google/wiki40b huggingface dataset:
ג'מיין קלמנט

ביוגרפיה

קלמנט נולד בעיירה מאסטרטון שבחבל ולינגטון, ניו זילנד.
אמו של קלמנט היא מאורית, ואביו ממשפחה ממוצא אירופאי.
לאחר שסיים את לימודיו במכללה המקומית נסע לוולינגטון ללמוד דרמה וקולנוע באוניברסיטת קולומביה של ולינגטון. באוניברסיטה הכיר קלמנט את הקומיקאי והמוזיקאי זוכה פרס האוסקר ברט מקנזי איתו הקים את הצמד הקומי המצליח "טיסת הקונקורד". כמו כן הכיר כסטודנט גם את הבמאי והשחקן מועמד פרס האוסקר טאייקה ואייטיטי 
איתו שיתף פעולה בהרכבי הסטנד אפ "So You're a Man" ו"The Humourbeasts" שזכו
להצלחה חסרת תקדים בתחום הבידור בניו זילנד ובנוסף כתב וביים ביחד איתו את הסרט החיים בצללים שזכה להצלחה ביקורתית בכל רחבי העולם כשחלק נכבד מהמבקרים הכתירו אותו כקומדיית האימה הכי טובה של תקופתנו.

מוזיקה

כמוזיקאי הושפע קלמנט בעיקר ממוזיקת רוק והופיע ביחד עם חברו ברט מקנזי במסעי הופעות בינלאומיים.
תחת חברת התקליטים "סאב פופ" שיחררו הצמד ארבעה אלבומים" Folk the World Tour", ", The Distant Future EP" שזכה להצלחה מסחרית ברחבי ארצות הברית, " Flight of the Conchords" ו" I Told You I Was Freaky".
הצמד הפיק והופיע בתחנת הרדיו הפופולרית " BBC Radio 2" ולאחר מכן קיבל מרשת HBO הצעה לתוכנית טלוויזיה משלהם.

משחק

ב-2002 כתב את התסריט והופיע בתפקיד ראשי בקומדיית הפעולה "טאנג'ן נינג'ה"
ב-2007 הופיע בקומדיה הניו זילנדית של טאיקה וייטיטי וקליף קטיס "נשר נגד כריש" בתפקיד ג'ארוד העובד בחנות משחקי וידאו.
ב-2009 הועמד קלמנט לפרס אינדפנדנט ספיריט לשחקן המשנה הטוב ביותר על הופעתו בדרמה "סוסי פרא ג'נטלמניים" בתפקיד הסופר ד"ר רונלד שבלייה.
ב-2010 שיחק בקומדיה "אידיוט מושלם" בתפקיד האמן קיראן וולארד.
ב-2011 דיבב בסרט האנימציה המצליח "ריו" את דמותו התוכי נייג'ל.
ב-2016 דיבב את דמותו של הסרטן טאמאטואה בסרט האנימציה מואנה.
ב-2017 שיחק בסדרה "לגיון" בתפקיד אוליבר בירד.

טיסת הקונקורד

קלמנט התפרסם בארצות הברית וברחבי העולם בעיקר בזכות הסדרה הקומית המוזיקלית " טיסת הקונקורד" אותה יצר ביחד עם חברו הטוב ושותפו לסטנד אפ ברט מקנזי והתסריטאי הבריטי ג'יימס בובין.
בסדרה שיחק קלמנט ומקנזי בתפקיד צמד מוזיקלי ניו זילנדי המנסה את מזלו בניו יורק.
קלמנט זכה ביחד עם מקנזי להצלחה מקצועית וביקורתית רבה. הועמד על עבודתו המוזיקלית וככותב התוכנית לשבעה  פרסי אמי, כולל מועמדות לשחקן הטוב ביותר בתפקיד קומי.

חיים אישיים

קלמנט הוא אב לבן אחד מאשתו שחקנית התיאטרון מירנדה מאנאסיידיס.
טיטו מאיורסקו

טיטו מאיורסקו (ברומנית: Titu Liviu Maiorescu‏; 1840, קריובה - 1917, בוקרשט) היה מבקר ספרות, פילוסוף, משפטן ופוליטיקאי רומני, משפטן, נואם מוכשר, חבר מייסד של האקדמיה הרומנית.
טיטו מאיורסקו היה מייסד האגודה לספרות ז'ונימיה, שביטאונו היה כתב העת שיחות ספרותיות. אגודה זו שיחקה תפקיד מרכזי בתולדות הספרות הרומנית במחצית השנייה של המאה ה-19. כמבקר ספרות הוא אישית נטל חלק חשוב בפיתוח תרבותה של רומניה במחצית השנייה של המאה ה-19. 
הוא היה חבר במפלגה השמרנית (יו"ר שלה עד שנת 1914), שר הדתות, שר המשפטים ושר החוץ בין 1911 ל-1912 ובין 1912-1914 וראש ממשלת רומניה בשנים 1912 ו-1913.

