google/wiki40b huggingface dataset:
חרוז אלכסנדרוני

חרוז אלכסנדריני הוא סוג של טור שירה במשקל הסילאבי. השם נובע מהאפוס הצרפתי ״רומאנס אלכסנדר״ מהמאה ה-12, שבו נעשה שימוש במשקל האלכסנדריני הצרפתי. במקור הצרפתי, הטור הוא בן עשר הברות הנחלקות באמצען בצזורה (הפסק). מעבר להטעמה היאמבית, יש בו הטעמה פרוסודית הנופלת על ההברה האחרונה ועל השישית, זו שלפני הצזורה.
ברומאנס הצרפתי, היה נהוג להשתמש בחריזה מסורגת, עם חרוז זכרי-נקבי, שבו מתחרזות לסירוגין שורות המסתיימות בהברות מודגשות (זכריות) וכאלה שאינן מודגשות (נקביות). המשקל הצרפתי הא משקל סילאבי, בן עשר הברות, ללא דגש פרוסודי (רגל משקלית).

החרוז האלכסנדריני בשפות אחרות

בשירה האנגלית ובשפות אחרות (בהן השירה העברית), החרוז האלכסנדריני הוא טור בן שתים-עשרה הברות, במשקל הקסמטר יאמבי, עם הפסק באמצע אחרי ההברה השישית.
בשירה האנגלית, הגרמנית והסלאבית, המשקל הוא סילבו-טונאלי. במשקל זה יש דגש פרוסודי, כך שסירוג של שורות זכריות ונקביות ידרוש החלפת משקל. החריזה המסורגת בחרוז האלכסנדריני האנגלי והגרמני היא במשקל יאמבי (הדגש הוא על כל הברה שנייה), כלומר חריזה זכרית. גם בשירה הצרפתית המודרנית, משוררים כמו ויקטור הוגו ושארל בודלר השתמשו במשקל האלכסנדריני בן 12 ההברות.

שימוש בחרוז אלכסנדרוני בשירה העברית

השימוש בחרוז האלכסנדריני בפרט, ובמשקל היאמבי בכלל, נחשב חדש יחסית בשירה העברית המודרנית, ולא שגור. בין הסיבות למיעוט השימוש בחרוז האלכסנדריני: ראשוני הכותבים בשפה העברית כתבו בהגייה אשכנזית, שלה הטעמה מלעילית (כלומר רגל טרוכאית, או אמפיבריכית ולא יאמבית). הכותבים שאחריהם התחילו לאמץ חריזה חופשית ללא הקפדה על משקל.
נתן אלתרמן, שלמד אגרונומיה בפאריס, השתמש בטור האלכסנדריני הקלאסי (עשר ההברות) בתרגומים ליצירות צרפתיות נאו-קלאסיות (התרגום ל״פדרה״ של רסין). הוא כמעט ולא השתמש בחרוז האלכסנדריני המודרני, אבל הוא כן עושה בו שימוש בפואמה ״שירי מכות מצרים״, בחלק העיקרי, ״שירי המכות״ ובחלק האחרון, ״איילת״.
אהרון שבתאי עושה שימוש בחרוז האלכסנדריני לעיתים, כמו בחלק מהשירים שפורסמו בקובץ ״בחודש מאי הנפלא״. משוררים נוספים העושים שימוש בחרוז האלכסנדריני הם דורי מנור וסיוון בסקין.
ביתן אהרן

היסטוריה

ב-8 בפברואר 1933 הוקם היישוב על ידי חמש המשפחות הראשונות: גורדין, חייקין, רוזנברג, שוסטקובסקי ושטיינהוז. המושב קרוי על שם אהרן (ארצ'יבלד ג'ייקוב) פריימן, שעמד בראש ההסתדרות הציונית בקנדה ושסייע ליהושע חנקין ברכישת אדמות האזור.
היישוב הסמוך, חבצלת השרון נקרא על שמה של אשתו, לילי פריימן ('לילי' היא חבצלת באנגלית) אך גם על שם הפרח שנפוץ באזור.
בחורף 1936 הצטרפו למושב עולים מפולין ולאחר מלחמת העולם השנייה עברו למקום חיילים משוחררים מהבריגדה היהודית.
ענפי החקלאות העיקריים במושב הם הפרדס (בעיקר קלמנטינות מסוג מיכל) והלול.
סמוך למושב נמצאת שמורת ביתן אהרן. מדרום לשמורה מצוי בית יערי ששימש בעבר כבית הבראה לעובדי מדינה.
פיצת מצה

פיצת מצה  היא סוג של פיצה המבוססת על אפיית מצה שעליה רוטב עגבניות וגבינה. כיוון שביהדות נאסר לאכול מזון חמץ בפסח, יש אנשים שמשתמשים במצה כתחליף לבצק כבסיס להכנת פיצה במהלך החג.

