google/wiki40b huggingface dataset:
כפאיה

כפאיה (בערבית: كفاية), או בשמה המלא: התנועה המצרית למען שינוי (בערבית: الحركة المصرية من أجل التغيير), היא תנועת מחאה במצרים. משמעות השם "כפאיה" הוא "מספיק". התנועה הוקמה בשנת 2004 ושאבה השראה מההזדהות עם האינתיפאדה השנייה ועם ההתנגדות לפלישה האמריקאית לעיראק בשנת 2003. בקיץ 2004 בלטה התנועה בהפגנות למען שינוי המשטר, אחרי שהנשיא חוסני מובארכ עשה שינויים בהרכב הממשלה כדי לחזק את תומכי בנו גמאל מובארכ. 300 אישים חתמו על עצומה שהפכה להצהרת היסוד של התנועה. גם הנשיא לשעבר מוחמד מורסי היה בין מייסדיה. באוקטובר 2004 קרא השופט טארק אל-בשרי לאזרחי מצרים למרי אזרחי. ב-12 בדצמבר הייתה ההפגנה הראשונה שקראה ישירות להדחתו של הנשיא.
דבורנית כחלחלה

אזורי גידול

מופיעה בחבל הים תיכוני (באזור ההר והשפלה). מין נדיר למדי. מופיעה במעט אתרים ולרוב בפרטים בודדים. צומחת על אדמת חוואר באזורים מוארים. לעיתים קרובות ניתן למוצאה בסמיכות לדבורנית שחומה המאכלסת בתי גידול דומים.
אתרי פריחה מומלצים בישראל: שמורת הסחלבים ליד קיבוץ מנרה בהרי נפתלי, שמורת הר מירון בגליל העליון, אזור מזבלת עוספייה בכרמל. זמן הפריחה בארץ ישראל: פברואר-מרץ.

מאפיינים

מראה השפית מזכיר דבורנית שחומה ואף לה שירטוט דמוי האות W במרכזה, אך דבורנית כחלחלה מרשימה הרבה יותר: השפית גדולה יותר (אורכה כ-2.5 ס"מ) וגוון כחול כהה שולט בה. יש הרואים בה דמות של אישה המנערת שטיח בגווני חום-כחול. עלי העטיף ירוקים. גבעול התפרחת מכיל מעט פרחים (לרוב לא יותר מ-5) ומתנשא עד לגובה של כ-40 ס"מ.
מוריץ אטינגהאוזן

ד"ר מוריץ אטינגהאוזן (1883–1974) היה מגדולי המומחים והסוחרים היהודים במאה העשרים לספרים עתיקים. 
אטינגהאוזן, בן לסוחר באבני חן ולאם ממשפחת אופנהיימר הנודעת מפרנקפורט, נולד בפריז וחי מרבית חייו באוקספורד שבאנגליה. בגיל שלוש עבר לאנגליה וקיבל אזרחות בריטית יחד עם משפחתו. 
לאחר שסיים את בית הספר "סט. פול" בלונדון למד באוניברסיטת אוקספורד וכתב דוקטורט בסורבון, על משורר הודי, מהמאה השביעית.
השכלתו הרחבה בשפות ובלימודים קלאסיים הכשירה אותו להיכנס כשוליה ואחר כך כשותף לעבודה בתחום המסחר בספרים עתיקים. עבודתו בחנות הידועה של רוזנטלר במינכן נקטעה עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, שבמהלכה נעצר כנתין אויב (אנגלי) במחנה המעצר הידוע רולבן (Rhuleben) שבשפנדאו בברלין.
פרסומו הגדול של אטינגהאוזן בא מרכישת הקודקס סינאיטיקוס מהממשלה הרוסית עבור המוזיאון הבריטי ב-1933. בביקור מוקדם ברוסיה גילה כי הממשלה הרוסית מעוניינת למכור חפצי ערך כדי להכניס מטבע זר לאוצרה המידלדל בעקבות המהפכה. תוך כדי סיורו הראו לו את הקודקס שעמד בפינת אחד המוזיאונים כערימת גווילים. בעקבות הערתו כי הוא מוכן למצוא לה קונה, פנו אליו לאחר מספר שנים והציעו את הקודקס למכירה. במשא ומתן שהתקיים בעזרת סדרת מברקים הוריד אטינגהאוזן את המחיר ל-100,000 לירות שטרלינג, שהיה סכום גדול. הממשלה הבריטית מימנה מחצית מהסכום והמחצית השנייה נאספה במסע התרמה ברחבי אנגליה. את הקובץ ניתן לראות כיום בקומת הכניסה של המוזיאון הבריטי.
אטינגהאוזן פרסם קטלוגים רבים בתחומים של יודאיקה וספרות ספרדית ופורטוגזית. הוא רכש ידידים רבים מבין שועי עולם עקב מגעיו המרובים, ובראש ידידיו עמד המלך הפורטוגלי. 
לאטינגהאוזן היו שלושה ילדים, הידוע בהם הוא ולטר איתן שהיה המנכ"ל הראשון של משרד החוץ ושגריר ישראל בצרפת.
מטוס קרב

מטוסי קרב סילוניים

נהוג בימינו לחלק את מטוסי הקרב הסילוניים ל"דורות" מסיבות היסטוריות. אין הגדרות רשמיות לדורות אלו, אך הם מביעים את ההתקדמויות שנעשו עם הזמן מבחינת פיתוח עיצובי המטוסים, ביצועיהם ואבולוציה טכנולוגית.
המוביל המלוח

המוביל המלוח הוא מפעל מים המוביל מים מלוחים מחופי הכנרת בצפון ומערב אל הירדן מדרום לכנרת, במטרה להוריד את רמת המליחות של מי הכנרת.

