google/wiki40b huggingface dataset:
ח'וראמשהר

היסטוריה

יישוב מופיע באזור רק בתקופת האימפריה הפרתית, במאה הראשונה לספירה, עד אז היה האזור שקוע תחת מימי המפרץ הפרסי או אזור ביצות. בתקופה השושלת הבויהית (המאה ה-10) חלה תנופת פיתוח באזור וכריית נתיבי מים בין הנהרות במקום. עיקר מתיישביו היו ערבים.
בראשית המאה ה-20 התגלו באזור שדות נפט. שם העיר שונה לחוראמשאר בתקופת רזא ח'אן (שנות ה-20 של המאה ה-20).
העיר נכבשה בהתקפה העיראקית הראשונה במלחמת עיראק-אירן, בין ה-22 בספטמבר ל-10 בנובמבר 1980. הקרבות העקובים מדם במקום הותירו אותה ריקה מאוכלוסייה אזרחית. ב-24 באפריל 1982 יצאו האיראנים ל"מבצע בית אול-מוקדאס"  לכיבוש חוראמשאר וסביבתה, הצבא האיראני צר על העיר במשך חודש. שחרור העיר מהכובש העיראקי ב-25 במאי הפך לסמל לאומי. העיר, שנהרסה כליל בקרבות, לא שבה להיות עיר אזרחית עד תום המלחמה.
בתום המלחמה הייתה העיר עיי חורבות ושיקומה החל עם תום הקרבות. ב-1991 נמנתה בעיר שהוקמה מחדש אוכלוסייה של 34,750 איש. רק ב-2006 שבה אוכלוסיית העיר לגודל בו הייתה לפני המלחמה.

חינוך וכלכלה

כלכלת העיר מבוססת על הפקת נפט.
במקום אוניברסיטת מחקר מדעית-טכנולוגית שנוסדה ב-1976 והוקמה מחדש ב-1993.
וליד הראשון

עלייתו לשלטון וצעדים צבאיים

אל-וליד הוא בנו הבכור של הח'ליף עבד אל מלכ, ולאחר מותו בשנת 705 עלה אל-וליד לשלטון. כמו אביו, הסתמך שלטונו של אל וליד במזרח האימפריה על מושל עיראק אל-חג'אג' אבן יוסף, זה ניהל את מסעות המלחמה במרכז אסיה ומינה את קתיבה אבן מוסלם למפקד הכוחות בשטח. במהלך מסעות הכיבוש הגיעו הצבאות המוסלמים עד לטראנסאוקסאניה (היום בקזחסטן ) בצפון ולסינד (היום בפקיסטן ) בדרום, במהלך המלחמה נכבשו גם ערים חשובות כגון סמרקנד, בוכרה ופרגנה.

במערב כבשו כוחותיו של אל-וליד בהנהגתם של מוסא אבן נוציר וטארק אבן זאיד את אל-אנדלוס (חצי האי האיברי). בצפון, לחם אחיו של אל-וליד, סלמה אבן עבד אל-מלכ בחזית בזנטיון וכבש את מחוז אדהרביג'אן (היום צפון מערב איראן). הצלחותיו של אל וליד בחזיתות השונות נובעות באיכות המצביאים השונים והגידול בסדר הכוחות של צבא היבשה והצי.

צעדים אזרחיים

מהבחינה הדתית, הכלכלית והחברתית, שלטונו של אל-ואליד היה המשך ישיר לשלטונו של אביו, הח'ליף עבד אל-מלכ. כחובב אדריכלות, שלטונו של אל וליד אופיין בבניה מסיבית של מבנים לתועלת הציבור כגון מסגדים, בתי חולים ומוסדות צדקה. אל וליד בנה את המסגד האומיי הגדול בדמשק על חורבות הבזיליקה של יוחנן המטביל אותה הרס. המסגד האומיי הגדול נחשב למבנה המפואר ביותר שנבנה בתקופה האומיית. אל-וליד שיפץ את מסגד הנביא באל מדינה (מסג'ד אל-נבווי) ואת מסגד אל-אקצא בירושלים (לאחר שאביו בנה את כיפת הסלע). בימיו נבנו מספר ערים חדשות ברחבי הח'ליפות ובהן העיר רמלה בארץ-ישראל.
אל וליד גם השקיע בפיתוח התשתיות האזרחיות כגון שיפוץ דרכים ומעברים ברחבי הממלכה, בעיקר בעיראק ובסוריה, ופיתוח החקלאות בעיראק.
לאחר מותו עלה לכס הח'ליפות אחיו של אל וליד- סלימאן אבן עבד אל מלכ ששימוש בתקופת שלטון אל וליד כמושל ג'נד (מחוז) פלסטין, מחוז שהשתרע על מרכז ארץ-ישראל ודרומה.
הדיוויזיה הרביעית (ארצות הברית)

מלחמת העולם הראשונה

הדיוויזיה הרביעית הוקמה בדצמבר 1917 בצפון קרוליינה, שמונה חודשים לאחר כניסת ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה. הדיוויזיה הורכבה מהבריגדה ה-7 שהורכבה מהרגימנטים ה-39 וה-47, ומהבריגדה ה-8 שהורכבה מהרגימנטים ה-58 וה-59. הדיוויזיה לחמה בקרב סן-מייל ובמתקפת מז-ארגון, ולאחר סיום המלחמה נשארה ככוח כיבוש בחבל הריין בגרמניה עד לאפריל 1919, וביולי אותה שנה היא חזרה לארצות הברית. במהלך הלחימה, איבדה הדיוויזיה 2,611 הרוגים ו-9,895 פצועים.

