google/wiki40b huggingface dataset:
ראשית ישראל

תוכן הספר

טענתו המרכזית של הספר היא כי אין ראיות ארכאולוגיות או היסטוריות משכנעות לקיומה של ממלכת ישראל המאוחדת וכי תקופת הממלכה המאוחדת נבדתה מאוחר יותר - בירושלים של המאה ה-7 לפנה"ס - מתוך ניסיון של אנשי ממלכת יהודה, בתקופה שלאחר חורבן ממלכת ישראל, להצביע על עבר שלטוני משותף לאנשי יהודה וישראל. 
פינקלשטיין וסילברמן גורסים כי בתקופה שמיוחסת לזמן הממלכה המאוחדת לא הייתה ירושלים יותר מכפר גדול, וכי יהודה, כממלכה, הייתה זניחה בהשוואה לעצמתה ולחשיבותה של ממלכת ישראל. עלייתה של ממלכת אשור שמה קץ לממלכת ישראל המפוארת, וממלכת יהודה המדולדלת ששרדה תחת שלטון יאשיהו, ביקשה להטעים את זכותה לנחלות שהיו תחת שליטת ישראל. זו הייתה מטרתה העיקרית של ההיסטוריה הדויטרונומיסטית, המיוחסת על ידי הכותבים לימיו של יאשיהו, שהציגה את תקופת מלוכתם של דוד ושלמה - תקופה בה שלטו בפועל ביהודה בלבד - כתור זהב בו היו ממלכת יהודה וממלכת ישראל מאוחדות תחת שלטון שליט אחד. 
הממצאים הארכאולוגיים, גורסים פינקלשטיין וסילברמן, אינם תומכים בטענה לקיומה של ממלכה מאוחדת. כך, לדוגמה, אין ראיה ארכאולוגית כלשהי לכיבושיו של דוד, ואילו ערי הפלך המרשימות שבנייתן מיוחסת בידי ארכאולוגים רבים לתקופת שלמה, כמו בגזר, במגידו ובחצור, נבנו לדעתם בתקופה מאוחרת יותר. בתקופת שלטון דוד ושלמה נמשכה תרבות תקופת הברזל I ביהודה ואילו בצפון ניכר המשך התרבות החומרית הכנענית. בשתי התקופות אין חיזוק בממצא החומרי לקיום בנייה מונומנטלית, כמו זו המיוחסת לשלמה. מפעלי הבנייה החשובים ביותר, לפי פינקלשטיין וסילברמן, צריכים להיות מתוארכים לתור הזהב של ממלכת ישראל, לתפישתם - תקופת שלטון בית עמרי בממלכת ישראל.

ביקורת

הממסד הארכאולוגי, במיוחד זה של האוניברסיטה העברית, אינו מקבל את המסקנות של פינקלשטיין. הן לא התקבעו כקונצנזוס מדעי, שנויות במחלוקת עזה ורבים טענו לכשלים בהן. מיעוט הממצאים לקיום הממלכה המאוחדת בוקר כראיה חלשה, בפרט עקב הבעייתיות של עיר דוד, אתר שנחשף לסחף, הרס ובנייה-מחדש נרחבים במהלך השנים. תגליות ארכאולוגיות שנערכו מאז הפרסום, כמו מבנה האבן הגדול בעיר דוד (שלפי טענה אחת הוא ארמונו של המלך דוד) והעיר הקדומה בחורבת קייאפה, הוצגו כהפרכות אפשריות לתזה שלו, המוכיחות לכאורה את קיומה של ממלכה מאוחדת חזקה בתקופה הנידונה.
מבצע MO

תכנון

במהלך תכנון המערכה בגינאה החדשה (כיבוש לאה-סלמאואה, רבאול, קָוויֵנג, פינץ' הארבור, בונה ומורובה) ראה המטה הכללי של הצי הקיסרי בכיבוש הטריטוריות אמצעי שיסייע בכיבוש העיר פורט מורסבי. יישום תוכנית זו הוטל על אדמירל צ'ואיצ'י נגומו, לאחר שהשלים את כיבוש ג'אווה.

הכנות לתגובת-נגד

המתכננים היפנים לקחו בחשבון את תגובת בעלות הברית למבצע ושלחו שתי שייטות לקבוצת האיים רנל, דרום-מזרחית לגינאה החדשה. פריסה זו של כוחות איפשרה ליפנים להשתמש במעבר ג'ומארד (מעבר ימי בין גינאה החדשה לרנל) על מנת להגיע ישירות לפורט מורסבי, ללא צורך בעיקוף גדול.
היפנים היו מודעים לנוכחותה של נושאת המטוסים האמריקאית יורקטאון באזור מכיוון שפחות מחודש לפני כן תקפו מטוסיה את לאה וסלמאואה.

