בראגה

בימי קדם

האזור בראגה היה מיושב עוד העידן הטרום-היסטורי. בתקופת הברזל חיו בו בני שבט ה"בראקארים הקלאים"
(Bracarenses או Callaici Bracarii) שישבו אז בכל גליסיה וצפון פרטוגל של היום. הם בנו כפרים מבוצרים אופייניים - מסוג "קסטרום" (קסטרו).
בסביבות 136 לפנה"ס הרומאים התחילו להשתלט על האזור ובשנות מלכותו של הקיסר אוקטביאנוס אוגוסטוס בערך בשנת 20 לפנה"ס, נוסדה העיר "בראקארה אוגוסטה". כפי שמעיד שמה מייסדיה הקדישו אותה לאוגוסטוס. 
העיר בראקארה אוגוסטה התפתחה מאוד במהלך המאה הראשונה כשבשנות מלכותו של הקיסר וספניאנוס הפכה לבירת ה"קונבנטוס בראקארנזיס" (Conventus Bracarensis), והגיעה לשיאה במאה השנייה לספירה. בערך בשנת 216 הקיסר קרקלה ביצע רפורמה אדמיניסטרטיבית באזור, שבמסגרתה הקים פרובינציה שנקראה היספניה אולטריור (היספניה הרחוקה) אנטוניאנה (Hispania Ulterior Antoniana) שבתוכה היה לבראגה מעמד חשוב כבירת מחוז גאלקיה (Gallaecia). בשלהי המאה ה-3 הקיסר דיוקלטיאנוס העלה את העיר למעמד של בירת הפרובינציה החדשה הנפרדת גלטיה (Gallaetia). 
בזמן פלישות השבטים הנודדים הגרמניים, השלטון הרומי הגיע אל קיצו ובראקארה אוגוסטה נפלה יחד עם כל האזור לידי השוואבים, עם גרמני שמקורו במרכז אירופה. בשנת 410 השוואבים הקימו ממלכה בצפון-מערבה של ספרד ובירתה בראקארה. בשנת 584 הכובשים הגרמנים החדשים של חצי האי האיברי, הויזיגוטים ובראשם לאוביגילד הגיעו גם הם לכאן.
הבישוף הראשון הידוע של בראגה, פרנטוס (Parentus), חי בסוף המאה ה-4.
יש בכל זאת המחשיבים את אובידיוס הקדוש (מת בשנת 135) כאחד הבישופים הראשונים של המקום.
העיר בראגה מילאה תפקיד מפתח בהתנצרותו של חצי האי האיברי. 
בתחילת המאה ה-5 חי בעיר פאולוס אורוזיוס, יליד בראגה ידיד של אוגוסטינוס הקדוש ומחברם של כמה ספרים תאולוגיים והיסטוריים חשובים. במאה ה-6 דמות בעלת שיעור קומה הייתה מרטין הקדוש מבראגה, בישוף אחר של העיר, יליד פאנוניה, שהצליח להעביר את השוואבים, עד אז חלקם פאגאנים וחלקם נוצרים "כופרים" אריאנים, אל חיק הכנסייה הקתולית. הוא היה זה שהקים את המנזר העתיק בדומיו, כעת אתר ארכאולוגי. באותה תקופה כמה מהועידות אקומניות חשובות של הכנסייה הקתולית התקיימו בבראגה. 
במאה ה-6, בבראקארה או בראגה התקיימו שני הסינודים שבהם הויזיגוטים ויתרו גם הם חגיגית על ה"כפירה" האריאנית ועל זו הפריסציליאנית.