בין המלחמות

ב-21 בספטמבר 1921 הושבתה הדיוויזיה בשל קיצוצים תקציביים, אולם חלק מיחידותיה נשארו פעילות, ושאר היחידות השתייכו לכוחות המילואים. מפקדת הדיוויזיה השתתפה בתרגילים שונים במשך השנים.

מלחמת העולם השנייה

ב-1 ביוני 1940 הופעלה הדיוויזיה מחדש, והועמדה תחת פיקודו של וולטר פרוסר. הדיוויזיה הורכבה מהרגימנטים ה-8, ה-12 וה-22. הדיוויזיה השתתפה בתימרוני לואיזיאנה ובתימרוני קרוליינה, ובינואר 1944 הפליגה לאנגליה. הדיוויזיה נחתה ב-6 ביוני 1944 בחוף יוטה במהלך הנחיתה בנורמנדי, ולאחר מכן לחמה במערכה בנורמנדי, ובכלל זה השתתפה בשחרור פריז. לאחר מכן היא לחמה במהלך הקרב על יער הירטגן ובמהלך הקרב על הבליטה, ובהמשך השתתפה בפלישת בעלות הברית המערביות לגרמניה עד סוף המלחמה. במהלך הלחימה איבדה הדיוויזיה 4,097 הרוגים ו-17,371 פצועים.

לאחר המלחמה

ב-5 במרץ 1946 פורקה הדיוויזיה, אולם ב-15 ביולי 1947 היא הוקמה מחדש, ובשנת 1951 נשלחה לגרמניה ל-5 שנים. הדיוויזיה השתתפה במלחמת וייטנאם, ובמהלך השנים לאחר מכן נשלחה כמה פעמים לאירופה. במהלך מלחמת עיראק הייתה אמורה הדיוויזיה לפלוש לצפון עיראק מכיוון טורקיה, אולם טורקיה סירבה לכך, ובשל כך בעת עיקר הלחימה נותרה הדיוויזיה באוניות. במהלך השנים לאחר מכן נשלחה הדיוויזיה לכמה סבבי שירות בעיראק ובאפגניסטן, וכיום היא מוצבת בבסיסה בפורט קרסון, קולורדו.
אמנות נוצרית מוקדמת

אמנות נוצרית מוקדמת היא אמנות שהתקיימה בתחומי האימפריה הרומית החל מזמנו של ישו ועד למאה הרביעית לספירה, עת הפכה הדת הנוצרית לדת השלטת באימפריה הביזנטית.

מקורות האמנות הנוצרית המוקדמת

תחילתה של אמנות זו נבעה מרצונם של הנוצרים החדשים לבטא ולסמל את דתם הצעירה. בשל רדיפת הדת הנוצרית התקיימה אמנות זו בהסתר בקטקומבות, אולמות ומערות קבורה תת-קרקעיים שנמצאו ברומא, או תוך שימוש במוטיבים פגאניים שקיבלו משמעות נוצרית חדשה. דימויים נוספים נלקחו מהתנ"ך כגון סיפור יונה והלוויתן, אדם וחווה ועוד. דימויים אחרים הם מופשטים, כגון אותיות המרכיבות את שמו של ישו.
מהאמנות הנוצרית המוקדמת נמצאו בעיקר פרסקאות בקטקמבות, סרקופגים מעוטרים בתבליטים כגון סרקופג יוניוס באסוס, פיסול קטן ממדים ואמנות זעירה אחרת.

פולחן בתקופה הנוצרית המוקדמת

בראשיתה של הנצרות התגוררו הנוצרים בארץ ישראל ונהגו לעלות לרגל לבית המקדש בירושלים ולהתפלל את תפילותיהם בבתי הכנסת היהודיים. בתקופה מאוחרת יותר החלו המאמינים להתאסף בבתים פרטיים, או במקומות מחבוא כגון קטקומבות, זאת בשל רדיפתם על ידי הקיסרים הרומים.
לאחר האדיקט של מילן ב-311 פסקה רדיפתם של הנוצרים ברחבי האימפריה הרומית והם החלו לבנות כנסיות בגלוי. הכנסייה הקדומה ביותר שנתגלתה נמצאה בסוריה ומתוארכת לשנת 232 לספירה. בנוסף נמצאו גם כנסיות עתיקות רבות בארץ ישראל.
צבי וולף

צבי וולף (נולד ב-1895 פולין – נפטר ב-7 בספטמבר 1956 חיפה) היה מראשי ארגון השומר. עסק, עם יהושע חנקין, ברכש קרקעות במסגרת תפקידו בחברת הכשרת הישוב ובהמשך בקרן קיימת לישראל.