השתלשלות המבצע

הכוח היפני אכן נחת בטולאגי ב-3 במאי. יום לאחר מכן יצאו מרבאול כוחות נוספים בדרכם דרומה לפורט מורסבי על גבי ספינות. באותו יום תקפו מטוסים אמריקאים את טולאגי, הסבו נזק רב אך לא הצליחו למנוע את כיבוש האי ואת האיים הסובבים לו. שלושה ימים לאחר מכן היה ברור שקרב ימי עומד להתפתח בים האלמוגים, ולפיכך הסתובב הכוח שעשה דרכו לפורט מורסבי ושב לרבאול כדי להימנע מהתקפות. בקרב ים האלמוגים שהתפתח תוך זמן קצר ספג הצי הרביעי היפני מכה קשה באבדו את נושאות המטוסים "שוהו" ו"שוקאקו."
היפנים החליטו לזנוח את תוכניתם להנחתת כוחות בפורט מורסבי בדרך הים, והצבא היפני החל בהכנות למבצע חדש. ההכנות נעצרו לאחר שהמטה הכללי של הצבא הורה על הקפאת הפעילות באזור ב-1 ביולי לאחר שהצי המשולב נחל תבוסה בקרב מידוויי. מכיוון שלא יכלו להגיע לפורט מורסבי בדרך הים פתח הצבא במבצע לחציית רכס אואן סטנלי דרך שביל קוקודה וכיבוש העיר בדרך היבשה. בסופו של דבר נכשל גם מבצע זה ופורט מורסבי לא נכבשה על ידי היפנים.
ישיבת בית יעקב (פירירא)

ישיבת בית יעקב פירירא הייתה ישיבה ותיקה בירושלים שהתקיימה בין השנים ה'תנ"א (1691) ועד תחילת המאה העשרים. היא נוסדה על ידי הגביר יעקב פירירא מאמסטרדם ובהשפעתו של רבי חזקיה דה סילוה, ה"פרי חדש". הישיבה הייתה אחד ממוסדות התורה החשובים ביותר בירושלים במאות השבע עשרה והשמונה עשרה, ובין לומדיה נמנו גדולי החכמים בירושלים.

רקע

בשנת ה'תמ"ח ובהיותו קרוב לגיל שלושים נשלח רבי חזקיה דה סילוה על ידי רבו רבי משה גלנטי בשליחות לארצות אירופה המערבית לשם איסוף כספים ליהודי ירושלים. בשהותו באמסטרדם הוא פגש את הגביר ר' יעקב פירירא, נדיב מפורסם שתרם רבות למטרות צדקה באמסטרדם ובארץ ישראל. יעקב פירירא היה בנו של הגביר אברהם פירירא מאנוסי ספרד, שייסד בשנת תי"ט (1659) את ישיבת "חסד לאברהם" בעיר חברון בראשות הרב אברהם ישראל זאבי. לאחר פטירת אביו בשנת תנ"ט (1699) הגדיל בנו יעקב את קרן התמיכה בישיבה והרחיב אותה. מאז נקראה הישיבה "חסד לאברהם ואמת ליעקב". הפרי חדש הציע לגביר להקים ישיבה דומה בירושלים שילמדו בה חכמי העיר ושתיקרא על שמו.
עד לשנת תמ"ט התקיימה בירושלים ישיבה ותיקה אף היא, "בית יעקב ויגה" שייסד הגביר אברהם ויגה מליוורנו. עם פטירתו של ראש הישיבה האחרון רבי משה גלנטי הישיבה נסגרה ונוצר חלל בעיר בישיבה שתשמש את חכמיה. זה היה אפוא הרקע להצעתו של הפרי חדש.

צביון וסדרי הישיבה

מבנה הישיבה כלל שלושה חדרים: חדר אחד שנועד עבור בית המדרש הגדול, חדר שני עבור בית המדרש הקטן וחדר שלישי בו היה אוצר הספרים.
בית המדרש הגדול המכונה גם "ההסגר", מנה תשעה אנשים: ראש הישיבה (המכונה "האדון הראש"), ארבעה "חכמים" וארבעה "בעלי תורה". בית מדרש זה – מטרתה העיקרית של הישיבה ובו למדו חכמי ירושלים לאורך השנים. הלומדים נבחרו בקפידה על ידי ראש הישיבה ונתמכו כלכלית בידי הקרן שהקצתה לכל אחד סכום חודשי קבוע. סדרי הלימוד נערכו בשעות הבוקר והצהריים, בעיקר בגמרא והלכה. חודשי החגים, תשרי וניסן היו חודשי פגרה ובתקופה זו היו מתפנים הלומדים לכתוב ולהדפיס את חידושיהם.
בית המדרש הקטן נועד עבור תלמידים "מתנדבים" ואינם נתמכים כלכלית מידי הישיבה. בתקנות הישיבה אף מודגש שתלמידים אלו לא יקבלו כל קצבה מהישיבה, אף אם יסכימו הלומדים בבית המדרש הגדול לקבל פחות. בראשות הישיבה עמד חכם קבוע שהיה לומד עם התלמידים.
החדר השלישי הכיל בראשיתו את אוצר הספרים של הישיבה. הלומדים היו רשאים להשאיל ספרים מהחדר בהמשך תוך רישום בפנקס מיוחד עליו היה אחראים התלמידים לפי תורנות. לאחר פטירת הפר"ח חדר זה הוסב לשם פתיחת חדר לימוד חדש בישיבה והוא נועד עבור נערים המעוניינים ללמוד מקרא עם פירוש רש"י, כאשר שפת הלימוד הייתה בבוקר בעברית ואחר הצהריים בלדינו. בראש בית מדרש זה שבראשו עמד תלמיד חכם שמונה על ידי מנהלי הישיבה.

