google/wiki40b huggingface dataset:
ז'אן-מישל סב

ז'אן-מישל סב (בצרפתית: Jean-Michel Saive, נולד ב-17 בנובמבר 1969) שחקן טניס שולחן בלגי וולוני. 
נולד בלייז', בלגיה, למשפחה של שחקני טניס שולחן. הוריו היו שחקנים מצטיינים וגם אחיו הצעיר, פיליפ סייב, שחקן טניס שולחן. כבר בשנת 1985 הוא העפיל לנבחרת בלגיה.
לפי הדירוג הרשמי סב הוא מספר אחד בבלגיה, מספר 4 באירופה ומספר 10 בעולם.
מכינה קדם-צבאית קשת יהודה

מכינת קשת יהודה, היא מכינה קדם-צבאית דתית, השוכנת ביישוב קשת שברמת הגולן. בראש המכינה עומד הרב יעקב פייגנבוים, אחד ממקימיה.
המכינה הוקמה בשנת 1991 לאחר התייעצות עם הרב אלי סדן, ראש המכינה הקדם-צבאית הראשונה שהוקמה 3 שנים קודם לכן. מייסדי המכינה היו הרבנים אהרון בדיחי (רב העיר אבן יהודה), יעקב פייגנבוים, עמוס בדש ואילן פרלמן. משנת תשס"ד עד שנת תשע"ז לימד במכינה הרב יהושע ון דייק.
כמחצית מן התלמידים מתגייסים לצה"ל לאחר שנה, וכמחצית נשארים ללמוד שנה נוספת. הרבנים במכינה הם בוגרי ישיבות גבוהות, בדרך כלל מזרם ישיבות הקו.
במכינה מודגשים לימודי מחשבת ישראל לאור תורת הרב קוק כהכנה לקראת המפגש עם החברה החילונית בשירות הצבאי.
חלק ניכר מהתלמידים ממשיכים במסלול קצונה ובתפקידי פיקוד.
במכינה לומדים כ-100 תלמידים. יש לה כאלפיים בוגרים.
כריס לרקין

ביוגרפיה

לרקין נולד בלונדון בשם כריסטופר סטיבנס. הוא בנם הבכור של השחקנים דיים מגי סמית' וסר רוברט סטיבנס. בראיון גילה שהוא בחר להופיע בשם במה כדי להרחיק את עצמו מבחינה מקצועית מהוריו המפורסמים. בשם "לרקין" בחר כי אהב מאוד את יצירתו של המשורר פיליפ לרקין.
לרקין למד משחק באקדמיה למוזיקה ולאמנויות הדרמה של לונדון (LAMDA). הוא ידוע מהופעתו בתפקיד הרמן גרינג בסרט "Hitler: The Rise of Evil". בסדרה "אבולוציה" של רשת PBS גילם לרקין את דמותו של צ'ארלס דרווין, וכן גילם את דמותו של ויליאם וילברפורס שהיה ממובילי התנועה לביטול העבדות בהפקה רדיופונית של "Grace Victorious". לרקין שיחק בתפקיד קפטן הווארד בסרטו של פיטר ויר "אדון ומפקד: הצד הרחוק של העולם" לצדם של פול בטאני וראסל קרואו, והופיע בסרט "מבצע ואלקירי" בכיכובו של טום קרוז בו גילם את סמל הלם. סרטים נוספים בהשתתפותו הם "מלאכים וחרקים" (לפי נובלה מאת א. ס. בייאט), "ג'יין אייר" ו"תה עם מוסוליני" של פרנקו זפירלי, וב-"Heroes and Villains" בבימויו של סלווין רוברטס.
לרקין שיחק בתפקיד קיימברידג' בשלוש עונות של הסדרה "Roger Roger" של ג'ון סאליבן עבור BBC One, וגילם את ג'ורג' מרסדן בסרט הטלוויזיה "שקלטון" מאת צ'ארלס סטורידג' עבור ערוץ 4. ב-2007 הופיע לרקין בפרק "The Shakespeare Code" בסדרת המדע בדיוני "דוקטור הו". ב-2012 השתתף בסרט אימה דל תקציב בשם "The Facility" בבימויו של איאן קלארק.
ב-2013 כיכב לרקין בגרסה המחודשת של הסדרה "כן, אדוני ראש הממשלה" בתפקיד ברנרד וולי, דמות שגילם בתיאטרון גילגוד בווסט אנד הלונדוני.
בתיאטרון שיחק לרקין בתפקיד אדגר במחזה "Lady from Dubuque" בכיכובה של אמו מגי סמית' ובבימויו של אנתוני פייג'; ג'ופרי בהפקה של ניקולס הייטנר למחזה "חומריו האפלים" בתיאטרון הלאומי; במחזה "The Whisky Taster" מאת ג'יימס גרהם בתיאטרון בוש בלונדון; ובסיבוב הופעות ברחבי המדינה של המחזה "Noises Off" בבימויו של לינדזי פוזנר.
עלמה זהר