רקע

ביהדות נאסר על אכילת מזון משמרים או חומרי התפחה בתקופת חג הפסח. בהינתן ההגבלות האלה, אנשים מסוימים החלו להכין פיצה על ידי החלפת קרום הפיצה (תחתית הפיצה) העשוי באופן מסורתי מבצק, בקרום העשוי ממצה. יש גם מספר יצרני מזון המספקים קרום פיצה מסורתי המוכן ממרכיבים כשרים לפסח, וכמה מתכונים המציעים להחליף בצק שמרים במצה קצוצה. במהלך חג הפסח, ישנן מסעדות המכניסות לתפריטיהן פיצות מצה במקום פיצה מסורתית.

הכנה

כדי להכין פיצת מצה, מרטיבים מצה במים, ולאחר השרייה קצרה חותכים אותה לחצי. לאחר מכן מורחים על חצי המצה הרטובה רסק עגבניות ומניחים מעל פרוסה של גבינה צהובה או גבינה מגורדת. עקב ההרטבה במים סוג זה של מאכל אסור בפסח למקפידים על מצה שמורה ואוסרים על מצה שרויה.
אורופיליה

אורופיליה מבחינה רפואית

אורופיליה לרוב אינה מסוכנת, שכן השתן של רוב האנשים הבריאים הוא סטרילי. עם זאת, קיום יחסים אלה עם אדם הסובל מחיידקים או זיהום באזור השופכה או בכליות נושא בחובו סיכון מה. אנשים הסובלים מרגישות לשתן עשויים לסבול מפריחה על העור.
שתיית שתן בלתי מדולל בכמות מרובה עשויה להיות מסוכנת בשל הריכוז הגבוה של מינרלים ומלחים הקיימים בו. שתיית מים אחרי שתיית השתן מסייעת] להפחתת סכנה זו.
שתיית שתן של אדם חולה או כזה הנוטל תרופות באופן קבוע עשויה להיות מסוכנת ומומלץ להתייעץ עם רופא בנוגע אליה.
בריינסוויי

היסטוריה

בריינסוויי הוקמה ב-2003 וממוקמת בהר חוצבים שבירושלים. החברה פיתחה טכנולוגיה העושה שימוש בסליל אלקטרומגנטי בעל מבנה מיוחד המחובר לספק זרם חשמלי המשתנה במהירות ויוצר שדה חשמלי באמצעותו ניתן להשפיע על אזורים שונים בעומק המוח. הגירוי מכוון לאזורים שונים במוח וחודר לעומק של שישה-שבעה סנטימטרים. זאת לעומת גירוי מגנטי מוחי (TMS) רגיל, החודר לעומק של 1.5-2 סנטימטר. 
הגירוי העמוק מיועד לעורר פעילות עצבית או לדכא אותה, ובכך לטפל במחלות פסיכיאטריות ונוירולוגיות. בנוסף, במקום להפעיל את השדה המגנטי בנקודה אחת בלבד, השדה מופעל בכיוון זהה בכמה נקודות בהיקף הראש. כך נוצרת התאבכות בונה - הצטברות קבוצה של גלים קטנים המתאחדים יחד לגל אחד גדול. הוגה הרעיון הוא פרופ' אברהם צנגן שפיתח את האבטיפוס עם גיסו, הפיזיקאי ד"ר יפתח רוט. הפטנט נרשם על ידי החברה וה-NIH. לחברה יש בלעדיות על השימוש בפטנט ובטכנולוגיית ה-DTMS, לפחות עד מועד פקיעת הפטנט ב-2023.
הטכנולוגיה שמפתחת החברה מיועדת לטפל בדיכאון ובהתמכרויות שונות: לסמים, להימורים, לעישון ולאוכל. באפריל 2012, הסתיים בהצלחה ניסוי רב מרכזי בטיפול בדיכאון עמיד לתרופות. ב-9 בינואר 2013 הודיעה החברה כי מנהל המזון והתרופות האמריקאי אישר לטפל במכשיר ה-Deep Transcranial Magnetic Stimluation בחולי דיכאון שתרופות נוגדות דיכאון לא הביאו לשיפור במצבם. ב-19 באוגוסט 2018 קיבלה החברה אישור לטיפול בהפרעה טורדנית כפייתית ממנהל המזון והתרופות האמריקאי. 
לחברה יש אישור לשווק באירופה את המכשיר לצורך טיפול בלוקים בדיכאון, בהפרעה דו-קוטבית, בפרקינסון, בסכיזופרניה ובהפרעת דחק פוסט-טראומטית, באלצהיימר, אוטיזם, כאב כרוני, הפרעה טורדנית כפייתית, טרשת נפוצה, שיקום משבץ, והפסקת עישון. ביולי 2019 פורסם כי החברה תקים מרכז למחקר ולטיפול בהפרעות מוחיות במרכז לבריאות הנפש גהה. המרכז יתמקד בטיפול באנשים הסובלים מדיכאון קליני ומהפרעה טורדנית-כפייתית, וישמש גם כמרכז מחקר להגברת המודעות לשימוש בטכנולוגיית ה-Deep TMS בהפרעות מוחיות נוספות.
תוכנית הטיפול הראשונית שמציעה החברה כוללת חמישה מפגשים בשבוע במשך 4–6 שבועות רצופים, עשרים דקות לכל טיפול. ממחקרים עלה שמי שקיבל המשך טיפול של פעמיים בשבוע במשך חצי שנה לאחר תוכנית הטיפול הראשונית, הצליח לשמור על התוצאות שהושגו ולשמר את איכות חייו. תופעות הלוואי הנפוצות הן כאבי ראש קלים שחולפים אחרי הטיפול הראשון או השני. לעיתים נדירות יכול להיווצר פרכוס אפילפטי רגעי שעובר עצמאית אחרי מספר שניות. 
מנכ"ל ונשיא החברה ויו"ר הדירקטוריון הוא ד"ר דוד זכות. כמנהל תפעול ראשי (COO) משמש רונן סגל. החברה נסחרת בבורסה לניירות ערך בתל אביב מאז 2007.
עומאר אל-קטן

