google/wiki40b huggingface dataset:
Children of Bodom

מוזיקה

המוזיקה של צ'ילדרן אוף בודום מקורית ומהווה שילוב של דת' מטאל, ת'רש מטאל, מטאל סימפוני ופאוור מטאל. המוזיקה של צ'ילדרן היא מאוד טכנית ומהירה מחד (מאפיין של ת'רש ודת'), ומאופיינת בסולואים טכניים ומהירים ובקטעים אינסטרומנטליים ארוכים (מאפיין נוסף של ת'רש), אך גם מאוד מלודית, עדינה וקליטה מאידך (מאפיין של פאוור). המנגינות הן מתפתחות, חסרות תבנית קבועה, ועל כן בלתי צפויות. חלק מהיופי בנגינה שלהם מתבטא בכך, שלולא הקלידים הם היו להקת ת'רש לכל דבר. הקלידים הפכו אותם ללהקה בעלת סגנון ייחודי, שרק הם והלהקה הפינית נורת'ר שהושפעה מהם מנגנים בו. אמנם סגנון זה מרחיק מהלהקה חלק גדול מאוהבי הת'רש, אך זה לא מונע מרבים אחרים לאהוב אותם.
המוזיקה של צ'ילדרן היא אינסטרומנטאלית ברובה, כאשר הכלי הדומיננטי הוא דווקא הקלידים- מאפיין אשר נותן למוזיקה של צ'ילדרן נופך קליל ואף אלקטרוני. גם הנגינה בקלידים היא מאוד מהירה. לייהו הוא גם סולן הלהקה, ושירתו היא שירת גראולינג גבוהה אשר מאפיינת בלאק מטאל ודת' מטאל מלודי, ואשר באות בניגוד מוחלט למוזיקה העדינה. באלבומים הראשונים לייהו שילב שירה זו עם שירה "חצי נקייה", אמנם נמוך וצרוד, אך מלודי יחסית לצרחות הגראולינג.

ליריקה

רבים משירי הלהקה עוסקים במוות, לנטיותיו וצורותיו השונות. שירים אחרים עוסקים בשנאה, ובנושאים הקשורים בצד האפל של החיים, שדברים רבים ממנו מיוחסים בשירים למלאך המוות, המשמש כדובר בשירים רבים.

הופעות

ב-3 בנובמבר 2011 הופיעה הלהקה במועדון הבארבי שבתל אביב.
פתאום הורים

תקציר העלילה

לינדה ספקטור (גלן קלוז) ובעלה מייקל (ג'יימס וודס) הם זוג מבוסס חשוך ילדים. לינדה נכנסת לדיכאון כל פעם שהיא מוזמנת לימי הולדת של ילדי חברותיה. לאחר אחת עשרה שנים של טיפולי פוריות כושלים הם מתייאשים ומחליטים על אימוץ.
הם בוחרים באופציה של אימוץ פתוח המקובל בארצות הברית ובו הם בוחרים דרך סוכנת אימוץ רשמית, את האם הביולוגית והיא בקשר עם המאמצים.
לאחר חקירה ומילוי טפסים, מקשרת הסוכנת בינם לבן האם הביולוגית והם נפגשים. האם לוסי (מרי סטיוארט מסטרסון ) היא נערה בת -17 הנמצאת בחודש ה-7 להריונה וגרה עם אב חורג ושני אחים קטנים בדירה קטנה וצפופה.
החבר שלה סם (קווין דילון) גר עם אמו בדירה דלה, שואף להיות מוזיקאי אך כעת עובד במוסך בשכר מינימלי. לוסי נכנסת להריון ממנו ומסרבה לעבור הפלה מלאכותית.
לוסי וסם מסכימים שאין ביכולתם לגדל את התינוק ומחליטים לתת אותו לאימוץ.
לינדה ומייקל נפגשים עם לוסי ועוטפים אותה ברוך ואהבה. כעבור זמן מה נצטרף אליהם סם וגם הוא מתקבל יפה על ידיהם. לינדה מסרת בביתם חדר מרוהט יפה לתינוק ומראה אותו ללוסי.
בחדר הלידה עומדים הספקטורים, מחזיקים בידיה של לוסי ומעודדים. ללוסי נולד בן והוא מועבר לטיפולם. לינדה מניקה את התינוק מבקבוק ולוסי נשארת לבדה במיטתה ואז מחשבות מתחילות להציק לה. היא מחליטה לקחת את התינוק אתה. כשמייקל ולינדה מגיעים למחרת לבית החולים הם מקבלים את הבשורה המרה כי הילד נלקח על ידי אמו.
לאחר זמן מתברר ללוסי ולסם שאין הם יכולים לדאוג לתינוק ולטובת התינוק הם יחזירו אותו לזוג ספקטור ולאחר שיסתדרו בחיים יעשו ילד נוסף.
בזמן הזה מנסים לינדה ומייקל למכור את ביתם וממשיכים בניסיונות למצוא תינוק לאימוץ עד שיום אחד מגיעים לוסי וסם עם התינוק והספקטורים מסכימים בשמחה לקבלו.
לאחר שנה - הספקטורים חוגגים לתינוק יום הולדת ולוסי עובדת כספרית ובמגירתה נמצאת תמונה של התינוק.
פרננדו לופס דוס סנטוס וארלה

