקנים ואנשי הצוות, אל מותם במחנה ההשמדה אושוויץ. הסרט לא הוקרן מעולם, אך קטעים ממנו שימשו בתעמולה הנאצית, וחלקם שרדו עד היום.
האופרה הועלתה בגטו 55 פעמים. חלק מהילדים השחקנים התחלפו לעיתים לאחר טרנספורטים שבוצעו מדי פעם, בהם הועברו חלק מיושבי הגטו אל מחנות השמדה. לכן הילדים שהשתתפו בהצגה למדו מספר תפקידים, למקרה שייאלצו להחליף ילדים שהועברו מהגטו. מספר שחקנים הופיעו בכל ההצגות, בהם הונזה טרייכלינגר, שגילם את ברונדיבר, וגם הוא נספה בהמשך באושוויץ.
שנים אחר כך, האופרה זכתה מספר פעמים להעלאה מחודשת בישראל, בהם העלאה משותפת על ידי מקהלת הילדים מורן מישראל ומגרמניה ובליווי התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון ב-2010; והעלאה משותפת של מקהלת הילדים מורן מישראל ומפראג ובליווי התזמורת הפילהרמונית הישראלית בהיכל התרבות ב-2011.
להאזנה (מידע • עזרה)