google/wiki40b huggingface dataset:
שרברב

שרברב (בלעז: אינסטלטור) הוא בעל מקצוע העוסק בשרברבות.
התואר שרברב מקובל כיום לתיאור בעל מקצוע העוסק בהרכבת מערכות צנרת בתחום המים או הביוב ובתחזוקם.

סיכונים מקצועיים

מלבד הסיכון הכרוך בעבודה באתר בניה, חשוף השרברב לסיכון עקב עבודתו בסביבה מזוהמת, העבודה בסמוך להפרשות אנשים עלולה לחשוף את השרברב לחיידקים שעלולים להמצא בצואה או בקיא, כמו כולירה, טיפוס הבהרות, דלקת כבד, פוליו ועוד.
בנוסף ישנם אנשים המנסים לטפל בעצמם בבעיות הצנרת על ידי הזרמת חומצת בסיס כמו סודה קאוסטיק לצינור במטרה להמיס את גורם הסתימה, במהלך העבודה עלול השרברב להיפגע מאותה החומצה.

הכשרה מקצועית

בישראל ישנם שני אופני התמקצעות: הכשרה מקצועית על ידי משרד העבודה, והתלמדות כשוליה.

קבלנות אינסטלציה

נוסף על עבודה בשרברבות, ישנה המקבילה המיועדת לעבודות תשתית, התקנה ותיקון צנרת מבנים ודירות. תחום זה נקרא קבלנות אינסטלציה ובו לא די בקבלת תעודה מטעם משרד העבודה, כי אם ברישום פורמלי בפנקס הקבלנים.
תעודות כתף יריחו

תעודות כתף יריחו הן 19 תעודות כלכליות, שתיים מן התקופה הפרסית והיתר מן המאות הראשונה והשנייה. התעודות מוכיחות כי היישוב היהודי בנאת יריחו התקיים עד לסוף מרד בר כוכבא.

גילוי התעודות

בתשמ"ו ובתשנ"ד נערכו חפירות במערות "כתף יריחו", מול מנזר דיר אל-קרנטל בוואדי אל מפג'ר (מערת אביאור ומערת הסנדל), ובמהלכן נמצאו חלקים מ-19 תעודות כלכליות, שתיים מן התקופה הפרסית והיתר מן המאות הראשונה והשנייה. מלבד זאת נמצאה כמות גדולה של עצמות אדם, 29 מטבעות (המאוחרים מימי הדריאנוס), כלי חרס רבים, תכשיטים, כלי זכוכית, מסרקי עץ, ראשי חצים, חלקי סנדלים מסומרים, וחומר אורגני הכולל פירות וגרעינים שונים. עד גילויָן של תעודות כתף יריחו רָווחה הדעה, בעקבות תיאוריו של יוסף בן מתתיהו, כי יריחו ננטשה אחרי מרד החורבן וכי התשתית של מפעלי המים באזור יריחו לא חודשה אחריו; דומה שעם גילוין של תעודות אלה, אשר תוארכו בחלקן לימי דומיטיאנוס, טראיאנוס, ואדריאנוס, התקבלה הגישה במחקר כי נאת יריחו הייתה מיושבת עד לסוף מרד בר כוכבא.
מצב השתמרותן של רוב התעודות שהתגלו בכתף יריחו אינו טוב. עם זאת, ניתן לראות שהנושאים שבהן עסקו מתאימים לידוע לגבי אופיה החקלאי של יריחו וענפי הפרנסה שלה. נאת המדבר של יריחו נהנתה מכמויות מים גדולות שמקורם במעין אלישע, עין דוק, עין נועימה, עין אבו שושה, עין עוג'ה, עין פארה ועין פואר. אלה איפשרו גידולים חד-שנתיים כגון דגנים, קטניות וירקות, וגידולים רב-שנתיים כגון תמרים, גפנים, אפרסמון ועצי פרי שונים. לפי תיאוריו של יוסף בן מתתיהו, שטחה החקלאי של יריחו הוערך בכ-15,000 דונם.

תעודת כתף יריחו 3

מהדירי התעודה ציינו כי קשה להכריע אם מדובר במכר קרקע ובו פירוט הגידולים כסיוע ותוצריהם, או במכר של תוצרים אלה. כך או כך, בשטר נזכרת תוצרת חקלאית הקשורה לגידול התמרים הנפוץ בבקעת יריחו.

תעודת כתף יריחו 4

זוהי תעודה ביוונית שנמצאה בין תעודות כתף יריחו בארבעה חלקים. מקומו של חלק חמישי שהשתייך לתעודה זו, אינו ברור. כל ששרד מן התעודה הוא השוליים השמאליים של חלקה המרכזי, בעוד בחלקה הימני ניכרו סימני שריפה, הקשורים אולי למתקן בישול כלשהו שנמצא בקרבת מקום במערה. לא ברור אם היה זה שטר כפול או פשוט. מחד, העובדה שהסופר כתב בניצב לסיבים, מצביעה אולי על היותו של השטר כפול, כהצעתו של כהן; מאידך, אם שטר זה היה שטר חכירה, הרי שכל שטרי החכירה הידועים לנו ממדבר יהודה, היו שטרות פשוטים. מהדיר התעודה לא הכריע אם התעודה שלפנינו היא שטר מכר או שטר חכירה. הימצאותה של התעודה במערות כתף יריחו מצביעה כנראה על כך שהעסקה שתועדה נערכה ביריחו, והתעודה הגיעה עם בעליה למערת אביאור בסופו של מרד בר כוכבא.