ביוגרפיה

זהר נולדה בשכונת רחביה שבירושלים. בתם של האמן ישראל זהר, ואורנה זהר. אמה נישאה בשנית, כשעלמה הייתה צעירה, ליעקב רוטבליט.
זהר למדה בבית הספר הניסויי ירושלים ובבגרותה עסקה זהר בנגרות, ונישאה לאסף, עמו חייתה חמש שנים בנס הרים. ב-2002 סיימה בהצטיינות את לימודיה במחזור השני של מגמת תסריטאות בבית הספר סם שפיגל. רק בשנת 2003 החלה זהר לעסוק במוזיקה, לקחה חלק בהרכב רגאיי שחיבר וביצע מוזיקה באנגלית, ולא שרד לאורך השנים.
בשנת 2008 הוציאה זהר את שירה הראשון, "עם הגב", אותו כתבה והלחינה, שהפך במהרה ללהיט בתחנות הרדיו. לאחר חודש הוציאה שיר נוסף שכתבה והלחינה, "אגו טריפ", ששבר את שיא ההשמעות לשבוע של שיר בתחנות הרדיו הישראליות, עם 145 השמעות בשבוע אחד. במאי החלה זהר לכתוב טור אישי במוסף "24 שעות" של "ידיעות אחרונות".
"דַבְּרי", אלבום הבכורה שלה, בהפקה מוזיקלית של אסף איילון, יצא בקיץ 2008 וזכה להצלחה גדולה מייד עם יציאתו. את 12 שירי האלבום, שלהם שפה והגשה מיוחדות, המשלבות מוזיקת עולם, פולק ורוק, כתבה והלחינה זהר בעצמה. עם להיטים כמו "שיר אהבה אינדיאני (מיגל)", "אגו טריפ", "עם הגב" ו"דע" - קטפה עלמה את כל התארים האפשריים באותה שנה, במצעדי הפזמונים השנתיים של רשת ג' ושל גלגלצ לשנת ה'תשס"ח זכתה זהר בתואר "תגלית השנה". כמו כן זכתה בתואר זמרת השנה במצעד גלגלצ.
האלבום זכה להצלחה גדולה, והגיע למעמד אלבום זהב כחודשיים לאחר צאתוובהמשך אף למעמד של 'אלבום פלטינה' (40,000 עותקים).  
ב-2010 יצא אלבומה השני "שלושים ושלוש". בין השירים באלבום: "התרגשתי לקראתך" "ממצרים" שיצאו כסינגלים ו"אוניות" - שהלחין גבע אלון שגם משתתף באלבום.
אלבומה השלישי "לחם, אהבה" יצא בחורף 2014. השלמתו של האלבום התאפשרה בעזרת פרויקט "הדסטארט" והודות ל 591 תומכים שהשתתפו בקמפיין הגיוס המוצלח. מכירה מראש של האלבום  טרם יציאתו אפשרה לעלמה לגייס הון על מנת להפיק אותו בלי סיוע של חברת תקליטים או גופים מסחריים והפכה את הקהל שותף מלא במעשה היצירה.
ביולי 2015 יצא "פלא" אלבום ראשון לילדים, פרי עטה של עלמה, האלבום הגיע למעמד של אלבום זהב וזוכה לביקורות מעולות ולחיבוק חם מקהל המאזינים.
בפברואר 2018 יצא לאור אלבום חדש בן שישה שירים (EP) - "חיים משוגעים" פרי שיתוף הפעולה בין עלמה זהר לבין דודו טסה וניר מימון. שיתוף פעולה פורה שנתן פירותיו גם עם "כחולת עיניים" כמו גם ב"חיים שלי" וב"על החיים ועל המוות". עוד באלבום שיתופי פעולה עם שותפה ארוך השנים אסי איילון, עם המשורר שלומי חתוכה, רון בונקר אילן דמרי ועוד.
בשנים האחרונות, לצד הוצאת אלבומיה וסיבוב ההופעות ברחבי הארץ, היא מורגשת גם בפעילותה החברתית וכתיבתה העיתונאית.
משנת 2008 ועד היום, כתבה וערכה עשרות כתבות ראיונות וטורים בנושאים חברתיים ואקטואליים (ביניהם, טור קבוע ב"ידיעות אחרונות", "Xnet", "את").
במהלך השנים העבירה מפגשים והרצאות בנושאים כמו היחס לזר / זהות ישראלית יהודית בחברה רב תרבותית / זכויות האדם ועוד, כמו גם כיתות אומן וסדנאות משותפים עם שהרה בלאו, ניסים קלדרון ושיבי פרומן.
כמו כן, מרצה במכללת "הד – הקריה האקדמית אונו" ומעבירה סדנאות כתיבה למוזיקאים ברחבי הארץ.
זהר מתגוררת בעמק חפר. ב-2013 נולד לה בן.
ארזיה

אֶרְזְיָה (ארזיה ורוסית: Эрзя) - עם אוגרו-פיני, אחד מהעמים הילידים העיקריים של מורדוביה.
ישנו ויכוח אתנוגרפי - האם ארזיה הם עם נפרד או שמא ארזיה ומוקשה הם שני ענפים של העם המורדביני.
מרבית בני ארזיה מתגוררים במורדוביה ובמחוזות הסמוכים של רוסיה. במרשם האוכלוסין של רוסיה בשנת 2002‏, 843,350 אנשים הגדירו את עצמם כ"מורדבינים" ללא ציון "ארזיה" או "מוקשה" ואילו 49,624 הגדירו את עצמם "ארזיה". רובם ככולם דוברי רוסית; לפי נתוני Ethnologue, 440,000 אנשים הם דוברי שפת ארזיה‏, לשון אוגרו-פינית, אשר מוכרת כאחת השפות הרשמיות של מורדוביה, לצד רוסית ושפת מוקשה.
לוי זיני