היסטוריה

המים הנכנסים מן הירדן לכנרת מכילים מעט מאוד כלור. אולם, קיימים מעיינות מלוחים בסביבת הכנרת, שהזרימו כמויות גדולות של מים מלוחים לכנרת. פרופ' אברהם דה ליאו מתה"ל הציע בשנת 1957 להקים תעלה שתטה את המים המלוחים לכיוון הירדן במוצא הכנרת, כדי להטות את מי המעיינות המלוחים מלהיכנס לכנרת ולמנוע המלחה מהירה של הכנרת. אולם למרות התקדמות בהקמת המוביל הארצי, לא ננקטו צעדים ממשיים למניעות עליית מליחות מי הכנרת, בתקווה שגשמים שירדו יפתרו את הבעיה והפעילות בעניין התרכזה במחקר ואיתור מעיינות מלוחים, תוך שתוכנית התעלה להטיית המים נשארה על המדף. בשנת 1961 נבדקה האפשרות להתפיל את חלק ממי המעיינות הנכנסים לכנרת.
במרץ 1962 עלתה הבעיה במלוא חריפותה כאשר בעקבות שנים מועטות גשמים הגיעה מליחות מי הכנרת לרמה שאינה מאפשרת שימושם בחקלאות. בספטמבר 1962 הוחלט לקדם את תוכנית המוביל המלוח ובדצמבר 1962 אישרה הממשלה תקציב להקמת המוביל המלוח. באביב 1963 הוחל בחפירת התעלה. העבודות דרשו רכישת קרקעות או הפקעתן לאורך הכנרת.
חפירת התעלה לוותה בחוליה צמודה של ארכאולוגים שפעלו עם החופרים ומפקחים של משרד הדתות למניעת חילול קברים. בטבריה הוקם בסוף שנת 1963 מפעל מיוחד לאספקת בטון לעבודות המוביל המלוח.

מבנה

המעיינות המלוחים שעל חוף הכנרת מרוכזים בשלושה מקורות ראשיים: נור שמצפון לטבח'ה, פולייה שמצפון לטבריה ומעיינות חמי טבריה. המים המלוחים מנקודות אלו מוטים אל תעלה שנבנתה לאורך חוף הכנרת ומועברים אל הירדן בקטע הנהר שמדרום לצמח, היורד לים המלח. אורכו של ה"מוביל המלוח" 22 ק"מ, והוא עובר במקביל לחוף המערבי של הכנרת, ממעיינות נור (טבחה) ועד דרומית לשפך הכנרת לירדן, מדרום לסכר אלומות.
בשנים האחרונות החלו פעולות לכיסויו.

יעילות

בשנים הראשונות לאחר הפעלת המוביל המלוח ירד מליחות המים בכנרת בצורה משמעותית וחלק מהחוקרים מנו את פתיחת המוביל המלוח כסיבה לירידה.
מהפעלת המוביל המלוח ועד סוף שנות ה-80 של המאה ה-20 תרם המוביל המלוח להורדת המליחות של הכנרת מ-367 ל-212. אולם במהלך שנות ה-90, עלתה רמת המליחות עקב תחזוקה לקויה של המוביל המלוח והגברת השימוש בו להובלת מי קולחין.

שימוש

בנוסף למטרתו המקורית, שימש המוביל המלוח להובלת מי קולחין של יישובים לאורך הכנרת. בשלב הראשון נקלטו שפכי טבריה, גינוסר ואתרי הנופש הנמצאים לאורך החוף המערבי. במהלך השנים נוספו השפכים של צפת ומגדל.
בנוסף מוביל המוביל המלוח מי שיטפונות.
הראנד נזריאנץ