תקנות הישיבה

תקנות הישיבה נכתבו על ידי יעקב פירירא בעצמו, כנראה בהיוועצות עם הפרי חדש. התקנות עסקו בכלל הנושאים העומדים לפתחה של הישיבה, כמו סמכות ראש הישיבה, שיטת הלימוד, זמני הלימוד, מספר החדרים וחלוקתם, סכומי הקצבה ועוד נושאים רבים. התקנות עודכנו מפעם לפעם לפי צורך השעה.
בן ערובה

בן ערובה הוא אדם המוחזק בניגוד לרצונו בשבי במטרה לסחוט התנהגות מסוימת ממי שאדם זה יקר ללבו. בן ערובה נלקח בדרך כלל לשם הפעלת לחץ פוליטי או כדי לקבל כופר נפש תמורת שחרורו.
לקיחת בן ערובה נחשבת לפשע או למעשה טרור.
לקיחת בן ערובה יוצרת דילמה קשה לשלטונות: האם להיענות לדרישת המחזיקים בו, להציל את חיי החטוף אך להסתכן במעשי חטיפה נוספים, או לנסות להכניע את החוטפים, בכוח או במשא ומתן, תוך סיכון חייו של בן הערובה. 
נכונות היהודים בימי הביניים לשלם כופר נפש הביאה לכך שרבנים ופרנסי קהילה נלקחו כבני ערובה.  במאה ה-13 המהר"ם מרוטנברג נכלא על ידי הקיסר רודולף הראשון בדרישה לכופר נפש.  המהר"ם סירב לתת לתלמידיו לפדותו עקב החשש שפדייתו תביא לחטיפת רבנים חשובים אחרים והתרוששות הקהילה היהודית (כמו שנפסק בגמרא: (גיטין מה/א) "אין פודין את השבויין יתר על כדי דמיהן מפני תיקון העולם").  עקב כך הוא נשאר בכלא שבע שנים עד מותו. רק ארבע עשרה שנה לאחר מכן נפדתה גופתו.
במאה העשרים שלח הנרי קיסינג'ר, היועץ לביטחון לאומי של הנשיא ריצ'רד ניקסון, מכתב לנשיא ובו ביקש שבמקרה שיחטף, לא להיכנע לשום דרישה של החוטפים, כדי שלא ליצור תקדים מסוכן. הוא הדגיש: "אם יתקבל ממני מכתב או מסר אחר ברוח שונה, יהיה עליך להניח שמסר זה הובע תחת איום". 
במשטרות מודרניות פועל צוות משא ומתן משטרתי, שמופקד על ניהול משא ומתן עם חוטפים, כדי להגיע לשחרור בני הערובה.

משא ומתן

בשלב הראשוני מנהלים עם החוטפים משא ומתן שמטרתו השגת מודיעין, הרווחת זמן עד לפרישת יחידות ההתערבות וההשתלבות, וכן ניסיון לשכנע את החוטפים לשחרר מרצונם את בני הערובה ולהיכנע.
ג'ימי ליטל

ביוגרפיה

ג'יימס סראפדה, שאימץ את שם האמן "ג'ימי ליטל" ניגן בקלרינט כמקצוען כבר בגיל 12 ובשנות ה-1920 המוקדמות כבר הקליט עם להקות של "ג'אז מוקדם". ניגן בהרכב "אוריג'ינל אינדיאנה פייב" (Original Indiana Five) ב-1921 וב"אוריג'ינל ממפיס פייב" (Original Memphis Five) בשנים 1925-1922, כמו כן ב"אוריג'ינל דיקסילנד ג'אז בנד" (Original Dixieland Jazz Band) בשנים 1922–1924.
אחרי שנות ה-1920 ניגן פחות במופעים פומביים של הרכבי ג'אז. 
עבד בעיקר בהקלטות אולפן וכחבר בתזמורות רדיו, כולל תזמורת NBC.
בשנות ה-1940 המוקדמות היה המנהל המוזיקלי של ההרכב "צ'מבר מיוזיק סוסייטי אוף לואור בייסין סטריט"
("The Chamber Music Society of Lower Basin Street").
החל משנת 1949 ובשנות ה-1950 המאוחרות הופיע בלהקה "ניו אוריג'ינל ממפיס פייב רווייבל" (New Original Memphis Five revival band)
והקליט עם קוני בוזוול. 
ניגן בפני קהל עד שנה לפני שנפטר בגיל 68.
כראש הרכב הקליט 18 תקליטים בשנים 1926–1928 ושש נוספות בשביל לונדון רקורדס בשנת 1950.
עמי גדליה