ביוגרפיה

לוי זיני נולד בירושלים לאב שעלה ממרוקו, ולאם שנולדה בעיר העתיקה בירושלים להורים שעלו ממרוקו.
לאחר שהשתחרר מצה"ל החל בשנת 1974 לעבוד כעוזר צלם. לאחר מכן החל לערוץ סרטים עבור ערוץ 1 של רשות השידור, ולאחר מכן החל לערוך סרטים באופן מלא בשיתוף פעולה עם הבמאי דוד פרלוב.
בשנת 1998 ביים את פרק 20 עבור הסדרה תקומה.
זיני הקים את חברת ההפקות "טושוט הפקות" יחד עם שותפו דובי קרויטרו, במסגרתה הופקה הסדרה בולדוג ששודרה בערוץ 8. בנוסף הוא ערך את הסדרה והגיש בה את קטעי הקריינות. הוא שימש כבמאי במספר סרטים ששודרו במסגרת התוכנית עובדה עם אילנה דיין, וכבמאי במספר פרקים של תוכנית התחקירים "סדר יום" של אושרת קוטלר. בנוסף הוא שימש כבמאי ועורכה הראשי של הסדרה "הלינק" ששודרה בערוץ 8.
ב-2010 מונה לתפקיד המנהל האמנותי של ערוץ 8 בכבלים, כאחראי על תחום סרטי התעודה, אחראי על בחירת הסרטים שיזכו לתמיכה של ערוץ 8, וכאחראי על ליווי תהליך היצירה של הסרטים.

פרסים בהם זכה

בשנת 2000 קיבל את פרס משרד החינוך והתרבות לבמאים.
בשנת 2012 זכה בפרס אמנות הקולנוע של משרד התרבות והספורט, במשותף עם עוד ארבעה אנשי קולנוע נוספים.
פרידריך גרנסהיים

קורות חייו

גרנסהיים, בנו של רופא, החל את לימודי המוזיקה שלו כשהיה בן שבע, אצל לואיס ליבר, תלמיד של לואי שפור. זמן קצר אחר כך עברה משפחתו למיינץ בגלל מהפכות 1848, ומשם ללייפציג, שם למד נגינה בפסנתר אצל איגנץ מושלס משנת 1852. בין 1855 ל-1860 שהה בפריז, שם פגש את פוצ'יני, לאלו וסן-סאנס.
מסעותיו בשנים הבאות הביאוהו לזארבריקן, שם התמנה בשנת 1861 למנצח במקום הרמן לוי; לקלן, שם, בשנת 1865, מינה אותו פרדיננד הילר למורה בסגל הקונסרבטוריון (בין תלמידיו היה אנגלברט הומפרדינק; בין השנים 1874 ל-1890 כיהן כמנהל מוזיקלי ברוטרדם. לאחר זאת היה למורה בקונסרבטוריום שטרן בברלין ובשנת 1897 עבר ללמד באקדמיה לאמנויות שם.

יצירתו

גרנסהיים היה מלחין פורה, שחיבר בעיקר מוזיקה תזמורתית, קאמרית ואינסטרומנטלית ושירים. חלק מיצירותיו נוטות לנושאים יהודיים, בייחוד הסימפוניה השלישית על פי שירת מרים. יצירותיו המוקדמות מגלות השפעה של שומאן ומשנת 1868, כשהתיידד לראשונה עם ברהמס, ניכרת מאוד השפעתו של זה במוזיקה שלו. ארבע הסימפוניות של גרנסהיים (שהראשונה בהן נכתבה למעשה עוד לפני שהסימפוניה הראשונה של ברהמס יצאה לאור) מהוות דוגמה מעניינת לקבלת הסגנון הברהמסי על ידי מלחין אוהד ומוכשר בן זמנו. יצירותיו האחרונות של גרנסהיים, שהידועה ביותר ביניהן היא Zu einem Drama משנת 1902, מגלות את התרחקותו אל סגנון אישי יותר.
יונה כהן