קריירה

וארלה התחיל את הקריירה שלו באשטוריל ששיחקה אז בליגה השנייה, כאשר העביר עונה אחת בריו מאיור על מנת שיצבור דקות משחק. בינואר 2009 עבר לטרופנסה. בקיץ 2011 עבר לפיירנסה. ב-28 בינואר 2012 הבקיע את שער זכות ושער עצמי בהפסד 2-1 נגד בנפיקה ליסבון. ב-29 במאי 2012, וארלה חתם לשלוש שנים בואסלוי. ב-3 בספטמבר 2013 חתם בסטיאווה בוקרשט, לשלוש שנים תמורת 1,250,000 אירו.
וארלה אמנם נולד בפורטוגל, אך העדיף לייצג את כף ורדה, הוא ערך את הופעת הבכורה שלו ב-2008. וארלה קיבל כרטיס אדום נגד גינאה המשוונית במסגרת מוקדמות מונדיאל 2014, אך שותף במשחק נגד תוניסיה אף על פי לא סיים את עונש ההשעיה שלו, ולכן הנבחרת יצאה מהטורניר.
עין קובי

עין קובי או עין קבו הוא מעיין שכבה נסתר, הנמצא בפארק בגין בהרי ירושלים ליד היישוב מבוא ביתר,
עין קובי נמצא בגיא היורד לנחל רפאים הנקרא נחל קובי. המעיין היה מקור מים ובוסתן של הכפר הערבי אל-קבו (Al-Qabu القبو) שהיה במקום עד למלחמת העצמאות.
עין קובי נמצא ברום של כ-700 מטר מעל פני הים. המעיין מצוי בניקבה תת-קרקעית והוא מזרים את המים לבריכה. הקרן הקיימת לישראל שיקמה את המדרגות החקלאיות ונטעה במקום עצי בוסתן ועצי חורש נוספים לאלה שגדלו בו. במקום גם חניון לרכב, שולחנות וספסלים לבילוי בטבע. מגיעים למקום מכביש 375 פונים צפונה כ-700 מטר מזרחית למבוא ביתר (שלט חום המורה על כניסה לפארק בגין) בדרך סלולה מסומנת בצבע ירוק שאורכה כקילומטר וחצי.

מעיין ובריכה

עין קובי הוא מעיין שכבה הנובע מתחת לפני הקרקע בעומק של כ-4 מטרים בסלע. עומק המעיין מגיע עד לחצי מטר. כדי להגביר את זרימת המים חצבו לאורך השכבה נושאת המים. המים זורמים בנקבה באורך 12 מטרים אל בריכה תת-קרקעית בעלת קמרון בסגנון רומי המלאה מים כל ימי השנה. בתקרה פתח דרכו חודר אור שמש בשעות היום. הירידה לבריכה אפשרית במדרגות.
מהבריכה התת-קרקעית יוצאת ניקבה באורך של כ-17 מטרים המובילה את המים לבריכה חיצונית פתוחה. צרי מתניים יכולים לזחול בנקבה החוצה ליד בריכת האגירה. מהבריכה החיצונית המים זרמו בתעלות אל חלקות השדה המעובדות. סמוך לבריכה עומד מבנה מהתקופה העות'מאנית בו גומחת תפילה הפונה לכוון מכה ששימש לתפילה. המבנה היה על שמו של ג'אמע שייח מחמוד אל-עג'מי, ראשיתו במבנה קדום מהתקופה הרומית והתקופה הביזנטית בארץ ישראל.

היסטוריה

היישוב היהודי הקדום קובי (ב' צרויה ורפויה) היה על הדרך מירושלים לביתר ומשם מערבה אל פלשת. מזהים את המקום עם היישוב העברי כַבּוֹן שבנחלת יהודה המוזכר בספר יהושע ט"ו, 40. כאן שכן היישוב כַּבּוּ שהופיע ברשימות היישובים אותם כבש סנחריב מלך אשור בדרכו מלכיש לירושלים. שמו של המקום בתקופת המשנה היה קוֹבֵי, סנהדרין צ"ה, א'. שרידי היישוב הקדום נמצאים בחורבת קוֹבִי, מצפון למעיין.
בחורבה שרידי מבנים, מערות קבורה ומתקנים חקלאיים חצובים בסלע מהתקופה הביזנטית. במקום נמצאו שרידים של כנסייה מהתקופה הצלבנית שכוסו בעפר כדי לשמור עליהם אך לא ניתן לראותם.

הכפר אל-קבו

ויקטור גרן שביקר במקום במחצית השנייה של המאה ה-19, ציין את שפיעת מי המעיין, הכפר הקטן קאבו, את הבוסתנים והגנים ובהם עצי תאנה, לימון, תפוז וירקות. המעיין שימש לחקלאות שלחין מסורתית וקדומה שעדיין קיימת בכפרים כמו בתיר וואדי פוכין בהרי יהודה. בסמוך למעיין נמצאים שרידי הכפר אל-קבו שנכבש במלחמת העצמאות על ידי חטיבת הראל במבצע ההר. אל-קבו שימר את השם היהודי הקדום של המקום, במפקד בשנת 1931 נמנו בכפר 31 בתים ובהם 192 תושבים. פרוש השם בערבית הוא מרתף מקומר תת-קרקעי.
רנה, דוכס אלנסון

