google/wiki40b huggingface dataset:
סרג'ו ליברוביצ'י

ביוגרפיה

סרג'ו ליברוביצ'י נולד בטורינו במשפחה יהודית. אביו נולד בחבל מולדובה שברומניה ואמו, קלאודיה טרבס הייתה ילידת איטליה.
בגיל 14 בימי מלחמת העולם השנייה התגייס למאבק הפרטיזנים האנטיפשיסטים.
בתום המלחמה קיבל שיעורי הרמוניה אצל איג'יניו פוגה ולמד נגינת פסנתר אצל סנדרו פוגה ובהמשך למד הלחנה ואתנומוזיקולוגיה כאוטודידקט. 
בשנת 1954 הוא הלחין את הבלט "שאגאליאנה" שהוצג ברחבי אירופה בכוראוגרפיה של סוזאנה אגרי.
כעבור שנתיים שיתף פעולה עם הסופר איטלו קאלווינו ביצירת האופרה במערכה אחת "La panchina" ("הספסל" - בהשראת פרק מקובץ סיפוריו של קאלווינו -"מרקובלדו") שהוצגה בתיאטרו דלה מוויטה (תיאטרון התנועה) של בינדו מיסירולי, ושוב עם קאלווינו יצר את הבלט "Lo spaventapasseri" (הדחליל). בהמשך, מאסימו מילה, מבקר המוזיקה של העיתון הקומוניסטי "ל'אוניטה" אימץ אותו כסגנו. 
יחד עם אקדמאים נוספים הקים ליברוביצ'י את ה-"Teatro Stabile di Torino ("התיאטרון הקבוע של טורינו")
ועסק בהלחנת מוזיקת לבמה זו (לצד עוד מאה קטעי מוזיקה עבור במאים איטלקים בני האותה תקופה).
ב-1957 יחד עם מיקלה לוצ'אנו סטרניירו הקים ליברוביצ'י את הלהקה "Cantacronache" שקידמה  שירי הזמרים-היוצרים.
הוא עצמו כתב כ-105 שירים, ביניהם שניים על מילים של איטלו קאלווינו - Oltre il ponte (מעבר לגשר)
ו-Dove vola l'avvoltoio (איפה שעפים הנשרים)
באותן שנים הכיר את מרגריטה גאלאנטה גארונה, הידועה כ"מרגו". הוא התחתן איתה בשנת 1962 ולזוג נולד בן, לימים המוזיקאי אנדריאה ליברוביצ'י.
ליברוביצ'י עסק רבות במסעות הקלטה של שירי עם ושירי מחאה של איכרים, ופועלים באלופיאנו די אזיאגו, פולזינה, מונפראטו, ואל די קוניה, ספרד, אלג'יריה.
החומר המוזיקלי שהקליט שימש אותו ביצירות מוזיקליות לתיאטרון. למשל בשנת 1973 הוא הלחין את " 'L'ingiustizia assoluta ("אי צדק המוחלט"), קנטטה דרמטית לשחקנים, להקת פולק ותזמורת, עבור Teatro Regionale Toscano (התיאטרון האזורי של טוסקנה). בשנת 1982 כתב את "Bandiere, relazione da concerto su frammenti di canti, documenti, testimonianze popolari ("דגלים, קטע קונצ'רטי לפי קטעי שירים, תיעוד, עדויות מקרב העם"). הוא עבד גם  ברדיו ובטלוויזיה בכתיבת תסכיות ומוזיקה לתוכניות תיעודיות, כמו למשל Outis topos, קובץ תעודות על החיים בכפר משוחזרים באולפן, שזיכתה אותו בפרס איטליה ה-25 בשנת 1973 
אחרי שהקים בשנת 1975 את "תיאטרון הקבוע לילדים של טורינו" התחיל להתעניין ב לסוגות של מוזיקת ילדים.
הפיק מופעים רבים במסגרת "אופרת הילדים" (l'Opera dei Bambini) אותה הקים יחד עם המלחינים ג'וליו קסטניולי וג'וזפה גאוואצה. כך נוצרו מופעים רבים ו"אופרינות" (אופרות קטנות) קאמריות או של בית ספר, הידוע שביניהם "  il grande chiasso (המהומה הגדולה) בשנים 1983-1982 תוך שיתוף פעולה עם ציירים כמו פרנצ'סקו קזוראטי,  מאורו קסה, אוגו נספולו. בסוף שנות ה-1980 יצר את הקנטטה  De origine musices 
("על מקור המוזיקה") למקהלה ותזמורת ילדים שהלברית שלה הייתה גרסה של אדוארדו סנגינטי ליצירה של לוקרטיוס) ואת האופרה "מלצל, או התככים" לפי ליברית מאת אמיליו יונה. אופרה זו שהייתה מוכנה בחלק הקולי והפסנתרני הושלמה  ותוזמרה על ידי לוצ'אנו  בריו, ג'וליו קסטניולי  וג'וזפה גאוואצה. 
ליברובית'י היה פעיל בזירה הפוליטית, לעיתים קרובות בניגוד למגמה השולטת באותו רגע בחברה.  
"שירי ההתנגדות הספרדית החדשה" (1961-1939 ) שזה עתה פורסמה נאסרה לשיווק בשנת 1962.
יצירותיו של סרג'ו ליברוביצ'י כוללות  קטעים מאוד כרומטיים ("מלצל והתככים") לצד משפטים טונליים, גם ביצירות בעלות מטרה חינוכית וגם
האדס (מערכת טילים)

האדס (בצרפתית: Hadès) היא מערכת טילים לטווח בינוני שפיתחה צרפת. מערכת הנשק האדס ענתה לצורך של צרפת לקיים יכולת שיגור טילים בעלי ראש נפץ גרעיני וראשי נפץ טקטיים.

