איראן המודרנית

1914-1905

ב-1905 התרחשה התקוממות לאומנית כנגד השאה. השאה לא הופל, אך ההתקוממות הביאה לכינון חוקה מוגבלת ב-1906. חוקה זו שינתה את צורת הממשל במדינה למלוכה חוקתית. מושב הפרלמנט (מאג'ליס) הראשון כונס ב-7 באוקטובר 1906. אולם לאחר מות השאה מוסאפד בתחילת ינואר 1907, עלה לשלטון בנו, מחמד עלי שאה קטר, והלה פיזר בדצמבר 1907 את הפרלמנט וביטל את החוקה בטענה שהיא נוגדת את ההלכה האיסלמית. במאי 1909 הצליחו הליברלים הלאומיים להכריח את מחמד עלי להשיב את החוקה, למות ממשלה של ליברלים ולערוך בחירות חדשות לפרלמנט. ביולי 1909 כינסו הליברלים אספה פוליטית. הם הדיחו את מחמד עלי, המליכו תחתיו את בנו בן ה-11 ומסרו את הנהגת המדינה באופן זמני בידי העוצר, אסעד אל מולכ. מחמד עלי לא השלים עם הדחתו וביולי 1911 חזר בראש תומכיו בני השבטים, בחסות רוסית, אך הוא לא הצליח לגבור על הממשלה הליברלית והכוחות העירוניים ונאלץ לברוח.
המעורבות באזור הייתה נושא לוויכוח בין בריטניה לרוסיה. ב-1907 הן חתמו על הסכם ביניהן שחילק את האזור לתחומי השפעה. בסוף 1911 פלשה רוסיה לצפון פרס כדי להגן על אזרחיה באזור.
ב-1908 התגלה נפט במדינה, דבר שהייתה לו השפעה רבה על עתידה.

מלחמות העולם

בזמן מלחמת העולם הראשונה שהו באיראן כוחות בריטים ורוסים, אך איראן עצמה תפסה עמדה נייטרלית במלחמה. בשנים 1917–1919 שרר רעב גדול באיראן  שיחד עם מחלות הביא למותם של כשני מיליון איש. ב-1919 ניסתה בריטניה לייסד ארץ חסות באיראן באמצעות ההסכם האנגלו-איראני, וכוחה גבר לאחר הנסיגה הסובייטית ב-1921. באותה שנה העלתה הפיכה צבאית לשלטון את רזא ח'אן, קצין איראני בבריגדת הקוזקים הפרסים, כדיקטטור ולאחר מכן כשאה בשושלת הפהלווית החדשה (בשנת 1925). ח'אן שלט במדינה במשך כמעט 16 שנה, כשהוא מייסד את השושלת הפהלווית, מונע מהבריטים לשלוט במדינה, וגורם לפיתוח, מודרניזציה של איראן וחילון הפוליטיקה האיראנית. כתוצאה מכך, החל הממשל המרכז להפעיל את סמכותו על השבטים המתגוררים במדינה ולשלוט במחוזות איראן.
בזמן מלחמת העולם השנייה איראן הייתה חוליה חשובה בקו האספקה של בעלות הברית לכלי נשק לברית המועצות. באוגוסט 1941 אירעה הפלישה הבריטית - סובייטית לאיראן במהלכה פלשו כוחות בריטים וסובייטיים לאיראן, על מנת להבטיח את נאמנותה לבעלות הברית ולמנוע נפילתה בידי מדינות הציר, לטובתן נטה השאה רזא. בספטמבר התפטר השאה רזה לטובת בנו מוחמד רזא שאה פהלווי אשר שלט באיראן עד המהפכה האיראנית, בשנת 1979.
בועידת טהראן ב-1943 הצהרת טהראן העניקה עצמאות וגבולות ברורים לאיראן לאחר המלחמה. אך כאשר המלחמה אכן הסתיימה, כוחות סובייטיים שישבו בצפון מערב איראן סירבו לסגת, ואף תמכו במרד שהביא למשטרים פרו־סובייטיים קצרי־ימים באזורים הצפוניים של אזרבייג'ן וכורדיסטן בסוף 1945, שניהם משטרי בובה סובייטיים.
הכוחות הסובייטיים לא נסוגו מאיראן עצמה עד מאי 1946, לאחר שהובטחו להם ויתורים בתחום הנפט. הרפובליקות הסובייטיות בצפון נפלו לאחר זמן קצר, והסכמי הוויתורים בנושא הנפט לא בוצעו מעולם.