אודות

אל-קטן נולד בביירות, למשפחה ממוצא פלסטיני. אביו, עבד אל-מוחסן אל-קטן, נולד ביפו, ובעקבות מלחמת העצמאות ברח לביירות, ולאחר מכן עבר לכווית, שם עבד כמורה, ולאחר מכן נכנס לעסקי הבניה, שם עשה הון רב. אמו, לילה, נולדה בטולכרם, ופגשה את עבדל בכווית, שם התחתנו. משפחתו עברה לביירות בשנת 1964, אולם עם פרוץ מלחמת האזרחים בלבנון ב-1975 נשלח עומאר לאנגליה. לאחר שסיים את לימודיו ב-1982, נסע לקהיר שם למד ערבית, ספרות איסלמית והיסטוריה במשך מספר חודשים. לאחר מכן המשיך ללימודי תואר בספרות אנגלית באוניברסיטת אוקספורד באנגליה, וללימודי קולנוע ב-Institut National Supérieur des Arts du Spectacles שבבריסל.
סרטו הראשון Dreams & Silence עסק באסלאם הפוליטי, וזכה בשנת 1991 בפרס לסרט הדוקומנטרי הטוב ביותר בתחרות בפסטיבל אידפא באמסטרדם. 
בשנת 1994 הפיק את סרטו של מישל ח'לייפי, "אגדת שלושת היהלומים", אשר זכה להצלחה רבה. בשנים 2000–2001 שימש אחד הבמאים של הסדרה הדוקומנטרית Muhammad: Legacy of a Prophet, אשר עסקה בחיו של הנביא מוחמד, ושודרה ברשת PBS.
בשנת 2008 ייסד את "The Mosaic Rooms" בלונדון, המשמש כחלל תצוגה לתרבות ואמנות ערבית. משנת 2013 הוא משמש כיושב ראש פסטיבל שובאכ לתרבות ערבית בת-זמננו בלונדון. הוא משמש כיושב ראש מוזיאון פלסטין שנבנה בביר זית.
הוא משמש כדירקטור בחברה המשפחתית, Al-Hani Construction and Trading Company שבסיסה בכווית.
יחסי ונצואלה–קוריאה הדרומית

היסטוריה

היחסים שבין ונצואלה לבין קוריאה הדרומית כוננו ב-29 באפריל 1965. מספר הקוריאנים המתגוררים בוונצואלה נכון לשנת 2012 הוא 290. שתי המדינות השתייכו בעבר לגוש המערבי שתמך בארצות הברית במלחמה הקרה.

כלכלת ונצואלה

תעשיית הנפט שולטת בכלכלה המעורבת בוונצואלה. חברת הנפט הלאומית היא PDVSA. תעשיית הנפט מספקת כשליש מהתוצר המקומי הגולמי במדינה, בערך 80% מסך הייצוא שלה, ובערך חצי מהכנסות הממשלה. תחנות שאיבת הנפט העיקרית במדינה נמצאות בסביבות אגם מאראקאיבו, מפרץ ונצואלה ובקרבת אגן נהר האורינוקו, שבו נמצא מאגר הנפט הגדול ביותר במדינה. כיום, מנסה ונצואלה לגוון את כלכלתה, ולהפחית את תלותה בתעשיית הנפט. היו ניסיונות לפתח תעשייה כבדה בתחום הברזל והאלומיניום וניסיון להחיות את החקלאות במדינה. תעשיית הברזל והחקלאות במדינה מספקים חלק מסך הייצוא של המדינה. במדינה גם קיימות תעשיות של חומרי בניין, טקסטיל, הרכבת כלי רכב וכלי טיס. תחום הנדל"ן והתיירות במדינה מפותחים גם כן.
משנות ה-50 עד שנות ה-80 הייתה כלכלת המדינה החזקה ביותר בדרום אמריקה. הפריחה הכלכלית באותן שנים משכה מהגרים רבים. כלכלת המדינה נחלשה במהלך משבר הנפט של שנות ה-80. עם עליית מחירי הנפט הכלכלה בוונצואלה החלה להתחזק, ונחלשה מאוד עם ירידת מחירי הנפט. בשנת 2006 היה הגידול בתמ"ג בערך 10% בשנה, אך בשנת 2015 היה קיטון של 6% בתמ"ג.