ביוגרפיה

וולף נולד ב-1895 בגליציה שבפולין. ב-1912 עלה ארצה והצטרף לארגון השומר ונשלח לשמור בשדות בית אלפא וחפציבה שם כונה "המוכתר" של בית אלפא. בשנים שלפני מלחמת העולם הראשונה עבד בחברת הכשרת הישוב והיה עוזרו של יהושע חנקין שעסק ברכישת אדמות בעמק יזרעאל ועמק בית שאן. ב-1920 היה מלוחמי תל חי והשתתף בקרב בו נפל יוסף טרומפלדור. לאחר מלחמת העולם הראשונה שירת כשוטר במשטרת המנדט. בשנים מאוחרות יותר עבד בקרן קיימת לישראל.
וולף נפטר בחיפה ב-1956 ונקבר בבית הקברות בעיר. לאחר הקמת בית הקברות של אנשי השומר בתל חי הועבר לשם.
בנו, פרופ' דן וולף, כיהן כדקאן הפקולטה להנדסה חקלאית בטכניון. נכדו, אמנון וולף, הוא שחקן ומדבב.
מוזיאון ויטני לאמנות אמריקאית

היסטוריה

מוזיאון ויטני נוסד בשנת 1931 על ידי גרטרוד ואנדרבילט ויטני, פסלת ואספנית אמנות בהתבסס על אוספים של אמנים אמריקאים שהציגה החל משנת 1918. בשנת 1929 כלל האוסף 700 יצירות אמנות מודרנית. ויטני הציעה את האוסף למוזיאון המטרופוליטן לאמנות אולם המטרופוליטן סירב להצעה. בעקבות הסירוב החליטה ויטני לייסד מוזיאון בעצמה על מנת להציג את האוסף.
בתה של ויטני, פלורה פיין ויטני, שימשה אוצרת המוזיאון בעת הקמתו, סגנית נשיאת המוזיאון, ובין השנים 1942–1974 שימשה כנשיאת המוזיאון ויו"ר הנהלת המוזיאון. בין 1974 ועד מותה של פלורה פיין ויטני בשנת 1986 שימשה כיושבת ראש של כבוד של המוזיאון. בתה של פלורה פיין ויטני (ונכדתה של גרטרוד ואנדרבילט ויטני), פלורה מילר בידל, שימשה כנשיאת המוזיאון בין 1974 ועד 1985.
בשנת 1966 עבר המוזיאון לשדרת מדיסון באזור האיסט סייד העליון של האי מנהטן. המבנה תוכנן על ידי האדריכלים מרסל ברור והמילטון פ. סמית' ונבנה בין השנים 1963–1966. המבנה בנוי בסגנון ברוטליסטי מודרני, השונה ממבני האזור. בשנת 2015 עבר המוזיאון למשכן חדש, בתכנון רנצו פיאנו, בהיי ליין.

אוספי המוזיאון

המוזיאון מציג ציורים, איורים, הדפסים, פסלים, יצירות וידאו וצילום.
אוסף המוזיאון מכיל למעלה מ-12,000 יצירות של אמנם אמריקאים רבים ובהם אלכסנדר קלדר, אנדי וורהול, ג'ספר ג'ונס, נוקס מרטין, קית' הארינג, ג'קסון פולוק, וילם דה קונינג, אלסי דריגס, ברנרד רדר ואדוארד הופר.
אביבה הד

קריירה

"איזבל", מהאלבום שירי קיץ, הגיע מיד עם הקלטתו לראש מצעד הפזמונים הן של קול ישראל והן של גל"צ. בעקבות ההצלחה ברדיו הוקלט הפזמון כקליפ לטלוויזיה, שבו צולמה לראשונה נערה צעירה בדמות איזבל, שלימים נודעה כפנינה רוזנבלום. בתקליט ובקליפ מבוצע השיר על ידי נוף עצמו כסולן, כשמלווה אותו שלישיית בנות אלמוניות, אביבה הד, חגית זמיר וטובה ליבנה.
בביצוע המקורי של השיר היה בלהקה גם שמואל שילנסקי (בנו של יו"ר הכנסת לשעבר דב שילנסקי), לימים -וטרינר.
המשך דרכה היה עם להקת פיאמנטה ב-1975 (של הגיטריסט יוסי פיאמנטה).
כזמרת עצמאית פרסמה אביבה הד את השירים: "שיר מתוק על אהבה", שכתבה לה מירית שם אור על פי לחן של נורית הירש.
שני להיטים נוספים שלה היו (משל אותן שתי יוצרות) "אני אוהבת רק לרקוד", שיר שהופיע באוסף "להיטים לוהטים", שיצא לאור בסוף שנות ה-70 וכלל להיטים שהילכו באותה תקופה.
שיר ב"נוסח אישי" בשם "אני גרה לבד וטוב לי" משנת 1980 שיצא על גבי תקליט שדרים, זכה אף הוא להצלחה והפך לסמלה המסחרי של הזמרת. אולם השיר לא הוביל לאלבום שלם והד מיעטה בקריירה המוזיקלית.
יוזמה פמיניסטית (שוודיה)

