ספר חנוך א'

ספר חנוך א' הנקרא גם חנוך החבשי, הוא אחד מן הספרים החיצוניים לתנ"ך, אשר נכתב ככל הנראה בארץ ישראל במאה ה-3 לפני הספירה על ידי מחבר יהודי יחיד או קבוצת מחברים בשפה הארמית. הוא לא נכנס לקאנון התנכ"י ועל כן נחשב לספר חיצוני.
הספר נקרא על שם חנוך, הדמות המקראית מספר בראשית.

תולדות הספר

ספר חנוך א' נכתב בארמית, כנראה סביב המאה השלישית לפני הספירה. הוא היה חיבור נפוץ ופופולרי מאוד בימי בית שני, ומוטיבים נרחבים מתוכו אומצו או עובדו-מחדש בספרים כמו ספר היובלים, "ספר הענקים", צוואות בני יעקב ועוד. יוסף בן מתתיהו, פילון האלכסנדרוני וסופרים אחרים מתייחסים במובהק אל הסיפור החנוכי; השפעתו ניכרת בחזון יוחנן.
במאה השנייה לספירה, בתקופת התגבשותה של התנועה הרבנית בארץ ישראל, קיימות עדויות למאמץ רחב-היקף לדכא את המסורות החנוכיות בכלל ואת הפרשנות המלאכית לבראשית ו' בתוכן. כשם שהמוטיב של עליית חנוך השמימה ואי-מותו הוכחש בתוקף בספרות הרבנית הקלאסית – בראשית רבה כ"ה א' הוקדש לסתירת טענות "אפיקורסים" שהצהירו "אין אנו מוצאין מיתה לחנוך" – והספרים העוסקים בו לא נכללו בקאנון התנ"ך ולא הועתקו עוד, כך נזכר בבראשית רבה כ"ו ה' שרבי שמעון בר יוחאי התעקש שבני האלוהים הם בני דיינים (בהתבסס על המילה "ידון") והיה "מקלל לכל מאן דקרא להון בני אלהיא". עדות נוספת להתנגדות היא ב"דיאלוג עם טריפון היהודי" של יוסטינוס מרטיר, בו אב הכנסייה שם בפי בן-שיחו היהודי את הטענה שהנוצרים כופרים בגלל אמונתם בכך שהמלאכים חטאו. אמירה זו איננה משרתת שום הקשר או מטרה בתוך החיבור, ולכן אמינותה גבוהה יחסית. חוקרים העלו מספר השערות לגבי המניע לדיכוי זה, שנבע לרוב הדעות מיריבות עם חוגים יהודיים מחוץ לטווח ההשפעה הרבני, שהוגדרו כמינים (בין אם נוצרים קדומים, נוטים למיסטיקה ואסטרולוגיה או כולם ביחד) ושאצלם הספרות החנוכית הוסיפה למלא תפקיד חשוב. מוטיבים חנוכיים עלו שוב במדרשים מאוחרים כפרקי דרבי אליעזר מן המאה השמינית, אך הספר עצמו נותר עלום.
הנצרות הקדומה אחזה בפרשנות החנוכית-מלאכית לבראשית ו' א'-ד', ובספר חנוך א' ונגזרותיו בכלל, עוד כמה מאות שנים. טרטוליאנוס, למשל, פירש את החיוב לנשים לכסות את ראשן במהלך תפילה "בַּעֲבוּר הַמַּלְאָכִים" בראשונה לקורינתים י"א, כנובע מהחשש שאלו יתאוו אליהן כפי שאירע בעבר. קלמנס מאלכסנדריה, אירנאוס מליון, טטיאנוס ואבות אחרים הזכירו מסורת זו אף הם. הראשון לפקפק ולהביע אי-נחת ברורה מן ההשלכות התאולוגיות של הסיפור הוא אוריגנס, שהתעקש בפולמוסו עם קלסוס שלמעשה בני האלוהים אין חשיבות יתרה ושלספר חנוך אין מעמד מקודש ברוב הכנסיות, ושלכן אין תוקף לטענה שסיפור זה מוכיח שהאינקרנציה אינה ייחודית והיו מקרים קודמים של התגשמות אלוהית בעולם הנברא. ככל שפגאנים אנטי-נוצרים, כמו יוליאנוס הכופר, אימצו טיעון זה, כך התגבר חוסר הנחת הכנסייתי מהפרשנות המלאכית. גם היעלמות ספר חנוך בקרב היהודים היוותה גורם משפיע בירידת קרנו, אך ההתפתחות העיקרית הייתה ההתמקדות הגוברת בחטא עץ הדעת כמקור הרוע האנושי; פרשנים כנסייתיים, בראש ובראשונה אוגוסטינוס מהיפו ב"עיר האלוהים", העבירו את המסורות אודות מלאכים שחטאו אל המרד בהנהגת השטן בטרם הבריאה. במאות הרביעית והחמישית, עם תחילת התגבשות הקאנון של הביבליה, אבות כנסייה כמו אתנסיוס והירונימוס סירבו לקבל את חנוך. הפרשנות המלאכית לבראשית ו' א'-ד' ירדה למעמד שולי. במזרח היווני והארמי הוסיפו להעתיק מעט שרידים, תוך ציון שמדובר בחומר מפוקפק, ובמערב הלטיני המוטיב נעלמה למעשה. רק הכנסייה האתיופית המבודדת שימרה את חנוך במלואו בתוך הקאנון שלה.
עד למאה ה-18 לא היה באירופה העתק מספר זה. בשנת 1773 ג'יימס ברוס חזר מאתיופיה ובידיו 3 העתקים מהספר בשפת געז שככל הנראה נעשה מתרגום יווני של המקור הארמי של הספר. הוא העביר העתק לספרייה הבודליינית והספרייה הלאומית של צרפת. התרגומים הראשונים פורסמו במחצית הראשונה של המאה ה-19. לקראת סוף המאה ה-19 פרסמו עבודות רבות בנושא, כולל מחקר של אדולף לודס שכלל השוואה עם חלקים מהספר ביוונית. בשנות ה-50 התגלו קטעים רחבים מן המקור הארמי של הספר כחלק ממגילות ים המלח; חנוך הוא השלישי הנפוץ ביותר מבין החיבורים שנמצאו, עדות לפופולריות שלו בימי בית שני.
ספר חנוך א' הוא הקדום מבין שלושת ספרי חנוך. ספר חנוך ב', על־אף שגם הוא עוסק באותה דמות מקראית, הוא ספר נפרד לגמרי ואינו קשור לספר חנוך א'.
ספר חנוך א נזכר בספר החיצוני "ספר היובלים", שנכתב מאוחר יותר.