תעודת כתף יריחו 7

זהו שטר המתעד מכירת תמרים, בתאריך "ארבע ועשרים למרן [א]גריפה" - שנת 84 לסה"נ. מהדירי התעודה הציעו לקשור תאריך זה (כלומר שנת 84) בעדותו של יוסף בן מתתיהו על אודות אגריפס השני שקיבל מנירון קיסר את ליויאס, היא בית רמתא, יחד עם ארבעה עשר כפרים נוספים מזרחית ליריחו. מן התעודה עולה כי אדם בשם יהוסף בן יהוחנן מונה לטפל בנכסי יתום כלשהו, והוא אף נדרש לשלם את דמי היתום מן הכסף שהוא קיבל עבור התמרים שמכר.
יהודית בר-אילן

ביוגרפיה

בר-אילן נולדה לאגנס ופרופ' אנדרש מוהלרד. בשנת 1981 סיימה תואר ראשון במתמטיקה ומדעי המחשב. המשיכה לתואר שני במתמטיקה (אותו קיבלה ב-1983) ולתואר שלישי במדעי המחשב (שסיימה ב-1989) - שלושתם מהאוניברסיטה העברית בירושלים. נושא עבודת הדוקטורט שלה היה "Applications of one-way functions and randomization in security protocols", ומנחיה היו פרופסור מיכאל רבין ומיכאל בן-אור.
באמצע שנות התשעים החלה בחקר של מדעי המידע באוניברסיטה העברית, ובשנת 2002 עברה לאוניברסיטת בר-אילן. תחומי ההתמחות שלה כללו: אינפורמטריקה, חקר האינטרנט, אחזור מידע והתנהגות מידע.
במשך כשנה, החל מדצמבר 2011, הייתה חברה בוועד המנהל של איגוד האינטרנט הישראלי, ועסקה בהובלת תחום הטכנולוגייה בפעילות האיגוד.
בשנת 2017, זכתה בר-אילן בפרס דרק ג'ון דה סולה פרייס(גר'). שנה אחר כך, זכתה, על מחקרה, בפרס מטעם "ASIS&T" - האיגוד לחקר מדעי המידע והטכנולוגיה.
בר-אילן הייתה חברה בוועדות העורכים של כתבי העת "PLOS One", "Frontiers in Research Metrics and Analytics" "Online Information Review"‏, "Journal of Informetrics"‏, "Scientometrics"‏ ו-"JASIST".
בר-אילן הייתה תושבת מבשרת ציון, נשואה ואם לשלושה. היא נפטרה ממחלה ביולי 2019 והובאה לקבורה בהר המנוחות.
פרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי

פרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי (באנגלית: Golden Globe Award for Best Actress in a Motion Picture – Comedy or Musical) הוא פרס גלובוס הזהב הניתן מטעם איגוד העיתונאים הזרים בהוליווד (HFPA) על הופעה יוצאת מן הכלל לשחקנית הטובה ביותר בסרט קומדיה או מוזיקלי. הפרס הוענק לראשונה בנפרד בשנת 1951, כשלפני כן הקטגורייה הנוכחית נקראה השחקנית הטובה ביותר בסרט קולנוע. בהמשך פוצל הפרס לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט דרמה ולפרס זה.

זוכים ומועמדים

הערה: השחקנית עם הסימן † זכתה באוסקר

הערה: השחקנית עם הסימן * הייתה מועמדת לאוסקר

הערה: השחקנית עם הסימן § זכתה בפרס גלובוס הזהב ולא הייתה מועמדת לפרס אוסקר.
קולין בנג'מין

קריירת מועדונים

בנג'מין נולד בנמיביה, ושיחק בקבוצה הבוגרת של מועדון המקומי סיביקס וינדהוק עד לשנת 1999. בשנה זו עבר לגרמניה והחל לשחק במועדונים מליגות נמוכות, עד שהתגלה על ידי המבורג בשנת 2001. בנג'מין העביר בהמבורג כמעט את כל קריירת הבוגרים שלו, ושיחק במועדון במשך עשר עונות רצופות, כשהוא משתף פעולה עם שחקנים כמרסל ינסן, טימוטה אטובה, הייקו וסטרמן ודוד יארולים. בתקופתו של בנג'מין במועדון, המבורג סיימה לרוב בחלק העליון של הטבלה. התואר היחיד בו בנג'מין זכה עם המבורג היה גביע הליגה הגרמנית בשנת 2003, אך לא שותף בגמר בו ניצחה המבורג 4-2 את בורוסיה דורטמונד. בשנת 2011 עזב בנג'מין את המבורג לאחר עשר עונות, בהן צבר 146 הופעות והבקיע 13 שערים, ועבר למינכן 1860 מהבונדסליגה השנייה, שם שיחק עונה אחת, בה סיימה הקבוצה במקום השישי. בתום עונת 2011/12 פרש בנג'מין מכדורגל.