קורות חייו

יונה כהן נולד בשנת 1920 בצפון עיראק, בכפר קטן הסמוך לבירת מחוז נינוה - מוסול. בהיותו כבן חצי שנה עלתה משפחתו לישראל, והתיישבה בשכונת נחלת שמעון שבירושלים. כהן התחנך ולמד בתלמוד תורה 'מזרחי', ובישיבת פורת יוסף. עם ייסוד תנועת בני עקיבא, הצטרף כהן ליחיאל אליאש, וכיהן כאחד מהמדריכים הראשונים.
בהיותו כבן 18, נוסד עיתון הצופה וכהן החל לעבוד בו כעיתונאי. בתחילת הדרך שימש ככתב לענייני מוסדות עירוניים ולאומיים, וככתב לענייני בתי המשפט. בימי מלחמת העצמאות שימש ככתב העיתון בירושלים הנצורה. לאחר המלחמה ועד סוף ימיו שימש ככתב העיתון בכנסת, ומדורו 'בין הפטיש לסדן' הופיע בעיתון 3 פעמים בשבוע. בעבודתו זאת ליווה משלחות רשמיות של הכנסת, למדינות שונות בעולם, ובמסגרת אחד מהמסעות הנ"ל העניק לחוסיין מלך ירדן, את תרגומו האנגלי של ספרו 'ירושלים במצור' - דפי יומן של עיתונאי שבתוקף תפקידו ליווה, את אירועי תש"ח בירושלים. בתפקידו ככתב פרלמנטרי בכנסת, קשר קשרי ידידות עם אישים בכירים, מכל גוני הקשת הפוליטית.
במקביל לעיסוקיו כעיתונאי שירת, בתקופות של טרום המדינה וראשיתה, כשליח עלייה בסוריה שם הקים את תנועת הנוער 'נוער חלוצי דתי', אשר פעלה בשיתוף עם תנועות נוער חילוניות במדינה, אך זכתה להתנגדות מצד גורמים דתיים אנטי ציוניים. בחלב, פגש את האדמו"ר מבעלז, כשהאחרון נמלט מהשואה, ונעצר על ידי הבריטים, בגבול טורקיה-סוריה. כן שימש כשליח באיראן ובארצות צפון אפריקה, והביא לעלייתם של יהודים רבים ממדינות אלו. היה חבר בוועדת השמות הממשלתית ובמועצה לביקורת סרטים ומחזות.
יונה כהן כתב ספרים ומאמרים רבים, בהתמקד בנושא עליית יהודים מארצות ערב לישראל, ומובאות ממאמריו משמשים כאסמכתאות לעבודותיהם של חוקרים ואנשי אקדמיה.
העיתונאי חגי הוברמן הוא אחיינו.
פרידה ליכטבלאו

ביוגרפיה

פרידה ברסון נולדה וגדלה בוורשה למשפחה יהודית אורתודוקסית הילדה הצעירה במשפחה בת 9 ילדים. 
באולימפיאדת החן (Olympics of Grace), משחקי אירופה לנשים שנערכו בפירנצה, איטליה בסוף מאי 1931 זכתה ליכטבלאו במדליית ארד בזריקת דיסקוס בתוצאה של 34.38 מטר. 
במכביה הראשונה שנערכה בשנת 1932 זכתה ליכטבלאו בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב, בזריקת דיסקוס בתוצאה של 31.45 מטר ומדליית כסף בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 8.57 מטר, אחרי חנה לוי מגרמניה (8.79 מטר).
היא השתתפה במכביה השנייה שנערכה בשנת 1935 בזריקת דיסקוס.
ליכטבלאו ורעיה ברונשטיין היו הספורטאיות היחידות שנבחרו לייצג את ישראל באולימפיאדת לונדון (1948), אך הוועד האולימפי הבינלאומי דחה את הבקשה בנימוק שפלסתינה הפסיקה להיות ישות קיימת עם סיום המנדט ולכן איננה רשאית להשתתף במשחקים.
במכביה השלישית היא זכתה במדליית זהב בזריקת דיסקוס בתוצאה של 33.28 מטר, לפני עטרה פולונסקי (32.68 מטר) ומרים גולדפיין (28.52 מטר), שתיהן מישראל.

חייה האישיים

היא עלתה לארץ ישראל ב-4 ביולי 1933. היא פגשה את האצן דוד ליכטבלאו אף הוא יליד פולין והשניים התחתנו ונשארו בארץ. בשנת 1943 נולדה לזוג בת בשם אביבה ליכטבלאו-בלס, ספורטאית מצטיינת, בעלת שלוש מדליות בהדיפת כדור ברזל משלוש מהמכביות, 2 כסף (השמינית 1969 והתשיעית 1973) ו-1 ארד (השישית 1961) ושחקנית נבחרת ישראל בכדורסל וקפטן הנבחרת ושחקנית מכבי תל אביב.
דליה אמוץ

