מנגנון שער החליפין האירופי

מנגנון שער החליפין האירופי (באנגלית: European Exchange Rate Mechanism - ERM) נוצר בסוף שנת 1978 כהסכם בין הבנקים המרכזיים של מדינות הקהילה האירופית והחל לפעול במרץ 1979 כחלק ממערכת מוניטארית רחבה יותר – המערכת המוניטארית האירופית (European Monetary System או EMS). ה-ERM היה שיטת סחר חליפין בעלת שער קבוע למחצה המורכב משער חליפין מרכזי ורצועת ניוד בתוכה יכול השער לנוע.

רקע

מאז הסכם רומא, אשר התווה את הדרך לשוק משותף בקהילה האירופית, מדינות הקהילה ראו חשיבות ביציבות שערי החליפין. יציבות זו נדרשה הן כדי לסייע לפעולתו התקינה של השוק האירופי המשותף והן כדי למנוע משברים כלכליים ברחבי היבשת, זכר לתקופה שלפני מלחמת העולם השנייה. יעד זה הושג בתחילה על ידי השתתפות מדינות הקהילה במערכת "ברטון וודס", אך לאחר התמוטטות המערכת בתחילת שנות השבעים, החלו מדינות הקהילה לנקוט בצעדים עצמאיים כדי להגיע ליציבות שער חליפין בין מדינות הקהילה. 
החל משנת 1972 שערי החליפין בקהילה האירופית הוסדרו באמצעות מנגנון "הנחש במנהרה". מערכת "הנחש במנהרה" היוותה מערכת של שערי חליפין ניידים בגבולות מסוימים בין המטבעות האירופים ובין הדולר. בפועל, בשל היעדרותן של צרפת אנגליה ואיטליה מההסדר מדובר היה במערכת שבעיקר הסדירה את שער החליפין של המארק הגרמני אל מול המדינות הקטנות יותר בקהילה האירופית: הולנד, בלגיה ולוקסמבורג. לאורך פעולת "הנחש" מספר מדינות עזבו והצטרפו למערכת בשל חוסר יכולתם לעמוד בשערי החליפין שנקבעו להן. לקראת שנת 1978, מספר גורמים הובילו את מדינות הקהילה להגיע להסכם על הסדרה שונה של שערי החליפין ביניהם.

ראשית, שינויים בפוליטיקה הפנימית של צרפת וגרמניה הובילו להתחזקות הקולות הקוראים לייסוד מערכת מוניטארית אירופית קרובה יותר ומחייבת יותר מזו הקיימת באותה תקופה. שנית, דאגה גוברת, בעיקר בגרמניה, מהתחזקות הקומוניזם באיטליה ורצון לקרב את איטליה יותר לאירופה המערבית. שלישית, רצון אירופאי לנקוט בצעדים אשר יובילו בעתיד לעצמאות גדולה יותר ביחס לארצות הברית אל מול דרישה אמריקאית לשינוי המדיניות הגרמנית וניסיונות אמריקאיים לפחת את הדולר.

הסכם ה-ERM החל כיוזמה פוליטית של קנצלר גרמניה שמידט ושל ראש הממשלה הצרפתי גיסקרד (Giscard) והנוסח הסופי נקבע במועצה האירופית שהתקיימה בבריסל בדצמבר 1978. עיתוי היוזמה נקבע בעיקר בשל אי יציבות הדולר החל מתחילת 1978. המארק חווה ייסוף חד בחצי השנה שקדמה לאפריל 1978 כאשר מדיניות "הנחש" והחיבור למטבעות האחרים לא הצליחו לבלום את הייסוף. המדינות החברות בנחש החלו לחוש בלחצים על שערי החליפין והגיבו בפיחות או בפרישה. מצד שני, דווקא בתקופה זו חלה התייצבות בשערי המטבעות שנשארו ניידים לחלוטין: הלירטה, הפרנק הצרפתי והליש"ט. עובדה זו הפכה את האפשרות להשגת יציבות אירופאית, בניגוד ליציבות אל מול הדולר, לממשית ואפשרית.  
היוזמה הצרפתית – גרמנית הוגשה למועצה האירופית בקופנהגן באפריל 1978. התוכנית גובשה על ידי נציגים שמונו באופן אישי על ידי ראשי גרמניה וצרפת ולא בצינורות המקובלים של מוסדות הקהילה האירופית. ישנן טענות שדווקא עובדה זו סייעה להתממשות התוכנית בניגוד לתוכניות קודמות שלא הגיעו לכדי מימוש.  בנוסף, התוכנית למנגנון החדש הוצגה כתוכנית "הגנתית" שמטרתה יציבות מוניטארית ולכן לא חייבה צעדים פיסקאליים משותפים או מדיניות משותפת בתחומים שאינם קשורים לשער החליפין. מאפיין זה הפך את התוכנית לקלה יותר לקבלה מבחינה פוליטית לעומת תוכניות שאפתניות יותר שקדמו לה.