קריירה בינלאומית

בנג'מין החל לשחק בנבחרת נמיביה בשנת 1999, והופיע במדיה 32 פעמים, בהן הבקיע שני שערים, ושיחק בה עד לפרישתו ממשחק פעיל. הישג השיא של בנג'מין עם הנבחרת הנמיבית הוא השתתפות מפתיעה בגביע אפריקה לאומות 2008 בפעם השנייה בלבד בתולדותיה. הנבחרת הנמיבית הודחה מהטורניר בשלב הבתים, לאחר שצברה נקודה אחת.
פאנטה

היסטוריה

המשקה הוכן לראשונה על ידי מפעל קוקה קולה בגרמניה בתחילת מלחמת העולם השנייה. מנהל המפעל חיפש מוצר שיחליף את משקה הקולה הרגיל, בגלל אמברגו שהוטל על גרמניה שהקשה על ייבוא סירופ הקולה הנדרש להמשך ייצור סדיר של המשקה. הפאנטה יוצרה מחומרי גלם זמינים שכללו תוצרי לוואי של מפעלי ייצור, כולל מי גבינה, סיידר, ושאריות של פירות אחרים. בתחילה כלל המשקה סכרין, בהיעדר סוכר, אולם משנת 1941 הצליח המפעל לזכות במכסות של סלק סוכר לצורך ייצור המשקה. הרכב הפאנטה השתנה בהתאם לשאריות הפרי שהיו זמינים במהלך הייצור. 
אחרי מלחמת העולם השנייה יבאה חברת קוקה-קולה את המשקה אל ארצות הברית שם הוא זכה להצלחה.
כיום יש מעל 70 סוגים שונים של פאנטה, הפופולרי בהם בטעם תפוזים, המופץ ביותר מ-180 מדינות שונות. בישראל פאנטה נמכרת בטעמי תפוז, תפוז דיאטטי, אקזוטי (מבוסס על מספר פירות טרופים), תות, ענבים ולימונדה. בעבר נמכרו גם טעמי שוקטה (מבוסס על מיץ אוסטרי מפרי עץ הסמבוק Holundersaft), אשכולית ומלון. לאחרונה יצאו שני טעמים חדשים (מיקסים): אורנג'-מנגו, אננס-אשכוליות, טעמים אחרים כוללים תות, דובדבן, בננה, אננס, טרופי וכו'.  
בישראל הופץ המשקה לראשונה בשנת 1976, תחת השם קינלי, כיוון שהזכויות לסימן המסחרי "פאנטה" היו בידי מפעל משקאות ישראלי קטן מטבריה שייצר משקה בשם "פֶּנְטָה", וחברת קוקה-קולה לא הגיעה אתו להסכמה על מחיר סימן המסחר. במהלך השנים נסגר המפעל, ובסוף שנות ה-90 חברת קוקה-קולה יכלה להשתמש בשם "פאנטה" לקו המיצים המוגזים שלה בישראל. עם השם "קינלי" חברת קוקה-קולה מייצרת ומשווקת לאורך השנים את מי הסודה. לקראת סוף העשור הראשון של המאה ה-21 התחילה החברה לייצר ולשווק מי סודה בטעמים עדינים של פירות שונים.
בשנת 1979 החלו לייצר את המשקה בברית המועצות.

פאנטה ברחבי העולם

ישנם יותר מ 90 טעמים ברחבי העולם. בסרביה, אלבניה, בוסניה והרצגובינה, קרואטיה ועוד כמה מדינות אחרות, יש "פנטה שוקטה" (משחק מילים בין "סוק" -סמבוק ברומנית ו"זעזוע"), המבוסס על משקה של תמצית פרחים, מסורתי מאוד ברומניה (שם הוא נקרא Socată), סרביה, בוסניה והרצגובינה, קרואטיה ומדינות בלקן אחרות.
אורנג 'פנטה זמין גם בקנדה; הנוסחה לגרסה הכתומה של קנדה שונה מזו של עמיתיה האמריקאים והגרמניים / אירופיים, בכך שהגרמנית מכילה מיץ תפוזים, הקנדי מכיל מיץ מנדרינה והאמריקני אינו מכיל אף אחד מהם. וריאנטים אחרים שזמינים בקנדה הם ענבים סודה קרם, שניהם עשויים עם ענבים אמיתיים. המתחרים העיקריים לפנטה כוללים טנגו, מירינדה, סאנקיסט, פרוסה, סמול, קראש, טרופיקנה טוויסטר ואורנגינה. פנטה היה המשקה השני שיוצר על ידי קוקה קולה, אחרי הקוקה קולה המקורית.
אברהם זכות (רופא)

אַבְרָהָם זַכּוּת (או: לוזיטנוס זכותוס. בפורטוגזית: Zacutus Lusitanos;‏ 1575 ליסבון – 1642 אמסטרדם) היה רופא וסופר יליד פורטוגל, שחיבורו המקיף והחשוב, "תולדות הרפואה", יצא בשנים-עשר כרכים.