קורות חיים

טיטו מאיורוסקו למד בין השנים 1851–1858 באקדמיה הטרזיאנית בווינה, המשיך את לימודיו בברלין ובאוניברסיטת גיסן, שבה סיים בשנת 1860 את התואר השני בספרות ופילוסופיה.
כעבור שנה סיים גם את התואר השני במשפטים באוניברסיטת סורבון.
בשובו למולדת, ב-1862 השיג משרה בבית המשפט של המחוז אילפוב. למרות גילו הצעיר, עקב כישוריו האינטלקטואליים ובקיאותו התמנה בגיל 22 לפרופסור להיסטוריה, לוגיקה ולפילוסופיה באוניברסיטאות אוניברסיטת יאשי ובוקרשט. בהמשך מילא גם תפקידים של דקאן ורקטור האוניברסיטה.
בשנת 1863 הקים את האגודה הספרותית "ז'ונימיה" ביאש והיה לרוח החיה שלה.
בשנת 1864 עקב משפט על "אי-מוסריות", ממנו יצא זכאי, סולק מן ההוראה. עבד לפרק זמן כעורך דין, ובשנת 1865 חזר להוראה. בשנת 1868 שוב פוטר מתפקידיו כפרופסור.
מלוכני ונציג של המפלגה השמרנית ברומניה, נבחר לראשונה לפרלמנט בשנת 1874.
היה פעמים רבות חבר בממשלה - כשר הדתות (1874-1876) ושר המשפטים (1900-1901, 1912). התנסה בדיפלומטיה כנציג רומניה בברלין בשנים 1876–1900 ואחר כשר החוץ בשנים 1911-1912 ו-1912-1914. בשנים 1914-1913 עמד בראש המפלגה השמרנית.
כראש ממשלה (בשנים 1912 ו-1913) עמד בראש ועידת השלום בבוקרשט שסיימה את מלחמת הבלקן השנייה. בפוליטיקה כבתרבות הוא העדיף את הזיקה לגרמניה על המגמה הפרו-צרפתית ובדרך כלל התנגד ללאומנות הקיצונית. מאיורסקו התנגד לכניסת רומניה למלחמת העולם הראשונה, אבל לאחר שהגרמנים כבשו חלק מרומניה, סירב לשתף איתם פעולה.
בין השנים 1884–1909 כיהן שוב כפרופסור באוניברסיטת בוקרשט והיה רקטור שלה בשנים 1892–1897.
היה משנת 1867 חבר בחברה הרומנית לספרות (Societatea literară română) שהפכה לאקדמיה הרומנית. כיהן כסגן יושב ראש של האקדמיה הרומנית (1880) ויו"ר המחלקה שלה לספרות (1889).
החל משנת 1867 היה פעיל בלשכה "סטיאווה רומנייאי" (Steaua României - הכוכב של רומניה) של הבונים חופשיים ביאש. עלה בהירארכיה של הארגון עד לדרגת מגיסטר (1887).

בתחום הספרות

טיטו מאיורסקו דגל באוטונומיה אסתטית ובתיאורית "הצורות ללא רקע" והקפיד על אמות המידה האסתטיות בהערכת השירה בפרט והיצירות הספרותיות בכלל. יחק גם סוגיות של בלשנות רומנית.
בראש החוג "ז'ונימיה" קידם הרבה מהכשרונות הבולטים של הספרות הרומנית - מיכאי אמינסקו, יון לוקה קאראג'אלה, יון קריאנגה, יואן סלביץ' ואחרים.
חיל המודיעין

מבנה החיל

החיל מאגד תחתיו יחידות מטה שונות, ובראשן יחידת האיתור. היחידה אחראית על האיתור, המיון והשיבוץ של מיועדים לשירות ביטחון באגף המודיעין. היחידה אחראית על הקשר השוטף עם המועמדים וכן על טיפול בלימודי מזרחנות והשפה הערבית במסגרות שונות (בתי ספר תיכוניים ומכינות קדם-צבאיות).
גרגוריוס השמיני

ביוגרפיה

דה מורה נולד בשנת 1100 בבנוונטו, והיה בן למשפחת אצולה בבנוונטו, ובגיל צעיר הצטרף למסדר הנזירים הציסטרסיאניים. בשנת 1172 נטל דה מורה חלק בוועידת אברנשה כשליח האפיפיור. הוועידה חננה את הנרי השני מלך אנגליה מאשמת רצח תומאס בקט, תוך הלקאה פומבית של המלך.
ב-25 באוקטובר 1187 נבחר כאפיפיור במקומו של אורבנוס השלישי. הפעולה המשמעותית הראשונה שלו כאפיפיור הייתה פרסום הבולה (אגרת אפיפיור) "אודיטה טרמנדי" (Audita tremendi), אשר קראה ליציאת מסע הצלב השלישי כתגובה לתבוסת ממלכת ירושלים הצלבנית בקרב קרני חיטין. ירושלים כבר נפלה בשעה שפרסם את האגרת (או ליתר דיוק, ב-2 באוקטובר 1187), אך החדשות לא הגיעו לגרגוריוס בזמן זה.
האיגרת, שפורסמה רק ארבעה ימים לאחר מינויו לאפיפיור, נפתחת במילים: 
"Audita tremendi severitate judicii, quod super terram Jerusalem divina manus exercuit..."
שמשמעותן "לאחר שמיעת האופן הנוראי והחמור שבו ממלכת ירושלים נמחצה ביד העליונה..." וממשיך בסגנון דומה לזה של האיגרת אשר קראה ליציאת מסע הצלב השני ב-1145. הפסדיה הצבאיים של ממלכת ירושלים מתפרשים באיגרת כעונש אלוהי על חטאי המדינות הצלבניות. היא הבטיחה מחילה מלאה והגנה כנסייתית ליוצאים לקרב.
גרגוריוס לא ראה את מסע הצלב יוצא לדרך. הוא נפטר מקדחת באותה שנה. יורשו היה קלמנס השלישי.
יחסי לסוטו–קנדה