ביוגרפיה

נולדה בקיבוץ גן שמואל, בתם של יפה פלגי ויצחק גלייכר. אביה, יצחק גלייכר, נרצח לפני הולדתה ואימה נישאה מחדש. בשנת 1962 עברה להתגורר בירושלים. היא החלה לעסוק בצילום כאוטודידאקטית, לאחר שנחשפה להדפסת הצילום על ידי חבר הקיבוץ. 
עיקר תצלומיה של אמוץ עוסקים בתיאור הנוף המקומי. טכניקת הצילום שפיתחה עשתה שימוש באור הטבעי כאמצעי להפשטה של הטבע. בין השנים 1973–1976 הרבתה אמוץ לצלם בגדה המערבית. בשנת 1973 הציגה את תערוכת היחיד הראשונה שלה, בשם "דיר צמית", שתיארה את הנוף ומבנים פלסטיניים, וזכתה להערכה גדולה. אמוץ צילמה "את הכפרים, הדרכים, השדות, הקוצים והעצים באופן שלא נראה קודם לכן – צרובים, מסונוורים או שחורים, מתבוססים בשחור פחמי, לבן בוהק והרבה אפור, טובלים ב"בורות של אור", כפי שכינתה אותם המשוררת ליאת קפלן, בורות שכמו עומדים על סף בעירה" בין השנים 1977–1978 התגוררה באנגליה, וצילמה שם את הסדרה סטונהדג'. בשנתיים של ניסויים קדחתניים שברה את הרומנטיקה והנשגבות שאיפיינה את השנים הראשונות. בשנת 1985 הפסיקה אמוץ להדפיס את התשלילים שיצרה. בשנת 1987 עברה ניתוח להסרת גידול סרטני, מחלה ממנה נפטרה בשנת 1994. תערוכות היחיד של יצירותיה ממשיכות להיות מוצגות זמן רב לאחר פטירתה. 
בשנת 1990 זכתה בפרס אוסקר הנדלר מטעם קיבוץ לוחמי הגטאות. פרס הצילום של מוזיאון ישראל פרס אנריקה קבלין למפעל חיים בתחום הצילום, הוענק לה בשנת 1976, כשחולק לראשונה. בשנת 2000 נערכה במוזיאון תל אביב תערוכה מיצירותיה בשם "ידיעת הארץ השחורה בדרך אל שדות האור" במסגרת זכייתה בפרס ליאון קונסטנטינר.
עבודותיה מצויות באוסף מוזיאון ישראל.

לקריאה נוספת

דליה, אמוץ, [צילום] / אריאל הירשפלד, [רשימות] / אורי כץ [עריכה], ירושלים בשחור לבן. קרע זיכרון, תל אביב: משכל - ידיעות אחרונות, ספרי חמד, 1997.
דליה אמוץ, ידיעת הארץ השחורה, בדרך לשדות האור. הוצאת מוזיאון תל אביב לאמנות, 2000.
אורי בראון

ביוגרפיה

בראון נולד וגדל ברמת גן. הוא למד בבית הספר תיכון עירוני ט' בתל אביב. הוא החל להתאמן באופן מקצועי בהיותו בן 18 בקבוצת מכבי תל אביב בהדרכת יצחק זלצברג. בהמשך התאמן בהדרכתם של דוד קושניר ומאמן אמריקאי צ'אק מקניל. בצבא זכה למעמד של ספורטאי מצטיין ושרת בקריה בחיל הקשר.

קריירה

בתחרויות האתלטיקה של כינוס הפועל ה-10 שנערכו במאי 1975 סיים בראון שני מבין הישראלים ובמקום שישי כללי בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.85 מטר. חודשיים לאחר מכן, באליפות ישראל שנערכה ביולי אותה שנה הוא זכה במדליית כסף בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.89 מטר, אחרי שלמה נצר שקבע את אותה תוצאה ובאותו מספר פסילות (1.89 מטר). הדרוג הוכרע בקפיצה נוספת.
בתחרות מבחן למשחקי המכביה ה-10 שנערכה בשנת 1977 קבע בראון בקפיצה לגובה שיא אישי חדש של 1.96 מטר, 2 ס"מ נמוך משיאו הישראלי בן ה-3 שנים של יצחק גולדנברג (1.98 מטר) והתוצאה השנייה בטיבה של ישראלי באותה העת.

שיאן ישראל

בתחרות שנערכה במכון וינגייט ב-18 במרץ 1978 קבע בראון בקפיצה לגובה שיא ישראלי חדש של 2.00 מטר בניסיון השני ובכך היה לאתלט הישראלי הראשון שקפץ לגובה מעל 2 מטר. שיא זה החזיק מעמד שנה וחודשיים ונשבר על ידי גדעון הרמט (2.02 מטר). באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה ביוני אותה שנה הוא זכה במדליית זהב בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.93 מטר, לפני צפריר מינצר (1.88 מטר).
בראון למד הנדסת מכונות.
קרב צ'סמה

רקע

הקרב היה חלק של המלחמה העות'מאנית-רוסית (1768–1774) במסגרתה הכוח הימי הרוסי הגיע לים האגאי וניהל מערכה ימית תוך ניצול עזרה מהאנגלים. בקרב השתתף גם כוח אנגלי בפיקוד ג'ון אלפינסטון שתמך ברוסים.
הקרבות באזור החלו עוד ב־5 ביולי 1770 כאשר הספינות הרוסיות תקפו את הטורקים והטביעו את אוניית הדגל של הטורקים. כתוצאה מכך, הטורקים החלו בנסיגה והגיעו לחוף באזור צ'סמה בה הם היו מוגנים על ידי תותחי חוף שהיו מוצבים במבצר.

הקרב

במהלך 6 ביולי הצדדים התארגנו לקרב מכריע. הרוסים הכינו לקראת הקרב 4 ספינות הבערה במטרה לנצל אותן במתקפה. הקרב החל במהלך הלילה אור ל־7 ביולי. ספינות רוסיות החלו בירי תותחים ותוך שעה אחת האוניות הטורקיות התפוצצה. מהחלקים הבוערים שהתפזרו התפוצצה אוניה טורקית נוספת. לקראת בוקר, ספינות הבערה החלו להתקדם לאוניות הטורקיות. רק שתיים מהן הצליחו להתקרב לאוניות טורקיות ולהבעיר אותן.  מהלך זה הביא לנזק משמעותי ל־5 אוניות קרב טורקיות. ההתפוצצויות באוניות טורקיות נמשכו עד הבוקר והתפוצצו עוד 10 אוניות מלחמה.

