אגוסטינו סטפאני

ילדות וצעירות. מינכן 1667-1688

סטפאני נולד בשנת 1654 בקסטלפרנקו וונטו במשפחה דלת אמצעים. הוא היה החמישי מבין שבעת הילדים שנולדו מנישואיו השניים של קמילו סטפאני (בניב מקומי Stievani) עם פאולינה טרצאגו. רק שלושה מתוכם שרדו בגיל הנעורים.  ככל הנראה, בילה חלק מילדותו אצל קרובי משפחה בפדובה בה למד בגימנסיה. בשנים 1667-1664 הוא שר במקהלת בזיליקה דל סנטו בפדובה. בהמשך התקבל במקהלת הקפלה של בזיליקת סן מרקו בוונציה, תחת הדרכתו של  אנטוניו דלה טאבולה, שהיה מורו הראשון למוזיקה. בגיל 13 בשנת 1667 יפי קולו ריתק ככל הנראה את תשומת הלב של  הרוזן הנס ארסמוס מריינשטיין-טטנבאך  (1671-1631)  ואולי של הנסיך הבוחר הבווארי פרנדיננד מריה בעצמו שלקחו אותו למינכן. בבירת בוואריה הופקד תחת חסותו הרוזן וטאטנבך, יועץ הנסיך והאחראי על אורוות הסוסים של הנסיכות. השלים שם את חינוכו על חשבון הנסיך הבוחר. בו זמנית היה סטפאני תלמידו של יוהאן קספר קרל שלימד אותו נגינת עוגב ודאג למחיית בשנים 1671-1668 .. ב-1673  נשלח לרומא  ללימודים אצל ארקולה בנרבאי, קאפלמייסטר של בזיליקת פטרוס הקדוש. ברומא הוא הלחין ששה מוטטים שכתבי היד שלהם נשמרים עד היום ממוזיאון פיצוויליאם בקיימברידג'.
בשובו למינכן  בשנת 1674 יחד עם ברנבאי, התמנה סטפאני על ידי נסיך בווריה לנגן עוגב של החצר ותוגמל בשכר נאה.  באותה שנה פרסם סטפאני את הקובץ Salmodia vespertina של 13 מזמורי תהלים ומגניפיקט לשמונה קולות שהודפס מחדש ב-1774 בתוך הספר הקונטרפונקט Saggio di contrapunto של פאדרה מרטיני. ב-1675 התמנה סטפאני לנגן עוגב של החצר הבווארית.
לא ידוע במדויק מתי הוסמך סטפאני ככומר אך משערים כי בשנת 1680. ב-1681 התמנה למנהל המוזיקה הקאמרית של החצר במינכן. מעמדו כאיש כנסייה שנודע תחילה כאב של המנזר לפסינג (לפסינגן שברוזנות אטינגן-ולרשטיין) מצפון לאוגסבורג, לא מנע ממנו להמשיך להתעניין בעולם הבמה.  באמצעות יצירותיו האופראיות השפיע סטפאני השפעה לא מבוטלת על מוזיקת הבמה בתקופתו.
האופרה הראשונה שלו, "מרקו אורליו" (על מרקוס אורליוס) נכתבה לקרנבל על לברית מאת אחיו, ונטורה טרצאגו, והוצגה לראשונה במינכן ב-1681. העותק היחיד שלה הוא כתב יד שנשמר בספרייה המלכותית של ארמון בקינגהם. אחריה הלחין סטפאני את "סולונה" (שגיבורה סולון) (1685), "Audacia e rispetto" (עוז וכבוד), "סרביו טוליו" (שגיבורה  סרביוס טוליוס) (1686) , "אלאריקו" (שגיבורה אלאריק) (1687) ו"ניובה, מלכת תבאי" (1688).