היסטוריה

הקבוצה המקורית הצהירה על הקמתה במסיבת עיתונאים בסטוקהולם ב-4 באפריל 2005. את הארגון הובילה גודרון שימן, מנהיגתה לשעבר של עזב את המפלגה, באותה העת חברת פרלמנט עצמאית בריקסדאג (הפרלמנט השוודי).
הקבוצה איגדה פעילות פמיניסטיות ממגוון ארגונים. בתחילה, לא היה מבנה מפלגת השמאל מנהיגות או תוכנית מוצהרת - הנשים ביקשו לייצר ארגון אנטי פטריארכלי, ללא היררכיות של כוח. 
תגובת הממשלה להקמת הארגון הגיעה מפיה של מזכ"לית המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, מריטה אולווסקוג, שבאותה העת הקימה רשת פמיניסטית פוליטית חדשה, בה היא בירכה על כל הצטרפות למטרה הפמיניסטית, אך הביעה דאגה שאם תרוץ FI כמפלגה, היא תגנוב קולות דווקא ממפלגות פרוגרסיביות אחרות כמו הירוקים, מפלגת השמאל, ואפילו הסוציאל-דמוקרטים.
בספטמבר ערכו חברות הארגון החדש קונגרס כדי לאמץ חוקה ותוכנית פוליטית. הן בחרו חמישה נושאים להתמקד בהם: שינוי בחוקי האונס, כך שתידרש הסכמה מוצהרת ליחסי מין; מיגור אפליה בשירותי הבריאות; סגירת פערי שכר; שיפור שוויון בחוקי תעסוקה, בעיקר אלה שקשורים לזכויות הוריות; והבטחת מקלט בשוודיה לנשים שנרדפות בשל מגדרן. בקונגרס השתתפו יותר מ-350 נשים מבין יותר מ-2500 חברות הארגון. בין ההחלטות שהתקבלו היו ההחלטה להתארגן כמפלגה ולרוץ בבחירות ב-2006, בחירת ועד מנהל, וההחלטה לכלול גברים בארגון - שני גברים מיד נבחרו לוועד.
ב-2006, מועמדות המפלגה קיבלו פחות קולות מאשר צפו על פי הסקרים. הסברה הייתה שתגובות הנגד בתקשורת יצרו רושם שהמפלגה יותר רדיקלית מאשר מה שהציבור רצה לתמוך בו. בשנת 2009 השתפר המצב, והיוזמה הפמיניסטית רצה בפעם הראשונה בבחירות לפרלמנט האירופי וקיבלה 2.2% מהקולות. ב-2010 רצו מועמדות מטעמה גם בבחירות הלאומיות, האזוריות והמקומיות.
במרץ 2006, חברת הפרלמנט האירופי מטעם המפלגה העממית הליברלית, מריה קרלסהמרה, ערקה ליוזמה הפמיניסטית, תוך שמירה על מקומה בהברית של ליברלים ודמוקרטים באירופה. היא הסבירה את העזיבה שלה ב"חוסר התחשבות בנושאים פמיניסטית מצד עמיתיה לשעבר."
ב-2005, ג'יין פונדה ואיב אנסלר תמכו ב-FI על ידי הצטרפות למסע הבחירות שלה בשוודיה. פונדה גם תרמה 400,000 קרונר שוודיות לקמפיין.
בני אנדרסון, אחד מחברי הלהקה "אבבא", תרם מיליון קרונר למפלגה ב-2009 למען קמפיין הבחירות לפרלמנט האירופי.
ביולי 2010, המפלגה שרפה 100,000 קרונר ($13,000; £8,500) בהפגנה נגד פערי שכר. FI ביקשה להסב את תשומת לב הציבור להצעתה להקים קרן ממשלתית לשוויון בשכר.
 ביולי 2016, המפלגה הודיעה שהיא תומכת באופן רשמי בתנועת חיי שחורים חשובים.
חוק קואס

חוק קואס הוא משפט בכלכלה העוסק בהיבט הכלכלי של קביעת זכויות קניין בחוק. בניסוחו הפשוט, קובע כי כאשר בעלי זכות הקניין חופשיים לסחור בה ובהיעדר עלות עסקה, כל דרך שבה יבחר המחוקק או הממשלה לחלק את זכויות הקניין יעילה באותה מידה. במילים אחרות: קביעה משפטית של זכויות קניין משפיעה על האופן שבו מחולקת הרווחה בין הפרטים אך לא על סך הרווחה.
החוק הוצע על ידי רונלד קואס ב-1960 וזיכהו בפרס נובל לכלכלה ב-1991. ג'ורג' שטיגלר, זוכה אחר בפרס, היה הראשון שהתייחס לעבודתו של קואס במונחי החוק המובאים לעיל, ב-1966.

דוגמה

נניח שבתא רכבת נוסעים שנים: ראובן, שאוהב לעשן מקטרת ושמעון הסולד מריח הטבק. עבור ראובן התועלת בעישון היא 20 שקלים ועבור שמעון הנזק שבעשן הוא 10 שקלים. אם יקבע החוק ברכבת כי העישון אסור, יהיה כדאי לראובן לשלם לשמעון 10 שקלים (או סכום אחר בין 10 ל-20) תמורת אישור לעשן. לעומת זאת, אם על פי החוק מותר לעשן, לא יוכל שמעון לפתות את ראובן שלא לעשן, משום שלא כדאי לו להציע עבור הוויתור יותר מ-10 שקלים. התוצאה היעילה מבחינה כלכלית, היא שראובן מעשן וסך הרווחה בקרון היא 10. החוק משנה רק את אופן החלוקה של הרווחה: 20 לראובן ו- (10-) לשמעון אם החוק מתיר עישון, או 10 לראובן ו-0 לשמעון אם לאו.

השפעה חיצונית

הרקע לעבודתו של קואס היה המחקר הכלכלי המקובל בתחום של השפעות חיצוניות, דהיינו התועלת או הנזק הכלכלי שנגרם כתוצאה מפעילותם של פרט או חברה לאחרים. מקובל היה לחשוב שהממשלה צריכה תמיד להתערב, למשל כאשר מפעל מזהם את הסביבה, ולהטיל על המפעל מס כדי לגרום לו להפנים את ההשפעות החיצוניות שלו כעלות נוספת ולהתאים את הכמות המיוצרת כלפי מטה.
לפי קואס המס הזה מיותר והבעיה יכולה להיפתר בין המפעל המזהם לאלו שחיים סביבו וניזוקים ממנו.