תולדות המערכת

המערכת הייתה חלק מהמענה הגרעיני הצרפתי שנועד לשמש כהרתעה גרעינית נגד פלישה אפשרית של ברית המועצות לאירופה המערבית.
התוכנית החלה ב-1984 במטרה להחליף את טיל הפלוטון. הניסויים החלו בשנת 1988 וב-1991, בעקבות שינוי הנסיבות באירופה ועקב התנגדות גרמניה לתוכנית, הוגבל מספרן של היחידות הפעילות ל-15 יחידות שיגור ניידות, ו-30 טילים. המערכת נכנסה לשימוש ב-1992 ואוחסנה בעיר לונוויל שבצרפת.
ב-23 ביולי 1997 פירקה צרפת את טיל ההאדס האחרון שברשותה, ובכך החלה להסתמך בלעדית על טילים בליסטיים המשוגרים מצוללות, בתור כוח ההרתעה הגרעיני שלה.

מאפיינים

120 טילי האדס שתוכננו יועדו להיות משוגרים מיחידות שיגור ניידות, כל יחידה נושאת שני טילים במכלים המשמשים גם כזבילי שיגור. טווחו המקורי של הטיל היה 250 קילומטר בלבד, והוגדל בדגמים מאוחרים ל-480 קילומטר.
מערכת הניווט של הטיל מאפשרת לטיל לשנות את מסלולו כמה פעמים במהלך טיסתו כדי להקשות על יירוטו.
טרמפולינה

טרמפולינה (לפי האקדמיה ללשון העברית: קַפֶּצֶת; קַפָּצִית) היא מתקן המורכב מפיסת בד המתוחה באמצעות קפיצים על מסגרת פלדה. האריג עצמו אינו אלסטי, ומקור האלסטיות של הטרמפולינה הוא בקפיצים המחברים אותו למסגרת. 
במדינות רבות (בולטת במיוחד בתחום זה אוסטרליה) הטרמפולינות קיימות בגינות רבות.

טרמפולינות קדומות

משחק דמוי טרמפולינה פותח על ידי האינדיאנים משבט האינואיט בצפון אמריקה. האינואיטים מילאו עור ניבתן באוויר, והשתמשו בו כמקפצה. ישנם אזכורים ספרותיים מהמאה ה-19 למשחק אירופאי במסגרתו מתחו אנשים שמיכה והשתמשו בה על מנת להקפיץ את השחקנים באוויר. משחק מסוג זה מוזכר בספר דון קישוט אך שם מדובר באמצעי ענישה.
מקפצת שמיכה מעיין זו הופיעה בקרקס של פבלו פנקה בשנת 1843.

הטרמפולינה המודרנית

הטרמפולינה המודרנית הראשונה הומצאה על ידי ג'ורג' ניסן בשנת 1936. ניסן, ספורטאי באוניברסיטת איווה שבארצות הברית ראה אמני קרקס הקופצים מעל שמיכה מתוחה. ניסן, בסיוע ידידו לארי גריסוולד החלו לבנות במוסך ביתם בדים על מסגרת מתכת, כאשר קפיצי מתכת השאירו את הבד מתוח. ניסן קרא למתקן "טרמפולין" (trampolín) שמשמעו בספרדית: "לוח קפיצה". ניסן שמע את המונח בעת שביקר במקסיקו בשנות ה-30, והחליט לבחור בצורת הכתיבה האנגלית כשם המסחרי של המוצר.
בשנת 1942 הקימו ניסן וגריסוולד את חברת גריסוולד-ניסן טרמפולינות (Griswold-Nissen Trampoline & Tumbling Company) והחלו לשווקו באופן מסחרי.

שימושים

הטרמפולינות משמשות לספורט, שחרור לחצים, פיתוח קואורדינציה ועוד.

אדריכלות

בשנת 2012 הציע משרד האדריכלים הצרפתי איי-זד-סי (Atelier Zündel Cristea) לעשות שימוש בטרמפולינות כאלמנט אדריכלי, כחלק ממרכיבי גשר שיוקם על נהר הסן. בהתאם להצעה זו, גשר להולכי רגל יורכב מבלונים טבעתיים אשר יעוגנו בכבלי מתיכה מפלדה לגדות הסן. במרכז הטבעות יורכבו טרמפולינות אשר יקפיצו את הולכי הרגל מטבעת לטבעת ויאפשרו בכך חציית נהר הסן.
משען לחולה

אודות העמותה

העמותה הוקמה בשנת 1990 ועיקר פעילותה הוא תמיכה בנזקקים.