כלכלת קוריאה הדרומית

במהלך שנות ה-90 המאוחרות ובתחילת שנות ה-2000 הפכו תעשיות ההיי טק של קוריאה הדרומית למובילות בשוק העולמי ולמתחרות חשובות וגדולות לתעשיות שביפן ובטיוואן.
המשבר הפיננסי באסיה (1997) חשף בעיות של תוכנית פיתוח המשק הדרום קוריאני שהיו קיימות במשך שנים רבות כמו: הלוואות גדולות במיוחד ולא אחראיות של המדינה, שחיתות ומגזר פיננסי לא יציב. כתוצאה מכך, בין יולי 1997 ליוני 1999, 11 מ-30 התאגידים הגדולים במדינה (כולל תאגיד הענק דייהו) פשטו רגל. בעקבות המשבר, החלה קוריאה הדרומית בשנות ה-2000 בתהליך ליברליזציה של המשק במטרה להקטין את מעורבות הממשלה ואימוץ כלכלה חופשית יותר, הנשלטת על ידי כוחות השוק. כמו כן הגבירה הממשלה את הפיקוח על הצ'בול, במטרה למנוע מונופוליזציה והגברת התחרות במשק.
קוריאה הדרומית מאופיינת במשק יציב עם אינפלציה בקצב בינוני, אבטלה נמוכה וחלוקה שיוויונית יחסית של הכסף בין התושבים.

סחר

בשנת 2015 ייצאה ונצואלה סחורה בסך 19.1 מיליון דולר אמריקאי לקוריאה הדרומית, רוב רובה של הסחורה היה נפט. באותה השנה ייצאה קוריאה הדרומית לוונצואלה סחורה בסך 449 מיליון דולר אמריקאי, הסחורה כללה בעיקר צבעים וטכנולוגיות שונות.
גלקסיית כלבי ציד הננסית I

מאפיינים

גודלה הזוויתי של הגלקסיה הוא כ-18 דקות קשת שממרחקה שקול לקוטר של כ-3,680 שנות אור. מסתה מוערכת בכ-‎2.7×10⁷‎ מסות שמש, כ-100 מיליוניות ממסת שביל החלב, אך מסת הכוכבים הנראים שבה היא רק כ-14,000 מסות שמש, ונראה שהיא מורכבת בעיקר מחומר אפל שטיבו אינו ידוע. עוצמת ההארה הכוללת שלה היא פי 250,000 מעוצמת ההארה של השמש, והמתכתיות של כוכבי הגלקסיה היא כמאית מזאת של השמש, מה שמראה שכוכבי הגלקסיה הם זקנים יחסית לכוכבי שביל החלב וכבר מיליארדי שנים שלא מתרחשת בה יצירה של כוכבים חדשים.
מרקולשט (מולדובה)

עמדה גאוגרפית

העיר מרקולשט שוכנת בגדה השמאלית של נהר ראוט, בדרך פלורשט-בלץ, במרחק 7 קילומטר דרומית-מזרחית מן העיר פלורשט ו-137 ק"מ צפונית-מערבית מבירת רפובליקת מולדובה, קישינב.

יישוב יהודי בימי רוסיה הצארית

היישוב מרקולשט הוקם ב-25 במאי 1837 בימי שלטון רוסיה הצארית על אדמות שהשתייכו לבעל האחוזות סמיון סטארוב, שנשא בתואר "איספרבניק של סורוקה". הוא נועד להיות לנחלה חקלאית למתיישבים יהודים שבאו מפלך פודוליה והוחכר להם בהתחלה ל-12 שנה. המתיישבים היהודים היו אמורים לעסוק בחקלאות והיו לצורך זה פטורים ל-25 שנה מגיוס לצבא הרוסי ולמשך 10 שנים פטורים ממסים. בהתחלה שם ההתנחלות היה קוט או סטארובקה לפי שם בעל האחוזה. בשנת 1861 הוא נרשם בתעודות תחת השם סטארובקה וכלל 70 משקים משפחתיים, 713 תושבים ושני בתי כנסת. בשנת 1902 הוקם בו בית ספר יסודי יהודי.

המשך קיומו תחת שלטון ממלכת רומניה

בשנת 1918 היישוב יחד עם כל חבל בסרביה עבר לשליטת ממלכת רומניה. בסביבות שנת 1923 הוא מנה כבר 285 בתים ומעל 2,000 תושבים. פעלו בו בנק עממי, קואופרטיב למלאכה, טחנת קמח על בסיס אדים, 7 בתי חרושת לשמן, בתי מלאכה תעשייתיים, בית ספר יסודי מעורב, ותיכון מעורב.