ביוגרפיה

נולדה וגדלה בקריית אונו. בשירותה הצבאי הצטרפה לגרעין נח"ל, שהתיישב בקיבוץ מרום גולן. בתום השירות הצבאי למדה לימודי ארץ ישראל באוניברסיטת חיפה.
מאז תחילת שנות ה-80 היא עובדת כספרנית בספריית הילדים העירונית-רמת גן. עוסקת בכתיבת ספרות ילדים ונוער, מתמקדת בנושאים חברתיים ואישיים כגון: הכחשת השואה, גזענות, קשר בין ילדים ממקומות שונים ורקעים שונים, אלימות במשפחה, אהבה דו-מינית, צ'אטים באינטרנט ועוד. כתבה 33 ספרים וזכתה בשני פרסי זאב, בעיטור אנדרסן ובמספר פרסים אחרים.
היא נשואה, אם לשני בנים וגרה בנווה מונוסון.
משה הירש (עסקן ספורט)

משה הירש (1944 - 24 בנובמבר 2002) היה ספורטאי ועסקן ספורט ישראלי, יו"ר אגודת מכבי חיפה ויו"ר איגוד השחייה בישראל לשעבר.

ביוגרפיה

הירש עלה לארץ ב-15 בדצמבר 1948 מבולגריה. היה שחקן קבוצת הנוער של מכבי חיפה בכדורגל. 
יזם והקים את גביע חיפה הבינלאומי בשחייה . כיו"ר מחלקת השחייה (איגוד השחייה בישראל) במכבי חיפה טיפח בין היתר את השחיינים: איתן אורבך ואניה גוסטומלסקי. בין השנים 1999-1994 היה יו"ר אגודת מכבי חיפה, במסגרת תפקיד זה היה אחראי על מעל עשר מחלקות ספורט של מכבי. בין השנים 2002-1999, שימש כגזבר ומ"מ יו"ר האגודה. בנובמבר 2000 הוא התמנה לתפקיד יו"ר איגוד השחייה בישראל.
בנו, ערן הירש היה אלוף ושיאן ישראל בשחייה. 
ב-24 בנובמבר 2002 נפטר מדום לב.
תהילים כ"ב

תוכן המזמור

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.  
המשורר מקונן על צרותיו בפני האל, ומבקש את עזרתו. בפרט, מוטיב חוזר במזמור הוא הקריאה להשגחה פרטית שתציל את המחבר, ואז הוא יוכל לחזור ולהלל את האל.

ביהדות

חז"ל מייחסים את התפילה לדוד המלך (המופיע כמחבר המזמור במפורש), ואולי גם לאסתר המלכה::
"ותעמד בחצר בית המלך הפנימית" (אסתר, ה', א') – אמר רבי לוי: כיון שהגיעה לבית הצלמים נסתלקה הימנה שכינה. אמרה "אלי אלי למה עזבתני?" (תהלים כ"ב, ב') שמא אתה דן על שוגג כמזיד ועל אונס כרצון, או שמא על שקראתיו כלב שנאמר "הצילה מחרב נפשי מיד כלב יחידתי" (פסוק כא) חזרה וקראתו אריה שנאמר "הושיעני מפי אריה" (פסוק כב)
— תלמוד בבלי, מסכת מגילה, דף ט"ו, עמוד ב'
אמר רב אסי: למה נמשלה אסתר לשחר? לומר לך: מה שחר סוף כל הלילה, אף אסתר סוף כל הנסים
— תלמוד בבלי, מסכת יומא, דף כ"ט, עמוד א'

בליטורגיה הקתולית

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.
אלכסנדר בלוייב

ביוגרפיה

בלוייב נולד במוסקבה ולמד בבית ספר לתיאטרון בעיר, ב-1980 החל להופיע בתיאטרון הצבא הרוסי ובין הופעות המשחק הראשונות שלו היא במחזה הגברת עם הקמליות, ב-1986 עבר לתיאטרון ירמולובה ושם הופיע בין היתר במחזה קליגולה, בסוף שנות השמונים הוא עזב את התיאטרון על מנת להתמקד בקריירה קולנועית.
ב-1993 שיחק בסדרה "הסוס הלבן" אודות מלחמת האזרחים ברוסיה, ב-1997 שיחק את הגנרל אלכסנדר קודורוף בסרט פיסמייקר, ב-1998 שיחק בסרט "פגיעה קטלנית" לצד ונסה רדגרייב וטיאה לאוני, ב-2000 שיחק במותחן הפעולה "סימן חיים לצד מג ראיין, ב-2004 שיחק בסדרה "סאגת מוסקבה" המבוססת על טרילוגיה מאת וסילי אקסיונוב ושורה בערוץ 1 הרוסי, ב-2005 שיחק בסדרה מותה של האימפריה ובאותה שנה לקח חלק באיבוד הקולנועי של הספר גמביט טורקי, ב-2007 שיחק בסדרת ההרפתקאות 1612 ובאותה שנה שיחק בסרט " הגירוש" של הבמאי אנדריי זוויאגינצב, שעל תפקיד זה היה מועמד לפרס ניקה, ב-2001 גילם את פיוטר הגדול בסדרה אודותיו.
ניקיאס