חלוקת ארוחות חמות

חלק מרכזי בפעילות העמותה היא הכנת מאות ארוחות חמות ומזינות, במטבח הארגון, על ידי מתנדביו, אריזתן וחלוקתן עד לבית הנזקקים או החולים, והיולדות, בחינם, או במחיר סמלי, על פי נוהלי העמותה.

פעילות בבתי חולים

פעילות נוספת מתבצעת, על ידי ביקור חולים בבתי החולים, במטרה לשמח חולים בבתי חולים שונים ברחבי ירושלים, וחלוקתם של מאות מאגדות של עוגות אישיות, ומיני מתיקה, לחולים, מבקריהם, ובני משפחותיהם.

בתי תמחוי

העמותה מפעילה מספר בתי תמחוי בירושלים, מלבד הארוחות החמות הנשלחות, לבתיהם של יולדות, חולים, גלמודים, קשישים בודדים, נפגעי פעולות איבה, במחיר סמלי למנה.

שיבה טובה

העמותה מפעילה שני מועדוני יום לאוכלוסייה הבוגרת בירושלים הקרויים – מועדוני שיבה טובה. פעילות המועדון מעודדת קשישים וקשישות מכלל הגילאים לעשות פעילות גופנית וכאלו שאינן גופניות, מטרת המועדונים העיקרית היא שהקשישים לא ישארו בבתיהם ללא כל תעסוקה.
קשישים וקשישות המרותקים לכיסא גלגלים, או קשישים שאין להם יכולת לבא בכוחות עצמם, מוסעים על ידי מערך הרכבים של העמותה.
במסגרת המועדון נערכים במקום הרצאות ושיעורי תורה, מסיבות חג, פעילות גופנית מותאמת, וקורסים לאומנות ומלאכות יד לנשים.

ביקור חולים

אנשי העמותה מבקרים ילדים המאושפזים בבתי חולים שונים ברחבי העיר ירושלים, בבית החולים שערי צדק, ביקור חולים ובבית החולים הדסה עין כרם, ומחלקים להם מיני מתיקה. לעיתים נעשים מופעי בידור תוך כדי השתתפות בדרנים וליצנים מטעם העמותה.

ניידות רפואה

העמותה מסייעת למוגבלים בניידות הנזקקים לנסיעה לביקור רופא, לצילום הרנטגן, ואף לצרכים אישיים. רכבי הרפואה מתואמים לנזקק, ובעלי ציוד נדרש לכל חולה.

עלוני מאורות החסד

כמו כן קיימת הדפסת עלונים עם דברי תורה מטעם העמותה.

היסטוריית העמותה ומטרותיה המוצהרות


הארגון הוקם בשנת 1986, לא למען מטרה מוגדרת או מרכזית, אלא לפי הצרכים והדרישות הנמצאות בשטח. צוות עמותת משען לחולה מעניק קשת רחבה של פתרונות לחולה, לגלמוד, ליולדת ולכל נזקק, מכל שכבות הגיל, העדות או המוצא, אשכנזים וספרדים (דבר שמקובל בכמה מוסדות חרדיים בעולם ובישראל).
כנהוג במוסדות חרדיים רבים, לעמותת משען לחולה ישנו פרנס היום האחראי על שירותי העמותה וצורת ההנהלה ואחזקתה.
תומר גלאם

קורות חייו

נולד באשקלון למשפחה בת 12 נפשות שעלתה לישראל מלוב. אחותו היא השחקנית ענבל גלאם. גדל בשכונת מגדל, ובבית הספר היסודי למד בכצנלסון ואחר כך עבר לאסף מימון. בתיכון למד בבית הספר אורט אפרידר. בצבא הוא שירת בבסיס ג'וליס כמסגר.
לאחר שחרורו מצה"ל ולאחר עבודה מועדפת, עבד בחברת החשמל, שם התחיל בעבודה של הובלת ציוד מכני כבד, שם הוא עבר לפריקת פחם בתחנת הכוח רוטנברג. שם הוא התמודד לוועד העובדים ונבחר. הוא עבר לחברת החשמל באפרידר, במחלקת גבייה.
נשוי לטלי ואב לשלושה ילדים.

פעילות מוניציפלית

לפני כשמונה שנים, בחלק מרוטציה, הוא נכנס לכהן כחבר מועצה במפלגת אחדות ישראל בהנהגת הרב יצחק ברדא בה שימש כיו"ר הסיעה. לאחר הבחירות ב-2013 הוא החל לכהן כממלא מקומו של איתמר שמעוני, אך כעבור שנתיים בעקבות מתיחות בין השניים, עבר לכהן כסגנו.
ב-21 באפריל 2017 בעקבות השעייתו של ראש העיר איתמר שמעוני נבחר על ידי מועצת העירייה לשמש כראש עירית אשקלון בפועל עד תום הקדנציה.
ב־30 באוקטובר 2018, בבחירות המוניציפליות התמודד גלאם מול שמעוני וניצח בפער קטן כשזכה ל־40.3% מהקולות (25,111), לעומת 39.7% לשמעוני (24,737).
שדרן קווים

שדרן קווים הוא חבר בצוות השידור של תחרויות ספורט שתפקידו לדווח על המתרחש בקרבת ספסלי הקבוצות המתחרות, בענפי ספורט מסוימים, ובקרבת הצוות המקצועי והמאמנים במהלך המשחק. בענפי ספורט נוספים מוצב שדרן הקווים קרוב יותר לתחרות עצמה ומספק נקודת מבט קרובה יותר למתרחש.
מספרן של הנשים הממלאות תפקיד זה גבוה ביחס למספרן הכולל במשרות אחרות בתקשורת הספורט.