סקירה כללית

היחסים הדיפלומטיים שבין ממלכת לסוטו לבין קנדה כוננו ב-1966 מיד לאחר עצמאותה של לסוטו. קנדה הפקידה את היחסים על נציבותה הגבוהה שבפרטוריה, בירת דרום אפריקה. מן הצד השני, לסוטו הפקידה את היחסים על שגרירות שפתחה באוטווה בירת קנדה.
בשנת 2017 הסחר הכולל בין שתי המדינות עמד על 10 מיליון דולר אמריקאי מהם 9.7 מיליון ייבוא מלסוטו ו-302,000 דולר ייצוא ללסוטו. קנדה מחלקת לאזרחי לסוטו מלגות אקדמאיות מיוחדות בתוכנית היהלום של המלכה אליזבת השנייה למנהיגים האפריקאים של המחר.
אחי הדוב 2

עלילת הסרט

הסרט מתחיל בחלום שחלם קנאי כשהוא היה ילד הייתה לו חברה בשם ניטה והם שיחקו בקרח. אך באמצע שהם שיחקו הקרח נשבר וניטה נפלה למים, קנאי הציל אותה והביא לה קמיע.
הסרט ממשיך ביום חתונתה של ניטה עם טיוקי. אך ממש לפני שהם התחתנו האדמה נפתחה לשתיים בינה לבין טיוקי והפרידה ביניהם. ניטה הלכה למכשפה שתוכל לדעת איך היא תוכל להתחתן והיא אומרת לה לשרוף את הקמיע שנתן לי קנאי במקום שהוא נתן לה אותו, ובשביל זה היא צריכה לבוא עם קנאי לשם ולכן המכשפה עשתה לה יכולת לדבר עם דובים כדי שהיא תבוא איתו לשרוף את הקמיע. 
ניטה וקנאי נפגשו והתחילו ללכת אל המקום שהוא הביא לה את הקמיע. 
במהלך המסע שלהם קנאי התחבר לניטה ופחות שם לב לקודה. וקודה נעלב ממנו ואפילו ניסה לברוח מכיוון שהוא הרגיש שקנאי שכח אותו.
בסוף הסרט (לאחר שהם שרפו את הקמיע) ניטה לא רצתה להיות בת אדם מכיוון שהיא אהבה את קנאי יותר מטיוקי, אז הרוחות הפכו אותה לדובה והיא וקנאי התחתנו.
שמואל אבולעפיה

שמואל בן מאיר הלוי אבולעפיה (~1320, אובדה – 1360, טולדו) היה איש כספים ונדבן יהודי בקסטיליה במאה ה-14.
זכרו השתמר בבית הכנסת בית הכנסת אל טרנסיטו שהקים בצמוד לביתו ועומד על מקומו עד היום.

ביוגרפיה

שמואל הלוי נולד באובדה  שבספרד למשפחה ממוצא תוניסאי, הוריו מתו במגפה זמן קצר לאחר הגעתם לספרד.
בראשית דרכו עבד כמנהל בשירותו של האביר הפורטוגזי ז'ואאו אלפונסו דה אלבורקרקי  ולאחר שעשה לו שם, התקבל בחצרו של פדרו הראשון, "האכזר", מלך קסטיליה , שם כיהן במגוון תפקידים ובהם משרות בכירות כגזבר ושופט.
בארמון שבו התגורר בטולדו שוכן כיום מוזיאון אל גרקו (ספ'), הודות לעושרו הרב יסד שמואל הלוי בית כנסת קטן, אחד מעשרת בתי הכנסת ששימשו את הקהילה היהודית בטולדו. בית הכנסת אינו מרשים בממדיו, אך בכל זאת נתקלה בנייתו בהתנגדות תקיפה של הכנסייה הקתולית, אך אבולעפיה זכה לגיבויו של פדרו ובית הכנסת הוקם. שער חיבר בין ארמונו של אבולעפיה לבית הכנסת.
בשל בניית בית הכנסת שהושלמה ב-1357 והיבטים נוספים בחיי היהודים בממלכתו, היה נתון פדרו מקסטיליה לביקורת ממושכת של הכנסייה. בסופו של דבר התהפך הגלגל על שמואל הלוי, הוא נכלא ועונה בחשד למעילה ומת במהלך העינויים, בשנת 1360.
לאחר גירוש ספרד  הועבר בית הכנסת עם ארמונו של אבולעפיה לידי הכנסייה הקתולית שהפכה אותו לכנסייה בשם "אל טרנסיטו דה נואסטה סניורה". בשנת 1877 הכריזה ממשלת ספרד על המתחם כאתר לאומי, וכיום הוא משמש כמוזיאון היסטורי לתולדות יהודי טולדו וספרד.
ג'ירואמון קימורה