ניקיאס (ביוונית: Νικίας;‏ 470-413 לפנה"ס) היה מדינאי ומצביא אתונאי שפעל במלחמה הפלופונסית. הוא היה אריסטוקרט שירש מאביו סכום כסף גדול והשקיע אותו בחכירת מכרות כסף בלאוריון שבאטיקה. לאחר מותו של פריקלס ב-429 לפנה"ס נעשה יריבם הפוליטי הראשי של קליאון והסיעה הדמוקרטית במאבק על הנהגת אתונה. הוא היה בעל דעות פוליטיות מתונות פרו ספרטניות והתנגד לאימפריאליזם האגרסיבי של הסיעה הדמוקרטית ושאף לשמר את המצב הקיים אך לא לנסות להרחיק לכת אל תוך יעדים שאתונה לא מסוגלת לעמוד בהם. מטרתו העיקרית הייתה לכרות שלום עם ספרטה מהר ככל שניתן ובתנאים נוחים לאתונה.
הוא נבחר פעמים אחדות לסטרטגוס במהלך המלחמה הפלופונסית, ועמד בראש כמה חילות משלוח שלא השיגו תוצאות משמעותיות. למרות זאת היה אחראי במידה רבה להצלחת שיחות המשא והמתן שהובילו לשלום ניקיאס ב-421 לפנה"ס.
אחרי שהושג השלום התנגד ניקיאס לתוכניותיו השאפתניות של אלקיביאדס. למרות היריבות נבחר ניקיאס לאחד המצביאים במסע המלחמה האתונאי לסיציליה. המצור שהטילו האתונאים על סירקוסאי כמעט והביא לנפילתה, אך עם בואו של המצביא הספרטני גיליפוס נתהפך המצב והאתונאים הפכו מצרים לנצורים. ניקיאס ניסה נואשות לחלץ את צבאו, אך הוא וחייליו הוכו על ידי חיל הספרטנים ורבים מהם נפלו בשבי. סופו של דבר הוצא ניקיאס להורג בפקודת הסירקוסאים.
הזדקנות האוכלוסייה

הזדקנות האוכלוסייה (Population ageing) הוא מונח המתייחס לגיל חציוני הולך וגדל באוכלוסיית שונות בעקבות הירידה בשיעורי הפריון או העלייה בתוחלת החיים.
ברוב המדינות בעולם ישנה עלייה בתוחלת החיים ויש אוכלוסייה מזדקנת (מגמות שהחלו בתחילה במדינות המפותחות, אך כיום מתקיימות כמעט בכל המדינות המתפתחות). כמות האוכלוסייה הזקנה בעולם נמצאת כיום בשיא שלא היה כדוגמתו בהיסטוריה האנושית.
מבין המדינות שסווגו על ידי האו"ם כמדינות מפותחות, נכון לשנת 1950 הגיל החציוני של האוכלוסייה היה 29, והוא עלה בשנת 2000 ל-37.3, והוא צפוי לעלות ל-45.5 עד 2050.
מספר האנשים בעולם שהם בני 60 ומעלה גדל פי שלושה מאז שנת 1950, עמד על 600 מיליון בשנת 2000 והגיע ל-700 מיליון בשנת 2006. הצפי הוא שהאוכלוסייה הזקנה תגיע ל-2.1 מיליארד אנשים עד 2050.
אסיה ואירופה הם שני האזורים בעולם בהם מספר ניכר של מדינות הולכות להתמודד עם הזדקנות אוכלוסייה קשה בעתיד הקרוב. באזורים הללו בתוך עשרים שנה מדינות רבות יעמדו במצב בו קבוצת האוכלוסייה הגדולה ביותר במדינה תהיה של אנשים מעל גיל 65 והגיל הממוצע יתקרב ל-50.
ברוב המדינות המפותחות צמיחת האוכלוסייה תלויה כיום במידה רבה בהגירה.
מערכות הרווחה במדינות עם שיעור אוכלוסייה מזדקנת הולך וגדל צפויות גם להיתקל בבעיות. מערכת הפנסיה ממומנת ברובה על ידי המיסים שנגבים מהעובדים. מרבית כספי הרווחה הולכים לכיסוי טיפולים רפואיים, ועלויות מערכות הבריאות צפויות לגדול באופן דרמטי ככל שהגיל של האוכלוסייה יגדל - מצב אשר יעמיד בפני ממשלות רבות בחירות קשות בין מיסים גבוהים יותר, שינוי במערכות המס, או הקטנת החלק של הסיוע מצד המדינה במתן שירותי בריאות ורווחה.
נעם ענבר

ביוגרפיה

נועם ענבר הוא בוגר בית הספר למוסיקה על שם בוכמן-מהטה באוניברסיטת תל אביב בניצוח ומוזיקולוגיה, ובוגר התוכנית לניהול תרבות ואמנות בפקולטה לניהול של אוניברסיטת תל אביב.
ב-29 ביולי 2013, מונה נועם ענבר למנצח תזמורת צה"ל בטקס החלפת מנצחי תזמורת צה"ל והחליף את מיכאל יערן שקדם לו.
בתפקידו כמנצח תזמורת צה"ל היה אמון על איתור ומיון הנגנים בשלב מועמדותם לגיוס.
הוא ניצח על תזמורת צה"ל בטקסי קבלות פנים, בטקסים ואירועים ממלכתיים, בעצרות ובקונצרטים, והכין את התזמורת לקראת אירועים אלה.
בנוסף, כתב עיבודים תזמורתיים וערך עיבודים מספריית תזמורת צה"ל כדי להתאימם להרכבים המשתנים.
נועם ענבר ניהל את פעילויות ההעשרה המוזיקלית והפיתוח המקצועי לחיילי התזמורת, כגון: הרכבי נגינה, קורסים, סדנאות, כיתות אמן ועוד.
אסתי ג. חיים