תוצאות הקרב

כתוצאה מהמפלה ומאיבוד מספר רב של אוניות הטורקים התקשו לשמור על נתיבי האספקה בים האגאי. יתרה מכך, הרוסים הצליחו להתחיל במצור על דרדנלים. 
יקטרינה הגדולה נתנה כבוד גדול למשתתפי הקרב ובמיוחד למפקדים. בארמון הגדול בפטרהוף הוקם אולם מיוחד לזכר הקרב, הוקמו מספר פסלים, ארמון צ'סמה בסנקט פטרבורג וכנסיית צ'סמה.
לזכר הקרב בוצע יציקת מדליות מזהב ומכסף וכל משתתפי הקרב קיבלו אותם. גריגורי אורלוב קיבל אישור להוסיף לשם משפחה שלו סיומת "צ'סמנסקי". 
בצי הקיסרי הייתה אוניית מלחמה בשם "צ'סמה" ואחד מיישובי בהרי אורל נקרא צ'סמה על שם הקרב.
בית סעוד

היסטוריה

אף על פי שממלכת ערב הסעודית נוסדה רק ב-1932, תולדותיו של בית המלוכה שלה מתוארכים עוד למאה ה-18. 
מוחמד אבן סעוד, אשר שלט על אזור דרעייה שבנג'ד בשנים 1726–1765, אימץ את תורת הווהאביה מבית מדרשו של השייח' מוחמד אבן עבד אל-והאב (ואף נישא לבתו) והקים בשנת 1745 מדינה והאבית, היא המדינה הסעודית הראשונה, תוך שהוא מרחיב את שלטונו וכופה את הווהאביזם על חלקים ניכרים בחצי האי ערב. בנו עבד אל עזיז (שלט 1766-1803) ונכדו סעוד (1803-1814) המשיכו בדרכו והרחיבו שלטונם עד לגבולות סוריה ועיראק של ימינו. המדינה הסעודית הראשונה באה לקיצה בתקופתו של עבדאללה (1814-1818) אשר הובס על ידי השליט המצרי מוחמד עלי והוצא להורג. 
בעשורים הבאים ידע בית סעוד עליות ומורדות, אך באופן כללי לא הצליח לשחזר את הישגיו מהמאה ה-18. מסביבות 1865 חלה דעיכה הדרגתית, ושלטונו של בית המלוכה לא חרג מאזור דרעייה-ריאד. בשלהי המאה ה-19 הצליחו בני בית רשיד משבט שמר להביס את בית סעוד בראשות השליט הסעודי עבד א-רחמן אבן פייצל, לסלק את בניו מבירתם המסורתית ריאד ולהגלותם לכווית.
בנו הצעיר של עבד א-רחמן, עבד אל עזיז הידוע בתור "אבן סעוד" (שלט 1902-1953), חידש המאבק וכבש את ריאד ב-1902. תוך שהוא מנצל את הלהט הוואהבי, את קריסת האימפריה העות'מאנית ותמיכת בריטניה, הצליח אבן סעוד לכבוש את אזורי הנג'ד והחיג'אז וכן חלקים מתימן ומחוף המפרץ הפרסי והקים את סולטנות נג'ד. ב-1932 הכריז על כינונה של ממלכת ערב הסעודית, המדינה הגדולה בחצי האי ערב.
לאחר מותו של אבן סעוד עלה בנו, סעוד (שלט 1953-1964)
אלא שזה הודח ב-1964 בעקבות מחלתו וסכסוכיו עם אחיו החורג, פייצל, אשר הומלך תחתיו. פייצל נרצח בשנת 1975 על ידי בן-משפחה לוקה בנפשו. במקומו עלה אחיו למחצה המלך ח'אלד (יליד 1912). הלה מת ב-1982 ובמקומו הומלך פהד (יליד 1921). שבץ מוחי שעבר בשנת 1996 העביר את השלטון בפועל בממלכה לידיו של אח חורג אחר, עבדאללה, מלך ערב הסעודית (יליד 1923) שהומלך ב־2005. עבדאללה נפטר ב-23 בינואר 2015 ואת מקומו ירש ראש בית סעוד הנוכחי, סלמאן, מלך ערב הסעודית. ניתן להצביע לפיכך על כלל, לפיו המלוכה עוברת בין בניו של אבן סעוד לפי גילם. החוקה הסעודית קובעת כי השלטון במדינה נתון בידי בניו ונכדיו של אבן סעוד.
קלע (כדורסל)

קלע, או שוטינג גארד (באנגלית: Shooting Guard) היא אחת מחמש עמדות הכדורסל, המוכרת גם כ"עמדה מספר 2" או "סקנד-גארד". לרוב, הקלע גבוה מרכז הקבוצה ונמוך מהסמול פורוורד, וגובהו בין 1.91 ל-2.01 מטרים.