קורות חיים

קימורה נולד בשם קינג'ירו מיאקה בכפר הדייגים קמיוקאווה כילד השלישי מתוך שישה ילדים למוריזו ופוזא מיאקה. אחייניתו, טאמוטסו מיאקה, מספרת שנפלה שגיאה ברישום הולדתו ב־1955 עקב איחוד רישומים בין שתי עיירות סמוכות, ותאריך לידתו האמיתי הוא ה־19 במרץ באותה שנה, ולכן גילו מופלג עוד יותר ב־31 יום. 
בגיל 14 סיים את לימודיו בהצטיינות והחל לעבוד בגיל 17 בסניף הדואר המקומי. בשנות ה־20 של המאה ה-20 עבד במשרד התקשורת בקוריאה בזמן הכיבוש היפני. כששב מקוריאה התחתן עם שכנתו יאה קימורה (1904–1978), ומאחר שלמשפחתה לא היו בנים יורשים, שינה את שמו לג'ירואמון קימורה ובכך היה התשיעי במשפחה שנשא שם זה. ב-1962, בגיל 65, פרש לגמלאות. לאחר פרישתו, עסק בחקלאות, עד גיל 90. בסוף חייו חי בקיוטנגו אשר במחוז קיוטו שביפן, יחד עם אייקו קימורה, אלמנתו של נכדו, בבית עץ שבנה במו ידיו בשנות ה־60. היה פעיל וצלול עד יומו האחרון. העיד על עצמו שהוא מבלה את מירב זמנו במיטה. על שגרת יומו הוא סיפר כי הוא קם מוקדם בבקרים כדי לקרוא עיתון בעזרת זכוכית מגדלת, ונהנה לדבר עם העוברים והשבים ולצפות בדיונים פרלמנטריים בטלוויזיה. ארבעה מאחיו של קימורה חיו מעבר לגיל 90, ואחיו הצעיר מת בגיל 100. במהלך שנות חייו נולדו לקימורה 7 ילדים (5 מהם בחיים), 15 נכדים (14 מהם בחיים), 25 נינים ו־15 חימשים; בכך האריך ימים לאחר שניים מילדיו ואחד מנכדיו. לדבריו, המפתח לחיים ארוכים הוא מנות קטנות של מזון.
Xenix

Xenix (נהגית כ-זניקס) היא גרסה של מערכת ההפעלה יוניקס לפלטפורמות מיקרו-מחשב שונות, שהופסק פיתוחה. הייתה ברישיון של מיקרוסופט, שקיבלה אותו מ-AT&T.
בשנת 1980 שכרה חברת מיקרוסופט את שרותי חברת Santa Cruz Operation‏ (SCO) כדי להסב את גרסה 7 של UNIX, למעבדי 8086. ההיסב נקרא Xenix. החברה המשיכה למכור את המוצר ולפתח אותו. בשנת 1987 איבדה מיקרוסופט עניין ב־Xenix ומכרה את הזכויות ל־SCO, תמורת בעלות חלקית על החברה. מאוחר יותר רכשה SCO את הזכויות הבלעדיות לתוכנה, ובסופו Xenix הוחלף על ידי SCO UNIX (הידועה כיום כ-SCO openserver).
על פי מפתחים של גרסת BSD של יוניקס, בסוף 1980 ‏ Xenix "הייתה כנראה הגרסה הנפוצה ביותר של מערכת ההפעלה UNIX, על פי מספר המחשבים בהם היא פעלה". יו"ר מיקרוסופט, ביל גייטס, אמר בשנת 1996, שבמשך זמן רב השתמשה החברה שלו בנפח הגבוה ביותר ברישיון AT&T של יוניקס.
כריסטיאן טצלאף

חייו

טצלאף נולד בהמבורג והחל את לימודי הכינור והפסנתר בגיל שש. בהיותו בן 14 הופיע לראשונה בקונצרט. טצלאף למד אצל אובה-מרטין הייברג בבית הספר הגבוה למוזיקה בליבק ואצל וולטר לוין בקולג' למוזיקה של אוניברסיטת סינסינטי בארצות הברית. 
טצלאף מבוקש מאוד כסולן עם תזמורות חשובות בעולם וזוכה לשבחים על הקלטותיו, ביניהן הקלטה מן התקופה האחרונה של יצירות מאת בטהובן, עם תזמורת טונהאלה מציריך, שווייץ בניצוח דייוויד זינמן.
טצלאף מנגן בכינור מודרני שבנה סטפן-פטר גריינר, הנמצא ברשותו מאז 2002 ומעדיף כינור זה על פני הסטרדיוואריוס הקודם שלו. הוא משתמש בקשת "פקאטה" ובמיתרי "ויז'ן" של תומאסטיק-אינפלד מווינה.
ז'ורז' יפרח

