אטביזם

המונח אטביזם (שמקורו במילה הלטינית atavus, סב סבא רבא, ועל-כן, באופן כללי יותר, אב-קדמון) מציין נטייה לחזור אחורה לתכונה של אבות קדמונים. אטביזם הוא נסיגה אבולוציונית בין אם ממשית או משוערת, כגון תכונות שמופיעות מחדש לאחר שנעלמו לפני דורות. אטביזם מתרחש משום שגנים של תכונות פנוטיפיות שהיו קיימות בעבר נשמרים לעיתים קרובות ב- DNA, למרות שאינם באים לידי ביטוי בחלק או ברוב האורגניזמים שאוחזים בהם.

אטביזם בהיסטוריה

במשך פרק הזמן שבין קבלת האבולוציה והופעת ההבנה המודרנית של גנטיקה, אטביזם שימש בהסברת חזרתה של תכונה מסוימת באינדיבידואל אחרי מספר דורות של היעדרותה. מקרה כזה שמתגלה באינדיבידואל מכונה לעיתים קרובות "נסיגה". במונח זה משתמשים בדרך-כלל בהקשר להופעתן מחדש של תכונות פרימיטיביות באורגניזמים באופן בלתי צפוי.
המושג אטביזם נשמע רבות מפיהם של דרוויניסטים חברתיים, אשר טענו כי גזעים נחותים הפגינו תכונות אטביסטיות, וייצגו תכונות פרימיטיביות יותר מאשר אלו של בני גזעם. הן המונח אטביזם, והן תאוריית החוק הביוגנטי של הקל, רווים מושגים של אבולוציה במשמעות של התקדמות, של צעידה לקראת מורכבות גדולה יותר ויכולת גבוהה יותר.
הקרימינולוג האיטלקי צ'זארה לומברוזו השתמש במושג אטביזם כחלק מההסבר האינדיבידואליסטי של הגורמים להידרדרות לפשיעה, בשנות השבעים של המאה התשע-עשרה. הוא ניסה לזהות תכונות נפוצות בקרב פושעים ותייג את אלו שמצא כאטביסטיות, תכונות "נסיגה" אשר קבעו התנהגות פושעת "פרימיטיבית". עדותו הסטטיסטית והסברה שתכונות פיזיות קובעות פשיעה בלתי- נמנעת (רעיון זה קרוב בהשקפתו לאאוגניקה) הופרכו זה מכבר, אולם הרעיון שתכונות פיזיות עשויות להשפיע על הסבירות להתנהגות פושעת עדיין רווח בחוגים מסוימים.
הרעיון שבאופן כלשהו ניתן להביא לידי אטביזם באופן מצטבר על ידי רבייה סלקטיבית, הוביל לשחזור גזעים שנכחדו כגון שור הבר. גזע זה פותח מגזעים קדמונים בעלי תכונות פרימיטיביות נבחרות, בניסיון "להחיות" את שור הבר הנכחד.

אזכורים תרבותיים לאטביזם

המונח אטביזם מאוזכר לעיתים אף בדיונים על תרבות. מקצת מהמדענים החברתיים מתארים את חזרתן של נטיות ישנות, "פרימיטיביות יותר" (לדוגמה, דעות לוחמניות, הזדהות שבטית, וכדומה – כל דבר המרמז על אווירה חברתית ופוליטית, אשר אופיינית לתקופה שלפני אלפי שנים) כ"אטביסטית". "אטביזם חוזר ונשנה" הוא כינוי נפוץ לאמונה, שאנשים בעידן המודרני מתחילים לחזור לצורות חשיבה וצורות התנהגות שנחשבות נסיגה לזמנים עברו. בייחוד משתמשים בזה הסוציולוגים בהקשר לאלימות. מרקסיסטים מתייחסים למעמדות הפרה-קפיטליסטים (כגון מעמד האיכרים, אריסטוקרטיה והמעמד הבורגני-זעיר) כ"אטביסטיים" על מנת לציין, שאינם מתאימים לחלוקת המעמד הדו-קוטבית (בורגנים/פרולטריון) של החברה הקפיטליסטית המודרנית. על-כן, מרקסיסטים רואים בהם כוח ראקציונרי שינסה לעצור לא רק את הסוציאליזם, אלא אף את תהליך הבורגנות עצמו.
תת-התרבות הנאו-פגאנית משתמשת גם היא באותה טרמינולוגיה ("אטביזם" או "אטביזם חוזר ונשנה") על מנת לתאר כיצד מדינות מערביות, מודרניות חוות את שקיעתה של הנצרות ועליית תנועות דתיות, ששואבות השראה מדתות פגאניות, אשר היו קיימות לפני מאות שנים. יש המציינים לשבח את הופעת התנועה לאיכות הסביבה, את המחקר המדעי, ואת הליברליזם החברתי, אשר תורמים באופן הולך וגדל לחברה חילונית, כזו שהרגשות הדתיים בה נקשרים לעיתים קרובות יותר עם הבעת הערכה לעולם הפיזי ולא יוצאים נגדו. לעיתים קרובות, שימוש במונחים אלו בהקשר לרוחניות אלטרנטיבית או בהקשר מיסטי מרמז על שימוש באלימות על מנת להביע את ההשקפות הדתיות המשתנות – לדוגמה, בספר "אדוני הכאוס" גל של שריפת כנסיות ברחבי סקנדינביה תואר כחלק ממגמה זו, משום שרוב מבצעי העבירה הגדירו עצמם "פגאנים" אשר מבקשים למגר את מה שהם מכנים דיכוי דתי של מאות שנים על ידי הנצרות.
אטביזם הוא מונח מפתח בהסבר של יוזף שומפטר למלחמת העולם הראשונה במאה ה-20 של אירופה הליברלית. הוא תומך בגישה הליברלית של יחסים בינלאומיים אשר גורסת כי קהילה בינלאומית אשר מושתתת על מסחר תימנע ממלחמה בשל ההרסנות והעלות היחסית שלה. הסיבה שלו למלחמת עולם ראשונה נעוצה ב"אטביזם", ובעטיו, כך הוא טוען, שרידי הממשל באירופה (הקיסרות הגרמנית, האימפריה הרוסית, האימפריה העות'מאנית, והאימפריה האוסטרו-הונגרית) דחפו את אירופה הליברלית למלחמה, ולא המבנה הליברלי של היבשת גרם לזה. הוא השתמש ברעיון זה על מנת לומר כי ליברליזם ומסחר ימשיכו להוות השפעה משככת ביחסים בין מדינות, וכי מלחמה לא תעמוד על הפרק בין אומות שבנויות על קשרי מסחר.