ביוגרפיה

הראנד נזריאנץ נולד בקונסטנטינופול למשפחת איש עסקים ארמני. הוא למד בבית הספר הארמני בעיר, אך סולק ממנה כאשר ביקש להתחתן עם בת בלע המקום. בשנת 1902 הוא נסע ללונדון להמשך לימודיו. בשנת 1905 הוא התחיל ללמוד באוניברסיטת פריז והחל להשתתף בתנועת החרות הארמנית. בשנת 1907 בעקבות מחלת אביו הראנד נזריאנץ חזר לקונסטנטינופול והחל לטפל בעסקי המשפחה בה עבדו כאלפיים איש. במקביל הוא התחיל להיות מעורב בעיתונות וספרות ארמנית.
בשנת 1908 הוא התחיל לפרסם עיתון Surhantag ("המוסר") ובשנת 1909 הקים שבעוון Nor Hosank ("הגל החדש"). הוא היה בין הדמויות המובילות בספרות ועיתונות ארמנית בעיר. הוא הצטרף לתנועת הפוטוריזם, היה בהתכתבות עם פיליפו תומאזו מארינטי ותרגם לארמנית את היצירות של טורקוואטו טאסו. במקביל הוא גייס לטובת הנושא הארמני את ג'ובאני ורגה ולואיג'י פיראנדלו.
בשנת 1913 הוא פרסם ספר שירים של הרנוש ארשגיאן.
בשנת 1913 הראנד נזריאנץ נשפט בבית המשפט בהיעדרו. בעקבות פסק דין מוות הוא נמלט לקונסוליה האיטלקית, התחתן עם אזרחית איטליה והוגלה לבארי ב-10 בפברואר 1913.
בהיותו בממלכת איטליה הראנד נזריאנץ המשיך בפעילות ספרותית. בשנת 1924 במילנו פורסם ספר שירים שלו בתרגום לאיטלקית. באותה שנה הוא הקים בסביבות בארי כפר לגולים ארמנים.
בשנת 1953 מספר סופרים איטלקים הגישו מועמדות של הראנד נזריאנץ לזכייה בפרס נובל בספרות, אך הוא לא זכה. 
בסוף שנות ה-50 של המאה ה-20 מצבו הכלכלי של הראנד נזריאנץ היה בעייתי זאת בנוסף למעמדו כאיש ללא אזרחות. בשנת 1960 הוא ואשתו השנייה עברו לקסמסינה בה הוא נפטר בשנת 1962.
בודאניב

תולדות היישוב

היישוב בודאניב, השוכן על שתי גדותיו של נהר סרט, נזכר לראשונה בשנת 1549, עת הוענקו לו זכויות עירוניות. לצדו נבנתה טירה, אשר נהרסה לאורך השנים בפשיטות המונגולים, הקוזקים והטורקים.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה נפגע היישוב בשל קרבתו לחזית הלחימה, וחלקו הגדול הועלה באש. כמו כן, מעמדו העירוני של היישוב ניטל ממנו.

יהודי בודאניב

התיעוד הראשון לישיבת יהודים בבודאניב הוא מראשית המאה ה-17, ומראשית המאה ה-18 פעלה במקום קהילה עצמאית. בשלהי המאה ה-18 כיהן בקהילה הרב דוד שלמה אייבשיץ.
בסוף המאה ה-19 נמנו ביישוב 1,887 יהודים, מתוך 4,661 תושבים. בקהילה פעלו חסידויות שונות, והיא נחשבה לענייה ביחס לקהילות אחרות.
במהלך מלחמת העולם הראשונה נפגעו יהודי היישוב, ובית הכנסת ובית המדרש שבכפר הועלו באש בידי הרוסים. בסוף המלחמה פרעו ביהודי היישוב קבוצותיו של סימון פטליורה, תוך אונס נשים, ובקיץ 1919 פרעו ביהודי המקום חיילי הצבא הכחול, תוך התעללות ביהודים חרדים. כתוצאה מכך, עזבו את היישוב רבים מיהודיו. בין מלחמות העולם כיהן ביישוב הרב אורי-שרגא באב"ד (נספה בשואה).
ארגונים ציוניים פעלו ביישוב משנת 1902, ובשנות העשרים והשלושים פעלו במקום סניפי הציונים הכלליים, פועלי ציון והרוויזיוניסטים. תנועת הנוער המרכזית ביישוב הייתה גורדוניה. טרם פרוץ מלחמת העולם השנייה חיו ביישוב למעלה מ-1,200 יהודים.

בשואה

עם כניסת הצבא האדום ליישוב, ב-17 בספטמבר 1939, המוסדות היהודיים בו נסגרו, ועסקי היהודים הולאמו. עם פרוץ מבצע ברברוסה, ביוני 1941, גויסו גברים יהודים מהכפר לצבא האדום, והוצאו מהיישוב. עם נסיגת הסובייטים, רצחו איכרי הסביבה האוקראינים את יהודי הכפרים שבסביבת היישוב, ובבודאניב עצמה נערכה ביזה של חנויות היהודים.
ב-2 ביולי 1941 נכנסו לבודאניב הגרמנים, והמשטרה האוקראינית, שקיבלה שליטה במקום, לקחה יהודים לעבודות כפייה שונות, ובהן קבורת הנרצחים באזור. כמו כן, נערכה ביזה בבתי היהודים. באותו חודש הוקם ביישוב יודנרט בראשות פייביש איינלגר, אשר נצטווה למסור לגרמנים תשלומי כופר גבוהים, חפצי ערך וזהב, ולספק יהודים לעבודה כפייה במחנות עבודה שונים ובאזור היישוב. בנוסף, יהודי היישוב חויבו בנשיאת סרט עם מגן דוד על זרועם, ובתליית מגן דוד בשערי בתיהם.
באוקטובר 1942 צוו יהודי היישוב לעבור תוך שלושה ימים לגטו טרמבובלה, והרכוש המועט שלקחו עמם לדרך נלקח מהם על ידי אוקראינים. במקביל, נבזזו בתי היהודים המגורשים, בתי התפילה ביישוב פורקו, ומצבות בית העלמין היהודי נלקחו לריצוף רחובות הכפר. רוב יהודי הכפר הועברו מהגטו למחנות ההשמדה, ונספו בהם. כ-200 יהודים שהצליחו להימלט, ולשוב לבודאניב, נרצחו בידי שוטרים אוקראינים.
כ-17 יהודים מהכפר שרדו את השואה במקומות מסתור, וכ-50 שרדו לאחר שנמלטו לתוככי ברית המועצות.
פרדינאן שבאל