ז'ורז' יפרח (בצרפתית: Georges Ifrah; נולד ב-1947 במרקש שבמרוקו) הוא צרפתי-יהודי, מחברם של ספרים העוסקים בהיסטוריה של המתמטיקה ובמיוחד של שיטות ספירה. היה מורה למתמטיקה.
כתב מספר ספרים בנושאים שונים במתמטיקה, היסטוריה של המספרים והיסטוריה של המחשוב.
ספרו "סְפָרוֹת וּמִסְפָּרִים: היסטוריה של המצאה גאונית" שתורגם לעברית מתאר את התפתחות כתיבת המספרים מתרבויות עתיקות כגון שומר, בבל, מצרים העתיקה, סין ועוד, ועד התגבשות שיטת כתיבת המספרים בִּספָרוֹת הנהוגה כיום.
ספרו Histoire Universelle des Chiffres‏ ("היסטוריה עולמית של המספרים"), שתורגם לאנגלית בשם From One to Zero: A Universal History of Numbers ולמספר שפות נוספות, הפך לרב מכר בינלאומי] ונכלל ברשימת "100 הספרים שעיצבו מאה של מדע" של כתב העת "American Scientist".
דיוויזיית הפאנצרגרנדיר אס אס ה-18

היסטוריה

הדיוויזיה הוקמה ב-25 בינואר 1944, על בסיס בריגדת האס אס ה-1 ויחידות מתנדבים מהונגריה ורומניה. כמפקדה הראשון של הדיוויזיה מונה וילהלם טראבנדט, והיא הוצבה באזור סלובניה כהגנה מפני הפרטיזנים של טיטו. ב-30 בינואר הוענק לדיוויזיה הכינוי "הורסט וסל", על שם פעיל נאצי מהאס אה. במקור תוכנן להעניק את השם לדיוויזיה כי רוב חבריה היו אמורים להיות מגויסים מהאס אה, אולם בעת הקמתה כבר היו רוב חברי האס אה מגויסים. בשל כך, היינריך הימלר היסס להעניק לדיוויזיה את הכינוי, בשל היריבות הוותיקה בין האס אה לאס אס, אולם היטלר דחק בו להסכים. 
הדיוויזיה כללה בשלב ראשוני 4,110 חיילים, ומספר מצומצם של כלי רכב משוריינים ותותחים. גדוד הסיור של הדיוויזיה השתתף במבצע מרגרטה במרץ, ובאפריל הועברה הדיוויזיה כולה להונגריה. צוות קרב (קמפגרופה) של הדיוויזיה השתתף בדיכוי המרד הסלובקי בין ספטמבר לאוקטובר, וחודש לאחר מכן התאחד עם הדיוויזיה בהונגריה. בדצמבר סופחה הדיוויזיה לקורפוס הפאנצר ה-57 אשר היה חלק מהארמייה השישית, ובמסגרת זו לחמה בפעם הראשונה ככוח מאוחד בקרבות כנגד הצבא האדום באזור בודפשט. בינואר 1945 הועברה הדיוויזיה לסלובקיה לצורך התארגנות ומנוחה, ונכללה במסגרת קורפוס הפאנצר הרביעי אשר היה חלק מהארמייה השמינית. בפברואר נכללה הדיוויזיה כחלק מארמיית הפאנצר הראשונה, והשתתפה בקרבות באזור שלזיה עילית. באפריל הועברה תחת הארמייה ה-17 והשתתפה בקרב על שלזיה. היא נכנעה לצבא האדום עם סיום המלחמה. רבים מחיילי הדיוויזיה נהרגו בידי פרטיזנים צ'כים.
צור מפוספס

צור מפוספס הוא סוג של צור, שבו יש מערכת סדורה פחות או יותר של רצועות קונצנטריות כהות ובהירות לחלופין, הדומות לאדוות במים.

שימוש

מרבצים גדולים של צור מפוספס קיימים באזור פולין קטן, בסמוך לעיירות סנדומייז', אוסטרובייץ שוויינטוקז'יסקי ואילז'ה. בשל היותו נדיר והמראה הייחודי שלו משמש צור מפוספס כיום בייצור תכשיטים, והפך למוצר מקומי לייצוא.
בני התקופה הנאוליתית נהגו לכרות צור מפוספס בסמוך לקשמיונקי אופטובסקיה (Krzemionki Opatowskie), סביב 4,000 לפנה"ס, והוא היה בשימוש בייצור גרזינים.

גאולוגיה

הצור המפוספס מפולין הקטן נוצר ביורה עליון ומורכב בעיקר מ-α-קוורץ. המורפולוגיה של הגרגירים מעידה שהקוורץ אינו תוצר של המרה של אופאל וכלקדון, אלא השקעה ישירה ממי ים. הגבישיות גבוהה יותר במרכז התצביר. לעיתים נוכח בסלע כלקדון, בהיות תוצר של התגבשות מחדש של אופאל. מינרלים אחרים יכולים להימצא בצור בכמויות קטנות: מינרלי חרסית, קלציט, פצלת השדה, נציצים, גלאוקוניט, זירקון, טורמלין ורוטיל.
גוונים שונים של רצועות פרטניות קשורים למספר הגדל ופוחת ולגודל הנקבוביות הגורמים להשתקפות שונה של האור. נקבוביות קטנות ומעטות יותר משקפות פחות אור.
אלבה פהרוואר

היסטוריה

הקבוצה נוסדה בשנת 1949. בתחילת שנות ה-90 נרכשה הקבוצה על ידי בעלים פרטיים ושמה השתנה ל"אלבקומפ", מאז החלה להאבק על תארים בצמרת הטבלה. בעונת 1997/98 זכתה הקבוצה באליפות הראשונה שלה. ובעונת 1998/99 זכתה הקבוצה בדאבל הראשון שלה. בעונה שלאחר מכן זכתה בדאבל השני. בעונת 2012/13 זכתה הקבוצה בדאבל השלישי שלה. בתחילת עונת 2013/14 שונה שם הקבוצה ל"אלבה פהרוואר". בעונת 2016/17 זכתה בדאבל הרביעי שלה.