אופי התפקיד

באופן מסורתי תפקידו העיקרי של הקלע, כפי שרומז שמו, הוא לקלוע נקודות. לרוב, הקלע ניחן באתלטיות, זריזות ויכולת קליעה המאפשרים לו לקלוע במגוון דרכים שונות, כולל קליעה מעבר לקשת השלוש, קליעה מחצי מרחק, קליעה מכדרור או ממסירה, חדירה לסל וקליעה בקרבת הסל בצעד וחצי או הטבעה. הקלע גם מחזיק ביכולות כדרור ומסירה טובות, מאחר שהרכז נקלע פעמים רבות לשמירה כפולה של היריבה, ונאלץ למסור לקלע שנדרש לנהל את ההתקפה. בגלל מגוון הכישורים ההתקפיים הנדרשים מהקלע, לעיתים קרובות הוא משמש כמרכז המערך ההתקפי של קבוצתו. לצד חשיבותו ההתקפית של הקלע בקבוצה, ישנו משקל רב גם ליכולותיו ההגנתיות, מאחר שהוא נדרש לשמור בדרך כלל על הקלע היריב. ישנם קלעים הזוכים לתפקיד משמעותי בקבוצתם למרות מוגבלותם ההתקפית, ובזכות יכולתם להצר את צעדיו של הקלע מהקבוצה היריבה, כדוגמת טוני אלן, אימאן שאמפרט, תאבו ספולושה, ראג'ה בל, דאג כריסטי, מייקל קופר ודניס ג'ונסון.
קלעי עבר בולטים כוללים את ג'רי וסט, האל גריר, סם ג'ונס, פיט מרוויץ', דראז'ן פטרוביץ', קלייד דרקסלר, מייקל ג'ורדן, רג'י מילר, קובי בראיינט, וריי אלן. בין הקלעים הבולטים כיום אפשר לציין את  ג'יימס הארדן, קליי תומפסון,  וחואן קרלוס נבארו.
במקרים מסוימים אמון הקלע גם על מלאכת הובלת הכדור, לצד הרכז; שחקן כזה מכונה "קומבו גארד". הקומבו גארדים בדרך כלל נמוכים יחסית לקלעים, והם מסוגלים לשחק בשתי עמדות הגארד ביעילות. דוגמאות לשחקנים הנחשבים כ"קומבו גארדים" הם אריק בלדסו, טייריק אוונס, מונטה אליס, ג'מאל קרופורד, ג'ייסון טרי, אלן אייברסון וארל מונרו.
כמו כן קיים המונח "סווינגמן" (באנגלית: Swingman), המכונה גם "גארד-פורוורד" או "שחקן כנף", המתאר שחקן שיכול לשחק הן בעמדת הקלע והן בעמדת הסמול פורוורד. אלו הם שחקנים רב-גוניים, היכולים "להתנדנד" (swing) בין שתי העמדות, וזהו מקור שם המונח. לרוב, גובהם של סווינגמנים נע בין 1.95 ל-2.05 מטר. שחקנים בולטים שאפשר להגדירם כסווינגמנים בליגת ה-NBA כוללים את פול ג'ורג', וינס קרטר,לברון ג'יימס, פול פירס, אנדרה איגודלה, אנדרו ויגינס, דמאר דרוזן ושחקני עבר כגון ג'ון האבליצ'ק, ג'ורג' גרווין וטרייסי מקגריידי.
משה חיים שמרלר

ביוגרפיה

נולד בווינה לפייגא רוניא והרב נפתלי צבי שמרלר.
בחודש אלול תרצ"ח עלה לישראל עם משפחתו והתחיל ללמוד אצל אביו ששימש כראש ישיבת חיי עולם בירושלים, שם למד יחד עם האדמו"ר בעל ה'פני מנחם' מגור.
לאחר חתונתו, למד ביחד עם הרב חיים ברים, הרב חיים שלמה רבינוביץ ועוד, בכולל של חסידי בויאן, הכולל היה המרכז ללמדנים חסידיים באותה תקופה, במשך תקופה החליף את הרב ברוך שמעון שניאורסון כר"מ בישיבת תומכי תמימים בלוד. 
בשנת תשי"ח נסע לציריך, שווייץ, לצורך טיפול למחלת הפוליו לקרובה שלו, והתמנה לר"מ בישיבת לוצרן שבאוברנאו, לאחר כשנה התמנה לאב בית דין קהילת 'מחזיקי הדת' בציריך. בנוסף עמד בראש מערכת הכשרות הכללית בשווייץ.
בשנת תשע"ד עקב חולשתו עלה לישראל. נפטר בכ"ד תמוז תשע"ז בבית החולים 'הדסה הר הצופים', הלוויתו עברה בבית מדרשו מחשבת חיים ברחוב סורוצקין 25 ירושלים, ומשם לעבר ישיבת כוכב מיעקב טשעבין, עקב היותו תלמיד קרוב ומובהק לרבו הרב מטשעבין דוב בעריש וידנפלד, ונקבר בבית הקברות הר המנוחות בירושלים.
שכונת הבוכרים