הקריירה המוזיקלית בהנובר

ב-1688 נכח סטפאני לדעת כי את תפקיד הקפלמייסטר של החצר במינכן ירש בנו של ברנבאי. על אף החסד שהרעיף עליו הנסיך הבוחר מקסימיליאן השני עמנואל,ראה סטפאני לנכון להסכים בשנת 1688 להתמנות לקפלמייסטר בחצר מהנובר. הוא התוודע שם לנסיך ארנסט אוגוסטוס, דוכס מבראונשווייג-לינבורג ואחר כך נסיך בוחר מהנובר. כמו כן בהנובר הכיר סטפאני את בתו של הנסיך הבוחר, סופיה שרלוטה, לימים נסיכה בוחרת של ברנדנבורג ומלכת פרוסיה, את הפילוסוף גוטפריד וילהלם לייבניץ, את האב אורטנסיו מאורו והרבה מלומדים ומשכילים אחרים. בשנת 1710 העניק סטפאני קבלה חמה  להנדל שהיה בתחילת הקריירה.  
בהנובר זכה סטפאני להצלחות רבות  תחום האופרה. הוא הצטרף ללהקת האופרה האיטלקית  שפעלה בעיר והלחין עבורה שורה של אופרות. הלחין למשל את האופרה "הנריקו לאונה" על (היננריך הארי) שאיתה נחנך ב-1689 בית האופרה החדש של הנובר. עבור אותו בית אופרה כתב את "La Lotta d Ercole con Achilleo"  (1689),  La Superbia d'Alessandro (1690), Orlando generoso (1691)   Le Rivali concordi (1692)  La Liberia contenta (1693), I trionfi del fato  
I Baccanali  (1695)_' Briseide. ברוב המקרים הלבריות נכתבו על ידי אב המנזר מאורו
תוויהם נשמרים גם כן בארמון בקינגהם יחד עם עוד חמשה כרכי שירים ושלוש כרכי דואטים שהביא איתו בשנת 1714 הנסיך הבוחר מהנובר  כשהוכתר למלך אנגליה בשם ג'ורג' הראשון.

המשך פעילותו כדיפלומט וכיוצר

בביתו החדש נהנה סטפאני להערכה לא רק כמוזיקאי. עלייתו של ארנסט אוגוסטוס לכתר נסיכות הנובר בשנת 1692 התלוותה בתסבוכות פוליטיות רבות.  
סטפאני, כשגריר מיוחד, נשלח ב-1696  לכמה חצרות גרמניות על מנת לפתור אותם
יש לציין כי כבר קודם לכן בשנים 1684-1682 היה סטפאני מעורב במו"ם חצי-חשאי בניסונות לחתן את הנסיכה סיופיה שרלוטה מהנובר עם הנסיך הבוחר החדש.
כגמול על מילוי משימתו בהגנת  כמה מהפריבילגיות של המאמינים הרומיים -קתולים בממלכת הנובר, זכה סטפאני להתמנות על ידי האפיפיור אינוקנטיוס האחד עשר כבישוף טיטולרי של ספיגה (כיום ביגה בטורקיה) בים מרמרה. בשנים 1723-1709 שימש סטפאני ויקאריוס (ממלא מקום) אפוסטולי "של סקסוניה העליונה והתחתונה",כלומר של צפון גרמניה, תפקיד שנוצר זה עתה.