במסגרת אירופאית

הקבוצה השתתפה בעבר בגביעי אירופה השונים. בין היתר בגביע קוראץ', גביע ספורטה וביורופ-קאפ, בו הגיעה עד שלב רבע הגמר והפסידה לקבוצת דינמו מוסקבה בסיכום שני מפגשים. בעונת 2008/09 השתתפה ב"ליגה המרכז אירופאית" (CEBL), בה זכתה בגביע לאחר ניצחון בגמר מול קבוצת אלבה טימישוארה 66-92. בעונת 2013/14 השתתפה הקבוצה בשלב הבתים של היורוקאפ בפעם הראשונה בתולדותיה.
הקבוצה מארחת באולם הספורט וודאפון-ספורטצנטרום בעיר, המכיל 3,000 מקומות ישיבה.
שאהי

היסטוריה

האזכור הראשון של העיירה במקורות היסטוריים הוא משנת 1237, במסמך של המלך בלה הרביעי. שם קרויה העיירה "שאג" (Saag). במחצית השנייה של המאה ה-16 וברוב המאה ה-17 (עד 1685 הייתה העיירה תחת שליטת האימפריה העות'מאנית ונקראה "שפראדי" (Şefradi). לאחר מכך היא עברה לשליטת האימפריה האוסטרו-הונגרית.
עם נפילת האימפריה האוסטרו-הונגרית בעקבות מלחמת העולם הראשונה נכללה שאהי בשטח צ'כוסלובקיה. בנובמבר 1938 בעקבות בוררות וינה הראשונה, תוצאה של הסכם מינכן, ובו נקבע שהאזור בו שוכנת שאהי יעבור להונגריה.
מ-1945, לאחר מלחמת העולם השנייה, נכללה שאהי שוב בשטח צ'כוסלובקיה. עם פירוק צ'כוסלובקיה, בשנת 1993, נכללה שאהי בשטח סלובקיה.

יהודי שאהי

ב-1941, היו בעיירה 773 יהודים, חלקם מודרניים וחלקים אורתודוקסים. שתי הקהילות הפעילו במשותף בית ספר יסודי יהודי ובעיירה פעלו תנועות נוער ציוניות. בקיץ 1941 גורשו לאוקראינה שהייתה תחת שלטון גרמניה יהודים מהעיירה ללא אזרחות הונגרית. המגורשים נרצחו בקמניץ-פודולסקי. הצבא הגרמני כבש את הונגריה ב-19 במרס 1944. בעיירה הוקם גטו ובו רוכזו יהודים מיישובי הסביבה. בגטו היו כ-1,200 יהודים. במאי וביוני 1944 גורשו יושבי הגטו לאושוויץ.
יהודה אבן שמואל

יהודה אבן שמואל (קופמן) (1886 – 23 בפברואר 1976) היה חתן פרס ישראל לשנת תשל"ג בתחום מדעי היהדות, וזוכה פרס הרב קוק למחקר תורני לשנת תשי"ט.

ביוגרפיה

אבן שמואל נולד וגדל בבאלטה שבאוקראינה. בגילאי 14-18 הוא למד בישיבה ליטאית בעיר הולדתו, בישיבת קישינוב, ובישיבה המודרנית של הרב חיים טשרנוביץ באודסה, בה למד בנוסף לתלמוד גם מדרש, מחשבת ישראל והיסטוריה יהודית. בשנת 1904, לאחר שהשלים מבחני סיום של גימנסיה רוסית, נסע ללונדון בה שקד במשך כשנה על ספרי חכמת ישראל. לאחר מכן הוא למד שנה בפקולטה למשפטים באוניברסיטת פריז, ועוד שנתיים בסורבון, לימודי בלשנות, היסטוריה ופילוסופיה. במקביל למד אצל נחום סלושץ והושפע מרעיונות הסוציאליזם, במיוחד מכתבי ז'אן ז'ורס. לאחר שלוש שנים שב לרוסיה, בה לימד והיה פעיל ציוני. בשנת 1913 הוא היגר למונטריאול, בה היה לו קרוב משפחה, והחל ללמוד באוניברסיטת מקגיל. על פי עדות אחד ממקורביו, הוא בחר במונטריאול בגלל שרצה להיות בקרבת ראובן בריינין. זמן לא רב לאחר הגעתו הוא יצר קשר עם בריינין והחל לכתוב מאמרים בעיתון שלו. הוא כתב כשלושה מאמרים בשבוע, שהופיעו תחת שמו וכן תחת שמות עט שונים, כמו "הודלסון" ו"תנא קמא". 
בשנת 1916 הוא החל ללמוד בדרופסי קולג'. במשך מספר שנים, בשנות ה-20, היה ראש בית המדרש למורים בניו יורק. במקביל היה נואם פופולרי בארצות הברית ובקנדה. בשנת 1927 יצא לאור בניו יורק מהדורתו של ספר הניצחון של יום טוב ליפמן מילהויזן. בסוף שנת 1926 עלה לארץ ישראל בהזמנתו של חיים נחמן ביאליק שבקשו לערוך מילון.
בשנות ה-30 כתב הספדים על דמויות שונות בעיתון דבר, בהם נחמן סירקין, חיים נחמן ביאליק ושמריהו לוין.
משנת 1938 היה מנהל מחלקת התרבות של הועד הלאומי. בשנת 1942 צורף לוועד הלשון העברית. במאי - יולי 1943 שהה בדרום אפריקה בשליחות הקרן הקיימת. בשנת ה-40 היה העורך הראשי הראשון של האנציקלופדיה העברית.
לאחר הולדת בנו שמואל אימץ את השם "אבן שמואל", על שם אביו, ובעקבות מותו, ביום שחרורו מהפלמ"ח ב-2 במאי 1947, שינה את שמו ממש. פרשת האהבה הטרגית בין בנו שמואל קופמן לבין זהרה לביטוב, שניהם מלוחמי הפלמ"ח הצעירים שנהרגו במלחמת השחרור, הפכה לאחד מסיפורי התשתית המכוננים של מלחמת העצמאות. הם היו לסמל הנוער העברי שהתנדב למלחמה הקשה. סיפור אהבתם ומותם הומחז והוסרט פעמים רבות.
בתו של אבן שמואל הייתה המדענית ברוריה קופמן. 
חיים קופמן, בן אחיו, כיהן כסגן שר האוצר.
יהודה אבן שמואל הלך לעולמו בכ"ב באדר א' ה'תשל"ו.