קורות חיים

זכות, נצר למשפחתו של הרב אברהם בן שמואל זכותא, נמנה עם האנוסים, וכנוצרי נשא את השם מנוּאל אלווארש. הוא למד רפואה ופילוסופיה באוניברסיטאות בספרד ובפורטוגל, שימש רופא בליסבון במשך 30 שנה ושמו יצא לפניו עד שנאלץ להימלט לאמסטרדם מאימת האינקויזיציה ב-1625.
זכותוס שב ליהדות בגיל 50, ולאורך כל אותה תקופה קיים קשרים עם רופאים ומנהיגים יהודים הולנדיים ידועים בני-דורו.
בית הכנסת בטומאר שבפורטוגל, שחודש בתחילת המאה העשרים, נקרא על שמו.

פעילותו המדעית

לבד מטיפול בחולים, החל זכותוס לאחר הגיעו לאמסטרדם בפעילות מדעית. הוא ביצע מחקרים רבים בעודו שוהה ליד מיטת חוליו, וערך בהם תצפיות. יוצאי דופן בדיוקיהם הם תיאוריו הקליניים של מחלות הדבר, הדיפתריה, המחלות התפרחתיות והגידולים הממאירים. זכות היה בין הראשונים שתיארו את דלקת שחור השתן (Blackwater fever), ומהכתוב בספריו עולה שהוא הקדים את התגליות שברפואה המאוחרת כגון אפילפסיה מהטיפוס של ג'קסון (Jacksonian seizure) וכיבי קיבה, בהם טיפל באלומיניום סיליקטי.
חץ דורבן

חץ דורבן (באנגלית: Iron Fist, בתרגום לעברית: אגרוף ברזל) היא מערכת הגנה אקטיבית מתוצרת תעש מערכות ואלביט מערכות. המערכת מיועדת לרכב קרבי משוריין ואף כלי רכב קלים יותר, וכוללת מכ"ם לאיתור האיום, שבשים אלקטרוניים נגד טילי נ"ט וכן אמצעי פיזי ליירוט האיום. היא נועדה להגן מפני רקטות נ"ט, טילי נ"ט ואף פגזים הנורים מטנק.

הנדסה ועקרונות פעולה

"חץ דורבן" מיועדת לטפל במגוון רחב של איומים נגד טנקים בהם רקטות נגד טנקים (כגון RPG), טילים נגד טנקים (ATGM) וכן פגזי חלולן (HEAT) וחודרנים קינטיים (KEP) הנורים מתותחי טנקים.
המערכת מורכבת ממכ"ם שפותח על ידי "ראדא תעשיות אלקטרוניות" וחיישן תת-אדום תוצרת "אלישרא" שנועד לגלות איומי נ"ט על הכלי. כאשר המערכת מזהה איום שעומד לפגוע בכלי, היא מנסה לשבש אותו (אם מדובר בטיל נ"ט), מפעילה מיסוך עשן ואם אין ברירה היא משגרת חימוש המתפוצץ בקרבת האיום ומנטרל אותו (מפוצץ את האיום או מטה את מסלולו). החימוש המיירט עשוי מחומרים מתכלים, על מנת לא לייצר רסס המסכן לוחמי חי"ר הנמצאים בקרבת הכלי.
בנימין ברעם

ביוגרפיה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.  
ברעם נולד בשם ברנהרד ברמן (Behrmann) ב-1923 בעיר ויסבאדן שבדרום-מערב גרמניה, בנם של רוזה לבית הֶרמֶר ואיזידור ברמן. עלה לארץ ישראל בשנת 1936. למד מוזיקה אצל המלחין פאול בן-חיים בתל אביב בין השנים 1945-49 ואחר-כך באקול נורמל סופרייר פריז ב-1950-51 ובמדרשה למוזיקה בתל אביב.
חיבר מוזיקה קולית וכלית. בעיקר שירים לקול ולפסנתר לטקסטים מאת משוררים שונים.
החל משנת 1959 עבד וזאת למשך שנים רבות כמבקר מוזיקה בעיתון "ג'רוזלם פוסט".
בשנות ה-60 וה-70 כיהן כמזכ"ל איגוד הקומפוזיטורים בישראל. 
לימד בקונסרבטוריון רון, קונסרבטוריון רמת גן,  בחוג למוזיקולוגיה באוניברסיטת תל אביב ובמדרשה למורים למוזיקה בסמינר לווינסקי. בין הקורסים הבולטים שלימד: המוזיקה של ריכרד וגנר, המוזיקה של ימי הביניים ומוזיקת רנסאנס, תאוריית המוזיקה, מוזיקה של המאה ה-20, מוזיקה ישראלית, מוזיקה יהודית ועוד.
זכה בפרסים שונים: בין השאר על יצירתו "נכון ליבי" ועל יצירתו "איכה" (פרס אקו"ם 2007).
בנימין ברעם כאב מאד את עלבונה של המוזיקה הישראלית הרצינית, ובשנת 2002 כתב לשרת החינוך לימור לבנת מכתב גלוי חריף. המכתב נמצא ברשת כאן, וקטעים מתוכו ציטט חגי חיטרון במספדו על ברעם בעיתון הארץ.
הנה כמה דברים מתוך המאמר הנוגעים ליצירתו אחותי קטנה הפואמה של אבא קובנר:
רוב יצירותיי שכתבתי בשנים האחרונות זכו לביצועים אך ורק באוסטריה ובעיקר בגרמניה ואילו כאן לא היה כלום. הרשי לי לספר לך בהקשר זה שיצירתי אחותי קטנה, לפי טקסט של אבא קובנר לקול וכלים זכתה בשנת 2000 לביצוע בכורה יוקרתי ביותר בבית האופרה הממלכתית של בוואריה במינכן, במסגרת הפסטיבל השנתי של האופרה בחודש יולי. אני מדבר כאן 'פרו דומו' משום שברצוני לציין שאירוע זה היה עבורי מרגש ביותר; הבאתי לקהל גרמני יצירה על השואה, המושרת בשפה העברית ומבוצעת על ידי זמרת גרמניה ונגנים גרמניים. אבל ההצלחה הגדולה שהיצירה זכתה לה בקהל וגם בביקורות הייתה מלווה גם בתחושת צער עמוק. היצירה לא זכתה לביצוע בכורה בארץ וגם עד עתה, למרות מאמצים רבים שנעשו על ידי וע"י אחרים, לא זכתה היצירה (למצו-סופרן, כינור, צ'לו, פסנתר) לביצוע בארץ.
נפטר ב-2012, בגיל 89.
ארכיונו שמור בספרייה הלאומית.
שאנדור מאראי