חוק קואס בעולם האמיתי

החשיבות של חוק קואס אינה בנכונותו התאורטית כפי שהוא מנוסח לעיל, משום שבעולם האמיתי קיימות מגבלות המונעות מהעסקאות שקואס חוזה מלהתקיים. הפרטים הניזוקים מזיהום, למשל, מתקשים במקרים רבים להתאגד כדי לפעול כגוף אחד כנגד המפעל המזהם.
למרות זאת עבודתו של קואס אינה תאורטית גרידא. חשיבותה היא בכך שהיא מסיטה את הדיון מההשפעות החיצוניות לעלויות העסקה. כאשר בית משפט בא לקבוע למי שייכות זכויות הקניין הוא צריך לקחת בחשבון כמה אפשרית ומעשית תהיה עסקה בין הצדדים במקרה שההקצאה שקבועה בחוק אינה יעילה. לפי קואס, המחוקק צריך לקבוע את זכויות הקניין כך שעלויות העסקה תהיינה מינימליות.
קוריאה הדרומית במשחקים האולימפיים לנוער

אולימפיאדת הנוער סינגפור (2010)

המשלחת הראשונה של קוריאה הדרומית למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור וכללה 72 ספורטאים שהתחרו ב-18 ענפי ספורט. המשלחת דורגה במקום השלישי לאחר שזכתה ב-19 מדליות, מהן אחת עשרה מדליות זהב.

אולימפיאדת הנוער נאנג'ינג (2014)

המשלחת לאולימפיאדת הנוער נאנג'ינג מנתה 73 ספורטאים שהתחרו בעשרים ענפים. המשלחת זכתה ב-15 מדליות, מתוכן ארבעה מדליות זהב.

אולימפיאדת הנוער אינסברוק (2012)

קוריאה הדרומית השתתפה במשחקי החורף האולימפיים לנוער החל מראשיתם באולימפיאדת הנוער אינסברוק. המשלחת כללה 28 ספורטאים שהתחרו ב-12 ענפי ספורט. המשלחת דורגה במקום הרביעי בטבלת המדליות לאחר שזכתה באחת עשרה מדליות, מהן שישה מדליות זהב.

אולימפיאדת הנוער לילהאמר (2016)

המשלחת לאולימפיאדת הנוער לילהאמר מנתה 30 ספורטאים שהתחרו ב-12 ענפי הספורט. המשלחת דורגה במקום השני בטבלת המדליות לאחר שזכתה ב-16 מדליות, מהן עשרה מדליות זהב.
היינריך לוסואו

היינריך לוסואו (בגרמנית: Heinrich Lossow;‏ 10 במאי 1843 במינכן, ממלכת בוואריה - 19 במאי 1897 בשליסהיים, אוסטרו-הונגריה) היה צייר ומאייר ז'אנר גרמני, ויוצר פורנוגרפיה פורה בזמנו הפנוי.

ביוגרפיה

אביו של היינריך לוסואו היה ארנולד הרמן לוסואו, פסל מעיר המדינה ברמן. הוא עבר למינכן בשנת 1820 כדי ללמוד אמנות על ידי הפסל ארנסט מאייר, ושם התחתן והוליד שלושה ילדים - קרל לוסואו ב-1835, פרידריך לוסואו ב-1837, והיינריך לוסואו ב-1843. לשלושת הבנים הייתה זיקה לאמנות. קארל הפך לצייר היסטוריה, ואילו פרידריך הפך לצייר חיות בר. היינריך עקף את שני אחיו בחשיבותו האמנותית.
הוא למד אומנות תחילה על ידי אביו, ובהמשך למד על ידי קרל תיאודור פון פיילוטי באקדמיה לאמנויות במינכן. לאחר מכן הוא נסע דרך צרפת ואיטליה כדי לשפר את כישורי האמנות שלו.
הוא היה מאייר עבור מו"לים רבים, כולל עבור אחת המהדורות של יצירתו של ויליאם שייקספיר - נשות וינדזור העליזות.
מאוחר יותר בחייו הוא שימש כאוצר בארמון שלייסהיים שבמינכן.
תקופת הייסי

היסטוריה ומשמעות

בשעה 7:55, בבוקר ה-7 בינואר 1989, הכריזה משפחת הקיסרות על מותו של הקיסר שוווה, ולראשונה חשפו את מחלת הסרטן בה חלה. זמן קצר לאחר מותו, הכריז קייזו אובוצ'י, מזכיר הממשלה ולימים ראש ממשלת יפן, על סיום תקופת שווה, וברך על תחילת תקופת הייסי.
לפי אובוצ'י, השם "הייסי" לקוח מהקלאסיקות הסיניות.  באחד הספרים מופיע המשפט "内平外成" ("שלום מבפנים, שגשוג מבחוץ"), כהוקרה על שלטונו של הקיסר שוֵּן. בספר אחר מופיע המשפט "地平天成" ("האדמה שלווה והשמיים בהירים"). כאשר מחברים בין שתי המשמעויות נוצרת המשמעות "שלום בכל מקום". התקופה החלה מיד עם הכתרת הקיסר החדש, ב-8 בינואר 1989.
קרב מגלופוליס

רקע גאוגרפי

מגלופוליס נוסדה בארקדיה בשנת 371 לפנה"ס על ידי המצביא התבני אפמינונדס לאחר ניצחונו בקרב לאוקטרה. העיר הפכה לבירת הליגה הארקדית והייתה בין הגדולות ביוון.
העיר עצמה שכנה בעמק רחב ידיים, מוקף בהרים גבוהים. גובהו הממוצע של העמק מעל פני הים הוא כ-430 מטר. נהר האלפאוס חוצה את המישור ממערב למזרח.