דיסלדורף

ב-1698 נשלח סטפאני כשגריר בבריסל ואחרי מותו של ארנסט אוגוסטוס באותה שנה נכנס לשירותו של הנסיך הבוחר של פפאלץ, יוהאן וילהלם, בדיסלדורף וכיהן שם כיועץ חשאי וכן כ"פרוטונוטריון" מטעם הכס הקדוש. 
בשנים 1704-1703 , בעוד ישב בדיסלדורף, מילא סטפאני את התפקיד של רקטור אוניברסיטת היידלברג. משימות דיפלומטיות ודתיות אלה הקשו עליו לעסוק ביצירת יצירות דרמתיות באופן פומבי מבלי לפגוע  בדרישות התפקיד. אולם לא עמד בפיתוי ובשנת 1709 הצליח לעקוף את המכשולים ולכתוב שתי אופרות חדשות:אניאה (אניאס)  שהוצגה בהנובר ו"טאסילונה"  שהוצגה בדיסלדורף  תחת שם מזכירו האישי , גרגוריו פיבה, שחתם על הפרטיטורות במקומו, כפי שניתן לראות בארכיונים של ארמון בקינגהם. האופרה "ארמיניו", המצויה באותו אוסף מדיסלדורף משנת 1707 והנחשבת ליצירה ודאית שלו אינה נושאת את שם המלחין.
סטפאני לא ליווה את הנסיך הבוחר גאורג (ג'ורג' הראשון) לאנגליה.  אולם בשנת 1724 האקדמיה למוזיקה עתיקה בלונדון בחרה בו ליושב הראש לשם כבוד שלה לכל החיים. כסימן תודה על המחווה שלח סטפאני לאקדמיה את יצירתו "סטאבט מאטר" לששה קולות ותזמורת, וכן שלושה מדריגלים מעודנים. כתבי היד שלהם עדיין קיימים ובמוזיאון הבריטי  נשמר גם קונפיטבור לשלושה קולות ולתזמורת שיצר באותה תקופה.
כל היצירות האלה נחשבות מאוד מתקדמות לעומת תקופתם. סטפאני דאג מאוד גם לצד התיאטרלי של האופרות להבדיל ממופעים רבים בזמנו שהיו יותר מעין קונצרטים עם תפאורה ותלבושות.  
אולם כתבי היד שבארמון בקינגהם נשארו לגמרי לא ידועים.  סטפאני נשאר בזיכרון בני זמנו כיוצר דואטים קאמריים מרשימים ביופיים שנכתבו כמו אלה של בן תקופתו, קרלו מריה קלארי (1745-1669) בעיקר בצורת קנטטות לשני קולות, בליווי באסו קונטינואו. הוא המשיך בכך את מורשתם של לואיג'י רוסי, ג'אקומו קריסימי ואלסנדרו סטראדלה. 
בבעלות הבמוזיאון הבריטי נמצאים למעלה ממאה יצירות כאלה, שחלקן פורסמו במינכן ב-1679. 
בשנת 1712 נשלח סטפאני על ידי האפיפיור לחנוך כנסייה חדשה שנבנתה בבראונשווייג על ידי הדוכס אנטון אולריך שהמיר את דתו לנצרות הרומית-קתולית.
ב-1727 ביקר סטפאני באיטליה בפעם האחרונה ופגש את הנדל שעדיין הכיר לו תודה, בארמון הקרדינל  אוטובוני ברומא. זו הייתה פגישתם האחרונה. 
סטפאני שב כעבור זמן קצר להנובר ונפטר בשנת 1728 בזמן מילוי תפקיד דיפלמטי כלשהו בפרנקפורט.
הובא לקבורה בקתדרלת ברתולומאוס הקדוש בפרנקפורט. 
סטפאני נחשב כיוצר מיוחד בתקופתו בהשוואה למלחינים אחרים (כמו אלסנדרו סקרלטי למשל) הודות לשליטתו על הצורות הכליות. הפתיחות לאופרות שלו מתוארים כתערובת של עדינות איטלקית עם קפדנות לוגית של המבנה המוכרת אצל מלחינים צרפתים.

המוזיקה הקולית

סטפאני תרום תרומה חשובה לבמת האופרה בצפון גרמניה.
סגנונו היה איטלקי במהותו אולם  האופרות שלו תורגמו לגרמנית והוצגו באופרת המבורג.
הן השפיעו על מלחינים רבים, והחשוב ביניהם הנדל.
היו אופרות שהנושא שלה היה היסטורי גרמאני כמו "הנריקו לאונה"  ו"אלאריקו" 
אחרי שביקר בפריז בשנת 1678 הושפע סטפאני גם על ידי האופרה הצפרתית - בעיקר  בשימוש באריית מוטו, וחשיבותה של הכתיבה הקונטרפונקטית.

תחיית האינטרס למוזיקה של סטפאני

בזכות אמנים כמו הזמרת צ'צ'יליה ברטולי, המנצח דייגו פאסוליס והאנסמבל I Barocchisti זכו יצירותיו של סטפאני לעדנה מחודש.
I Barocchisti הקליטו בשנת 2012 בחברת דקא את האלבום Mission המוקדש ליצירות סטפאני. השתתף באלבום זה גם זמר הקונטרה טנור פיליפ ז'וראסקי.
ב-2013 הופיע אלבום נוסף  של פאסוליס ו I Barocchisti  עם פתיחות ומחולות  של סטפאני.