שדרן הקווים בענפי הספורט הפופולריים

שדרן הקווים בשידורי ענפי הספורט הפופולריים, הכדורגל והכדורסל, מצטרף לצוות השידור ברוב המשחקים המשודרים בטלוויזיה ולעיתים גם למשחקים המשודרים ברדיו. לצוות שידור עשוי להצטרף שדרן קווים אחד המסקר את ספסלי שתי הקבוצות או שני שדרנים, אחד לכל קבוצה.
שדרן הקווים משתלב בשידור כבר מפתיחתו כשתפקידו העיקרי להעביר סקירה קצרה על אשר נעשה בקבוצה מאז משחקה האחרון ועל הכנותיה לקראת המשחק המשודר ולהגיש את הרכבי הקבוצות. מרגע פתיחת המשחק נמצא שדרן הקווים סמוך לספסלי הקבוצות ומדווח, ביוזמתו או לבקשת שדרן המשחק, על תגובות הצוות המקצועי של הקבוצה או ספסל המחליפים לאירועים בולטים במשחק, על הוראות שהעביר המאמן לשחקניו במהלך המשחק (בכדורסל, גם במהלך פסק זמן) או במחציתו בחדר ההלבשה ועל אירועים חריגים נוספים. בדיווחים שבמהלך המשחק שדרן הקווים אינו מצולם וקולו נשמע על רקע שידור המשחק. בתום המשחק ובשידורים מסוימים גם במחציתו מראיין שדרן הקווים בקצרה נציג מהקבוצות, שחקן או מאמן. עבודתו של שדרן הקווים אינה מסתכמת בדיווח קצר וענייני בלבד, למשל על ההרכב, על חילופים או על תוספת זמן, אלא נדרשת ממנו עבודה עיתונאית לכל דבר: מצופה ממנו לזהות מקרים חריגים הראויים לדיווח, חילופי דברים פיקנטיים שעשויים לעניין את הצופה או המאזין ולשאול שאלות מאתגרות בראיונות שהוא עורך. על כן, עליו להיות מעורה בנעשה בקבוצה שאותה הוא מסקר מעבר לפרטי המידע הבסיסיים על סגל השחקנים והצוות המקצועי.
הראיונות שעורך שדרן הקווים לאחר המשחק עשויים להיות מלאי אמוציות בשל סמיכותם לתום ההתמודדות ושאלותיהם עשויות לעורר כעס בקרב המרואיינים. על כן, קורה לא אחת שהמרואיין עונה בבוטות או בסרקזם, או אף עוזב את הראיון לפני שהסתיים.
תפקיד שדרן הקווים מהווה פעמים רבות "מקפצה" לתפקיד כתב או שדרן ראשי, ולעיתים ממלאים אותו כתפקיד נוסף כתבים פעילים. עם עיתונאי הספורט הישראלים שמילאו תפקיד זה בראשית הקריירה נמנים בין היתר שרון פרי שמונתה למגישת התוכנית "שירים ושערים" שני עשורים לאחר שמילאה בה את תפקיד שדרנית הקווים, אופירה אסייג, לילך סונין, אורלי אלקלעי, מיכל גרונדלנד, ציון נאנוס וגאולה אבן.

השפעה על המשחק

על פי חוקת הכדורגל, החלטתו של שופט המשחק היא הקובעת גם אם טעה ואסור לו להיעזר בצילומי הטלוויזיה. למרות זאת, במספר מקרים ניצלו גורמים מטעם אחת הקבוצות או אחד מחברי צוות השיפוט את המידע המצוי בידיו של שדרן הקווים, המעורב בשידור המשחק ומוזן באמצעות אוזניות במידע המתקבל מהילוכים חוזרים, כדי להפוך את החלטת השופט על פיה.
המתנחל

תוכן

חנוך דאום מגיש התוכנית, מופיע כקואצ'ר בביתם של ידוענים במטרה לשפר את חייהם. הוא "מתנחל" בביתם למשך 48 שעות, על מנת לקדם את חייהם המדשדשים. דאום שאינו מאמן אישי מקצועי, חולק להם עצות כיצד לקדם את הקריירה שלהם תוך כדי הומור על גבם והומור עצמי. בתוכנית מרבה דאום לדבר על הפרעותיו, לדבר על חייו, ולשלב את משפחתו ואת ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, בחלק מן הפרקים.
אקסטרנשטיינה

אקסטרנשטיינה (בגרמנית: Externsteine) היא שמורת טבע של תצורה סלעית הממוקמת ביער טויטובורג בקרבת העיר דטמולד במדינת נורדריין-וסטפאליה, גרמניה. תצורת הסלע המכונה טור (tor) מתאפיינת בגושי סלע אנכיים, הבוקעים מתוך פני קרקע רכה יחסית בעלת מתאר נוף של גבעות נמוכות ומיוערות. משמעותה של המילה היא ככל הנראה "אבני הרכס" או בדומה לכך.