ביוגרפיה

שארל נולד ב-1454, לז'אן השני, דוכס אלנסון ולמארי מארמניאק, בתם של ז'אן הרביעי, רוזן ארמניאק ואיזבלה מנווארה, רוזנת ארמניאק. בשנת 1467, בעוד אביו ניהל מרד בעזרת הברטונים, רנה קיבל את המשימה להגן על אלנסון, אבל ההתנהגות הגסה של חיל המצב בברטאן קוממה עליהם את הבורגנים של העיר, ובעקבות כך העביר רנה את העיר לתמוך בלואי האחד עשר, מלך צרפת. בשנת 1476 מת אביו, ובשנת 1478 קיבל רנה את תאריו ונחלותיו של אביו שהופקעו על ידי לואי האחד עשר.
בעקבות כניסתו לחובות ולדיכאון, התמרד רנה בלואי האחד עשר, ועל כך נכלא ב-23 בפברואר 1483, ושהה בכלא עד לאחר ששארל השמיני, מלך צרפת וחנן אותו. בהמשך השתתף רנה במלחמה המשוגעת, אולם שארל השמיני חנן אתו. ב-1 בנובמבר 1492 מת רנה באלנסון, ובנו שארל הרביעי, דוכס אלנסון ירש את תאריו.
קרן מורשת אנטארקטיקה (ניו זילנד)

קרן מורשת אנטארקטיקה (ניו זילנד) (באנגלית: (Antarctic Heritage Trust (New Zealand)) הוקמה בשנת 1897 והיא החברה הוותיקה ביותר בברית של קרן מורשת אנטארקטיקה. הקרן הניו זילנדית היא קרן סיוע עצמאית שבסיסה בכרייסטצ'רץ' שבניו זילנד. מטרת הקמתה הייתה לדאוג לאתרים חשובים להיסטוריה של העידן ההרואי של חקר אנטארקטיקה במחוז ים רוס באנטארקטיקה.
האתרים שנמצאים בפיקוחה של הקרן הם: ארבעה בסיסי משלחות הקשורות לחוקרי אנטארקטיקה מוקדמים, בהם משלחותיו של רוברט פלקון סקוט, ארנסט שקלטון וקרסטנס בורכגרווינק. נותני החסות לקרן הם המושל הכללי של ניו זילנד, ועד למותו, סר אדמונד הילארי. בקרן שולט ועד נאמנים, המייצג מספר רב של סוכנויות וארגונים בינלאומים. באופן שוטף, מנהלים את העבודה של חברי צוות במשרה מלאה בכרייסטצ'רץ'.

מיזמים

מראשית שנות ה-2000 עוסקת הקרן ב"מיזם השיקום של מורשת ים רוס", שאותו חנכה הנסיכה אן, הנסיכה המלכותית באנטארקטיקה בשנת 2002.
הקרן הניו זילנדית מקבלת אמנם סיוע מקרן מורשת אנטארקטיקה של הממלכה המאוחדת, אך היא קיבלה על עצמה אחריות מבצעית לשימור אתרי המורשת במחוז ים רוס, לרבות הצריפים שנזכרו לעיל.
בדצמבר 2013 מצאו אנשי הקרן 22 תשלילים במצב טוב יחסית באתר סקוט, שם השאירה אותם משלחת שקלטון. באחדים מן התשלילים הופיעו תוואי נוף במצר מקמרדו.

לקריאה נוספת

Jenkins, Simon (2006-04-28). "A corner of Antarctica that will be for ever Britain, no matter the cost". London: The Guardian. Retrieved 2007-02-22.
Hughes, Peter (2007-02-10). "The last continent". London: Telegraph. Retrieved 2007-02-22.
לוקה טוני

קריירה

טוני החל את הקריירה המקצועית שלו בקבוצת הכדורגל מודנה מהליגה האיטלקית השלישית בעונת 1994/1995. בעונה זו הבקיע שני שערים בשבעת המשחקים בהם שיחק. בעונתו הבאה במודנה הוא כבש חמישה שערים ב-25 הופעות, והקבוצה נאבקה על העלייה לליגה השנייה.
בקבוצת לציאלה מהליגה השלישית הבקיע טוני 15 שערים, ובכך עורר עניין בקבוצת טרוויזו. טוני עבר לטרוויזיו מהסרייה ב' בעונת 1999/2000, והבקיע 15 שערים ב-35 משחקים. הצלחתו סללה את דרכו להחתמתו בקבוצת הכדורגל ויצ'נצה מהסרייה א', ולאחר מכן בקבוצת הכדורגל ברשה, שם שיחק למשך שתי עונות יחד עם רוברטו באג'ו.
בעונת 2003/2004 הצטרף טוני לקבוצת הכדורגל פאלרמו ועזר לקבוצה לזכות באליפות הסרייה ב' ולעלות ליגה, כשהבקיע 30 שערים בעונתו הראשונה וזכה בתואר מלך השערים של הליגה במשותף עם כריסטיאן לוקרלי. בעונה שלאחר מכן כבש טוני 20 שערים ב-35 משחקים ועזר לקבוצתו להשיג מקום בגביע אופ"א. 
בזכות יכולתו המרשימה בפאלרמו, טוני זכה להופעה ראשונה בנבחרת הלאומית, וביולי 2005 חתם טוני בפיורנטינה תמורת 10 מיליון אירו. ב-7 בספטמבר 2005 הפך לשחקן פיורנטינה הראשון אשר הבקיע שלושער במשחק של הנבחרת האיטלקית, במוקדמות מונדיאל 2006. 
בעונת 2005/2006 כבש לוקה טוני 31 שערים, שהקנו לו את תואר מלך השערים באירופה כולה - נעל הזהב האירופית. בכך היה טוני לשחקן הראשון מאז שנת 1958 שכבש מעל 30 שערים בעונה אחת בסרייה א'.
בשנת 2007 עזב טוני את פיורנטינה לבאיירן מינכן הגרמנית תמורת 11 מיליון אירו. במינכן שימש טוני כחלוץ העיקרי של הקבוצה, ועזר לקבוצה לזכות באליפות הבונדסליגה ובגביע הגרמני, עם 24 שערים בליגה. ב-31 בדצמבר 2009, לאחר שהסתכסך עם לואי ואן חאל, מאמן באיירן מינכן, הושאל טוני לרומא עד סוף העונה. בעונת 2010/2011 עבר לגנואה, אך בחלון ההעברות בחודש ינואר 2011 עזב את הקבוצה וחתם על חוזה לעונה וחצי ביובנטוס. בשנת 2012 חתם טוני בקבוצת א-נאסר מדובאי.
ביולי 2013 חתם בהלאס ורונה מהליגה האיטלקית.
ב-6 בדצמבר 2015 הודיע על פרישה בסיום העונה.
במשחקו האחרון בהלאס ורונה הבקיע טוני נגד יובנטוס שער בפנדל אשר העניק לקבוצתו ניצחון.
תוכנית הבוקר (תוכנית טלוויזיה)