היסטוריה

החל משנות ה-70 של המאה ה-19 ובמיוחד בשנות ה-1880–1890 עלו יהודי בוכרה לירושלים.
הרב זאב יעבץ תיאר את העולים מבוכרה בשנת 1888, ערב הקמת השכונה: "בימים האחרונים החלו לבוא רבים מאחינו מבוכריא, גם הם חרוצים מאד מאד במסחר, ובעלי הון ועוסקים בעסקי ממונות... יש בהם בעלי תורה ויראה, נקיי הדעת ובעלי נימוס. ויחידים יש בהם הנוטים גם לאהבת הלשון העברית ולאהבת המדע".
בשנת 1889, עם הקמת השכונות החדשות בירושלים אשר מחוץ לחומות והגעת מספר חברי הקהילה לכ-200 איש, התאגדו יהודי בוכרה בחברה ושמה "חברת ציון מקהילת-קודש בוכארה וסביבותיה". הם החליטו להקים שכונה לקהילה בעיר, אשר תיקרא "רחובות", בעקבות הפסוק מספר בראשית: "ויחפר באר אחרת ולא רבו עליה ויקרא שמה רחובות ויאמרו כי עתה הרחיב ה' לנו ופרינו בארץ". לשם בניית השכונה שלחו חברי הקהילה אגרת מיוחדת ליהודי בוכרה ובה ביקשו את תרומתם על מנת ש"שם קהילתנו יגדל ויתנוסס תוך עיר קדשנו ותפארתנו".
רבה הראשון של השכונה היה הרב אברהם אמינוף. בשנת 1939 התמנה לראב"ד ולרבה הראשי השני של השכונה הרב משה יצחקוף הכהן.
בשנת 1891 נקנו כ-65 דונמים ממערב לשכונת בית ישראל, במקום שהיה מבודד יחסית מציר ההתפתחות של העיר לאורך רחוב יפו. הבנייה החלה כעבור 3 שנים, עם בנייתו של בית הכנסת מוסיוף. על רקע הבנייה היהודית הפשוטה בירושלים של אותה תקופה, נחשבה שכונת הבוכרים לשכונה היהודית המפוארת ביותר בעיר. כוונתם של מייסדיה (בהם הרבנים יוסף כוג'הינוף ושלמה מוסיוף) הייתה להקים עיר במתכונת אירופית, ואכן רחובותיה הרחבים של השכונה נבנו בצורת שתי וערב, ולצידם הוקצה שטח לנטיעת עצים, מה שלא היה נפוץ בירושלים של אותה תקופה. השכונה נודעה בבתיה הגדולים וחצרותיהם רחבות הידיים. רבים מעשירי יהדות בוכרה קנו בתי-קיץ בשכונה, אליהם הגיעו בעיקר בתקופה שבין חג הפסח לחג השבועות.
בצפון השכונה נבנתה תת-שכונה לאנוסי משהד שנקראה "גבעת שאול", השכונה נבנתה על ידי משפחת שאולוף לזכר אבי המשפחה שאול גול.

בימינו

עם הזמן איבדה שכונת הבוכרים מזוהרה ונזנחה. בתיה היפים התיישנו, וחלקם אף נהרסו. כמו כן, התמעטה בה הקהילה הבוכרית, וכיום מאוכלסת השכונה בתושבים חרדים. לאחרונה הוחלט על הקמת ועד פעולה שיורכב מתושביה המקוריים של השכונה, מתושביה כיום ומהמועצה לשימור אתרים שיפעלו להשיב לשכונה את זוהרה מראשית המאה ה-20.
אליעזר ליפמן קאהן

תולדות חייו

קאהן נולד בג' בתשרי (צום גדליה) שנת תר"ג (ספטמבר 1842) לרבי יצחק הכהן בזלצבורג שבמחוז באדן, ממשפחת הרב יצחק הכהן רבה של זלצבורג. הוא למד תחילה בישיבת רבי יוסף אלטמן בקרלסרוהה ובהמשך עבר לישיבת וירצבורג בראשותו של רבי יצחק דב במברגר. הוא היה גם תלמידם של רבי מנדל קרגוי בעל "גידולי טהרה" ורבי בנימין וולף המבורגר, ושל רבי עזריאל הילדסהיימר בברלין.
קאהן נישא לבת דודו שרה (לבית דוקאס). בגיל 27 הגיע לכהן כרב בויסבאדן וליסד קהילה אורתודוקסית במקום, שהייתה הקהילה הראשונה שנוסדה בדרך הרב שמשון רפאל הירש בגרמניה. עם בואו הקים בית כנסת ובית ספר ושאר דברים הנצרכים לקהילה היהודית במקום.
בשנת תר"ס (בערך) כתב את הקונטרס "תולדות קהלת עדת ישורון בויסאבדן". חידושי תורה שחידש יצאו לאור בשנת תשל"ז על ידי בצלאל יוסף קאהן.עוד מכתביו נמצאים במוזיאון של קרן "פולו לזרוס".
נפטר בויסבאדן בי"ב בחשון תרצ"ז (28 באוקטובר 1936) ונקבר שם.
חתנו הוא הרב פינחס במברגר רב בהמבורג.