השואה: טבח יהודי מרקולשט בימי המשטר אנטונסקו והקמת הגטו

בשנת 1940 סופחה בסרביה ויחד איתה גם מרקולשט לברית המועצות מסגרת רפובליקה סובייטית סוציאליסטית מולדבית. עם כניסת רומניה למלחמה נגד ברית המועצות כבעלת בריתה של היטלר על מנת לשחרר את בסרביה, פלש הצבא הרומני לבסרביה ביוני-יולי 1941 וכבש בחזרה את כל שטחה. ב-8 ביולי 1941 לפי החלטות המשטר הצבאי-הפשיסטי של יון אנטונסקו אספו אנשי השלטונות הרומנים את כל התושבים, אלף יהודים, גברים, נשים וטף, אל שולי העיירה, ויחידה צבאית ירתה בהם למוות. את גופות הקרבנות קברו בתוך חפירות שנחפרו נגד הטנקים. לאחר מכן אורגן במקום גטו למגורשים יהודים שבו כונסו 11,000 בני אדם.

מרקולשט החדשה תחת השלטון הסובייטי ובמולדובה העצמאית

בשלהי מלחמת העולם השנייה בשנת 1944 נכבש האזור שוב על ידי ברית המועצות ושוייך שוב לרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית המולדבית, חלק מברית המועצות. הייושב הוקם מחדש ואוכלס על ידי הקבוצות האתניות שהיו הרוב בבסרביה - רומנים ורוסים. בשנת 1952 הוא קיבל מעמד עיירה. בעשבות התפרקות ברית המועצות, הפך המקום בשנת 1991 לחלק מרפובליקת מולדובה העצמאית. בשנת 1994 הוא קיבל מעמד עיר.

משאבי טבע

מרקולשט הוא יישוב קטן מאוד בעל משאבים טבעיים, כולל שטח קטן של אדמות חקלאיות. ישנם בו 1702.5 דונם אדמות חקלאיות, מתוכן 1484.7 דונם קרקעות ראויות לעיבוד ו- 21.78 דונם אדמות מרעה.

כלכלה

בתחום העיר פועלים חברת "מרולקשט-קומבי", המייצרת דשנים, בסיס הנפט "טירקס-פטרול", החברה "Iched - Group" העוסקת בלקיטת פירות וירקות ובעיבודם, חברת "תומאס" לסחר בחומרי בניין. כמו כן פועלים ביישוב 6 מפעלים פרטיים.

תחבורה

על יד העיר עוברת מסילת ברזל, פסי הרכבת פלורשט-בלץ. בקרבת העיר שוכן שדה התעופה הבינלאומי מרקולשט.

חינוך

במרקולשט פועל בית ספר תיכון על שם וסילה אלכסנדרי עם 1,000 תלמידים, בית ספר מקצועי מקיף, עם 300 תלמידים וגן ילדים.

בריאות

ביישוב קיים מרכז בריאות ובו רופא משפחה.

תרבות

פועלים בעיר בית תרבות, ספרייה ולהקת פולקלור בשם "Floare de nu mă uita" ("פלוארה דה נו מה אויטה" ,השם הרומני לפרח "זכריני")
קאזויושי מיורה

מועדונים

בשנת 1982 עזב מיורה את בית הספר התיכון בו למד לאחר פחות משנה אחת ועבר לבדו לברזיל בגיל 15 במטרה להפוך לכדורגלן מקצועי.  הוא חתם על חוזה עם קלוב אתלטיקו ז'ובנטוס, מועדון נוער בעיר סאו פאולו ובשנת 1986 חתם על חוזהו המקצועי הראשון בקבוצת הפאר הברזילאית, סנטוס.  הוא שיחק מספר שנים במספר קבוצות בברזיל לפני שחזר ליפן בשנת 1990.  כאשר חזר מיורה ליפן מברזיל, הוא כבר היה במעמד של גיבור מקומי בכדורגל וחתם בקבוצת הליגה היפנית הבכירה, יומיאורי.  אך לאחר שנתיים בקבוצה נפרדה הקבוצה מהבעלים הקודמים ושניתה שמה לקבוצת ורדי קוואסקי.  עם העלייה ברמה של הליגה היפנית בשנת 1993, הגיעה תקופת השיא של קבוצת יומיאורי/קוואסקי שזכתה בארבע אליפויות רצופות ביפן, בהן שיחק מיורה ביחד עם שחקנים בכירים אחרים בנבחרת יפן כגון רוי ראמוס וטסויושי קיטאזאווה.
מיורה הפך לכדורגלן היפני הראשון אי פעם בסרייה א', כאשר עבר לקבוצת גנואה בעונת 1994/95, במהלך העונה הזאת, שיחק מיורה 21 משחקים, בהם הבקיע רק גול אחד, בדרבי של גנואה מול סמפדוריה.  לאחר עונה זו באיטליה הוא שב לורדי קוואסקי ושיחק בה עד עונת 1998.  מיורה ניסה את כוחו שנית בכדורגל האירופי כאשר עבר ב-1999 לקבוצת הקרואטית דינמו זאגרב, והגיע עמה לשלב הבתים של ליגת האלופות אך חזר ליפן לאחר עונה אחת בלבד ושיחק בקבוצות קיוטו פרפל סאנגה וויסל קובה עד שחתם שנת 2005 בקבוצה היפנית יוקוהאמה.  באותה השנה גם עבר להשאלה בת חודשיים בקבוצת האוסטרלית סידני והספיק להשתתף עמה באליפות העולם לקבוצות 2005 שנערכה ביפן.  קאזו כבש שני שערים במהלך הופעותיו בסידני, שניהם בניצחון 3-2 על מוליכת הטבלה באותה עת, אדלייד יונייטד.  לאחר שני חודשי ההשאלה שב מיורה ליוקוהאמה, בה הוא משחק כיום.