תוכן הספר

חנוך, גיבור הספר, מסוגל לדעת את העתידות והנסתרות, ולפיכך הוא האיש שנועד לספר על תולדות האנושות מתחילתה ועד סופה, כאשר האור יגבר על החושך, והאל יגלה לצדיקים את "הבחיר" / את "בן האדם" (המשיח). ביום הדין יישפטו הנפילים יחד עם הרוחות הרעות, השדים והמזיקים. עזאזל, המלאך הרע, יימסר לידי רפאל, ובליעל, אדון החושך ואויבו של המשיח, יישפט גם הוא ביום ההוא. גם בני האדם ירגישו בחזון הבלהות הזה: רצח בתוך המשפחה, הפלות, קניבליזם, מלחמות ועוד צרות יהיו מנת חלקם של החוטאים, בעוד הצדיקים יזכו לאושר גדול.

חלק שני

הקדמה (פרק לז): הפרק משמש הקדמה לחלק הנקרא "ספר המשלים", העוסק במשיח ובגורל הצדיקים והרשעים.
פרשה א (פרקים לח–מד): המשל הראשון. משפט הרשעים. חנוך רואה בחזון את משכן הצדיקים והמשיח ומלאכי הפנים. נגלים לו סודות השמש, הירח והכוכבים, והיווצרותם של הברקים.
פרשה ב (פרקים מה–נז): המשל השני. גורל הכופרים; "ראש הימים" (אלוהים) ובן האדם שעמו (המשיח); נקמת הצדיקים; מקורות הצדק; עונש השליטים; כוחו וחוכמתו של המשיח; יום הדין ותחיית המתים; הרי המתכות והעמק בו מכינים "מלאכי הפורענות" את "כלי השטן" המיועדים "למלכים ולאדירי הארץ למען יושמדו בהם"; המבול; הפרתים והמדיים.
פרשה ג (פרקים נח–עא): המשל השלישי. אושרם של הקדושים; סודות הברקים, המאורות והרעם; רעידת השמיים; לויתן ובהמות; סודות תופעות הטבע; המלאכים מודדים את מקום מושב הצדיקים; משפט הקדושים ומשפט השליטים; אושר הצדיקים ודחיית בקשת השליטים להתוודות על חטאיהם; מקום הימצאם של המלאכים שירדו על הארץ; נח קורא לחנוך וזה מיידע אותו כי יבוא מבול והוא ימלט ממנו; הבטחות אלוהים לנח, המלאכים הרעים נענשים בנהרות אש שבהם יענשו גם השליטים; מיכאל ורפאל על דינם של המלאכים הרעים; שמות המלאכים הרעים ותפקידיהם; השבועה אשר עליה מיוסד העולם. לאחר המשל השלישי, מסופר בשני הפרקים האחרונים על חנוך שהועלה לשמיים וראה את סודות השמיים והמלאכים.