תקציר

אלכס לוי מגישה את "תוכנית הבוקר", תכנית חדשות פופולרית שמניבה אחוזי רייטינג גבוהים ושינתה את פני הטלוויזיה האמריקאית לנצח.
לאחר ששותפה להגשה, מיטש קסלר, מפוטר מהתוכנית לאחר 15 שנה עקב הסתבכות בפרשת התנהגות מינית בלתי הולמת, מפיק התוכנית קורי אליסון אומר כי דרושים מגישים חדשים לתוכנית וכי תם זמנה של אלכס. אלכס נאבקת לשמור על תפקידה ומתחרה עם ברדלי ג'קסון, עיתונאית שאפתנית שמנסה לתפוס את מקומה.

פיתוח

ב-8 בנובמבר 2017 פורסם כי אפל הזמינה סדרה המורכבת משתי עונות בנות עשרה פרקים. ג'ניפר אניסטון, ריס ווית'רספון ג'יי קרסון ומייקל אלנברג היו אמורים להפיק את הסדרה. באפריל 2018 הורכז כי קרסון עזב את ההפקה על רקע מחלוקות יצירתיות. המחליפה לו הייתה אמורה להיות קרי ארין. ביולי 2018 דווח כי מימי לדר תשמש כבמאית ומפיקת הסדרה. באוקטובר 2018 פורסם כי קריסטיאן האן ולורן לוי מויסטטר ישמשו כמפיקים נוספים.

צילום

צילומי הסדרה נערכו בבניין ג'יימס אובייט בלוס אנג'לס שבקליפורניה החל מ-31 באוקטובר 2018. ב-9 במאי 2019 עברו הצילומים לעיר ניו יורק.
שבתי מרשקוב

רבי שבתי מרשקוב (לעיתים ראשקוויר; תט"ו - ה' בטבת ה'תק"ה) מקובל וסופר סת"ם. התפרסם בשל סידור שערך וסידר על פי כוונות האר"י - "סידור רבי שבתי מרשקוב" (להבדיל מ"סידור רבי שבתי" הקדום יותר של רבי שבתי סופר מפרעמישלא). הוא היה בן הדור הראשון של תנועת החסידות, כינה את רבי מאיר מפרמישלאן "מורי", ונמסר כי קיבל את מרותו של הבעל שם טוב. מצאצאיו התפתחה חסידות רשקוב.

קורות חייו

נולד לרב ישכר, אין ידועים פרטים על ילדותו. התגורר ברשקוב שבבסרביה (כיום בטרנסניסטריה/מולדובה). היה מקובל והיה תלמיד של הבעל שם טוב ושל רבי מאיר הגדול מפרמישלאן. ערך סידור על פי נוסח וכוונות האר"י. נפטר בשנת תק"ה.

משפחתו

אחיו של רבי שבתי היה רבי ישראל רב בקאוושן ובלבי.
בנו רבי יוסף מילא את מקום אביו באדמו"רות והיה תלמידו של רבי פנחס מקוריץ. נפטר בה' באדר תק"פ.
כוכב לכת ננסי

גודל ומסה של כוכבי לכת ננסיים

בהחלטה של איגוד האסטרונומיה הבינלאומי שצוינה לעיל לא צוינו גבולות עליונים ותחתונים לגודלם ולמסתם של כוכבי לכת ננסיים. טכנית, אין גבול עליון, וגרם יותר גדול או בעל יותר מסה מכוכב חמה ש"לא פינה את סביבותיו" עדיין יכול להיות מסווג בתור כוכב לכת ננסי.
הגבול התחתון מתקבל מהצורך בשיווי משקל הידרוסטטי, אך לא ידוע עדיין מהם הגודל או המסה המינימליים הדרושים לכך. תצפיות אמפיריות מרמזות שגבול כזה יכול להיות תלוי בהרכבו ובהיסטוריה של הגרם המדובר. בטיוטה המקורית של ההחלטה שיווי משקל הידרוסטטי הוגדר כתכונה של גופים "בעלי מסה של לפחות ‎5×10²⁰‎ ק"ג וקוטר של לפחות 800 ק"מ", אך נוסח זה לא נשאר בהחלטה הסופית.
לפי אסטרונומים מסוימים, ההגדרה החדשה יכולה לכלול עד 45 כוכבי לכת ננסיים.
פייטרו דומניקו פאראדיזי