קורות חייו ומפעלו הספרותי

מאראי נולד בשנת 1900 בעיר קאשה, כיום קושיצה שבסלובקיה, במשפחה בעלת שורשים גרמניים "סאכסים", והיה אחד הסופרים ההונגרים הפוריים ביותר במאה העשרים. במשך שמונים ותשע שנות חייו כתב מאראי יותר מחמישים יצירות: רומנים, נובלות, סיפורים קצרים ויומנים. מאראי, אשר גלה מארצו בגיל 48 והתאבד בארצות הברית 41 שנים לאחר מכן, הוא דוגמה קלאסית לסופר, שזכה לתהילתו רק כעשור לאחר מותו. ייחודה העיקרי של כתיבתו הנו בהצלחתה לפענח את מבטי הזרות של הגולה והתלוש וביכולתה לרדת ליסודות תחושת הניכור של האדם המודרני. הזרות והניכור הם היסודות המרכזיים ביצירתו של מאראי, אשר חי כבר בשנות העשרים תשע שנים מחוץ לגבולות הונגריה. גם מוצאו הגרמני ועיר מולדתו הקרועה בין הונגריוּת, גרמניוּת וסלובקיוּת הביאו אותו בדיעבד להתנגד לפשיזם ולקומוניזם – לאו דווקא בגלל תפיסותיו הפוליטיות, אלא בעיקר מחמת חוסר יכולתו להזדהות לגמרי עם מקום אחד ומשטר אחד. מאראי ראה בלשון ההונגרית את ביתו, ובכל זאת היה אזרח העולם ואדם שרוב חייו עברו עליו בניכר. 
למן הרומן הראשון שמאראי פרסם, "השוחט" שיצא לאור בווינה בשנת 1924, התבלטה כתיבתו בניתוחיה הפסיכולוגיים. אחת מפסגות יצירתו, "וידוייו של בורגני" (1935), מצטיינת ביסודות אוטוביוגרפיים וידויים, שנהפכו למותג הספרותי של מאראי. עיקר הספר בקורות הגיבור, נער בן ארבע-עשרה הבורח מביתו ומתקומם נגד סביבתו הבורגנית. יצירת מופת אחרת של מאראי היא "סינבאד חוזר הביתה" (1940), רומן המספר על היום האחרון בחייו של היוצר ג'וּלָה קְרוּדִי (1878-1933). הספר "הנרות בערו עד כלות" ראה אור בעברית בתרגום מרים אלגזי ובלוויית אחרית דבר מאת רותי גליק בהוצאת כתר בשנת 2002.
בשנת 1942 נבחר לחבר בהתכתבות וכעבור שנה לחבר באקדמיה ההונגרית למדעים.
גזה פון רדוואני, במאי קולנוע היה אחיו.
בליה עירונית