ראשית חייו

פרדינאן שבאל התגורר בקומונה שָׁאטוֹנֵף־דה־גָלוֹר (Châteauneuf-de-Galaure), במחוז דרום (Drôme) בצרפת. הוא סיים את לימודיו בבית הספר בגיל 13 והיה לשוליית אופה, אך לבסוף בחר בקריירה של דוור.

ה"פלה אידיאל"

את "ארמונו" החל לבנות באפריל 1879. הוא סיפר שנכשל ומעד על אבן ושאב השראה מצורתה הייחודית. למחרת היום חזר לאותה נקודה שבה נפל, והחל לאסוף אבנים.
במהלך שלושים ושלוש השנים הבאות, שבאל אסף אבנים במהלך סיור חלוקת הדואר היומי, ושמר אותן בביתו, על מנת שישמשו כחומר גלם בבניית "הארמון האידיאלי". במהלך 20 השנים הראשונות בנה את הקירות החיצוניים של המבנה. בתחילה סחב את האבנים בכיסיו, ולאחר מכן החל לאסוף אותן בסל. לבסוף, נעזר במריצה. לעיתים קרובות עבד בשעות הלילה, לאור מנורת שמן.
סגנונו האדריכלי של ה"פלה אידיאל" מהווה עירוב של סגנונות שונים, לרבות השפעות מאדריכלות נוצרית ועד לאדריכלות הינדית. את האבנים הדביק שבאל זו לזו באמצעות סיד, מלט וצמנט.

קבורתו

שבאל אף ביקש להיקבר ב"פלה אידיאל". אולם מאחר שהדבר אינו עולה בקנה אחד עם החוק הצרפתי, הוא בנה לעצמו במשך שמונה שנים נוספות, בין 1912 ל-1920, מאוזוליאום בבית הקברות של אוטריב. הוא מת ב-19 באוגוסט 1924, ונקבר במאוזוליאום.

הכרה ופרסום

בערוב ימיו זכה שבאל להכרה מצד אושיות תרבות כאנדרה ברטון ופבלו פיקאסו. עבודתו הונצחה במאמר מאת אנאיס נין. ב-1932 יצר אמן הדאדא הגרמני מקס ארנסט עבודת קולאז' בשם "הדוור שבאל". העבודה מוצגת במוזיאון אוסף פגי גוגנהיים שבוונציה, איטליה. ב-1958 יצר הבמאי היווני אדו קירוּ (Ado Kyrou) את הסרט הקצר "Le Palais idéal", על מבנה הארמון שיצר שבאל.
ב-1969 הכריז אנדרה מאלרו, שר התרבות בממשלתו של שארל דה גול, על ה"פלה אידיאל" כאתר מורשת תרבותי, וכך הוקנה לו מעמד רשמי של מבנה לשימור. ב-1986 דיוקנו של שבאל אף הופיע על בול רשמי צרפתי. גם המאוזוליאום שבנה לעצמו שבאל הוכר ב-2011 כמונומנט היסטורי, הנתון לשימור מטעם משרד התרבות הצרפתי.
יצירתו הארכיטקטונית של שבאל מהווה כיום אתר תיירותי, הפתוח למבקרים בכל יום מלבד חג המולד וערב השנה החדשה.
בספרו של צ'אק פלאניוק Choke ‏(2001; על בסיס הספר נעשה בשנת 2007 הסרט "עמוק בגרון") מופיע בן דמותו של שבאל, דוור חסר השכלה בשם דני (Denny), שאוסף לאיטו אבנים שמשמשות אותו בבניית "בית חלומותיו".
קייקיליה אטיקה

קייקיליה אטיקה (בלטינית: Caecilia Attica, ‏51 לפנה"ס - ?), אצילה רומאית.