חייו ויצירתו

פאראדיזי, שהיה כנראה תלמידו של ניקולא פורפורה, התמסר תחילה לחיבור מוזיקה לתיאטרון. ב-1746 עבר ללונדון, שם עשה לו שם כמורה לצ'מבלו ולזמרה. ב-1770 חזר לאיטליה.

מוזיקה כלית וקולית

למוניטין של פאראדיזי אחראית בעיקר המוזיקה שלו לצ'מבלו, שזכתה להערכת חוקרים בתולדות המוזיקה.
סגנונו המוזיקלי הושפע מזה של אלסנדרו ודומניקו סקרלטי. לעיקר ההתפעלות זכו שתים-עשרה הסונאטות שלו לגראוויצ'מבלו (לונדון, 1754). הטוקאטה בלה מז'ור, שעודנה מושמעת כיום - שום יצירה אחרת שלו לא הושבה עד כה לחיים - היא פרק אלגרו מתוך הסונאטה השישית שלו בלה מז'ור, שזכתה כשלעצמה להקלטות משמעותיות. כמו כן חיבר קונצ'רטי לעוגב ולצ'מבלו, יצירות בודדות לצ'מבלו, אריות וקנטטות.
אדם (מחזה)

"אדם" הוא מחזה מאת יהושע סובול. המחזה נכתב בשנת 1989 והועלה לראשונה בתיאטרון הבימה.
"אדם" הוא המחזה השני בטרילוגיית "טריפטיך הגטו" שנכתבה על ידי סובול ומתרחשת כולה בגטו וילנה. שני המחזות הנוספים בטרילוגיה הם "גטו" ו"במרתף". במחזות אלו מציג סובול תיאטרון ריאליסטי-מודרני המתעד את גטו וילנה מנקודות ראות שונות (תיאטרון - מחתרת - בית החולים) תוך שמירה על דיוק עובדתי היסטורי המגיע עד לרמת הפוליטיקה שבתוך הגטו ושבין הגטו לגרמנים.
המחזה מתרחש בזמן מלחמת העולם השנייה בגטו וילנה, והוא מספר את סיפורה של המחתרת היהודית בגטו (ארגון הפרטיזנים המאוחד, FPO) ואת סיפור הסגרתו של מנהיג המחתרת אדם רולניק (מהדמויות היחידות שלא נקראת בשמה קרי יצחק ויטנברג). עלילת המחזה מתבססת על עדותה של אחת מלוחמות המחתרת, ניוסיה דלוגי (לובוצקי) שהעלתה על הכתב את פרטי פרשת ויטנברג. המחזה מעלה שאלות מוסריות רבות לגבי החיים בתקופת השואה. כמו כן המחזה מראה תפיסה שאינה מוצגת על הבמה כמעט כלל ובה נאצי לא "פלקטי" - נאצי בעל עקרונות, נאצי מוסרי המתנגד למשטר הנאצי והמחזיק את הגטו בתור אקט מוסרי המונע מהחיילים האחראים על הגטו להישלח לחזית. עוד דבר לא שגרתי שהמחזה מציג הוא יהודי במעמד קרוב מאוד לקצין האחראי על הגטו (יעקב גנס וקייטל). המחזה מוצג מנקודת מבטה של נדיה, אישה זקנה שעברה את השואה אך עדיין חווה סיוטים והזיות על המקרים שקרו לה שם (והמחזה בעצם הוא הזיותיה).
קריבה אוזרו

תולדות היישוב

קריבה אוזרו נזכרת מהמאה ה-18, ובסוף אותה מאה החלה להתפתח, בשל ישיבתה על צומת דרכי מסחר מרכזי.

יהודי קריבה אוזרו

בשנת 1897 נמנו בעיירה 5,478 יהודים. במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה סבלו יהודי העיירה ממספר פוגרומים, כשהגדול והקטלני שבהם בוצע ביום 24 בדצמבר 1919, אז נרצחו בעיירה כ-600 יהודים וכ-1,000 נפצעו. בעקבות הטבח עזבו את העיירה יהודים רבים, עד שבשנות השלושים של המאה ה-20 נותרו בה כ-1,500 יהודים בלבד. בתקופה הסובייטית פעלו בעיירה קולחוז יהודי ובית ספר יידי.
ב-2 באוגוסט 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים, וב-5 בספטמבר רצחו אלו 52 מיהודיה. עם סיפוח העיירה לחבל טרנסניסטריה הרומני באותו החודש, החלו הרומנים לרכז במחנות שהוקמו סביב העיירה יהודים שגורשו מבסרביה, וכן את יהודי העיירה - בסך הכל למעלה מ-4,000 איש. בשל תנאי המחיה הקשים במחנות אלו, מתו בהם עשרות יהודים מדי יום. עד נובמבר 1941 הוצעדו ממחנות אלו לגטו ביישוב גולטה (Golta) כ-1,800 יהודים, כאשר כ-700 מתוכם נספו או נרצחו בדרך.
מעט היהודים שהושארו בשלב זה במחנה שליד קריבה אוזרו, הוכנסו בסוף 1941 לגטו שהוקם בעיירה, ובינואר 1942 נרצחו בשטח בית העלמין המקומי 186 יהודים מהגטו. יתר היהודים הועסקו בעבודות כפייה, ועד ספטמבר 1943 נותרו בגטו שבעיירה כ-40 יהודים בלבד. לאחר מכן, הובאו לגטו 131 יהודים נוספים. קריבה אוזרו שוחררה בידי הצבא האדום ב-29 במרץ 1944.
קולנוע אורדע