מהלך הקרב

תיעוד הקרב עצמו, כמו גם של המלחמה כולה, לוט בערפל כי מרבית המקורות העתיקים העוסקים בתקופה זו מתמקדים במעשיו של אלכסנדר עצמו ולא בזירות משניות. המלחמה החלה בצורה טובה מבחינתו של אגיס. הוא הצליח להביס את המצביא המוקדוני קורגוס ואנטיפטרוס נאלץ לצאת נגדו עם עיקר צבאו. נראה שהקרב היה קשה ושני הצדדים ספגו אבדות קשות, אך יד המוקדונים הייתה על העליונה. אגיס, שנלחם בגבורה, נהרג בקרב.
זולטן טילדי

ביוגרפיה

טילדי נולד בעיירה לושנץ (כיום בסלובקיה) למשפחה ממוצא הונגרי, בעלת מעמד בשלטון המקומי. טילדי היה פרוטנסטנטי, ועל כן השתייך למיעוט בהונגריה, שבה כ-90% מהנוצרים היו קתולים. בצעירותו התעניין בתאולוגיה, ולמד תאולוגיה הן בהונגריה והן בבלפסט, מכיוון שלא הייתה מכללה פרוטסטנטית בהונגריה. הוא שימש ככומר בכנסייה פרוטסטנטית בעיירה קטנה בהונגריה ובשנת 1921 עבר לכהן בעיירה סאגהאלום שבמחוז בקש, בה רוב התושבים היו פרוטסטנטים. בסאגהאלום ערך כתב עת פרוטסטנטי בשם "המשפחה הנוצרית". בשנת 1929 הצטרף ל"מפלגת האיכרים הזעירים", והיה לסגנו של מנהיג המפלגה.
הוא נבחר לפרלמנט ההונגרי בשנת 1936 ולאחר מכן נבחר שוב בשנת 1939. במסגרת פעילותו קרא לעוצר הונגריה, מיקלוש הורטי, לנסות ולהוציא את הונגריה מן הברית עם אדולף היטלר במלחמת העולם השנייה. משכבשו הגרמנים את הונגריה במרץ 1944 ירד טילדי למחתרת. לאחר שנכבשה הונגריה בידי ברית המועצות, שב טילדי לפעילות גלויה והפך למנהיגה של מפלגת האיכרים הזעירים. בממשלת הקואליציה הזמנית שהוקמה, בהשתתפות הקומוניסטים, ובהשתתפות טילדי, החלה פעולת שיקומה של הונגריה, אשר סבלה מהרס רב במהלך המלחמה. התשתית חודשה, ואספקת המזון הסדירה חודשה אף היא. האינפלציה הודברה, והחלה פעולה לקראת רפורמה אגררית, וחלוקת האחוזות הגדולות בין האיכרים היושבים עליהן.
בבחירות לפרלמנט ההונגרי באוקטובר 1945 קיבלה מפלגתו של טילדי רוב מוחץ של 57%, בעוד המפלגה הקומוניסטית והמפלגה הסוציאל-דמוקרטית גם יחד קיבלו 18%. השלטונות הרוסיים מנעו מטילדי לשלוט באמצעות הרוב הפרלמנטרי וכפו עליו את המשך הפעולה באמצעות ממשלת קואליציה ביחד עם הקומוניסטים. אחת הפעולות הראשונות של הממשלה הייתה קביעת חוקה להונגריה, במסגרתה הייתה הונגריה לרפובליקה לקראת סוף ינואר 1946. בפברואר 1946 הושבע טילדי כנשיא הונגריה, ונאלץ לראות כיצד הקומוניסטים דוחקים את שאר השותפות הקואליציוניות, ומשתלטים על המדינה.
טילדי שימש כנשיא הונגריה עד 30 ביולי 1948, כאשר נאלץ לפרוש לאחר שעלו כנגד חתנו האשמות בשחיתות ובגידה. היה זה צעד נוסף בדרכם של הקומוניסטים לשלטון האבסולוטי במדינה. טילדי הושם במאסר בית, בו שהה עד 1 במאי 1956. מותו של סטלין ב-1953 הביא לערעור המשטר הקומוניסטי בהונגריה. הסטאליניסט מתיאש ראקושי, יורשו של טילדי, אשר שלט בהונגריה ללא מצרים, נאלץ להתפטר, ובמקומו עלה לשלטון אימרה נוג', רפורמיסט, אשר הוביל את הונגריה אל מה שנראה כהליך של דמוקרטיזציה ועצמאות מדינית. בסוף אוקטובר 1956 הקים נוג' ממשלה, אליה צירף גם את נציגי החקלאים הזעירים, לרבות טילדי. ממשלה זו הכריזה על החזרת הדמוקרטיה, ועל פרישה מברית ורשה. לאחר נקיטת צעדים אלו לא יכלה עוד ברית המועצות להישאר בלתי מעורבת, ופלישת כוחות ברית המועצות להונגריה הביאה לאירועי המרד בהונגריה. המורדים דוכאו באכזריות, נאג' הוצא להורג, והרודן יאנוש קאדאר הושלט על המדינה למשך שלושים השנה הבאות.
רבים ממנהיגי מרידת 1956 נשפטו והוצאו להורג בשנים הבאות. טילדי נדון ב-15 ביוני 1958 לחמש שנות מאסר. באפריל 1959 הומתק עונשו בשל "חרטתו" וגילו המתקדם. הוא חי בבידוד עוד מספר חודשים לאחר מכן ומת באוגוסט 1961.
דב זכין