בלָיה עירונית היא תהליך שבו רקמות אורבניות (בתים בודדים או אזורים שלמים) עוברות פחת, ומתנוונות לאורך זמן רציף כלשהו אם כתוצאה מנטישת אוכלוסייה או מהיחלשות סוציולוגית שלה. בליה עירונית על-פי רוב תקרין על אזורים סמוכים אם אינה נעצרת בזמן.
סימני ההיכר הבולטים של התופעה הם נסיגת תשתיות בנייה, התפוררות של חזיתות והיעדר תנועת מסחר אל תוך השכונה. סימני היכר חברתיים יכולים לכלול התרוקנות של האזור מתושבים בעלי יכולת והישארותם של חלשים; גידול בעבריינות וביטויים נוספים שנובעים מגודש של מצוקה. אלה מלווים בסימנים כלכליים 'אובייקטיביים', שהמובהק בהם הוא ירידה של שווי הדירות לקרקעית.
תהליכי קורוזיה אורבנית קורים בסביבה ישנה, לא נוחה מבחינה תחבורתית - או לחליפין כזו שממוקמת בצד כבישים מהירים, פעמים רבות התהליך מועצם על ידי מתחים סוציולוגיים מגוונים ותחושות של אפליה שהיא לעיתים ממסדית; האוכלוסייה במקום תחוש שאין לה הזדמנויות כמו לחלקים אחרים במרחב העירוני המקיף אותה ותפתח אפאתיה ופסימיות. מרכיב זה נפגש עם שיקולי עדיפות מצד הרשות המקומית, שמטעמים שונים, בהם שמרנות, מייעדת את תקציבה אל החלקים המפותחים-ממילא וכך מעמיקה את הזנחת הרבעים החלשים.
בחלק מהמקרים תהליך הדעיכה משקף אי-יציבות לאומית או חל בעקבות פגיעה כתוצאה ממלחמה או אסון טבע.
במרוצת המאה ה-20 חלה בליה עירונית ברבים ממרכזי הכרכים במערב ובאופן ספציפי בשכונות בפאתי מרכז העיר, שהפכו ל"סלאמס" או נמצאו בסכנה כזו, ולקראת סוף המאה ניכרה התעוררות של עשייה נגדית לתופעה ובדוגמאות רבות המגמה השלילית לא רק נעצרה אלא חלה בה התהפכות.
היום מקובל לזהות מבעוד מועד תסמינים של בליה ואדריכלים משמשים כחלוצים לפני המחנה כמעט בכל מהלך של תכנון אלטרנטיבי תוך החלת עקרונות של שיתוף התושבים.
תהליכים עירוניים שעוצרים בליה יכולים להיות השקעה מצד הרשות המקומית או המדינה - על ידי שיפור התשתיות, שיקום חזיתות ו/או החלת חוקי שימור על אחד או יותר מהמבנים, אקט שמקרין על הסביבה הקרובה ויכול לבלום עזיבה של אוכלוסייה חזקה (ועשוי אף להניע תהליך של ג'נטריפיקציה), לצד החלת תוכניות ומיזמים חברתיים - שמטרתם לתת מענה לתחושות השליליות של התושבים ולדחוף אותם לפעולה חיובית ובכך לגרום להם להפסיק להזניח את האזור שבו הם גרים, ומהצד השני - יכול לקרות תהליך עצמאי של ג'נטריפיקציה, על פי רוב הוא יתוגבר על ידי 'אופנתיות' שתחול יש-מאין על האזור, או, יצירת פופולריזציה שלו באמצעות קישור – אם ברמת התכנון או בתקשורת – אל פרט היסטורי אותנטי-לכאורה שנתפס כמקובל בציבור של אותה העת או כל "באז" אמנותי שהוא לעיתים פיקטיבי ותכליתו שיווקית. מהלך זה עשוי להביא לתנודות דרסטיות כלפי מעלה בדימויו של הרובע ובשווי הנכסים בו, אולם ברוב המוחץ של המקרים גם הוא לא יכול להתהוות בחלל ריק בלי כל דחיפה ממסדית, וזו אפשרית רק בתנאי שחשיבותו של המקום תוכר אכן על ידי הרשויות.
דוגמאות לתהליך האמור הן רובע הנמל של בואנוס איירס, "מזח 17" בניו יורק ו"פּוֹנְטֶה סיטי" ביוהנסבורג, לצד אתרים אירופים רבים כמדריד וערים ותיקות אחרות.
בישראל דוגמאות לא מעטות של בליה עירונית בשלבים שונים, בכל הערים הגדולות. פרויקט שיקום שכונות הוא המפעל העיקרי מטעם המדינה שיעודו לשקם אזורים עירוניים נפגעי-בליה. תנועות ויזמויות פרטיות, לעיתים בשיתוף הקהילה, ידועות בארץ כבעלות משקל רב בשינוי דפוסים באזורים אורבניים מסוימים, עם זאת נכון לראשית המאה ה-21 אלה נראים כמוגבלים לאזור גוש דן.
ריצ'רד סנדרסון

ביוגרפיה

סנדרסון נולד בטאפלו שבאנגליה לאב סקוטי ולאם צרפתיה. החל לנגן בפסנתר בגיל 5 ובגיטרה בגיל 15. 
ידוע במיוחד כמבצע השיר Reality שהיה שיר הנושא של פסקול הסרט שיגעון של מסיבה בשנת 1980 וזכה להצלחה ניכרת באירופה במהלך 1982. הסינגל הגיע למקום הראשון במצעדים בחמש-עשרה מדינות, לרבות גרמניה, אוסטריה, שווייץ, ואיטליה ונמכר ביותר משמונה מיליון עותקים ברחבי העולם. חרף הצלחתו העצומה באירופה הקונטיננטלית, סנדרסון כמעט בלתי ידוע בממלכה המאוחדת.
סנדרסון הוציא מספר אלבומים, לרבות אלבום המאגד שירים יהודיים מסורתיים (Visiting the Testament), והלחין את הפסקול של ארבעה סרטים צרפתיים.
נשוי ואב לשלוש בנות, ומתגורר בפריז.
אברהם בכר אברהם

אברהם (רבינו) בכר אברהם (ידוע גם, בעיקר בידי מתנגדיו, בראשי התיבות חרב"א (??? - כ"ד באדר תרט"ו, 14 במרץ 1855) היה מראשי העדה הספרדית בירושלים במחצית הראשונה של המאה ה-19.