ביוגרפיה

אטיקה נולדה ברומא בשנת 51 לפנה"ס, אביה טיטוס פומפוניוס אטיקוס היה חבר בולט במעמד הפרשים ואמה קייקיליה פילה הייתה צאצאית של מרקוס ליקיניוס קראסוס.
אטיקה קיבלה חינוך מצוין על ידי אביה ששכר לה מורים שחלו ללמדה מגיל חמש או שש, היא גם הייתה חביבתו של חברו הקרוב של אביה מרקוס טוליוס קיקרו שמזכיר אותה בחיבה רבה מספר פעמים במכתביו לאטיקוס.
אטיקה נישאה בשנת 37 לפנה"ס למרקוס ויפסניוס אגריפס שהיה מצביאו הראשי של אוקטביוס, הנישואים אורגנו על ידי מרקוס אנטוניוס. בתם ויפסניה אגריפינה נישאה לבנו החורג של אוקטביוס טיבריוס וייתכן שעוד בת שלהם נישאה למצביא הרומאי פובליוס קווינקטיליוס וארוס.
גורלה של אטיקה לא ידוע, בשנת 28 לפנה"ס בעלה אגריפס נשא לאישה את קלאודיה מרקלה, ייתכן שאגריפס התגרש מאטיקה בעקבות האשמות שהועלו נגדה על כך שקיימה קשר אינטימי עם אחד ממוריה או שלפי דעה אחרת, שמתבססת על העובדה שהיא לא מוזכרת בין האנשים שבאו לראות את אביה שהוא היה על ערש דווי, גורסת שהיא נפטרה לפני שנת 32 לפנה"ס.
אוקראינים

אטימולוגיה

משמעות השם לפי דעות מסוימות היא "המדינה שלנו" או "תוך המדינה". אחרים מפרשים את השם במשמעות של "סְפַר", "פריפריה" או "מחוז הגבול". השימוש הראשון במונח הוא מסוף המאה ה-12.

היסטוריה

בשל הדמיון התרבותי היחסי של התושבים הסלאביים מצפון לים הים השחור ליתר הסלאבים לא היה נהוג לראות בהם קבוצה נפרדת עד שלב מאוחר יחסית בהיסטוריה. האזור ידע שינויים תדירים בשלטון וכיבושים רבים, של עמים סלאביים ואחרים, שמנעו היווצרות אחידות לשונית בקרב התושבים והביאו עימם השפעות תרבותיות מגוונות. הקמת הסיץ' הזפורוז'י ומלחמתם של הקוזאקים בפולשים שונים גרמה לתחושה של גאווה בקרב התושבים ולהיווצרות תחושתם לאומיות בקרבם. בתקופה זו החלו לכנות את עצמם כרותנים ואת שפתם כרותנית. אותו כינוי שימש קודם לכן ולעיתים בחפיפה עבור כל הסלאבים המזרחיים. לאחר כיבוש האזור בידי האימפריה הרוסית נהגו הרוסים לכלולם כחלק מהעם הרוסי ושטחה של אוקראינה כונה בידם "רוסיה הקטנה" והאוקראינים - "רוסים קטנים" (Malorossy). בשטחים שלא נשלטו על ידי הרוסים, נקראו עדיין התושבים "רותנים". השם "אוקראינים" הפך נפוץ רק לאחר לאחר מלחמת העולם הראשונה והקמת הרפובליקה העממית של אוקראינה ב-1918. 
עקב חשיבות הקוזאקים בהיסטוריה האוקראינית, האוקראינים המודרניים מזוהים לרוב עימם ,למרות שהקוזאקים מעולם לא היו קבוצה אחידה.
חד-אופן

רכיבה

רכיבה על חד-אופן דורשת לימוד של כ-8 עד 12 שעות בממוצע. הרוכב על חד-האופן צריך להיות בעל שיווי משקל טוב במיוחד זאת משום שבניגוד לאופניים, שם עליו לשמור על יציבות לשני כיוונים, בחד-אופן הוא נדרש לשמור על יציבות לארבעה כיוונים. בנוסף, משום שהמהירות נמוכה יותר מאשר באופניים, קשה עוד יותר לשמור על היציבות.
התרגיל העיקרי על החד-אופן הוא רכיבה עליו. בשלבים יותר מתקדמים, ניתן לבצע עם החד-אופן תרגילים מתקדמים יותר כמו בלי רגלים, רגל אחת, קפיצות, חצי פידול אחורה חצי קדימה וכו'. אף כי הנפילה מחד-אופן נמוך מסוכנת פחות, הרי שקל יותר ללמוד לרכב על חד-אופן המתאים לגובה הרוכב/ת.
וייהנשטפאן

היסטוריה

המבשלה נמצאת בעיר פרייזינג  שבבוואריה, גרמניה. היא הוקמה לאחר שב-1040 קיבל המנזר הבנדיקטיני רישיון לעסוק בבישול בירה ולמוכרה. בהתבסס על מסמך מקורי מתקופה זו טוענת המבשלה לכתר הוותיקה שבמבשלות הבירה בעולם.
בשנת 1803 הלאימה מדינת בוואריה את המבשלה ואת כל נכסיה, אך אף על פי שבוואריה הייתה עדיין מונרכיה, לא מימשה וייהנשטפאן את זכותה להיקרא מבשלה מלכותית. למרות זאת אימצה את הסמל המלכותי, המופיע מאז על תוויות בקבוקי הבירה. מאז 1921 נושאת המבשלה את התואר "מבשלת המדינה של בוואריה".
המבשלה פועלת עד היום בבניינים העתיקים ששימשו בעבר את המנזר האחראי לפיתוחה וייצורה.
קטגוריה (מתמטיקה)

במתמטיקה, קטגוריה היא מערכת מתמטית כללית ביותר, המאפשרת לנסח באופן פורמלי תכונות של אובייקטים מופשטים, ותהליכים המשמרים את המבנה של אובייקטים אלו. קטגוריות מופיעות בכל אחד מענפי המתמטיקה והן מהוות דרך מרכזית לאחד את ענפי המתמטיקה השונים תחת מסגרת כוללת. העיסוק בקטגוריות כאובייקטים בפני עצמן נקרא "תורת הקטגוריות".
בנימין בונה

ילדותו

בונה נולד ב-1917 בוורשה שבפולין לאביו מנחם בוניסלבסקי. בשנת 1934 עלה לארץ ישראל וחי בתל אביב. בהמשך נסע ללמוד באוניברסיטת ורשה.