חייו

זכין נולד בברנוביץ' שבפולין ועלה לארץ ישראל בשנת 1937. בסיום לימודיו בכפר הנוער בן שמן, שהה תקופת מה בקיבוץ מרחביה. בשנת 1940 נמנה עם מייסדי קבוצת להבות, שעברה הכשרה בכרכור, ובשנת 1945 הקימה את קיבוץ להבות הבשן. זכין ניסח את מגילת היסוד של הקיבוץ ותקופה מסוימת היה מזכיר הקיבוץ.
בשנת 1946 ייסד זכין את סניף "ברית פועלי ארץ ישראל" בוואדי ערה. היה חבר השומר הצעיר, מפ"ם והקיבוץ הארצי ונשלח מטעמם למחנות המעפילים בקפריסין (1947), לקנדה (1948) ולארצות הברית (1950, 1952, 1963).
כיהן כמזכיר תנועת השלום בין השנים 1959–1961, והיה חבר מזכירות מפ"ם ודובר מפ"ם במשך שנים רבות. בשנת 1965 ארגן הפגנת מחאה נגד בואו לישראל של שגריר גרמניה, רולף פאולס. בשנת 1968 נבחר למזכיר המדיני של מפ"ם. זכין נמנה עם המחנה של מאיר יערי ויעקב חזן במפ"ם והיה מהדוחפים להשתתפות במערך עם מפלגת העבודה.
בשנים 1969–1977 כיהן בכנסת השביעית והשמינית מטעם מפ"ם במסגרת המערך. בין השאר דרש להגביר את המאמץ לגבות מס אמת. בשנת 1979 היה ראש המחלקה לקשרי חוץ במפ"ם ובשנים 1981–1984 חזר לכנסת העשירית. לאחר מכן היה חבר הנהלת הסוכנות.
בוגר לימודי מדע המדינה וכלכלה באוניברסיטת תל אביב.
תמנת חרס

תִּמְנֵת חֶרֶס (או תִּמְנַת סֶרַח) הוא יישוב מקראי בהר אפרים, המתואר במקרא כמקום מגוריו וקבורתו של יהושע בן נון.
יש המזהים אותו עם הכפר הפלסטיני כיפל חארת', הממוקם כק"מ צפונית מערבית לעיר אריאל, סמוך לכביש חוצה שומרון. הוא גם מזוהה עם ח'רבת תִּבְּנֶה, שנמצאת כק"מ מערבית ליישוב נווה צוף (חלמיש).
העיר נכללה בתחום נחלת שבט אפרים וניתנה על ידי עם ישראל ליהושע בן נון, כאמור: "...וַיִּתְּנוּ בְּנֵי-יִשְׂרָאֵל נַחֲלָה לִיהוֹשֻׁעַ בִּן-נוּן בְּתוֹכָם. עַל פִּי ה' נָתְנוּ לוֹ אֶת הַעִיר אֲשֶׁר שָאָל, אֶת תִּמְנַת סֶרַח בְּהַר אֶפְרָיִם, וַיִּבְנֶה אֶת הֵעִיר וַיִּשֶׁב בָּה".
יהושע בן-נון התגורר בתמנת חרס עד יום מותו ואף נקבר במקום: "וַיָמָת יְהוֹשֻּעַ בִּן-נוּן...וַיִּקְבְּרוּ אוֹתוֹ בִּגְבוּל נַחֲלָתוֹ בְתִמְנַת חֶרֶס בְּהַר אֶפְרָיִם".
לפי המסורת היהודית גם קברו של כלב בן יפונה ואביו של יהושע, נון נמצאים במקום, ועד היום משמשים למקום עליה לרגל.
מקור השם "תמנת סרח" הוא שיבוש שמו המקורי של המקום "תמנת חרס". לדעת חוקרי המקרא, השיבוש נבע בעיקרו מכוונת הגנאי של סופר המקרא, מפני שהשם המקורי נשמר ככל הנראה מהיישוב הכנעני שקדם לתקופתו של יהושע ורמז על פולחן השמש ("חרס" היא שמש) במקום, טרם התנחלות השבטים.
על פי מדרש בראשית רבתי (כה, יא) ופירוש רש"י ליהושע, על קברו של יהושע הועמדה תמונת שמש.

במסכת בבא בתרא  "אמר ר' אלעזר: בתחלה פירותיה כחרס, ולבסוף פירותיה מסריחין". סרח שהפירות שמנים ועולים על גדותיהם כמו סרח העודף. ;
עמוס לוין

עמוס לוין (נודע גם בכינויו הספרותי אריה דקר) (7 ביולי 1921 – 6 ביולי 1991) היה משורר, מחזאי וסופר ישראלי.