המבנה

הקולנוע ניצב בכיכר רמב"ם, המוכרת גם ככיכר "אורדע", על שם הקולנוע (וגם "העמק" על שם מיקומו הנמוך יחסית לאזורי העיר המקורית באתם זמנים), בין הרחובות הרצל וביאליק במרכזם, בסופן הדרומי של שדרות הילד.  מול הקולנוע ניצב בית הכנסת הגדול, ולידו פסל של חיים נחמן ביאליק (המשורר הלאומי שהתגורר בעיר בשנת חייו האחרונה), שהחליף בשנת 2006 מזרקה ותיקה.
קולנוע אורדע היה גדול ומפואר, היו בו כ-800 מקומות ישיבה, אולם, יציע ובמה גדולה למופעים.

היסטוריה

הקולנוע נבנה בשנת 1936. לקראת פתיחת הקולנוע באפריל 1937 דרשה מועצת פועלי רמת גן שעובדי הקולנוע יהיו מבני רמת גן, שאינם כשירים לעבודה פיזית. בעלי הקולנוע, בעלי קולנוע מוגרבי בתל אביב, סירבו לדרישה וטענו שיש להם קרובי משפחה שעליהם להעסיק. בעקבות זאת, קראה מועצת פועלי רמת גן להחרים את הקולנוע, ולמעט הצגת הבכורה, נדחתה פתיחת הקולנוע. פתיחת הקולנוע התקיימה ב-21 באפריל 1937 בהצגת בכורה שהכנסותיה היו קודש להקמת בית יתומים בתל אביב. זמן מה התעמתו הצדדים על מציאת בורר מוסכם. הסכם בין בעלי הקולנוע ומועצת פועלי רמת גן הושג ביולי 1937 בהכרעת בורר ואז נפתח הקולנוע להקרנות סדירות.
בשבתות התקיימו בקולנוע אסיפות שונות של מפלגות, בהן הפועל המזרחי, המפלגה הקומוניסטית הישראלית ומפ"ם.
ב-1990 חדל לשמש כבית קולנוע, שימש כמה שנים כסניף של הבנק הבינלאומי, וכיום שוכן במבנה סניף של סופר פארם.
ג'קי צ'אן

ביוגרפיה

צ'אן קונג-סאנג נולד בהונג קונג הבריטית (כיום הונג קונג) שהייתה אז תחת שלטון הכתר, להורים פליטים ממלחמת האזרחים הסינית. הוא החל בלימודי אופרה סינית בגיל 7 ובמקביל למד אמנויות לחימה שונות. צ'אן החל את הקריירה הקולנועית שלו בתפקידים זוטרים עוד מגיל שמונה משנת 1962 בין היתר כפעלולן וכניצב בסרטיו של ברוס לי: "אגרוף הזעם" ו"הדרקון". הוא הושפע מאוד מסרטיו של לי, וכן מסרטי באסטר קיטון. במקביל לקריירה הקולנועית שלו פיתח צ'אן את הקריירה המוזיקלית שלו והוציא לראשונה שני אלבומים מוזיקליים בשנת 1984: "Love Me" ו-"Thank You". עד שנת 1988 הוציא לפחות אלבום נוסף אחד בשנה. הוא החל לכתוב תסריטים ולביים סרטים ב-1987 ומאז עסק פחות במוזיקה. בתחילה התפרסם כשחקן רק באסיה (בעיקר בסין) ובאירופה. הוא הגיע לתודעה האמריקאית לראשונה בסרטו "אגרופים מצחיקים" בשנת 1980 אך לא הצליח להשאר בתודעה (באוטוביוגרפיה שלו כתב שלא הוא יצר את הכוריאוגרפיה בסרט זה, כך שעדיין לא הביא את סגנונו האישי לקהל האמריקאי) הצלחתו בשוק האמריקאי החלה בסרטו "רעמים ברובע ברונקס" בשנת 1995. בשנת 2007 היה לו שיתוף פעולה ראשון עם השחקן ואומן הקונג פו ג'ט לי בסרט הממלכה האסורה, בשנת 2010 שיחק בסרט קארטה קיד בתור מורה לקונג פו.
בשנת 2017 גילם את דמותו של מר פאנג בסרט האנימציה "שודדי הפיצוחים 2: טבעי להשתגע".
ב-2008 עלתה בסין התוכנית "תלמיד הדרקון", תחרות כשרונות משחק וקונג פו. הזוכה, ג'ק טו, הוכרז כ"יורש" של צ'אן והוא עתיד להשתתף, לצד מתמודדים אחרים בתוכנית, במספר סרטי פעולה סיניים שיפיק ויכתוב צ'אן.