ביוגרפיה

נולדה ביפו כאסתר גולדשטיין (ומכאן האות ג' בשמה). גדלה בחיפה של שנות השבעים. למדה מחול וסיימה לימודי תיאטרון באוניברסיטת תל אביב. שיחקה בתיאטראות שונים, בין היתר התיאטרון הקאמרי, בהצגותיו של חנוך לוין.

קריירה

חיים פירסמה סיפורים קצרים ומאמרים בכתבי עת שונים, וסיפורים פרי עטה התפרסמו באנתולוגיות ספרותיות שונות בארץ ובעולם. ספרה הראשון, "רקדנית שחורה בלהקת יחיד" (1997) זכה לשבחים כמחדש בכתיבתם של בני הדור השני לניצולי השואה. גם ספריה הבאים זכו לביקורות משבחות, בהם גם ספרה "אנשי פינות" (2013), המתורגם לשפות אחדות. כתיבתה עוסקת בנושאים כגון הדור השני לשואה, משפחה, אמהות ועוד. ספריה נלמדים במספר אוניברסיטאות בארץ במסגרת לימודי מגדר, ספרות וקורסים העוסקים בדור השני לשואה, ובאוניברסיטאות שונות בעולם.
חיים מרצה לכתיבה יוצרת והבעה בחוגים לקולנוע, עיצוב ואומנות במכללת סמינר הקיבוצים. בנוסף היא מנחה סדנאות כתיבה ב"קתדרה" וב"בית אריאלה" ושימשה "סופרת אורחת" במחלקה לכתיבה לתואר שני, בחוג לספרות, אוניברסיטת באר שבע.

חיים אישיים

חיים נשואה ואם לשניים.
האמנה הבינלאומית לבטיחות החיים בים

האמנה הבינלאומית לבטיחות החיים בים (אנגלית: International Convention for the Safety of Life at Sea, ר"ת SOLAS) היא האמנה המרכזית להגנה על בטיחות אוניות סוחר. גירסתה הראשונה של האמנה התקבלה בשנת 1914 לאחר טביעתה של טיטניק. האמנה קבעה את מספרן של סירות ההצלה הנדרשות על כל אונייה וציוד חירום אחר, וכן נוהלי בטיחות, כולל הדרישה להאזנה מתמדת ברשת הקשר.
גרסאות מאוחרות יותר של האמנה נתקבלו בשנים 1929, 1948, 1960 ו-1974. האמנה משנת 1960, אשר נכנסה לתוקפה בשנת 1965, הייתה ההישג המשמעותי הראשון של ארגון הימאות הבינלאומי לאחר היווסדו והציגה התקדמות משמעותית בעדכון תקנות הימאות המסחרית לאור התפתחויות טכנולוגיות בשטח הספנות. בשנת 1974 הוחלט לפשט את תהליך עדכון ושינוי האמנה. במקום כינוס אספת המדינות החברות באמנה וגיוס תמיכתן לשינויים, תיקון האמנה נעשה על יסוד הסכמה משוערת של החברות והתיקונים נכנסים לתוקף אלא אם כן המדינות החברות, שלהן אוניות במעמס מינימום מסוים, מגישות התנגדויות.  מאז, הוכנסו לאמנה מספר שינויים ותיקונים. בין השינויים הבולטים היו תיקוני האמנה בשנת 1988 לאור תקנות הרדיו הבינלאומיות משנת 1987, אשר הנהיגו את השימוש במערכת עולמית לקריאות מצוקה בים (אנגלית: Global Maritime Distress Safety System), במקום קוד מורס שהיה נהוג עד לאותה עת. חובת השימוש במערכת ה-GMDSS נכנס לתוקף ב-1 בפברואר 1992.
ונדה סייקס

ילדותה

סייקס נולדה בווירג'יניה וגדלה באזור וושינגטון. אמה, מריון לואיז, עבדה בבנק ואביה, הארי אלסוורת סייקס, היה קולונל בצבא ארצות הברית שהועסק בפנטגון.
היא למדה בתיכון במרילנד ובעלת תואר ראשון בשיווק. עבודתה הראשונה הייתה בסוכנות הביטחון האמריקאית (NSA), שם עבדה במשך חמש שנים.