חלק שלישי

(פרקים עב–פב): חלק זה מהווה ספר בפני עצמו, בשם "ספר חליפות מאורות השמיים", המתאר את מהלך המאורות, שנת הירח ושנת החמה, דרכי רוחות העולם, שבעת הריו ושבעת נהרותיו, לוחות השמיים וחלקי הארץ. מסופר על שליחותו של חנוך ודבריו אל מתושלח, בנו.

חלק רביעי

פרשה א (פרקים פג–פד): חנוך מספר לבנו, מתושלח, על חלומו בבית מהללאל, שפתר לו את החלום, המבשר חורבן על הארץ. חנוך מתפלל שלא יהיה חורבן גמור. החורבן הנרמז הוא המבול.
פרשה ב (פרקים פה–צ): חנוך מספר למתושלח על חלומו השני, בו נרמזות תולדות בני האדם ובני ישראל מאדם הראשון ועד תקופת החשמונאים ולאחר מכן ימות המשיח. בני ישראל מכונים "צאן",מנהיגי העם "כבשים", "טלאים" ו"איילים", והגויים שונאי ישראל חיות רעות ועופות טורפים.

חלק חמישי

פרשה א (פרקים צא–צג): בפרשה זו נשתבש הסדר: פרק צא פסוק יב הוא המשך של פרק צג, פסוק י. על פי הדברים בתחילת פרק צב, מתחיל שם ספר חדש. נראה כי הסדר המקורי הוא: פרק צב; פרק צא, א–י, יח–יט; פרק צג, א–י; פרק צא, יא–יז. חנוך מדבר אל צאצאיו ודבריו מבשרים פורענות לרשעים. תיאור המאורעות העתידיים מחולקים לעשרה שבועות.
פרשה ב (פרקים צד–קא): בפרשה זו מובע הרעיון של שכר לצדיקים ועונש לרשעים, ובסופה קריאה ליראת אלוהים.
פרשה ג (פרקים קב–קה): פרשה זו מבקשת לעודד את הצדיקים הסובלים בעולם הזה. בתחילתה מופיע תיאור יום הדין ולאחר מכן חנוך משיב על דברי הרשעים על כך שסופם יהיה כסופם של הצדיקים. לצדיקים יינתנו ספרי חנוך והם מצווים להעיד על החוכמה שלמדו מהם.
פרשה ד (פרקים קו–קז): פרשה זו היא כנספח לספר חנוך והיא כוללת את סיפור הוולדו של נח והודעתו של חנוך אליו על המבול העתידי, ודברים על הרשע שיהיה לאחר מכן ועל ימות המשיח. הפרק על לידת נח מעיד על כך שלפני מחבר ספר חנוך עמד נוסח תורה שונה מנוסח המסורה ומנוסח תרגום השבעים, משום שלפי הנוסחים הללו, נולד נח שנים רבות לאחר שנלקח חנוך.
פרשה ה (פרק קח): "אגרת חנוך". פרשה זו היא נספח לספר. אין לה קשר עם הפרשה הקודמת לה והיא אינה מופיעה בפפירוס היווני שנשתמר. על פי הפסוק הראשון שלה, מדובר בספר נפרד, "אשר כתב חנוך לבנו מתושלח", שדבריו מיועדים גם לצדיקים שבדורות הבאים, והם עוסקים בגורל הרשעים בגיהנום ובטוב המחכה לצדיקים.