שליטה בשפות

ג'קי צ'אן דובר מספר שפות: אנגלית, צרפתית, גרמנית, ספרדית, מנדרינית, קוריאנית, כמו כן הוא יודע את שפת הסימנים האמריקאית. בראיון לאלן דג'נרס סיפר שלמד אנגלית על ידי שמיעת תוכניות באנגלית בטלוויזיה. נושא מכשול השפה שימש כבדיחה חוזרת בסרטי "שעת שיא" כאשר כריס טאקר העיר לו על כך שהאנגלית שלו לא מובנת וג'קי ענה לו בתגובה (בסצנת פספוסים שלאחר הסרט) שטאקר מתקשה להגיד אפילו שלוש מילים בסינית בצורה נכונה.

מאפיינים ייחודים לסרטיו

על סגנונו הייחודי של צ'אן יצאו שני סרטי תעודה: אחד על חייו האישיים והשני על הסגנון בסרטיו.
צ'אן משתמש בצוות אישי של פעלולנים שאיתם הוא עובד באופן קבוע. השיטה של ג'קי צ'אן לפי הגדרתו היא "מסורתית", המצע עליו נוחתים הפעלולנים מבוסס על ארגזי תפוחים ולא על מזרנים, והפעלולנים מעדיפים להשתמש בציוד ייחודי על פני תיקונים והוספת אפקטים באמצעות מחשב בעבודת עריכה. סרטים רבים בהם צ'אן הוא שחקן ראשי (וביניהם בין היתר טרילוגיית "שעת שיא") מסתיימים בסצנת פספוסים מהסרט.
FGM-148 ג'אוולין

הטיל

בדומה לטילי נ"ט מתקדמים אחרים, הג'אוולין נורה באופן שגר ושכח, ומכוון עצמו למטרה אחרי נעילה ראשונה על ידי המפעיל, ללא התערבות נוספת מצידו.
לטיל שני אופנים לביצוע: הראשון, ירי במסלול בליסטי במהלכו הטיל עולה לגובה 150 מטרים, וצולל אל מטרתו בזווית חדה. השני, ירי בכינון ישיר כאשר הטיל מגיע לגובה של 50 מטרים ומשם עושה את דרכו אל המטרה בזווית קהה.
הטיל מצויד בראש טאנדם, שמצויד בשתי שכבות של מטען חלול, כך שהשכבה ראשונה נועדה להרוס את השריון, והשכבה השנייה לחדור אל המטרה ולהשמידה. טיל מתקדם יותר בעל רש"ק חזק יותר נועד להתמודד גם מול סוגים מסוימים של מיגון ריאקטיבי.
הטיל מצויד בראש ביות תרמוגרפי.

שיגור

הזְבִיל (Tube) הוא החלק המכיל את הטיל ומאחסן אותו, ומערכת השיגור (CLU - Command Launch Unit) הוא החלק שבו משתמש המפעיל על מנת לנעול את הטיל על המטרה בפעם הראשונה, ומכאן ואילך לשגר אותו.
המפעיל מרכיב את הזְבִיל על מערכת השיגור ותוך שניות ספורות עד חצי דקה ננעל על המטרה ומשגר את הטיל.
לטיל שתי שכבות דלק מוצק, האחת קטנה ורכה שנותנת דחף ראשוני מתוך הזְבִיל, ונועדה להרחיק את הטיל מפני המפעיל ולמנוע פגיעתו מפני המנוע הראשי.
אופן השיגור מצד המפעיל נעשה על הכתף בישיבה, (לרוב ישיבה מזרחית כשמדובר בשיגור כתף ללא חצובה), כשהוא נשען קדימה כדי למנוע מהגוף להיהדף אחורנית ולהפגע.
אחרי הנעילה והשיגור הטיל עושה דרכו לעבר המטרה ומשמיד אותה, הזְבִיל הוא חד פעמי ונועד לנטישה בשטח אחרי השימוש, עם זאת הוא ניתן למחזור אך זאת בעלות יותר גבוה מעלות הייצור הראשוני, לכן בינתיים לא נעשה דבר בנושא זה.
מחיר טיל אחד הוא 80,000$. מחיר יחידה אחת שכוללת טיל, זְבִיל ומערכת שיגור אחת עולה 125,000$.
בגלל מחירו הרב רק חיילים מנוסים ומאומנים היטב לשימוש בטילים יוכלו לירות בו
ולגה (עיר)