המדינות החברות והרצועה

מנגנון שער החליפין מורכב משער מרכזי, הנקבע במונחי ECU בצורה בילטראלית בין כל זוג מטבעות במערכת. מסביב לשער זה, יש רצועה מסוימת בגודל משתנה שבתוכה שער החליפין רשאי לנוע. כאשר השער הבילטראלי של זוג מטבעות מגיע לגבול הרצועה מותרת, נקבעה חובת התערבות, על פניו בלתי מוגבלת, על ידי הבנקים המרכזיים של 2 המדינות המעורבות, עד שהשער המרכזי הבילטראלי יחזור לגבולות המותרים. כמו כן, הייתה קיימת אפשרות להתערבות גם כאשר המטבע היה עדיין בתוך התחום המותר, אולם לא הייתה חובה כזו.
בדצמבר 1978 כל המדינות החברות בקהילה האירופית באותה תקופה, למעט הממלכה המאוחדת, הצטרפו למנגנון שער החליפין (גרמניה, צרפת, איטליה, בלגיה, הולנד, לוקסמבורג, דנמרק ואירלנד). מבין מדינות אלה רק איטליה השתמשה באפשרות שניתנה למדינות שלא היו חברות בנחש וקבעה לעצמה שוליים מוגדלים של 6% מסביב לשער המרכזי. השוליים המותרים לגבי שאר המדינות נקבעו ב - 2.25% מסביב לשער המרכזי. 
לצד המנגנון, במסגרת המערכת המוניטארית הכללית, נוצרו מספר כלים מוניטאריים נוספים. הראשון הוא ECU, יחידת מטבע אירופית, המורכבת מסל המטבעות של החברות בקהילה (גם אלה אשר לא היו חברות במנגנון שער החליפין). ה ECU שימש כיחידת מטבע היכולה להיסחר בין הבנקים המרכזיים בין המדינות ולהוות רזרבה ליתרות מטבע החוץ שלהן. בעת קביעת המנגנון התקיים עימות מסוים, בעיקר בין צרפת וגרמניה, לגבי התפקיד שייועד ל ECU  במנגנון החדש. צרפת רצתה שהשער המרכזי של כל מדינה יימדד ביחס ל-ECU. במקרה כזה, גבולות המנגנון ייקבעו לכל מדינה ביחס לעצמה, ולא כפי שהיה ב"נחש" ביחס לכל זוג מטבעות, דבר שיאפשר לזהות את המדינה שסטתה מהשער המרכזי בקלות יותר. במקרה כזה, ההתערבות במסחר תהיה רק של המדינה שהמטבע שלה סטה אל מול ה ECU. גרמניה לעומת זאת התנגדה (ביחד עם שאר המדינות החברות ב"נחש") ורצתה שהשער המרכזי ימשיך להיקבע ביחס לכל זוג מטבעות. במקרה שכזה, קשה יותר לזהות מי המדינה אשר המטבע שלה סטה מן המרכז (מכיוון שמדובר תמיד בזוג מטבעות) ולכן גם ההתערבות במסחר תמיד תהיה של שתי מדינות בו זמנית. בנקודה זו עמדתה של גרמניה התקבלה, אם כי הושגה פשרה (שהייתה חסרת כל משמעות ממשית) והשער המרכזי של כל זוג מטבעות ננקב בערכי ECU.  המנגנון השני הוא מנגנון אשראי בין מדינתי אשר אמור לסייע למימוש ההתערבויות הנחוצות בשערי המטבע. עם הזמן חלו שינויים במנגנון אשראי זה והוא הוגדל על מנת להתמודד עם היקפי הסחר הגדלים ועל מנת לספק מענה טוב יותר לתרחישים שונים כגון מתקפות ספוקליטיביות. 
חוקרים נוהגים לחלק את הדיון במנגנון שער החליפין לארבע תקופות עיקריות ותקופת מעבר לאיחוד המוניטארי:

התקופה השלישית – ינואר 1987-ספטמבר 1992

בתקופה זו מדינות הקהילה האירופית חווות יציבות חסרת תקדים מאז שנות השישים בכל הקשור לשערי החליפין בתוך הקהילה, וזאת למרות ההצטרפות ההדרגתית של מטבעות חדשים למנגנון שער החליפין. יציבות זו נובעת מיציבות אינפלציונית יחסית, כאשר למרות שהאינפלציה המוחלטת עלתה לעומת התקופה הקודמת, הפערים האינפלציוניים בין המדינות קטנו. בנוסף, בתקופה זו ניתן גם להצביע על התלכדות מסוימת של שערי הריבית (למעט אירלנד) כאשר הפערים בריבית בין המדינות החברות בשנת 1990 היו כ 0.2 אחוז. ליציבות זו תרם גם צמצום הפערים בין המדינות מבחינת מאזן סחר החוץ. הגרעון המסחרי של דנמרק ואירלנד צומצם, כמו גם העודף של הולנד ובלגיה וגם מאזן סחר החוץ הצרפתי הגיע לכמעט איזון. כאשר העודף הגרמני החל להצטמצם בשנת 1989 נוצר מצב מאוזן ובר קיימא מבחינת מאזני סחר החוץ של מדינות הקהילה. בספטמבר 1987 נחתם הסכם בזל-נייבורג (basel-nyborg) שהכניס מספר שינויים במערכת המוניטארית האירופית, בעיקר בתחום האשראי, והגביר את התיאום המוניטארי בין המדינות. אחד הגורמים להסכם היה ההתקדמות בהסרת המגבלות על תנועות הון בין המדינות, דבר שהצריך תיאום מוגבר יותר. 
כחודש לאחר ההסכם, ב-19 באוקטובר 1987, התרחש בארצות הברית "יום שני השחור". נפילת שערי המניות בארצות הברית לחצה את הדולר כלפי מטה בעיקר מול המארק. במקביל, נוצר גם לחץ כבד על הפרנק הצרפתי, שנבלם על ידי שינוי ריבית מתואם בין גרמניה וצרפת. במקרה זה ניתן לראות כיצד התיאום המוניטארי הקרוב יותר בין המדינות מנע את הצורך לשנות את שערי החליפין והוביל לשימוש בכלים מוניטאריים אחרים, ובכך תרם ליציבות המערכת. 
איחוד גרמניה, שהחל בנובמבר 1989, תחילה כאיחוד מוניטארי ולאחר מכן כאיחוד מלא שינה את המצב הכלכלה בגרמניה ובאירופה. האינפלציה בגרמניה עלתה, העודף החיצוני הפך לגירעון והאבטלה עלתה. נתונים אלו הובילו לעלייה בריבית הגרמנית ולדרישה גרמנית לייסוף בשער המטבע. המדינות האחרות, בעיקר צרפת, התנגדו למהלך זה בטענה שהדבר יפגע באמינות הנבנית של המערכת המוניטארית ואכן המארק לא יוסף. בהמשך שנות התשעים החלו להעיב על המערכת האירופית גם הבעיות בהן נתקל האשרור של אמנת מאסטריכט (Maastricht). בנוסף, האירוע שהחל את תהליך ההתמוטטות של המנגנון היה היחלשות היסטורית של הדולר לעומת המארק בקיץ 1992. 
בתקופה זו הצטרפו למנגנון שלוש מטבעות חדשים. הפסטה הספרדית הצטרפה ביוני 1987 כאשר השער ההתחלתי שנקבע לה היה חזק יחסית (דבר שישפיע על תיקונים עתידיים). אנגליה הצטרפה למנגנון באוקטובר 1990. ופורטוגל הצטרפה באפריל 1992. שלוש המדינות הללו ניצלו את זכותן לרצועה רחבה של 6% מסביב לשער המרכזי. בנוסף למצטרפות אלו, שלוש מדינות נוספות הצמידו את המטבעות שלהן לערך ה ECU נורווגיה (אוקטובר 1990) פינלנד ושוודיה (מאי 1991) ואילו איטליה ויתרה בינואר 1990 על זכותה למרווח של 6% סביב השער המרכזי ונטלה על עצמה את המחויבת הרגילה למרווח של 2.25%.

התקופה החמישית - יולי 1993 עד השלמת האיחוד המוניטארי

לאחר הרחבת הטווח המותר לתנודת המטבעות החברות במנגנון, נרשמה תקופה ארוכה של יציבות במערכת, גם לאחר ההצטרפות של מטבעות חדשים למנגנון. השינוי היחיד בתקופה זו, והאחרון במנגנון שער החליפין, התרחש במרץ 1995 בעקבות חששות מאינפלציה בצרפת, היחלשות הדולר והאטה בצמיחה באירופה. בשינוי כלל פיחות של 7 אחוז במטבע הספרדי ו 3.5 אחוז במטבע הפורטוגלי.

לאחר שינוי זה, השוק נרגע והסטייה מהשער המרכזי הלכה והצטמצמה. בסוף 1996, כל המטבעות המשתתפים במנגנון חזרו להיסחר בתוך התחום המקורי סביב השער המרכזי, קרי 2.25%. החל מאותה תקופה, המטבע היחיד אשר חרג לפרקים מתחום מצומצם זה הוא הפאונד האירי. 
בתקופה זו גם הצטרפו עוד מדינות למנגנון. בינואר 1995 אוסטריה הצטרפה למנגנון שער החליפין כאשר היא מקפידה לשמור את המטבע שלה צמוד יחסית למארק הגרמני. בסתיו 1996, הצטרפו המטבע האיטלקי והפיני בחזרה למנגנון, בעיקר בשל הסעיף באמנת מאסטריכט שקבע כי מדינה השואפת להצטרף לאיחוד המוניטארי בקבוצה הראשונה בינואר 1999, חייבת להיות חברה קודם לכן במשך שנתיים במנגנון שער החליפין.

מנגנון שער החליפין האירופי הגיע לקיצו עם כניסתו לתוקף של האיחוד המוניטארי בינואר 1999, עת התייתר הצורך במנגנון רשמי ומורכב לשמור על יציבות שערי חליפין באירופה, שהחל מאותו יום נהנתה ממטבע אחד.