נבחרת

מיורה החל את הופעותיו בנבחרת יפן ב-26 בספטמבר 1990, במשחק מול בנגלדש.  את שערו הראשון בנבחרת כבש מיורה מול נבחרת צפון קוריאה ב-26 באוגוסט 1992, ומאז אותו השער כבש מיורה 55 שערים ב-89 הופעות במדי הנבחרת הלאומית במשך 10 שנים.  הנבחרות מולן הבקיע מיורה את מספר השערים הרב ביותר באופן מצטבר הן נבחרת גואם (8 שערים), בנגלדש (5 שערים) ואוזבקיסטן (5 שערים).  מיורה הבקיע את מספר השערים הרב ביותר שלו במשחק יחיד נגד נבחרת גואם, אז הבקיע 6 שערים במוקדמות מונדיאל 1998, אז ניצחה נבחרתו את נבחרת גואם בתוצאה המצוינת 10-0, תוצאה סבירה מול נבחרת חלשה כגואם.
משחקו האחרון של מיורה בנבחרת יפן היה ב-6 ביוני 2000, במשחק ידידות מול נבחרת ג'מייקה, משחק בו ניצחה יפן 4-0 ומיורה אף כבש את שערו ה-55 בנבחרת במעמד זה.
מישל רישאר (שף)

ביוגרפיה

מישל רישאר נולד בבריטני ב-1948

וגדל בשמפן הוא למד לבשל בהיותו בן שבע, כשהיה בן תשע, השתתף במקבילה הצרפתית ל-Fresh Air Fund.
נאמר לו שאם הוא רוצה להיות שף הוא צריך ללמוד קודם כל להיות שף מגדנאות, בהיותו בן 14 היה שוליית מאפה במלון בריימס. אחרי ששירת בצבא הצרפתי הוא עבד במאפיה, "מזו לנוטר" (Maison Lenotre), בפריז תחת שף המגדנאות גסטון לנוטר. הוא פתח את הסניף הניו יורקי שלא העריך ימים, "שאטו פרנס",

לאחר מכן עבר לסנטה פה, ניו מקסיקו, על מנת לנהל את חנות המגדנאות הצרפתית במלון לה פונדה. 
ב-1977 הוא היה בלוס אנג'לס, שם פתח את חנות המגדנאות "מישל רישאר". הוא השתמש ברווחים על מנת לאכול במסעדות בצרפת בנות שלושה כוכבים במדריך מישלן האדום, וכך לגבש את תשוקתו להמשיך מעבר למגדנאות, ולאמן עצמו כדי להיות שף בעשר השנים הבאות. 
ב-1987 הוא פתח את מסעדת "ציטרוס" (Citrus) בלוס אנג'לס.

מסעדות לוויין שלה נפתחו בסנטה פה, בולטימור, סן פרנסיסקו, פילדלפיה וושינגטון די.סי., כולן נסגרו לבסוף.

ב-1997 הוא מכר חצי מבעלותו במסעדות לתאגיד מריסטאר, שהוא גם שותף ב"ציטרונל".
ב-1989, שנה אחרי-כן פתח רישאר את "ציטרונל" (Citronelle) באין הוטל סנטרה ברברה  בסנטה ברברה.  אחרי-כן פתח את "ביסטרו אם" (Bistro M) בסן פרנסיסקו וציטרונל בבולטימור ופילדלפיה. ב-1994 פתח את "ציטרונל" במלון לאטאם (Latham Hotel) בג'ורג'טאון. בשלב מאוחר יותר, פתח סניף של "ציטרונל" ב- Carmel Valley Ranch  בכרמל, קליפורניה. עשר שנים אחרי-כן הוא פתח סניף במרכז וושינגטון די. סי..
רישאר הכין את התפריט הצרפתי עבור בית הקפה ב-National Gallery of Art בוושינגטון, די. סי., בו ישתמשו ב-2010 ו-2011.

באוקטובר 2010 עמד לפתוח את "מישל" בטייסון פינת ריץ' קרלטון בוושינגטון די. סי.
באוגוסט 2016 נפטר רישאר כתוצאה משבץ.
גיא אלון אליאב

גיא אליאב (נולד ב-23 בדצמבר 1969) הוא יזם ומנהל בתחום האינטרנט בישראל. היה יו"ר התאחדות הסטודנטים בישראל (בשנת 1993), מנכ"ל אתר תפוז אנשים (בין השנים 1999 - 2007), מנכ"ל בלוגטיוי (2007 - 2008) ומנכ"ל אתר nana10 (בין השנים 2009–2012).