ארצות הברית והשאה

ארנו דה בורשגרייב כתב:
"כמה מהממשלות בארצות הברית התערבו באופן ישיר בעניינים הפנימיים של המדינה, החל מההפיכה שהונדסה בידי ה-CIA ב-1953 על מנת להפיל את ראש הממשלה מוהמד מוסאדק ולהחזיר את השאה מוחמד רזה פאהלבי מגלות קצרה ברומא, ועד לבגידה האמריקאית בשאה ב-1978".
בתחילה היו תקוות שאיראן תוכל להיות למלוכה חוקתית. השאה החדש והצעיר מוחמד רזה שאה פהלווי לא התערב רבות בתחילת שלטונו בענייני הממשלה ואיפשר לפרלמנט להחזיק בהרבה מהכוח במדינה. בשנים הראשונות לשלטונו אמנם נערכו בחירות אך אלו לא היה דמוקרטיות ולוו בשחיתות פוליטית רבה. הפרלמנט נעשה לא יציב, ומ-1947 ועד 1951 היו באיראן שישה ראשי ממשלה שונים.
ב-1951 ראש הממשלה מוחמד מוסאדק, לאומן מיליטריסט, הכריח את הפרלמנט להלאים את תעשיית הנפט הבריטית, במצב שנודע כמשבר אבדאן. למרות לחץ בריטי, כולל אמברגו כלכלי שגרם לקשיים אמיתיים, ההלאמה המשיכה. מוסאדק הוכרח לפנות את מקומו לזמן קצר ב-1952 אך חזר תוך זמן קצר והכריח את השאה לברוח. ההנחה הייתה כי מוסאדק יכריז על רפובליקה, אך מספר ימים מאוחר יותר השאה חזר ושוב הכריח את מוסדך לפרוש ב-19 באוגוסט בעזרת תמיכה אמריקנית של ה-CIA. מוסדך נעצר ומונה ראש ממשלה חדש.
בתמורה לתמיכה אמריקנית השאה הסכים ב-1954 לאפשר לקונסורציום של חברות בריטיות (40%), אמריקאיות (40%), צרפתיות (6%), והולנדיות (14%) להפעיל את מערכות הנפט האיראניות למשך 25 השנים הבאות, כשהרווחים חולקו ביניהן, לאיראן לא הייתה שליטה במערכות הנפט ולא זכתה לרווחים. בשנות ה-50 המאוחרות ובשנות ה-60 הייתה חזרה ליציבות. ב-1957 החוק הצבאי הסתיים לאחר 16 שנה, ואיראן התקרבה למערב, כשהיא מצטרפת לברית בגדאד ומקבלת סיוע צבאי וכלכלי מארצות הברית. הממשלה האיראנית החלה בתוכנית רחבה של רפורמות למודרניזציה של המדינה, כשהחשובה שבהן היא שינוי מערכת הקרקעות המעין־פיאודלית שהייתה קיימת. אך הרפורמות לא שיפרו באופן משמעותי את התנאים הכלכליים והמדיניות הליברלית הפרו־מערבית לא מצאה חן בפני קבוצות אסלאמיות ואלו, בסיוע אנשי דת החלו להתנגד למשטר.
מאמצע שנות ה-60 המצב נעשה פחות ופחות יציב, עם עלייתם של קבוצות כמו המוג'הדין-א-חלק (MEK). ב-1961, איראן החלה בסדרה של רפורמות כלכליות, חברתיות ואדמיניסטרטיביות שנודעה כמהפכה הלבנה של השאה. גרעינה של התוכנית הזו היה רפורמה קרקעית. מודרניזציה וגידול כלכלי התקדמו בשיעורי שיא, כשהם נתמכים בידי מאגרי הנפט העצומים של איראן, השלישיים בגודלם בעולם.
הנשיא חסן עלי מנצור נרצח ב-1965 וכוחות ביטחון הפנים של השאה, הסאוואכ, נעשו פעילים הרבה יותר. מוערך, כי בערך 13,000 אנשים אשר נחשדו כמתנגדי השאה נהרגו על ידי סאוואכ בתקופה זו, ושאלפים נוספים נעצרו ועונו. אנשי הדת האסלאמיים, כשבראשם האייתוללה רוחאללה ח'ומייני (שהוגלה ב-1964), נעשו קולניים יותר ויותר.
גם ביחסים הבינלאומיים של איראן חלה נפילה משמעותית, בעיקר הודות למחלוקת על השליטה במפרץ שט אל-ערב, שהסכם מ-1937 העניק לעיראק. לאחר מספר עימותים באפריל 1969, איראן ביטלה את החוזה מ-1937, ודרשה משא ומתן מחודש. איראן הגדילה מאוד את תקציב הביטחון שלה, ובתחילת שנות ה-70 היא הייתה הכוח הצבאי החזק באזור. בנובמבר 1971, כוחות איראניים תפסו שלושה איים במוצא המפרץ הפרסי, בתגובה לגירוש של אלפי איראנים על ידי עיראק.
באמצע 1973, השאה השיב את תעשיית הנפט לשליטה לאומית. לאחר מלחמת יום כיפור באוקטובר 1973, איראן לא הצטרפה לאמברגו הנפט הערבי נגד המערב וישראל. במקום זה היא השתמשה במצב על מנת להעלות את מחיר הנפט, והשתמשה בכסף לקדם את הרפורמות שהחל השאה.
בתחילת שנות ה-70, ארגון מוג'הדין-א-חלק רצח אנשי צבא אמריקאים ואזרחים אמריקאים שהיו מעורבים בחוזים צבאיים, על מנת להחליש את המשטר ולהסיר את ההשפעה הזרה.
מחלוקת גבולות בין איראן לעיראק יושבה על ידי חתימה על הסכם אלג'יר, ב-6 במרץ 1975, אולם השיפורים הכלכליים עזרו רק לחלק קטן מהאוכלוסייה, ואף גרמו לניכור של רוב האוכלוסייה, דבר שהביא בסופו של דבר למחאה דתית רחבה בשנות ה-70 המאוחרות. הייתה התנגדות דתית ופוליטית רחבה לשלטונו של השאה ולתוכניותיו – ובמיוחד לסאוואכ, שירות הביטחון והמודיעין. משטר צבאי הוכרז בספטמבר 1978 בכל הערים המרכזיות אך השאה הכיר בהצטמצמות בסיס כוחו וברח מאיראן ב-16 בינואר 1979.