גאולוגיה

תצורת הסלע הקשה והעמידה לשחיקה נוצרה כתוצאה מריבוד שכבות בתקופת הקרטיקון לפני כ-120 מיליון שנה, בשוליו של ים רדוד אשר כיסה בתקופה זו את שטחה של צפון אירופה. לפני כ-70 מיליון שנה חל "קיפול" של השכבות (המכונה קמט גאולוגי), לצורה אנכית ואשר במשך השנים המשיכה צורתו להתעצב כתוצאה מתהליך של בליה.
שמורת אקסטרנשטיינה הממוקמת בליבו של יער טויטבורג, כוללת חמישה עמודי אבן חול אשר הגבוה מביניהם מזדקר לגובה של 37.5 מטרים. גושי הסלע יוצרים חומה באורך כמה מאות מטרים. לאורך השנים חצבו בני אדם בסלע והשפיעו על צורתו באמצעות יצירת מערות, מעברים וקישוטים שונים.

היסטוריה

מחקרים ארכאולוגיים בסביבת האתר חשפו כלי אבן מן התקופה הפלאוליתית והמזוליתית שתוארכו לתקופה של כ-12,000 שנה לפני זמננו.
למרות שכבר בתקופת השבטים הגרמאניים, ועוד בטרם הופעת הנצרות בצפון אירופה, שימש אקסטרנשטיינה כאתר לפעילות דתית, הרי שמחקרים ארכאולוגיים לא העלו ממצאים מתקופות שקדמו למאה ה-11 לפני הספירה. בני השבטים הגרמאנים האחרונים באזור בתקופה שלפני הופעת הנצרות היו הסקסונים אשר הובסו בידי קרל הגדול בשנת 772. ממצאים שונים שאינם חד משמעיים, מורים על קיומו של מנזר שהוקם באתר בשנת 815. כתובת שנמצאה על אחד הסלעים מצביעה על העובדה כי הבישוף של פדרבורן קידש את אחת המערות במקום ככנסייה נוצרית בתחילת המאה ה-12. תבליט אבן גדול מתאר את הורדת ישו מן הצלב ומסמל ככל הנראה את ניצחון הנצרות על האמונה הפגאנית ששלטה באזור עד לתקופה זו.
במהלך תקופת השלטון הנאצי הצביע הארכאולוג הגרמני וילהלם טויט (Teudt), בעל הנטייה המיסטית-פולקית על האתר כמקום פולחן של הציוויליזציה הגרמאנית העתיקה, ושבה את ליבו של הימלר בעל השקפת העולם המיסטית, שעסק בחיפוש אינטנסיבי של מקורות העם הגרמני ומורשת האבות הפגאנית שלה.

אתר פולחן

בראש עמוד הסלע הגבוה מוצב מעין מזבח אשר שימש במקורו ככל הנראה לצורכי הקרבת קורבנות. בקיר שמעליו חצוב חור המכוון באופן מדויק למיקום זריחת השמש ביום ההיפוך של תחילת הקיץ. מספר מערות וגומחות קטנות יותר שנחצבו בידי אדם, שימשו ככל הנראה לצרכים פולחניים שונים במהלך השנים בידי המאמינים שפקדו את האתר. במקומות שונים על פני הסלע חרוטות כתובות וסימנים בעלי משמעות דתית פולחנית כאשר הגדול והבולט מכולם הוא כאמור תחריט האבן הגדול של ישו המורד מן הצלב.
גם כיום ממשיכות תנועות ניאו פגאניות המאמינות בחיזוק הקשר עם כוחות הטבע, ותנועות גרמניות בעלות מאפיינים לאומניים, לראות באתר אקסטרנשטיינה כמקום כינוס והתוועדות בעל מאפיינים פולחניים ודתיים.
קנרי וורף

קנרי וורף (רציף הקנרית, באנגלית: Canary Wharf) הוא מתחם עסקים וקניות בלונדון, ממוקם באזור הדוקלנדס שברובע טאוור האמלטס.
בקנרי וורף נמצאים שלושה מהמבנים הגבוהים ביותר בממלכה המאוחדת: כיכר קנדה 1 (הידוע כמגדל קנרי וורף) בגובה 235.1 מטר וכיכר קנדה 8 (מגדל HSBC) וכיכר קנדה 25 (מרכז סיטיגרופ) בגובה 199.5 מטר כל אחד.

היסטוריה

קנרי וורף נבנה על מעגני מערב הודו הישנים באייל אוף דוגס, שהיו פעילים בין השנים 1802-‏1980. לפרקים היה האזור אחד המעגנים העמוסים ביותר בעולם.
אזור המעגנים הופצץ רבות במהלך מלחמת העולם השנייה וכמעט כל המחסנים המקוריים נהרסו לחלוטין. על אף ניסיון השיקום, תעשיית הנמל החלה לדעוך בשנות ה-50 של המאה ה-20. חוסר הגמישות והניידות הפכו את המעגנים של מרכז לונדון לפחות רלוונטיים מול נמלי הים ועד 1980 כל המעגנים נסגרו. אלפים נותרו חסרי תעסוקה ואזור הדוקלנדס נעזב, כעדות לכלכלה העולמית המשתנה.
הפרויקט להחייאת אזור הדוקלנדס החל בשנת 1981 על ידי הקמת החברה לפיתוח המעגנים של לונדון על ידי ממשלת השמרנים בראשות מרגרט תאצ'ר.