ימי הביניים

פרט לכמה אירועים שהוזכרו ושנגעו להתפתחות הנצרות באזור, תולדות העיר בראגה בעת השלטון הויזיגוטי ובימי הכיבוש המורי המוסלמי לוטות בערפל.
בראגה נכבשה מידי הויזיגוטים על ידי עבד אל עזיז אבן מוסא אל נוסייר בשנת 714 במהלך מסע הניצחון של מצביא זה בשטח פורטוגל של היום. מפני שתושבי העיר נלחמו נגדם בחריפות החריבו אותה הכובשים הערבים. 
אולם שלטון המורים בבראגה לא היה יציב. אלפונסו הראשון, מלך אסטוריה הצליח לגרש אותם מגליסיה, כולל בראגה, כבר בשנת 740. כשהוחלט מאוחר יותר, אחרי מות אלפונסו השלישי הגדול, מלך לאון, (866 – 910), לחלק את ממלכתו בין בניו, גליסיה הועברה לידיו של אורדוניו השני (924-910) שבחר זמנית בבראגה כעיר בירתו. כשאחרי מות אחיו גרסיה בשנת 914 לקח אורדוניו השני את רסן השלטון גם בממלכת לאון, בראגה חדלה להיות בירה. 
אחרי התקפות מוסלמיות חוזרות בשנת 985 עוצר הכתר של חליפות קורדובה, אל מנסור אבן אבי אמיר כבש שוב את היישוב. הבישופים של בראגה העבירו מושבם לעיר לוּגו.
בזמנו של אפונסו אנריקש מקים פורטוגל העצמאית, בראגה הפכה לחלק מהמדינה החדשה.
מי ששחרר את העיר מידי המורים, בשנת 1040 היה פרננדו הראשון, מלך קסטיליה ולאון (1036 - 1065). 
ב-1070 חזרה העטרה ליושנה וקם מחדש בעיר מוסד הבישופות בהנהגתו של הבישוף פדרו שיזם את הבנייה המחודשת של הקתדרלה.
בין השנים 1093-1147 שכנה בבראגה חצר מלכי פורטוגל.
בשנות המאה ה-12 המוקדמות דאגו אנריקה, הרוזן של פורטוגל מהשושלת הבורגונדית יחד עם הבישוף ז'רלדו דה מואסאק להפוך את הבישופות לארכיבישופות, בעלת סמכות באזור רחב בחצי האי האיברי שהייתה בתחרות עם הארכיבישופים של טולדו על השליטה בכנסייה הספרדית. 
העיר התפתחה מסביב לקתדרלה אך תפסה רק חלק משטח העיר הרומית העתיקה. הסמכות העיקרית בעיר הייתה בידי הארכיבישוף.
במאה ה-15 הארכיבישוף פרננדו דה גרה Fernando da Guerra, הוא עצמו נצר למלכים, ניהל מאבק מוצלח באצולה ובשלטון המלך על מנת לשמור או להחזיר פריבילגיות של הכמורה של בראגה (1437).

התקופה המודרנית

במאה ה-16 בראגה לא הרוויחה כתוצאה מהתגליות הגאוגרפיות מהן נהנו במיוחד ליסבון, אבורה וקואימברה. הציל את מצבה הארכיבישוף דיוגו דה סוזה שמימן עבודות רבות לטובת תושבי עיר - לרבות הרחבת רחובות, בניית ככרות צבוריות והקמת בתי חולים וכנסיות. הוא שיפץ גם את הקתדרלה והוסיפה לה קפלה חדשה בסגנון המנואליני. הודות לדיוגו דה סוזה בראגה יצאה מימי ביניים אל הרנסאנס והפכה באמת ל"רומא של פורטוגל".
המאה ה-18 הייתה עדה לשגשוג נוסף של העיר, כאשר ארכיבישופים ואדריכלים כמו אנדרה סוארש וקרלוש אמראנטה העניקו לה כנסיות ובניינים צבוריים מרהיבים בסגנון בארוק.
אז נבנו בניין העירייה, הספרייה הצבורית, מתחם הקודש - ה"סנטואריו" בום ז'זוש דו מונטה וארמונות רבים.
במאה ה-19 בראגה סבלה בעקבות הפלישה של נפוליאון. 
במחצית השנייה של המאה, בהשפעת מהגרים פורטוגזים שחיו בברזיל, התווספו שיפורים וגוונים חדשים לאדריכלות ולתשתית של העיר.
במאה ה-20 בראגה אותגרה על ידי לחצים דמוגרפיים ואורבניים גדולים ותשתיתה הותאמה לצרכיה החדשים.