תולדות חייו

עמוס לוין נולד בליטא בשנת 1921 את ילדותו ונעוריו עשה בממל, עם שני אחיו וללא אב. אמו פרנסה את המשפחה בעבודה בבתי עשירים. הוא סיים את בית הספר הגרמני בממל ויצא לעבוד בגיל 14.
לוין שאף כל חייו להשכלה, ללימוד, לקריאה ולאומנות. בגיל 19 עלה לארץ ישראל עם אחיו הצעיר בעליית הנוער ולמד בבן שמן.
עוד בהיותו בממל כפועל מתלמד נפגש עם רעיונות מרקסיסטיים, ובייחוד הושפע מאחיו הבכור שהיה חבר בברית הנוער הקומוניסטי המחתרתי בליטא.
בשל דעותיו השמאליות גורש עמוס לוין מבן שמן והגיע לתל אביב, בה גר רוב חייו.
בתום מלחמת העולם השנייה נודע לו, כי אמו שנותרה בודדה ללא ילדיה נרצחה על ידי הנאצים, וכי אחיו הבכור נהרג בשורות הצבא האדום כחייל בקיץ 1941.
לוין עבד כרתך וגויס במלחמת העצמאות כמתקן טנקים.
בהיותו אוטודידקט כפייתי, החל לעבוד בעיתון "קול העם" ככתב-צלם לענייני עובדים. מאז המשיך בעבודה זו עשרות שנים ועבד גם ב"זו הדרך". את שני ספריו הראשונים פרסם ב-1963 (ביחד עם רעייתו, רות לוין): "סימטה יורדת אל הים", שני מחזות ו"הרפתקאותיו של מצפון". את שיריו החל לפרסם ב"קול העם" ובשנת 1969 יצא לאור קובץ שיריו הראשון: "עצים מתחדשים במותם", עליו חתם בשם אריה דקר. הקובץ השני בשם "שירים" יצא בשנת 1978. הקובץ האחרון בשם "והתשובות שותקות" יצא לאור בשנת 1988.

מיצירתו: "עצים מתחדשים במותם"

עֵצִים מִתְחַדְשִים בְּמוֹתָם,
אָדָם דַרְכּוֹ מוֹתִיר,
אֲשֶר אֶל הַמָוֶת הוֹבִילָה.
כֻּלָן מוֹבִילוֹת אֶל הַמָוֶת.
מִכָּל הַבְּחִירוֹת
שֶׁצִווּנִי חַיַי
בַּדֶרֶך
בַּחַרְתִּי.
בַּחַרְתִּי דַרְכִּי בֵּין דְרָכִים
כְּדֵי שֶאוּכַל לְהַלֵך בַּה
בְּלִי מִדוֹת-לֹא-לִי
וּבְלִי אוֹתוֹת מִטַעַם
אוֹתִיוֹתַי לְחַבֵר.
בָּחַרְתִּי דַרְכִּי בֵּין דְרָכִים
כְּדֵי שֶאוּכַל בָּה
לָמוּת
כְּדַרְכִּי.
דויד יילינק

דויד יילינק (נולד ב-7 בספטמבר 1990) הוא כדורסלן צ'כי המשחק בעמדת הרכז. משחק כיום בקבוצת הכדורסל מורבנק אנדורה מליגת העל הספרדית בכדורסל. גובהו 1.94 מטרים.
ילינק החל את דרכו ככדורסלן בקבוצת BBK Lves Brno מהרפובליקה הצ'כית. במהלך עונת 2006–2007 עבר לקבוצה הספרדית חובנטוד בדאלונה. בקיץ 2012 עבר לקבוצה הטורקית אולין אדירנה, אך בינואר 2013 עזב אותה וחזר לספרד, שם החל לשחק בקבוצה קאחה לבורל ויטוריה מליגת העל הספרדית והיורוליג. בקיץ 2014 עבר לשחק בקבוצה הרוסית קרסניה קריליה סמרה, ולאחר חצי שנה עזב לקבוצה הטורקית אושק ספורטיף. בקיץ 2015 עבר לקבוצה הפולנית ק.ק. וולוצ'לווק (KK Włocławek), ולאחר שנה חזר לספרד והחל לשחק במורנבק אנדורה.
מצר בוניפאצ'יו

מצר בוניפאצ'יו (באיטלקית: Bocche di Bonifacio, בצרפתית: Bouches de Bonifacio) הוא מצר ים בין סרדיניה וקורסיקה. רוחבו כשבעה ק"מ והוא מפריד בין הים הטירני לבין האגן המערבי של הים התיכון. שמו של המצר בא מהעיירה בוניפאצ'יו השוכנת לחופו הצפוני בקורסיקה.
המצר ידוע לשמצה בקרב מלחים ויורדי ים בשל תנאי מזג האוויר הקשים השוררים בו ובשל שרטונים ומכשולים אחרים שנמצאים בו. אסון השייט הידוע ביותר בתולדותיו אירע ב-15 בפברואר 1855 בעת מלחמת קרים, כאשר הפריגטה הצרפתית סמילנט (Sémillante) שהייתה בדרכה מנמל טולון לים השחור, עלתה על שרטון וטבעה על כל 750 נוסעיה. באסון נוסף שאירע בשנת 1993 טבעה מכלית במצר ומאז נאסרה העברת חומרים מסוכנים דרכו.
קו מעבורת סדיר חוצה את המצר מקורסיקה לסרדיניה.