קריירה

כשלא הייתה מרוצה מעבודתה בסוכנות הביטחון האמריקאית, החלה להופיע כסטנדאפיסטית בשנת 1989.
ב-1992 עברה לניו יורק והחלה לעבוד כעורכת ספרים.
ב-1997 הצטרפה לצוות הכותבים בתוכניתו של כריס רוק ואף השתתפה במספר תפקידי אורח בתוכנית. צוות הכתיבה היה מועמד לפרס אמי ארבע פעמים וזכה פעם אחת בשנת 1999. 
בשנת 1998 השתתפה בסרט הקומי "מחר בלילה", שביים כתב והפיק לואי סי. קיי. 
בשנות האלפיים החלה להופיע באופן קבוע בסדרה "תרגיע" של לארי דייוויד, בה שיחקה את עצמה וגינתה את דייוויד מספר פעמים על גזענותו כלפי שחורים. ב-2001 שיחקה בסרטו של לואי סי. קיי. "פוטי טאנג".
ב-2003 החלה להופיע בסיטקום משלה ברשת פוקס, "ונדה בגדול". באותה שנה גם הופיעה בספיישל משלה בערוץ קומדי סנטרל. היא דורגה במקום 70 ברשימת הסנדאפיסטים הטובים ביותר בכל הזמנים של קומדי סנטרל.
בנוסף לעבודתה בטלוויזיה ובקולנוע סייקס החלה לכתוב ספרים ופרסמה את ספרה הראשון "כן, אמרתי את זה" בשנת 2004.
ב- 2006 החלה לככב בסדרה כרסיטין הישנה. והשתתפה בתפקיד אורח בסדרה וויל וגרייס.
היא דיבבה בסרטים: מעבר ליער, אחי הדב 2, בלאגן בחווה, ריו ובשני הסרטים האחרונים של עידן הקרח.
סייקס השתתפה בסרטים הסופר אקסית שלי, חותנת בהפרעה ומבול של צרות.
באוקטובר 2006 קיבלה ספיישל בערוץ HBO והייתה מועמדת לפרס אמי על כך.
באוקטובר 2008 הופיעה בפרסומת למען קהילת הלהט"בים.
במרץ 2009 הוכרז כי סייקס תקבל תוכנית אירוח לילית חדשה ברשת פוקס. באפריל אותה השנה דורגה במקום ה-35 ברשימת האנשים החזקים של השנה במגזין אאוט.
במאי 2009 נבחרה סייקס להופיע בארוחה השנתית בהבית הלבן, והייתה לאפרו- אמריקאית הראשונה וחברת הקהילה הגאה הראשונה שקיבלו כבוד זה.
באוקטובר 2009 קיבלה ספיישל נוסף בערוץ HBO.
סייקס מרבה להתארח בתוכנית האירוח של אלן דג׳נרס.
בשנת 2013 השתתפה בשמונה פרקים בסדרה בית אלפא של אמזון. החל משנת 2015 משחקת בתפקיד חוזר בסדרת הטלוויזיה הקומית "שחור-כזה" בדמותה של דפני לידו.
בשנת 2017 שיחקה בסרט הקומי "באמאשל'ך" בבימויו של ג'ונתן לוין, וכן בקומדיה "אמהות רעות 2: לשרוד את החג". בשנת 2019 נתנה את קולה לדמותה של ווייג' בסרט "אגלי דולס", ושיחקה בסרט "ג'קסי" לצדו של אדם דווין.

חייה האישיים

ב-1991 נישאה למפיק דייב הול, השניים התגרשו בשנת 1998.
בנובמבר 2008 היא יצאה מהארון בפומבי. חודש לפני כן נישאה סייקס לבת זוגה הצרפתייה, אלכס, משנת 2006.
אלכס ילדה זוג תאומים לא זהים ב-2009.
סייקס יצאה מהארון בפני הוריה רק כאשר הייתה בת ארבעים, והשניים התקשו לקבל את הבשורה. הוריה לא נכחו בחתונתה, מה שהוביל לניתוק היחסים, אך עם לידת התאומים הצדדים השלימו.
בספטמבר 2011, הופיעה סייקס בתוכניתה של אלן דג׳נרס וסיפרה כי נמצא גידול לא פולשני של סרטן בשדייה. היא עברה כריתת שד חלקית על מנת לצמצם את סיכוייה לחלות בסרטן השד.
סייקס חיה בלוס אנג׳לס עם משפחתה ומבקרת רבות בביתה בפנסילבניה.
שמואל ברסלב

שמואל ברסלב (1920 – 1942) היה ממפקדי הארגון היהודי הלוחם בוורשה בזמן השואה. הוא נרצח על ידי הגרמנים עוד בטרם החל מרד גטו ורשה.
שמואל ברסלב היה מראשי העיתונות המחתרתית בגטו ורשה והיה כחבר בתנועת "השומר הצעיר" אחראי על ביטאוני התנועה. בחודשי חייו האחרונים היה פעיל בארכיון עונג שבת.
בשיא הפריחה של עבודתו בגטו פורסמו תחת פיקוחו, ניהולו ועריכתו- שמונה עיתונים שונים ברחבי הגטו. מתוכם היו שני העיתונים הנפוצים ביותר בגטו.
בעת שניסה לשחרר את חברו, יוסף קפלן, מידיהם של הנאצים נתקל ברסלב בחייל גרמני, הוא נאבק בחייל וזה ירה בו והרג אותו במקום. הוא היה בן 22 במותו, ונחשב לאחד מהמנהיגים הרוחניים החשובים ביותר של השומר הצעיר ושל הקהילה היהודית בגטו ורשה.
SVP

SVP (בצרפתית ראשי התיבות מציינות "בבקשה": s'il vous plaît) היא חברה בינלאומית שמרכזה בצרפת המספקת שירותי מידע.