חייו הפרטיים ומשפחתו

אברהם, בנו של אברהם, נולד בירושלים, לא ידועים פרטים רבים על תולדות חייו מלבד מחוץ לעסקנותו הציבורית. הוא נשא לאשה את וידה רחל, בתו של אפרים נבון, אחות בנימין מרדכי נבון. במפקד מונטיפיורי משנת תקצ"ט (1839) מצוינים בן (הוא משה בכר אברהם, חתנו של יעקב שאול אלישר) ובת מעל גיל 13, הייתה לו לפחות בת אחת נוספת שלא מוזכרת באותו מיפקד וחתניו היו הרב חיים נחום ברוך ושלמה אמזאלג.

פעילותו בכוללות ירושלים

אברהם היה פקיד כוללות ירושלים (לימים, עם התפצלות העדות, נודע המוסד בשם כוללות הספרדים), תפקיד בו, יחד עם מקבילו, יהודה נבון, היה אחראי על כל ענייניה הכספיים של הקהילה, ושימש כנציגתה אל מול השלטונות. תחילת זמן כהונתו אינה ברורה, אולם כבר בשנת תקפ"ו (1826), נשאו הוא ונבון במשרתם.
ב-1834, בעת מרד הפלאחים נגד שלטונו של מוחמד עלי, "הציל את כל עם ישראל בירושלם מהיות לבז ולמשסה".
בחודש אוקטובר של אותה שנה, לאחר שתלדנותו של אברהם, חתם עלי על אישור לשיפוצם הנרחב של ארבעת בתי הכנסת הספרדיים. על פי הכתובות שהיו קבועות בבתי הכנסת, השיפוץ, שאחראים לו יצחק טאג'יר, יהודה נבון ובכר, הסתיים שכנה ויותר מאוחר לכן, ובכר עצמו היה אחראי לשיפוץ קודם, בשנת 1903. על פי המסורת המשפחתית, בכר אף הצליח להביא להרחקתו אל מחוץ לעיר של בית המטבחיים, ששכן שנים רבות סמוך לבתי הכנסת והעיב על המתפללים בריחו.
בשנת תקפ"ז (1827) בעת שקמו ערערים על זכותם של היהודים להתפלל בקבר רחל, השיג אישור מהשלטון על חזקתם של היהודים שם. כעבור תריסר שנים, בעת סיורו השני של משה מונטיפיורי בארץ ישראל השפיע עליו בכר לממן את שיפוצו והקמת המבנה החדש של קבר רחל.

מחלוקות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.  
בשלהי שנות ה-30 רעשה וגעשה הקהילה הספרדית בירושלים במחלוקות אודות הנהגת הקהילה. בכר היה אחד ממוקדי הסכסוך, וקריאות רבות נקראו להדיחו, בעוד שמועות משמועות שונות סבבו אודות התנהלותו האישית. עם פטירתו של הרב יונה משה נבון, החריפה ביותר המחלוקת סביב מינויו של הראשון לציון הבא - יהודה נבון או חיים אברהם גאגין. כאשר בסופו של דבר, בשנת 1842, ניצח מחנהו של גאגין ואף קיבלו פירמאן סולטני המאשרר את הדבר, הועמד בכר למשפט ונגזר עליו לגלות מירושלים, ב"הסכמה" שחתמו עליה רבני ירושלים וטורקיה, נכתב כי בכר נושל מכל תפקיד ועליו לשהות בטבריה למשך שנתיים, ולאחר מכן רשאי הוא לבחור מקום אחר למגוריו, אך לא יורשה לבוא לירושלים, חברון או יפו למשך עשרים שנה.

אחרית דבר

כשנתיים מאוחר לכן, לאחר כמה ניסיונות שלא עלו יפה, הצליחו אוהביו של בכר להביא לביטולה של הגזירה ובכר הורשה לשוב לירושלים, בתנאי שימשוך את ידיו מכל עסקי הציבור. עם שובו, ניסה בכר לפייס את הרב גאגין, אולם נתקל בסירוב מוחלט, אך כמה חודשים מאוחר יותר, בתיווכו של הרב יעקב ענתיבי, הושב השלום על כנו.
בכר כנראה דבק בתנאים שהושתו עליו, ומאז המחלוקת, שמו אינו נזכר יותר בתולדות ירושלים ואין אנו מוצאים את חתימתו מתנוססת על מסמכים. בכ"ד באדר תרט"ו נפטר בכר, והובל לקבורות בהר הזיתים וכשלוש שנים מאוחר לכן, נטמנה לצדו אשתו. על קבריהם של השניים הוקמו מצבות מהגדולות ביותר באותה התקופה.
יחיאל בורוכוף