קורות חיים

אליאב נולד בשנת 1969. בשנת 1987 סיים את לימודיו בבית הספר התיכון אליאנס שבתל אביב. בשנת 1993 כיהן כיושב ראש התאחדות הסטודנטים בישראל ויזם את הקמפיין להגברת המודעות למען השבויים והנעדרים. לאחר סיום לימודיו האקדמיים, תואר ראשון בכלכלה וחשבונאות ותואר שני במינהל עסקים עם התמחות בשיווק, שניהם מאוניברסיטת תל אביב, עבד כרואה חשבון בתאגיד ארנסט אנד יאנג.
ב-1997 נכנס לעולם האינטרנט כאשר ייסד את אתר המייל newmail אשר היה בין ספקי הדוא"ל הראשונים בישראל ובעברית. לאחר כשבע שנות פעילות החליט לסגור את האתר.
ב-1999 ניר לוטן, שראה את הצלחת אתר זה, הזמין את אליאב לנהל את חברת תפוז, וזמן קצר לאחר הצטרפותו לחברה, ייסד את מערכת הפורומים והצ'אט באתר. ב-2002 אליאב החליף לאתר תפוז את השם לתפוז אנשים, על מנת להדגיש שהגולשים הם האחראים על התוכן באתר. 
ב-2003 כמנכ"ל חברת תפוז, ניסה לרכוש מיריב חבוט את מערכת הבלוגים ישראבלוג ומכיוון שלא הצליח, הקים באתר תפוז את מערכת הבלוגיה המתחרה. ב-2006 חברת תפוז הונפקה בבורסה.
בספטמבר 2004 ייסד את אתר Mlog בתפוז, אשר אפשר אחסון הודעות SMS בענן.
בינואר 2004 ייסד את BlogTV, שירות סטרימינג שאיפשר לכל גולש לשדר בשידור חי על גבי האינטרנט תוכנית וידאו או פורנו בתמורה לאפשרות לזכות בנופש בחו"ל.
בשנת 2006 פיצל את פעילות שידורי ה-BlogTV לחברת בת פרטית בעלת אותו שם כשמלוא מניותיה מוחזקות על ידי תפוז.
במרץ 2007 פרש מניהול חברת תפוז ועבר לנהל את חברת BlogTV אותה ייסד.
בדצמבר 2008 פרש מניהול BlogTV ועבר לנהל את nana10.
בינואר 2010 כחלק מניהול נענע10, הקים את גוף המדיה והפרסום MASA שבמסגרתו הביא את פעילות הפרסום של פייסבוק לישראל.
בדצמבר 2011 סגר לכתב הרכילות עומרי חיון את הבלוג בנענע10 עקב חילוקי דעות וניגוד אינטרסים.
בדצמבר 2012, בעקבות מכירת האתר מחברת סלקום לרון לאודר התפטר מניהול nana10 עם כניסתה של חברתJCS  לבעלות על אתר נענע10. יריב ג'יבלי מונה להחליפו. 
אליאב גרוש, אב ל-2 ומתגורר בתל אביב.
עמוד יורדי הסירות

עמוד יורדי הסירות או עמוד הימאים (בצרפתית: Pilier des nautes) הוא עמוד מרובע שעליו תגליף המתאר אלים מהמיתולוגיה הקלטית ומהמיתולוגיה הרומית. העמוד גולף במאה הראשונה ועמד ככל הנראה במקדש הגאלי-רומי שעמד בעיר לוטטיה (במרכז פריז של ימינו).
עמוד זה מהווה אחד הכתובות הקדומות ביותר שהתגלו בגאליה וכן אחת מיצירות האמנות הגאליות-רומיות הקדומות ביותר שהתגלו.

תיאור העמוד

העמוד בנוי מאבן גיר שמקורה בסן-לו (Saint-Leu). בעת הקמתו הגיע גובה העמוד ל-5.24 מטרים, רוחבו בבסיסו ל-91 ס"מ ורוחבו בקצהו העליון ל-74 ס"מ.
העמוד הורכב מארבעה חלקים שהוצבו זה על גבי זה. לא ידוע כיום הסדר בו מוקמו החלקים, למעט העליון והתחתון שבהם (לפי רוחבם).
מן התגליף העליון נותרה מחצית בלבד. תגליף זה מתאר את דמויות האלים קרנונוס, סמרטריוס וכן את קסטור ופולוקס. קרנונוס מתואר כאל ולו קרני אייל. ככל הנראה ישב בישיבה מזרחית (מיקומו על גבי העמוד אינו מאפשר שדמותו תשב על כיסא). דמותו של סמרטריוס מכופפת, והוא אוחז אלה בה הוא תוקף נחש. קסטור ופולוקס עומדים לצד סוסיהם, כאשר כל אחד מהם אוחז בידו חנית.
חלק אחר של העמוד מציג את האלים יופיטר, אסוס, טראווס טריגאראנוס ווולקן. יופיטר מתואר כאדם עומד, האוחז בידו חנית וברק. אסוס מתואר כעומד לצד עץ ערבה אותו הוא כורת עם גרזן. טראווס טריגאראנוס מתואר כשור העומד לפני עץ ערבה, ווולקן מתואר כאדם עומד שבידו פטיש.
מהחלק השלישי נותר רק המחצית העליונה. חלק זה מכיל את הכתובת המרכזית. לא ידוע מה היה בחציו התחתון של חלק זה מתחת לכתובת. על הפנים האחרון של העמוד ששרדו מתוארים קבוצה של שלושה גברים צעירים עם מגינים וחניתות. על פן אחרת - שלושה גברים מבוגרים ומזוקנים שאוחזים חניתות ומגינים, ולידים הכתובת "Iurises"; ועל הפן הרביעי שלוש דמויות שלפחות אחת מהן אישה - דמויות אלה אינן נושאות נשק ולבושות גלימות; לצד הדמויות הכתובת "Senani U[s]eiloni".
חלקו הרביעי (התחתון) של העמוד רחב משלושת החלקים האחרים, וגם ממנו נותרה רק המחצית העליונה. בכל פן של חלק מתוארים זוג דמויות עומדות: מרס האוחז בידו חנית וחרב עם אלה לא מזוהה לה עגילים וגלימה. מרקוריוס האוחז את מטהו ולצידו האלה רוזמרטה; פורטונה ולצידה אלה לא מזוהה (ייתכן שמדובר ביונו); שתי אלות לא מזוהות - השמאלית עירומה למחצה ואוחזת גלימה בידה, והשנייה לבושה ועונדת עגילים.