היסטוריה

ולגה הועלתה לראשונה על הכתב ב-1286 בשמה הגרמני וָאלק. מאז היא נשדדה, נשרפה ונהרסה פעמים רבות, תחילה בידי הליטאים ולאחר מכן בידי הרוסים. מעשי הבזיזה נפסקו רק ב-1501. ב-11 ביוני 1584 העניק סטפאן באטורי, המלך של האיחוד הפולני-ליטאי לוולגה זכויות עירוניות. זכויות אלה הוענקו לעיר בשנית ב-17 באפריל 1590 על ידי זיגמונט השלישי ואזה, שהעניק לה גם את סמלה. ב-1626 עברה העיר לשלטון שוודי, וב-1710, בעקבות המלחמה הצפונית הגדולה, לשלטון רוסי, יחד עם שאר אסטוניה.
ב-5 באוקטובר 1764 ניתנה פריווילגיה לעיר בידי הקיסרית יקתרינה השנייה; בעקבות זאת, עד סוף המאה ה-18 נבנו בוולגה בנייני האבן הראשונים - כנסייה, בית-ספר, ומשרדים מחוזיים. מאז החלה העיר להתפתח במהירות, וב-1876, הוצא לאור העיתון הראשון בוולגה, "וָלְקְשֵר אָנְצַייגֶר" (Walkscher Anzeiger), אשר נכתב בשפה הגרמנית.
ב-22 ביולי 1889 נסללה מסילת רכבת בין ולגה לטרטו וב-1896 הוארכה המסילה לפרנו. אלו תרמו משמעותית לחשיבותה של העיר. ב-1902 נסללה המסילה המחברת את ולגה לעיר אלוקסנה שבלטביה.
בזמן מלחמת העולם הראשונה, נשארה ולגה מחוץ לשדה הקרב, אך ב-1917 צפלין גרמני הטיל, על פי ההערכות, ארבעים פצצות, אך הן החטיאו את המטרה המרכזית: תחנת הרכבת.
חלוקת העיר התרחשה ב-1920 בעקבות התקפת לטביה ב-7 באוקטובר 1919 על ידי כוחותיו של ברמונדט-אבלוב בניסיונו להגיע לחזית מלחמת האזרחים ברוסיה על מנת להילחם בצבא האדום ובאי הכרתו בעצמאותה של לטביה. לצורך בלימת המתקפה, פנתה הממשלה הלטבית לממשלת אסטוניה ממקום מנוסתה בוונדן. בעקבות הצעה להפסקת אש מטעמו של ברמונט-אבלוב והפגזת כוחותיו על ידי פלגת סיירות בריטיות ורכבות ממוגנות אסטוניות שגרמו לו לסגת מלטביה. בעקבות העזרה שסיפקה, אסטוניה דרשה החזר כספי על ההוצאות ורוב שטחה של העיר. קו הגבול בין אסטוניה ללטביה נקבע על ידי ועדת בוררות בריטית והותירה את כל שטח העיר ותחנת הרכבת בצד האסטוני. רק שכונה אחת בדרום-מערב העיר נותרה בצד הלטבי. בעקבות חלוקת העיר עברו כ-2,500 לטבים תושבי העיר את הגבול והרחיבו את הצד הלטבי תוך הקמת שכונות חדשות.
ב-11 בפברואר 1921, על פי צו מממשלת אסטוניה, הוקם מחוז ולגה, על שם העיר המרכזית שהפכה לבירתו.
ב-17 באוגוסט 1940, על-פי הסכם מולוטוב-ריבנטרופ שנחתם שנה קודם לכן, נכבשה העיר בידי ברית המועצות, ובמהלך הכיבוש סולקו אסטונים ולטבים רבים מהעיר. כעבור שנה, ב-9 ביולי 1941, כבשה גרמניה את ולגה. ב-19 בספטמבר 1944 שוחררה העיר משלטון גרמני ונשלטה בידי ברית המועצות פעם נוספת.
ב-24 במאי 1992 השתלטו כוחות אסטונים על הבסיס הצבאי הסובייטי שמחוץ לעיר, וזה נהפך מאוחר יותר למוצב של משמר הגבול האסטוני.

תרבות

מאז 1944 המקומון "ולגמאלנה" (Valgamaalane) מפורסם שלוש פעמים בשבוע, ומאז 2003 "ולק" («Валкъ») מפורסם בשפה הרוסית. כמו כן פעילים בוולגה משרד מקומי של הטלוויזיה האסטונית (Eesti Televisoon, ידועה כ-ETV), ותחנת רדיו מקומית ("Raadio Ruut").

תחבורה

ולגה ממוקמת בצומת חשובה של מסילות רכבת וכבישים מהירים, ועוברת דרכה מסילת טאלין-טרטו-ריגה.
הספרייה הלאומית של בהוטן

היסטוריה

הספרייה הוקמה ב-1967 תחת חסותה של מלכת בהוטן. עם הקמתה שכנה הספרייה במגדל המרכזי של טשיצ'ודזונג. יותר מאוחר, בעקבות גידול האוסף, הוקם נבנה מבנה חדש שלשם הועברה הספרייה. המבנה החדש כולל ארבע קומות ובנוי בצורה מסורתית, מבנה בעל שמונה פינות המזכיר בצורתו דזונג בהוטני. הבנייה של מבנה הספרייה החדש מומן במלואו על ידי הממשל הבהוטני, ללא תרומות.

הארכיון הלאומי

הארכיון הלאומי אמון על שמירתם של המסמכים הרשמיים של בהוטן. ביולי 2000 נחתם הסכם בין ממשלת בהוטן לממשלת דנמרק, לפי הסכם זה דנמרק תתמוך בהקמת בניין מודרני שבו ישכון הארכיון. בשנת 2004 הושלמה בנייתו של של מבנה בן שתי קומות, צמוד לספרייה הלאומית. המבנה מאובזר בציוד אבטחה וציוד מיוחד לצורכי כיבוי אש ובקרת אקלים.
כחלק מהארכיון פועל הבנק לזיכרון לאומי, בבנק זה שמורים מסמכים ישנים, מכתבים וכ-7,000 תמונות. כאן נמצאים גם מיקרופילמים של מסמכים וספרים ישנים.
בארכיון פועל מיזם לאיסוף ושמירה של ההיסטוריה האוראלית של בהוטן.