מחקר ויצירה

בשנת 1935 הוציא לאור את כרך ראשון של מורה נבוכים בתרגום שמואל אבן תיבון, בגרסה מבוארת ומנוקדת. כרך שני יצא בשנת 1938. כרך שלישי יצא בשנת 1959 ועליו קיבל את פרס הרב קוק. פירושו לספר מורה הנבוכים, לא הושלם ומגיע רק לתחילת חלק ג'. הפירוש יצא לאור בהוצאת מוסד הרב קוק.
יהודה אבן שמואל תרגם לעברית את ספר הכוזרי, והקדיש את התרגום לזכר בנו. תרגום זה זכה לפופולריות רבה  - המהדורה הראשונה יצאה בשנת תשל"ג, ומאז יצאה במהדורות דפוס רבות - בשל שפתו המודרנית, הבהירה והקולחת, אך זכה גם לביקורת חריפה (בעיקר של הרב יוסף קאפח) על אי נאמנות מספקת למקור. 
מהדורת אבן שמואל לספר הכוזרי כוללת מבואות ומפתחות נרחבים, ומראי מקומות השוואתיים לספרות ההגות היהודית מימי הביניים ועוד.

אבן שמואל פרסם גם את "מדרשי גאֻלה / פרקי אפוקליפסה יהודית" - פרקי האפוקליפסה היהודית מחתימת התלמוד הבבלי ועד ראשית האלף השישי.
אנטיתזה

אנטיתזה או אנטיתזיס ( ביוונית ἀντίθέσις ניגוד. אנטי - נגד, תזה - עמדה) היא ניגוד ישיר או הפך מדויק למשהו. לדוגמה: גיהנום אנטיתזה לגן עדן; אי-סדר אנטיתזה לסדר.
ברטוריקה, אנטיתזה היא צורת דיבור המביעה ניגוד רעיוני על ידי הפך חד משמעי במילים, פסקאות או משפטים, בעזרת מבנה דקדוקי מקביל, כמו בדוגמה: "כשצריך שקט אתה מדבר, וכשצריך דברים אתה שותק; כשאתה נמצא אתה רוצה להיעדר, וכשאתה נעדר אתה רוצה להיווכח; בזמן שלום אתה רוצה מלחמה, בזמן מלחמה אתה דורש שלום; במועצה אתה שר על אומץ, אך בקרב אתה רועד".
המשפט הידוע באנגלית "Man Proposes, God Disposes" - "האדם מציע, האלוהים משליך לפח" הוא דוגמה לאנטיתזה. אנטיתזה מופיעה גם בספרו של ג'ון דריידן, "הצביה והפנתר": "שחור מדי לגן-עדן, ועם זאת לבן מדי לגיהנום".
אנטיתזה יכולה להיות כפולה או מתחלפת לסירוגין כמו במשפט הבא של הקיסר אוגוסטוס: "הקשיבו, אנשים צעירים! הקשיבו לאדם זקן, שאנשים זקנים שמחו להקשיב לו כשהיה צעיר".
בין הכותבים האנגלים שעשו שימוש בולט באנטיתזה נמצאים אלכסנדר פופ (Alexander Pope), אדוארד יאנג (Edward Young), סמואל ג'ונסון ואדוארד גיבון.
בדיאלקטיקה, הסינתזה היא התוצאה הסופית של הניסיונות ליישב את הסתירה הפנימית בין האנטיתזה והתזה.
ברוניוס פאוקסטיס

ברוניוס פאוקסטיס (בליטאית: Bronius Paukstys‏,12 בפברואר 1897 - 1966) היה כומר ליטאי שהשתייך למסדר הסלזיאני , הציל כ-200 יהודים במהלך השואה בליטא והוכר כחסיד אומות העולם.