ביוגרפיה

נולד בירושלים באפריל 1945. את שנות בית הספר עשה בבית הספר הריאלי העברי בחיפה. הוא בוגר הפקולטה לראיית חשבון באוניברסיטת חיפה. בנוסף למד לימודי שמאות מקרקעין במדור ללימודי חוץ של הטכניון, ודיני חוזים, דיני חברות ודיני קניין באוניברסיטת תל אביב.
את הפעילות המקצועית שלו החל כשכיר באגף החשבונאות של חברת הדלק "פז" ולאחר מכן כרואה חשבון במשרד "הטיס-גרינבאום ושות' רואי חשבון". בשנת 1974 פתח משרד לראיית חשבון עצמאי. המשרד מוזג בשנת 1992 עם משרד שלמה זיו ושות', שלימים נקרא "זיו-האפט BDO" (אחד מ - 5 המשרדים הגדולים בישראל). מאז המיזוג ועד 1995 היה בורוכוף שותף בכיר במשרד שלמה זיו ושות' ומנהל השלוחה הצפונית של המשרד.
במשך 25 שנה (1974 - 2001) בורוכוף היה היועץ הכלכלי והפיננסי לקבוצת האחים עופר ורואה החשבון של הקבוצה (כ - 40 חברות). הוא ליווה את ההתנהלות הכלכלית של כל החברות בקבוצה, כולל רכישת חברות, מכירת חברות והנפקת חברות. בין היתר, השתתף כנציג הקבוצה ברכישת בנק המזרחי, רכישת חברת סונול, רכישת החברה לכבלים ולחוטי חשמל, רכישת מרכזי קניות וקניונים, הקמת המרינה בהרצליה, מכירתן של חברות רבות והנפקת חברות בבורסה לצורך גיוס הון.
בורוכוף שימש כדירקטור בקבוצת בנק המזרחי, במזרחי חברה להשקעות בע"מ, בנק טפחות, חברת הדלק סונול, חברת סופרגז, גרנית הכרמל.
עם פרישתו משותפות במשרד רואי החשבון "זיו-האפט", מונה לחבר דירקטוריון בנק המזרחי, שם כיהן כנציג גרעין השליטה והשתתף כחבר בוועדות המשנה מטעם הדירקטוריון: ועדת אשראי, ועדת מינהל, ועדת השקעות ויו"ר ועדת מאזן של הבנק. כן שימש חבר דירקטוריון ב"מזרחי חברה להשקעות בע"מ" ובבנק טפחות. שימש יו"ר דירקטוריון פעיל בבנק טפחות (בין השנים 1998–2001). במסגרת תפקידו כיו"ר דירקטוריון פעיל בבנק טפחות ויו"ר ועדת אשראי דירקטורית של הבנק, עיצב יחד עם מנכ"ל הבנק תוכניות עבודה שנתיות ייחודיות, פיקוח על עבודת הביקורת הפנימית, ניהל משא ומתן עם ההסתדרות להשגת תוכנית פרישה מרצון והשגת הסכם עבודה ייחודי עם העובדים בענף הבנקאות, לתקופה של 3 שנים.
בין השנים 2003–2005 מונה בורוכוף על ידי בית המשפט המחוזי בחיפה כאחד מכונסי הנכסים של קו-אופ צפון וקואופ זבולון. במסגרת תפקידו היה אחראי על מימוש נכסים בהיקף של כ-200 מיליון ש"ח ולחלוקת דיבידנדים ל-28 אלף בעלי המניות.
בשנים 2005–2008 מונה לתפקיד "מנכ"ל-על" בקבוצת גד זאבי ויועץ כלכלי להנהלה בשנים. במסגרת תפקידו בקבוצת זאבי הוציא להנפקה בבורסה את חברת יפנאוטו, יבואנית מכוניות סובארו, ארגן מחדש את ההתחייבויות הכספיות של הקבוצה, ערך הסדרי מימון עם בנקים ומוסדות אשראי, כך שהקבוצה התאוששה מהותית ממצבה הפיננסי הקשה.
בשנים האחרונות בורוכוף עובד כיועץ לתאגידים בנושאי מימון, השקעות, בקרה פנימית, הערכות שווי ובדיקת נאותות. שימש כ - 5 שנים בתפקיד ראש המגמה לפיננסים ולהכשרת מנכ"לים ודירקטורים באוניברסיטת חיפה, במסגרת לימודי המשך ולימודי חוץ. כיום משמש כיועץ אקדמי ומרצה בהכשרת דירקטורים בלימודי חוץ בטכניון בחיפה. הוא מרצה בנושאי דיני תאגידים, שוק ההון, כלכלת ישראל, רגולציה וניתוח דוחות כספיים.}} ומשמש כמומחה בדיני חברות ובהערכות שווי. מתמנה כמומחה על ידי בתי משפט הנעזרים בניסיונו לצורך מתן חוות דעת של מומחה בנושאים מסחריים.
בשנת 2019 מונה כחבר בחבר הנאמנים של אוניברסיטת חיפה.
חיבר את הספר המקצועי "הדירקטור והמנכ"ל בממשל התאגידי" הנמצא בספריות כל בתי המשפט בארץ, את הרומן "נקמת המלאך", המחזות "הצוואה" ו"משפחת ברונו" וכן כותב שירים שחלקם פורסם בספר "שירים שחוברו יחדיו".