היסטוריה

העמוד הוקם במקדש שניצב בעיר לוטטיה, שהייתה ממוקמת על האיל דה לה סיטה שבמרכז הסן (במרכז פריז של ימינו). לא ידוע המיקום המדויק של העמוד ברחבי האי, אולם הוא ניצב בפורום הרומי שהוקם באי, לצד אחד משלושת המקדשים שהיו ממוקמים בפורום.
במהלך המאה השלישית פורק העמוד לשנים, וחלקיו שימשו לחיזוק הרציפים שהוקמו סביב לאי. לימים יובשו חלקים מהנהר, ושטח האי הוגדל - כך שהרציפים מהמאה השלישית נמצאים כיום כשלושה מטרים בפנים האי.
העמוד התגלה ב-1711 בעת שיפוץ הקריפטה שמתחת לקתדרלת נוטרדאם, ודבר הגילוי פורסם לראשונה בשנת 1712.
כיום מוצג העמוד במוזיאון קלוני.
הכנסייה המבוצרת של פרז'מר

היסטוריה

ב-1211 מלך הונגריה אנדראש השני הזמין את אבירי המסדר הטבטוני להתיישב באזור פרז'מר. כדי שיהוו מחסום לפולשים אפשריים מכיוון מעבר ההרים של בוזאו. הם הקימו במקום את הכנסייה בשנים 1212–1213. האבירים הטבטוניים סולקו ב-1225 ובמקומם באו הנזירים הציסטרציאנים.
הביצורים העיקריים נבנו בתחילת המאה ה-15 בהוראתו של מלך הונגריה זיגיסמונד. הם כללו את החומה הגבוהה וחפיר רטוב.
פרז'מר הייתה היישוב הראשון בדרכם של פולשים שהגיעו מכיוון מעבר בוזאו, כתוצאה מכך נכבשה ונהרסה יותר מ-50 פעם במהלך המאות ה-13 עד ה-17. הכנסייה עצמה, שהפכה למבצר, לא נכבשה ושימשה מקלט לתושבי הכפר.
במאה ה-16, בעקבות הרפורמציה הפרוטסטנטית הכנסייה הפכה מקתולית ללותרנית.
הכנסייה, שהפכה למוזיאון, שופצה על ידי הממשלה הרומנית בשנים 1962 עד 1970
ב-1999 הכנסייה המבוצרת הוכרזה חלק מאתר המורשת העולמית של הכפרים עם הכנסיות המבוצרות בטרנסילבניה.

מבנה הכנסייה

המבנה הבסיסי של הכנסייה היה בצורת צלב יווני. הכנסייה הורחבה בשנים 1512 עד 1515 וקיבלה את צורת הצלב המקובלת עם ספינה ראשית מוארכת ושני טרנספטים.
עוד קודם לכן, ב-1461, הוסף מגדל הפעמונים.

פנים הכנסייה

תמונת המזבח בצורת טריפטיכון היא מאמצע המאה ה-15. בכל הפאנלים מתוארים אירועים מהפסיון של ישו כאשר הצליבה היא בפאנל המרכזי.

הביצורים והמבנים החיצוניים

הביצורים העיקריים נבנו בתחילת המאה ה-15. החומה היא בגובה 12 עד 14 מטר ועובייה כ-5 מטר. קוטר המתחם המוגן על ידי החומה הוא כ-70 מטר. החומה הייתה מוקפת בחפיר רטוב, החפיר נסתם במאה ה-19. לחומה היו ארבעה צריחים, מהם שרדו רק שניים. הכניסה למתחם הייתה דרך מסדרון, דמוי מנהרה, באורך 32 מטר שבקצה שער מתרומם.
צמודים לצידה הפנימי של החומה הוקמו בניינים בני ארבע קומות ששימשו למגורים ומחסנים. היו שם 270 חדרים שבהן ניתן היה לאכסן, בעתות חרום, עד 1600 מתושבי הכפר.