השירות ב RAF

ב-1940, בזמן מלחמת העולם השנייה, בעת לימודיו, שמע בונה שהבריטים מגייסים מתנדבים לחיל האוויר הבריטי (RAF), התייצב, התגייס ונשלח לשרת כפקיד בטייסת מטוסי סיור ימיים מסוג "סנדרלנד" באלכסנדריה שבמצרים. 
לאחר מספר חודשים בתפקיד החליט בונה לשנות את מקצועו לטייס אך לרוע מזלו חסמה את דרכו הוראת הצבא הבריטי שלא לקבל ישראלים לתפקידי צוות אוויר. בונה לא התייאש והחל לשלוח כל חודש מכתבי פניה לרשויות הצבא ואף פנה לעזרה לרב הצבאי הראשי של ה RAF. ב-1941 הסכימו הרשויות לשנות את החוק ולאחר שעמד במבחנים נשלח בונה לקורס טיס ברודזיה. עבור בונה היה הקורס ארוך מהרגיל לאחר שנפצע בתאונת אימונים שקירקעה אותו למשך שנה אך לבסוף הוסמך והתבקש להשאר בבסיס כמדריך טייס. 
בונה שירת 3 שנים ברודזיה וב-1944 נשלח לשירות בחיל האוויר המדברי והוצב בשדה התעופה אל מאזה במצרים (נקרא גם הליופוליס) שם עבר קורס טיס קרבי על מטוס הספיטפייר ונשלח לאנגליה. חצי שנה חיכה בונה באנגליה לתפקיד עד שנסתיימה מלחמת העולם השנייה ובונה שוחרר ושב לתל אביב.

חייו האישיים

נישא לשרה ולזוג נולד בן יחיד בשם מודי דניאל.
נפטר בישראל ב-1982.
ג'ון מארלי

ביוגרפיה

מארלי נולד למהגרים רוסים בניו יורק סיטי וחווה ילדות קשה כשגדל לצד כנופיות רחוב. 
נשר מהתיכון בו למד ועל מנת לא להידרדר לחיי רחוב, נרשם ללימודי משחק בקבוצת תיאטרון מקומית.
במלחמת העולם השנייה התגייס מארלי לצבא ארצות הברית ושירת ביחידת המודיעין הגדולה של החיל. 
התגלה לראשונה בקריירה המקצוענית שלו בגיל 50 בתפקיד קטן בדרמת הפשע של רוברט וייז "אני רוצה לחיות".
התחיל לבנות מעמדו בסרטו מעורר המחלוקת של ג'ון קאסאווטס "ילד מחכה" ובדרמה של איליה קאזאן "אמריקה אמריקה".
מארלי הוכר וקיבל ייחוס לראשונה באמצע שנות ה-60 כשגילם את פרנקי, אביה החוואי של המורה קתרין בלו (ג'יין פונדה) במערבון הקומי "קט בלו" וקטף את פרס השחקן הטוב ביותר בפסטיבל ונציה על הופעתו בתור גבר בגיל העמידה שרוצה להתגרש בדרמה של ג'ון קאסאווטס "פנים".
מארלי הועמד בשנת 1970 לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר ולפרס גלובוס הזהב על תפקידו בסרט "סיפור אהבה" בתור פיל אביה של הנערה ג'ני קוולארי (אלי מק'גרו), את הפרסים הפסיד מארלי לשחקן האנגלי ג'ון מילס.
ב-1972 השתתף ב סרט המאפיה המופתי של פרנסיס פורד קופולה "הסנדק" בתפקיד ג'ק וולץ, הבמאי ההוליוודי רב ההשפעה. בסצנה מהמפורסמות בסרט הוא מתעורר במיטה מלאת דם לצד ראש סוס המרוץ האהוב עליו לאחר שסירב להצעת דון קורליאונה (מרלון ברנדו) לשתף שחקן מטעמו. 
מארלי גילם פעם נוספת דמות של מפיק סרטים, מקס ברנס לצידו של ברט ריינולדס בקומדיה "הופר".
שיחק בסרט האימה הקנדי "חלום המוות" המבוסס על סיפור האימה הקצר "כפת הקוף" בתור צ'ארלס אביו של החייל אנדי ברוקס שנהרג בוייטנאם וחוזר למשפחתו.
בשנת 1980 שיחק לצידו השחקן האגדי ג'ק למון והועמד לפרס ג'יני לשחקן המשנה הטוב ביותר על הופעתו בדרמה הקומית  תשורה".
למארלי היו ארבעה ילדים, שלושה ילדים (בהם השחקן בן מארלי) מאשתו הראשונה השחקנית סטנג'ה לאו לה היה נשוי במשך כ-20 שנה ובת אחת מאשתו השנייה סנדרה אולוסביץ'.
מארלי נפטר בשנת 1984 כשהוא בן 77 כתוצאה מסיבוך שהתנהל במהלך  ניתוח לב פתוח שעבר.
הוא נקבר ב"בית הקברות סידר פארק" שברובע אמרסון, ניו ג'רזי.
סמל סקסוניה-אנהלט