כיום

כיום בין הדיירים של קנרי וורף ניתן למצוא בנקים גדולים כמו קרדיט סוויס, HSBC, סיטיגרופ, ליהמן ברדרס, מורגן סטנלי, בנק אוף אמריקה, נורתן טראסט וברקליס, משרדי עורכי דין בכירים, חברות מדיה בכירות כמו רויטרס ודיילי מירור. כמו כן כמה חברות טכנולוגיה מובילות ואף נציגויות של הסקטור הציבורי.
בסוף שנת 2006 היה מספר המועסקים הרשמי בקנרי וורף 90,302, מתוכם כ-25% חיים בחמשת הרבעים הסמוכים. במידה הולכת וגוברת קנרי וורף הופך לאזור קניות, בעיקר לאחר פתיחת מרכז קניות היובל ב-2004. כחצי מיליון אנשים עורכים קניות מדי שבוע בקנרי וורף.
סטלוביצ'י

היסטוריה כללית

בשנת 1449 המלך הפולני קז'ימייז' הרביעי מסר את העיירה לאצולה הפולנית. בירידים של העיר התכנס כמה פעמים "ועד מדינת ליטא" ובמאה ה-15 מינה הוועד שמש מיוחד לימי הירידים שפעל בענייניהם של הסוחרים והקהילות. במאות ה-18 וה-19 העיירה הייתה שייכת לנסיכי רדזיוויל שפעלו לשיפור מעמדה של העיירה. הם פיתחו את הכלכלה, משכו תושבים והשיגו מהמלך הפולני זכויות לעיירה ואישור לקיים בה מספר ימי שוק ושני ירידים שנתיים גדולים. בסוף המאה ה-18 סופחה לרוסיה הצארית.
במלחמת העולם הראשונה העיירה הייתה תחת כיבוש גרמני כשלוש שנים. לאחר המלחמה נכללה העיירה ברפובליקה הפולנית השנייה.

תולדות הקהילה היהודית בעיירה

בשנת 1639 שני יהודים עשירים, רבי ברוך ורבי זלמן, הקימו את הקהילה היהודית בעיר, אך באותן שנים הוטלו על השניים מיסים גבוהים. הקהילה היהודית סייעה לרבי ברוך ורבי זלמן ושילמה את מסיהם. במאה ה-19 גדל מספר היהודים בעיר ומספר יהודי הקהילה היהודית עמדה על 570 יהודים, כולל יהודים מעיירות נוספות בסביבה. בשלהי המאה ה-19 המספר עמד על 515 יהודים ומאז הלכה והתמעטה הקהילה. לקהילה היה בית מדרש, רב ושוחט. יהודי העיר התפרנסו בעיקר מחקלאות, ממסחר זעיר ומעבודת כפיים. הקהילה היהודית בסטלוביצ'י חוותה אנטישמיות לאורך כל השנים.

הקהילה במלחמת העולם השנייה

בספטמבר 1939 פלש לעיירה צבא ברית המועצות והיא סופחה אל הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הבלארוסית. המשטר הסובייטי התייחס בהגינות ליהודים והאנטישמיות נבלמה. הילדים למדו בבתי ספר יהודיים בשפה היידית. הקהילה קלטה מאות פליטים משטחי פולין שנכבשו על ידי גרמניה הנאצית בהתאם להסכם ריבנטרופ-מולוטוב; לפי חלק מהעדויות מספר היהודים בעיירה הגיע ל-350, ולפי עדויות אחרות היה בסביבות 1,000.
ביוני 1941 כבשו הגרמנים את העיר, חיללו את בית המדרש והפכו אותו למחסן תבואה. כעבור כמה ימים נעצרו 14 יהודים שלטענת הפולנים היו פעילים קומוניסטים. הם נורו ונקברו במרחק של תשעה ק"מ מהעיר. בספטמבר של אותה שנה הוקם יודנראט (מוסד שלטון יהודי שמונה לתיווך בין השלטון הנאצי לבין היהודים בגטו) בעיירה שפרסם צו לפיו כל היהודים מוכרחים לענוד על הזרוע טלאי שעליו מגן דוד. רבים מהיהודים עבדו בעבודות כפייה כמו שיפוץ כבישים תחת פיקוח של המשטרה הפולנית.
בסוף 1941 או בתחילת 1942 היהודים הועבר למעין גטו פתוח וכעבור כמה חודשים הוא גודר.
בינואר 1942 הועברו יהודי העיר לגטו ברונוביצ'ה והשאירו את רוב רכושם בבתיהם. כחודשיים לאחר מכן, גודר הגטו בגדר תיל, ובחודש מאי הועברו 3,000 יהודים לגטו והנותרים רוכזו במחנות ריכוז. שבועיים לאחר מכן, הובלו היהודים לשוחות גדולות במרחק של שלושה ק"מ מהעיירה ושם נורו למוות. ארבעה ימים לאחר מכן פרסם היודנראט בגטו כי על כל היהודים לצאת ממחבואיהם ו-40 יהודים שהסתתרו חזרו לעיירה ונכלאו בבית המדרש תחת פיקוח של המשטרה הפולנית. ביוני 1942, היהודים הובלו על ידי השוטרים אל מחוץ לעיירה, נורו ונקברו בקבר אחים. בעלי המקצוע שעבדו בגטו חלקו את גורלם עם יהודי המקום, כ-150 מיהודי העיירה ברחו ליערות והצטרפו ליחידת פרטיזנים רוסיות, אחדים מצאו מקומות מסתור והשאר נרצחו.