תחילת דרכו

בשנת 1926 יצא לאיטליה שם שהה ולמד, בין השאר במכון התאולוגי בטורינו.
שב לליטא בעקבות הקמת מנזר סלזיאני ראשון במדינה והוסמך לכמורה ב-1936 בקובנה.
ב-1938 הועברה כנסיית השילוש הקדוש בקובנה (Švč. Trejybės bažnyčia) לידי המסדר הסלזיאני.
משנת 1942 עמד פאוקסטיס בראש הקהילה.

פעילותו להצלת יהודים בתקופת השואה

לאחר כיבוש ליטא על ידי הגרמנים בעקבות מבצע ברברוסה ביוני 1941, החל פאוקסטיס להציל יהודים בניגוד לעמדתו של הארכיבישוף של קובנה. הוא סייע למחתרת היהודית בגטו קובנה במסמכים מזויפים ובהברחת יהודים מהגטו וכן בהסתרתם, כולל במשרדו. כן סייע להם לשמור על קשר עם קרובי משפחותיהם במהלך התקופות בהן היו מוסתרים. במהלך פעילותו נאלץ לברוח מקובנה בשל חשדות הגרמנים.
בין היתר סיפק למחתרת היהודית בגטו תעודות לידה מזויפות לילדים וסייע בדרך זו להברחת ילדים מהגטו.

לאחר מלחמת העולם השנייה

בתקופת השלטון הסובייטי בליטא הציעו חלק מהניצולים היהודיים שהציל פאוקסטיס להגר עמם לארץ ישראל המנדטורית אך הוא טען שחובתו להישאר עם קהילתו הקתולית ולהאבק בקומוניזם. הוא נעצר ב-1946, הועמד לדין ונגזרו עליו 10 שנות מאסר
אותן ריצה במחנה מאסר בסיביר. בשנת 1956 שוחרר והורשה לשוב לליטא, בה חי עד מותו. 
בשנת 1977 העניק יד ושם לו לאחיו יוזאס (Juozas) את התואר "חסיד אומות העולם" ועל פעילותם להצלת יהודים.
באפריל 1982 ניטע עץ לזכרו.
אדריאן אדמונדסון

ביוגרפיה

נולד בברדפורד, יורקשייר לאב שהועסק כמורה לגאוגרפיה בכוחות המזוינים. הוא נדד עם משפחתו בין בסיסי צבא במזרח התיכון, וחזר לבריטניה בגיל אחת-עשרה. אדמונדסון היה תלמיד פרוע ומעורב במעשי ונדליזם ושכרות; הוא טען שהוכה במקל שישים ושש פעמים וספג אינספור צליפות ערדל. בגיל העשרה החל להתעניין במשחק. הוא החל בלימודי דרמה באוניברסיטת מנצ'סטר, שם פגש את חברו ושותפו לעתיד ריק מייאל. הצמד, שהתאפיין בסלפסטיק וולגרי ואלים במיוחד, היה במהרה להצלחה גדולה. הם ובדרנים צעירים אחרים פתחו ביחד את מועדון 'הרצועה הקומית' בלונדון, אחד המוקדים של הסצנה האלטרנטיבית בקומדיה הבריטית בשנות ה-80. זו ניחנה בגישה בוטה וישירה יותר (וגם פחות סקסיסטית וגזענית) ביחס למקובל עד אז. ב-1982 קיבלו החברים פינה בערוץ 4 החדש. במקביל כיכבו בתוכנית 'הצעירים' בבי.בי.סי. משדרים אלה הביאו את הסגנון ששגשג ב'רצועה הקומית' אל הקהל הרחב. 
ב-11 במאי 1985 נשא אדמונדסון לאישה את ג'ניפר סונדרס, אחת משותפותיו. ב-1987 החלו הוא ומייאל לככב ב"Filthy Rich and Catflap", שנכתבה על ידי בן אלטון. ב-1989 ערך אדמונדסון הופעת אורח בפתן השחור בתפקיד הברון האדום. 
ב-1991 העלו הוא ומייאל את 'תחתית' (Bottom), שהפכה לסדרת קאלט. הם גילמו שני מובטלים מוזנחים. דמותו של אדמונדסון, אדי אליזבת היטלר, ספגה לעיתים קרובות מכות קשות מריצ'י ריצ'רד בגילומו של מייאל. 'תחתית' שודרה במשך ארבע עונות וזכתה להמשכים ולעיבודים. במקביל לעבודתו עם שותפו הופיע אדמונדסון בסדרות טלוויזיה, סרטים ומחזות שונים. בין היתר היה לו תפקיד קבוע ב'הולבי סיטי'. ב-2011 הנחה תוכנית תעודה משלו על חבלי בריטניה. ב-2013 זכה בגמר סלבריטי מאסטר שף. הוא דחה שמועות על כך שמייאל והוא יתאחדו מחדש, באמרו שהוא זקן מדי. לאחר מכן היה אחד מנושאי הארון כשחברו נפטר. ב-2008 ייסד להקה קטנה משלו; הוא הופיע כמוזיקאי באופן מזדמן מ-1984.
ב-2015 שיחק כרוזן רוסטוב בהפקה חדשה של מלחמה ושלום מאת הבי.בי.סי.