סמל סקסוניה-אנהלט (בגרמנית: Wappen Sachsen-Anhalts) הוא סמלה הרשמי של המדינה הגרמנית סקסוניה-אנהלט. הסמל נכנס לשימוש ב-29 בינואר 1991
הסמל מעוצב ממגן מחולק לשני חלקים. החלק העליון הוא שחור שעליו חמישה פסי זהב ועליהם מוטען כתר ירוק שפרוש מהפינה השמאלית העליונה לפינה הימנית התחתונה (מנקודת מבטו של הצופה). עיצוב זה נלקח ממגינו של בית אסקניה ששלט באזור ואף החזיק במשרת הנסיך הבוחר עד 1422. על חמשת הפסים העליונים, מצד ימין, מוטען עיט שחור עם רגלי זהב ולשון אדומה בשדה לבן שמציג את הקשר לפרוסיה. החלק התחתון הוא לבן בעל גבול שחור, ובו מוצג דוב שחור פוסע על גבי חומה אדומה ובה שער פתוח. חלק זה מייצג את המדינה החופשית של אנהלט שהתקיימה בשנים 1945–1918 ובסמלה הוצג מוטיב זה.
נראיס מאפירוס

נראיס (ביוונית: Νηρηΐς‏; המאה ה-3 לפנה"ס) הייתה נסיכה אפירוטית, אמו של היירונימוס מסירקוסאי. היא הייתה הנצר האחרון של השושלת האייקידית ששלטה באפירוס.

ביוגרפיה

מעט מאוד ידוע על מוצאה וילדותה. היא הייתה נצר לשושלת האייקידית, ששלטה בממלכת אפירוס. פאוסניאס מכנה אותה "בתו של פירוס",  עם זאת, ידוע על שני מלכים מאפירוס ששמם היה "פירוס". יוסטינוס טוען שהיא הייתה בתו של פירוס השני, אולם מרבית החוקרים דווקא סוברים שמדובר בפירוס הראשון. נראה שגם פוליביוס רומז על כך.
היא נישאה לגלון השני, יורש העצר של סירקוסאי. בהנחה שאכן היא הייתה בתו של פירוס הראשון, הנישואים אירעו ככל הנראה הרבה אחרי מותו של אביה. בינתיים, ארץ מולדתה - אפירוס, התפרקה לחלוטין. בני משפחתה מתו בזה אחר זה, והארץ הידרדרה לאנרכיה ורעב. במהרה היא נותרה הנצר היחיד של משפחת המלוכה. ידוע על בן אחד שילדה לגלון, היירונימוס. גלון מת לפני מות אביו היירון השני, והיירונימוס ירש את הכס. תאריך מותה של נראיס לא ידוע.
מפה בתימטרית

מפה בתימטרית או מפה בטימטרית היא מפה טופוגרפית המציגה את פני השטח מתחת לפני הים בדומה לאופן בו מפה טופוגרפית מציגה את פני השטח מעל פני הים.
בעוד שבמפה טופוגרפית על מימית, גובה הייחוס הוא פני הים, וההרים נמצאים בנקודות הגבוהות יותר של המפה, במפה בתימטרית ה"הרים" התת-מימיים הם בעלי נתונים נמוכים יותר, ואילו הבקעים התת-מימיים הם בעלי הנתונים הגבוהים יותר של המפה.
מפה בתימטרית נועדה להציג את פני השטח, ובכך היא שונה ממפה הידרוגרפית (מפת ניווט ימי) אשר נועדה לצורכי ניווט ימי בטוח ומציגה בעיקר מכשולי ניווט (כאשר אין במפות אלה התייחסות לעומקים גדולים, משאלה אינם רלוונטיים לניווט הימי הרגיל.
פייר דה מונטריי