לאחר המלחמה

יהודים רבים שגרו בעיירה נרצחו במהלך המלחמה, בית המדרש בעיר נהרס ולאחר מכן העיירה הפכה לחלק מבלארוס שלאחר התפרקות ברית המועצות. כיום אין בעיירה קהילה יהודית.
לב פראי

תקציר הסדרה

מריקרוס אוליברס (אנה ברנדה קונטררס) היא נערה ענייה שחיה עם סבא שלה דון רמירו (איגנסיו לופז טרסו) ואחותה סוללד (גבי מלאדו) אחותו החירשת והאילמת שאותה מצא רמירו כשהייתה תינוקת. בהמשך מגלה מריקרוס ששמה הוא מריה אלחנדרה מנדוסה ושהיא ביתו של אלחנדרו מנדוסה (סיזאר אבורה) שהוא בעצם מיליונר. האחים מיגל ואוקטביו נרבאס החיים בחווה משועבדת בגלל הניהול הכושל של מיגל (רנה סטריקלר) אוקטביו (דניאל ארנס) חוזר לחווה אחרי שאיבד את עבודתו חוזר כדי למכור את הקרקע בצדק על פי הרצון של הוריו מיגל לא רוצה למכור את חלקו בגלל אשתו לוסיה (אליזבת אלוורז) שלה אין קורת גג כשאוקטביו מגיע לחווה הוא רואה את אאוסביו מתעלל במקריקרוס מפני שהיא ניסתה לגנוב מהחווה אוקטביו מגן עליה ומתאהב בה. לוסיה מתנכלת למריקרוס משום שהייתה במעמד נמוך. כדי לנקום באחיו אוקטביו מחליט להינשא למריקרוס אסתר (אליזבת ולזז) בת דודה של לוסיה מנסה לגרום לשינוי אצל מריקרוס ומטפלת בה קשות לוסיה קוראת למריקרוס זבל ומשפילה אותה היא מחליטה לעזוב במקום להתעמת איתה. זמן קצר אוקטביו מקבל הצעת עבודה ועוזב את מריקרוס ומשאיר אותה לקנות את הבית לפני שהוא עוזב הוא אומר למיגל לתת למריקרוס חלק מהאדמה ומיגל מבטיח שיעשה זאת אבל לוסיה טומנת לה מלכודת ונותנת לה את השרשרת של אמא של אוקטביו וכדי להוכיח את אהבתה לאוקטביו היא מאלצת אותה להוציא את השרשרת מהבוץ עם השיניים מריקרוס הסכימה והיא חוזרת מושפלת לצריף. סבא שלה מספר לה ששמה הוא מריה אלחנדרה מנדוסה מאוחר יותר לוסיה מכניסה את מריקרוס לכלא ללא צדק מריקרוס מנסה להסביר שלוסיה נתנה לה אותה. כאשר היא לא רצתה לאכול סוליטה וסבה הגיעו לבקר אותה אבל היא לא יכולה לסבול יותר. אוקטביו לא מודע למה שקורה הוא שולח למריקרוס מכתבים מריקרוס אף פעם לא קיבלה אותם למרות שהיא אדם טוב היא נשבעת לנקום במשפחת נרבאז. אחרי השחרור מהכלא מריקרוס מגלה ששרפו את סבא שלה באש בגלל לוסיה. מריקרוס הולכת לבירה עם אחותה סוליטה כדי למצוא עבודה כמשרתת בבית של אלחנדרו אביה למרות שהוא לא ידע שיש בניהם קשר משפחתי. ארלחנדרו מחליט להפוך ארת מריקרוס לגברת ומצפה ממנה לנהל את העסק שלו הקזינו שנמצא באיסלה -דורה. מריקרוס מנסה להתמודד עם קרולה וראסיה (אנה פטריסיה רוחותיו) אחיות שאפתניות ואלגנטיות שחיות על הכסף של אלחנדרו. טובאיס (רפאל אמאדור) המשרת של אלחנדרו מגלה ששמה של מריקרוס הוא מריה אלחנדרה מנדוסה אלחנדרו מגלה שמריקרוס היא ביתו וחוטף התקף לב אך מריקרוס מאושרת על החדשות.
מיגל מודיע לאוקטביו שמריקרוס נעלמה לאחר מות סבה אוקטביו מגיע לקזינו כדי להשתעשע אבל לא יכול לשכוח את מריקרוס ולא מדמיין שהיא מריה אלחנדרה מנדוסה המנהלת האלגנטית של הקזינו היא למעשה מריקרוס אשתו אוקטביו נכנס למערכת יחסים איתה ונדהם מהדמיון. זמן קצר לאחר מכן מריקרוס נכנסת להריון מאוקטביו אך לא מגלה לו ויולדת ילדה יפה מצבו של אלחנדרו מחמיר והוא מודה שמריקרוס ביתו הוא מת מאושר.מריקרוס עדיין אוהבת את אוקטביו למרות שהוא נטש אותה אוקטביו מתחיל להצטער שהוא נטש אותה עד עז היא עשתה הרבה כסף וקנתה את חוות נרבאז כדי להשפיל את מיגל ולוסיה היא מאלצת את לוסיה להוציא את השטרות מהבוץ כפי שהיא עשתה עם השרשרת. אוקטביו נפרד ממריקרוס ומתחתן עם סימונה (איזדורה גונזלס)לבקשת מיגל ולוסיה החברה המיליונרית של לוסיה כדי שיוכלו להציל את עצמם אחרי כמה זמן לוסיה הלכה לעולמה לאחר שנשרפה למוות שעשתה תאונה עם המונית אוקטביו מנסה לחזור אל מריקרוס וזה מה שהופך לטירוף ובלגאן. לבסוף אוקטביו מתגרש מסימונה ואחרי זה חוזר לדוריס לזמן קצר אך לבסוף הוא עוזב אותה ומתחתן עם מריקרוס וחוזר אליה ואל ביתם לופיטה.