יהודי בראגה

הקהילה היהודית בבראגה הייתה קטנה. עד למאה ה-14 ישבו בעיר רק כמה עשרות אנשים שהיו מפוזרים ברבעים שונים.
הסופר וההיסטריון הברזילאי-פורטוגזי ברנרדינו דה סנה פרייטש מזכיר בספרו "זכרונות בראגה" (1890) שתי שכונות יהודיות שהיו קיימות בימי הביניים – אחת ישנה ואחת חדשה.
"יודיאריה וליה" Judiaria Velha- שכונת היהודים הישנה שכנה בקרבת הקתדרלה של בראגה - ה Sé- (ברחוב שנקרא במאה ה-16 סנטה מריה, ומאוחר יותר רואה דו פּוֹסוּ, וכעת רואה דום גונסלו פריירה rua D.Gonçalo Pereira). אחרי 1466 החליטה הנהלת העיר להעביר את היהודים בהסכמתם לרובע חדש 
Judiaria Nova על יד כנסיית סאן טיאגו Igreja de S. Tiago da Cividade, ברחוב הנקרא כיום סנטו אנטוניו טראבסאש (Santo Antonio Travessas), ייתכן כדי למנוע פרעות נגדם בעת חגיגות דתיות שהתחוללו מסביב לקתדרלה. 
בסביבות שנת 1480 עם המסיתים נגד היהודים נמנה הכומר והמטיף הקרוי "משטרה פאולו", יהודי מומר. 
לפי הסכם מ-21 בינואר 1468 סוכם כי היהודים יפצו את הקהילה הנוצרית סאן טיאגו באגרה שנתית של 200 ריאלים. 
במחצית השנייה של המאה ה-15 גרו בבראגה לא יותר מ-52 יהודים, לרבות 6 מומרים (קונברסוש). ביניהם היו 3 רבנים, 3 רופאים, 4 צורפי זהב, 2 סוחרים, גם כמה נשים שזכו להיקרא "דונה", כינוי שהעיד על מעמדן המיוחד. הצו המלכותי של מנואל השני, מלך פורטוגל מ-5 בדצמבר 1496 שם קץ לנוכחות היהודים בבראגה. 
אחרי הגירוש, הקפידו התושבים לפי דרישת השלטונות למחוק ולהרוס כל זכר לנוכחות יהודית בעבר בעירם. 
רק בשנת 1981 התגלתה כתובת בת שלוש אותיות עבריות בבית ברחוב סנטו אנטוניו טראבסאש. משמעות הכתובת "אתה" היא כנראה "היכנס" בארמית. ככל הנראה היא שריד של בית כנסת.
ידוע כי בבראגה המשיכו להתקיים אחרי שנת 1496 קהילה קטנה של אנוסים. מתוכם מוכרים למשל, הרופא, המתמטיקאי והפילוסוף הסקפטי פרנסישקו סאנשש שהתיישב ולימד בדרום-צרפת ובנטו דה קושטא, אביו של אוריאל אקוסטה, שהיה תושב בראגה ועבר מאוחר יותר לאופורטו. יצחק בן שלמה דה בראגה, תושב לה קורוניה בספרד ושמוצאו ככל הנראה היה מבראגה, היה זה שהזמין את כתיבת כתב היד המהודר של התנ"ך קניקוט השמור בספריה הבודליינית באוקספורד.

אתרים חשובים

לבראגה ולאזור מסביבה שפע של אתרים היסטוריים, כולל הקתדרלה (סה), הסנטוארים בום ז'זוש וסמיירו.

התעשייה והמסחר

התעשיות העיקריות של בראגה הן תעשיות הבניין, עיבוד המתכות והמכנית, כמו כן התפתחה תעשיית מחשבים, התכנות והאינטרנט.

החינוך, המדע והטכנולוגיה

בשנת 1973 קמה בעיר אוניברסיטת מיניו 
Universidade do Minho, אוניברסיטה ציבורית. החל משנת 1967 
קיימת בבראגה גם שלוחה של האוניברסיטה הפרטית הוותיקה של פורטוגל, האוניברסיטה הקתולית הפרטוגזית (Universidade Católica Portuguesa).
בשנים האחרונות נוסד בעיר גם מרכז מחקר בינלאומי - המעבדה הננוטכנולוגית האיברית בשיתוף עם ספרד.

שדות תעופה

שדה התעופה בפלמיירה.

ספורט

בבראגה פועל מועדון הכדורגל המפורסם ספורטינג קלאב בראגה, המשתתף במשחקי ליגת העל בכדורגל של פורטוגל.