פייר דה מונטריי (בצרפתית: Pierre de Montereau או Pierre de Montreuil), נולד בסביבות 1200 ומת ב-17 במרץ 1266 בפריז, היה אדריכל צרפתי. פייר נחשב לאחד מהאדריכלים הגותיים המשפיעים ביותר ולאחד מאבות הסגנון הגותי הקורן. למרות זאת, לא ידוע הרבה על חייו ויש מחלוקות באשר לזהות המבנים שבנה.
אחרי לימודים בשמפן בצרפת לקח פייר חלק בעבודות על בזיליקת סן דני. הפטרונים הבחינו בכשרונו והוא נקרא בשנת 1239 על ידי הנזירים לעבוד על מנזר סן ז'רמן דה פרה בפריז שם בנה את חדר האוכל של המנזר. בשנים 1246-1248 היה מהאדריכלים המרכזיים שבנו את סנט שאפל, קפלה מלכותית  של לואי התשיעי, מלך צרפת שהיוותה יצירת מופת של סגנון גותי קורן (Rayonnant), בה רוב שטח הקיר הוחלף בחלונות ויטראז' צבעוניים שקרנו אור לתוך המבנה. הוא גם בנה קפלת סנט שאפל בשאטו דה סן-ז'רמן-אן-לייה, שנועדה לאכסן את שרידי הקודש שקנה המלך לפני שהועברו לסנט שאפל בפריז. בסביבות 1250 הוא בנה עוד קפלת סנט שאפל דה נוטרדאם בעלת ספינה אחת, במנזר סן-ז'רמן-דה-פרה. בשנת 1260 עבד פייר על בית הרוחב הדרומי של קתדרלת נוטרדאם דה פארי (אותו החל לבנות ביחד עם ז'אן דה של) ושינה אותו בסגנון גותי קורן, ששיאו הוא חלון רוזטה גדול ומרשים הנחשב ליצירת מופת של הגותיקה הקורנת. בנוסף בנה קפלה בטירת טירת ונסן ואת חדר האוכל במנזר סן-מרטין-דה-שאן בפריז (כיום ספריה של Conservatoire National des Arts et Métiers).
הוא נקבר יחד עם אשתו במנזר סן-ז'רמן-דה-פרה בקפלה אותו בנה. האפיטף שלו חקוק על קברו ונותן לו את הכותרת docteur ès pierre (דוקטור באבן). קפלה זו וחדר האוכל של המנזר נהרסו ב-1794.
מיקרופילם

מיקרופילם (בעברית "סרט זִעוּר") הוא מדיה אופטית המשמשת לאכסון תוכנם של ספרים, כתבי עת, מסמכים משפטיים ותרשימים הנדסיים. 
מיקרופילם הוא בדרך כלל סרט צילום 35 מ"מ בשחור-לבן, אם כי בתחום ההנדסה נוהגים גם להשתמש בכרטיסי ניקוב שלהם מוצמד צילום בודד. לחלק ניכר ממדיית המיקרופילם מקודד מידע תוכן דיגיטלי בקצה התמונה המוצגת כדי לבצע שליפה אוטומטית, אולם לא בכולם. המיקרופילם אינו המדיה האנלוגית הקומפקטית ביותר בשימוש נרחב, המיקרופיש מאפשר לשמור מידע רב יותר.

שימושים

בתחומי ההנדסה נהוג להשתמש במיקרופילם שמונח על כרטיס ניקוב לצורך ארכוב מידע. למשל, כשחברות תעופה דורשות תרשימים הנדסיים כחלק מעסקאות רכישה (כדי להבטיח את עצמן במקרה של פשיטת רגל של היצרן), הן דורשות את הנתונים באופן זה, עם מידע אינדקס על כל כרטיס. כך קל לשכפל, למיין, ולמצוא את המידע הנדרש. כרטיסים כאלו תופסים בממוצע 3% מהנפח הנדרש לאכסון התרשימים המקוריים.
בסוף המאה העשרים חלה ירידה תלולה בשימוש במיקרופילם, עם המעבר לאחסון על גבי מדיה מגנטית ברשת מחשבים. יתרונה הגדול של השיטה החדשה הוא היכולת לקרוא את המסמך בכל מקום המחובר לרשת, ללא צורך בהעברה פיזית הנדרשת במיקרופילם.
מיקרופילם מסייע להנגשת תוכן נדיר בספריות כגון המכון לתצלומי כתבי יד עבריים בספרייה הלאומית בירושלים המרכז למעלה מ-90% מכתבי היד העבריים הידועים על גבי מיקרופילמים.
פייף

פְיֶיף (מצרפתית, fief או feud) הוא מונח מן התקופה הפיאודלית המציין אדמות, רכוש או נכסים מניבי הכנסות שהוענקו לאביר וסאל על ידי אדון, כתגמול על שירות צבאי כלשהו. נוהג מתן הפייף התפתח בתקופת השושלת הקרולינגית והיה מן הגורמים שתרמו להתפתחותה של אריסטוקרטיה אירופית.

אטימולוגיה

מקור המילה פייף במילה המוקדמת fieu, המגיעה מהמונח feudum בלטינית מאוחרת. מילה זו האחרונה, שממנה נגזרה גם המילה "פיאודלי", מגיעה כנראה מן השורש הפרנקי fehu, שמשמעו "רכוש, בקר" (בגרמנית Vieh; באנגלית fee, "תשלום"). המילה הופיעה במחצית השנייה של המאה התשיעית בצורה fevum, ייתכן כתוצר של בלבול בין המילה פִיסְקוּם (fiscum), שבתקופה הקרולינגית ציינה את אחוזות המלך, ובנפיקיום, שהדהדה את המשמעות שניתנה לה כמענק עבור שירות לציבור (פובליקום). המילה הצרפתית fief התקבלה גם באנגלית, בהגייה "פִיף".