DVD

Televisia Gropo נמכרה לרומניה בפורמט DVDp
ג'ים ברידג'ר

חייו

ברידג'ר היה ממוצא אנגלי, אך בעל שורשים באמריקה עוד מתחילת התקופה הקולוניאלית.
הוא החל את הקריירה שלו כסייר וחוקר בשנת 1822 כשהוא בן 18 בלבד, כחלק ממשלחת מחקר לצפון מיזורי. כשנתיים לאחר מכן, בחורף שבין שנת 1824 ל-1825, ניהל לבדו מסע מחקר, וגילה את ימת המלח הגדולה. בתחילה חשב שהימה מקושרת לאוקיינוס השקט בשל כמות המלחים העצומה בה. במהלך מסע שערך בשנת 1856 באזור שעתיד להיות הפארק הלאומי ילוסטון, ברידג'ר תיאר את שראה כמעיינות חמים, מים שבוקעים מן הקרקע, בהר זכוכית ובסלע זהב. על אף שסיפוריו היו נכונים, רבים לא האמינו לו.
בשנת 1830 פתח ברידג'ר בקריירה עסקית כעובד של חברת סחר בבדים ועורות. בהמשך, בשנת 1843, הקים יחד עם חבר נקודת מסחר שעתידה להיקרא פורט ברידג'ר על שמו, הממוקמת בדרום מערב מדינת ויומינג, על גדת "הנהר הירוק" שזורם אל יוטה, וזאת במטרה לשרת חלוצים שהיגרו דרך שביל אורגון.
בשנת 1835 התחתן עם אישה משבט ילידים מקומי ממנה נולדו לו 3 ילדים. לאחר מותה ב-1846, התחתן עם בתו של צ'יף אחד השבטים, שנפטרה בלידת בנה. בשנת 1850, התחתן שוב עם בתו של צ'יף משבט אחר, ממנה נולדו לו שני ילדים. חלק מהילדים נשלחו אל חופה המזרחי של ארצות הברית על-מנת לזכות בחינוך טוב.
בשנת 1850, מצא ברידג'ר מעבר חילופי ל"מעבר הדרומי" (מעבר בדרום הרי הרוקי שהיווה חלק משביל אורגון) ובכך הצליח לקצר את שביל אורגון בכ-90 קילומטרים. המעבר החדש היה בעל חשיבות מפתח בהגירה מערבה, וכאות הוקרה לפועלו ניקרא "מעבר ברידג'ר". מעבר זה עתיד לשמש בשנת 1956 את הרכבת המהירה של ארצות הברית שחוצה אותה לרוחבה. ב-1864 מצא ברידג'ר נתיב מויומינג לשדות הזהב במונטנה, נתיב שהחליף את "שביל בוזמן" שנחשב למסוכן בשל הימצאות שבטים ילידים תוקפניים בסביבתו, וגם הנתיב החדש ניקרא על שמו.
בשנים שלאחר מכן, שימש ברידג'ר כמדריך של הצבא האמריקני במלחמתו נגד השבטים הילידים שחסמו את שביל בוזמן. לאחר שחרורו מהצבא בשנת 1868, עבר ברידג'ר לקנזס סיטי. כשהוא סובל ממחלות שונות דוגמת דלקת מפרקים וזפקת. הוא ניסה ללא הצלחה להתפרנס מהשכרת פורט ברידג'ר לממשלה. ב-17 ביולי 1881 נפטר ג'ים ברידג'ר בחוותו שבקנזס סיטי. במשך כ-23 שנים היה ברידג'ר קבור בבית קברות במרחק של כמה מאות מטרים מחוותו, עד שהוחלט להעביר את קברו אל אינדפנדנס שבמיזורי. בקרבת קברו, שני בתי ספר קרויים על שמו.