הרחבה

החברה מספקת שירותי מידע בתשלום לכל דורש, ומקבלת רבבות שאלות מדי יממה בנושאים מגוונים, עליהן היא עונה בעזרת מאות עובדים המומחים בתחומים שונים. מטרתה של החברה אינה לאגור את כל הידיעות, אלא לדעת היכן למצוא מיד את המומחה המתאים שיוכל לענות על כל שאלה. לדוגמה, אם מישהו מתעניין לדעת מה מידת היקף מותניה של חברת פרלמנט בריטית מסוימת, על המידען לשאול עצמו מי מסוגל לדעת את התשובה, ומשהבין כי זהו לבטח החייט שלה, לא נותר לו אלא לאתרו במהירות האפשרית, ולאחר שהות מסוימת יוכל לספק את התשובה המדויקת לשואל.
החברה החלה לפעול בפריז בשנת 1935 כמשרד מודיעין המספק מידע טלפוני, 24 שעות ביממה, אודות המקומות בהם אפשר לקנות יין ושאר מנעמי החיים. זאת לאחר שד"ר רנה סונייה גילה שאין ברשותו שמפניה לארוחת הערב וגם לא ידע היכן יוכל להשיג את מבוקשו בשעת הלילה המאוחרת. לכן החליט להקים את המשרד שלא היה כדוגמתו בשום מקום בעולם. העיתון Indépendant ו"החברה הרדיופונית הצרפתית" (Société Française de Radiophonie) תמכו בו כלכלית, וכפיתוח צרפתי יחיד במינו אישר השר ז'ורז' מנדל להשתמש בחיוג טלפוני מקוצר כדי להתקשר ל-SVP. דמי התשלום עבור השירות היו מצורפים לחשבון שיחות הטלפון, וחברת הטלפון קיבלה בעד שירות זה אחוז קטן מהכנסותיה של SVP. בשנת 1938 הרחיבה החברה את שרותיה והכריזה על רישום מנויים. בשנת 1939 החל התעשיין Maurice de Turckheim לנהל את SVP בכוונו את החברה למתן שירותים בעיקר עבור קהילת אנשי העסקים. בשנת 1958 הועסקו בצרפת 200 מלקטי מידע ועוזרי מחקר שענו ל-5000 שאלות מדי יום ב-40 קווי טלפון. כיום מועסקים עוד 600 מידענים בשאר מדינות העולם, וגם 250 מתרגמים ומתורגמנים מקצועיים בתחומי שונים כמו משפט, טכנולוגיה, רפואה, סחר וכלכלה, שמקבלים פניות גם באמצעות פקס ודואר אלקטרוני.
אובליסק לוקסור

אובליסק לוקסור (בצרפתית: Obélisque de Louxor) הוא אובליסק מצרי בגובה 23 מטר הניצב במרכזה של כיכר הקונקורד בפריז, צרפת. העמוד במקור היה ממוקם בפתח מקדש לוקסור במצרים.

היסטוריה

2 אובליסקים זהים בני 3,300 שנה ניצבו פעם בפתח מקדש לוקסור. מוחמד עלי, שליט מצרים, הציע להעניק את שני האובליסקים כמתנה לצרפת בשנת 1829.
באוגוסט 1832, הספינה הצרפתית "ספינקס" הפליגה לאלכסנדריה כדי להעביר את האובליסק לפריז. הספינה יצאה ב-1 באפריל 1833 והגיעה לטולון ב-10 במאי. 
האובליסק הראשון הגיע לפריז ב-21 בדצמבר 1833. שלוש שנים לאחר מכן, ב-25 באוקטובר 1836, המלך לואי פיליפ פקד להניחו בכיכר הקונקורד.
האובליסק השני נותר במצרים, אף כי רשמית צרפת תבעה עליו בעלות. רק בשנות ה-90 של המאה ה-20, בתקופתו של הנשיא פרנסואה מיטראן, ויתרה עליו צרפת במחווה סמלית של שלום.

מבנה

האובליסק, עמוד גרניט צהוב, ניצב בגובה 23 מטר, כולל הבסיס, ושוקל מעל 250 טון. הוא מעוטר בכתבי חרטומים המפארים את שלטונו של המלך רעמסס השני. 
בהינתן המגבלות הטכניות של התקופה, שינוע האובליסק לא היה מעשה קל: על הכן מצוירים דיאגרמות המתארות את המכונות המסובכות שהשתמשו בהם לצורך ההעברה. מסביב לאובליסק מצויות 2 מזרקות שנבנו בזמן הקמת הכיכר. 
בהיותו חסר את הקצה העליון המחודד, ממשלת צרפת הוסיפה פירמידה מצופה זהב בראש האובליסק בשנת 1998.