קינדר-טרנספורט

קינדר-טרנספורט (מגרמנית: Kindertransport, "משלוח ילדים") הוא כינוי למשלוחי הצלה של 12,000 ילדים יהודים וילדים נוצרים לא-ארים משטחי גרמניה הנאצית והשטחים שנכבשו על ידה לבריטניה בין דצמבר 1938 לפרוץ מלחמת העולם השנייה ב-1 בספטמבר 1939, מתוכם 10,000 ילדים יהודים.
את ההחלטה על מבצע ההצלה קיבלה ממשלת בריטניה בעקבות אירועי ליל הבדולח.

רקע

לאחר ליל הבדולח החל לחץ על ממשלות במדינות רבות לקלוט פליטים יהודים שהיו בסכנה בגרמניה, באוסטריה ובצ'כוסלובקיה. במיוחד היה הלחץ גדול על בריטניה, אשר בידה הייתה השליטה בהגירה לארץ ישראל, שעל פי הצהרת בלפור יועדה כבית לאומי לעם היהודי. הסוכנות היהודית העלתה דרישה לקליטת 10,000 ילדים יהודים מגרמניה בארץ ישראל, הצעה שנדחתה על ידי שלטונות המנדט הבריטי, בגלל הרצון שלא לפגוע בקשרים עם הערבים. עם זאת, בלחץ הציבור הבריטי, שהיה מזועזע מאירועי ליל הבדולח, הממשלה הבריטית הסכימה לקלוט בשטחי בריטניה עצמה אלפי ילדים יהודים מאזורי השליטה הנאצית. משפחות בריטיות רבות הביעו נכונות לארח ילדים אלה בבתיהם, בהם הוריה של מרגרט תאצ'ר, לימים ראש-ממשלת בריטניה.

קינדר-טרנספורט

אחת מדמויות המפתח בהנעת תהליך הקינדר-טרנספורט היה וילפריד ישראל, סוחר ופעיל ציוני מברלין, שבעזרת קשריו בבריטניה הצליח להביא את העניין לתודעת ראשי הציבור היהודי בפרט והבריטי בכלל וגם לארגן בגרמניה גופה את המסע. 
פעילה מרכזית נוספת בהצלת הילדים ובדאגה לקליטתם לאחר הגעתם לבריטניה הייתה ברטה ברייסי, חברת אגודת הידידים הקוויקרית. יחד עם קוייקרים נוספים נסעה לברלין במסגרת משלחת חירום כדי לעמוד על המצב הקשה לאחר ליל הבדולח. 
ב-15 בנובמבר 1938 נפגש ראש ממשלת בריטניה נוויל צ'מברליין עם משלחת של יהודים בריטיים מהוועד למען יהודי גרמניה, בראשם הלורד הרברט סמואל. סמואל האיץ בצ'מברלין להסכים לקליטת כמות גדולה של ילדים, שאינם מתחרים בשוק העבודה. בדיון בפרלמנט הבריטי ב-22 בנובמבר 1938, שיוחד לבעיית הפליטים, הביע שר הפנים נכונות לקלוט ילדים פליטים בתנאים של פליט במעבר. הילדים לא יורשו לעבוד, אלא יקבלו הכשרה מקצועית, ובסיומה יידרשו להגר מבריטניה. 
הקהילה היהודית התחייבה לערוב לעלויות הנסיעה והקליטה של הילדים בסכום של 50 לירה שטרלינג לכל ילד (בערכים של אז, סכום השווה לכ-1,500 אירו כיום), הבטיחה לקלוט את הילדים בכל רחבי בריטניה ולדאוג לחינוכם. הכוונה הייתה לאחד את הילדים בנקודת זמן מאוחרת יותר עם הוריהם ולהביא לשיכונם בארץ ישראל, שהייתה אז תחת מנדט בריטי. 
ימים אחדים לאחר הפגישה הקלה ממשלת בריטניה את תנאי ההגירה, ופורסמה קריאה לציבור הבריטי לקלוט ילדים במשפחות אומנות. ילדים ובני נוער יהודים עד גיל 17 הורשו מעתה להגר לבריטניה, בתנאי שיימצא מי שייקח אותם תחת חסותו. לא הוטלה כל מגבלה על מספרם של הנקלטים.
בקבלה את ההחלטה הזו, קיוותה ממשלת בריטניה שהמחווה הזו תביא גם את ממשלת ארצות הברית לנכונות גדולה יותר לקלוט בני נוער יהודיים בשטחה. אלא שהקונגרס האמריקאי דחה הצעה שכזו זמן קצר לאחר מכן, והקינדר-טרנספורט הוגבל איפוא לבריטניה בלבד. האמריקנים קלטו באותו זמן עשרות אלפי יהודים מגרמניה הנאצית בהתאם למדיניות ההגירה הרגילה. ]
ההולנדית רבת ההשפעה חרטראודה וייסמילר-מאייר, שהייתה אשת בנקאי, נשאה ונתנה עם אדולף אייכמן, ראש הלשכה להגירה יהודית, והצליחה להשיג את הסכמתו השקטה למשלוחי-ילדים שכאלה, במגבלות קשיחות. הילדים ובני הנוער הורשו לקחת אתם רק מזוודה אחת, תיק אחד ועשרה רייכסמארק. נאסר עליהם לקחת אתם ספרים וצעצועים, והם אף הורשו לקחת תמונה אחת בלבד. דברי-ערך שהתגלו בכליהם של הילדים הוחרמו. לקבוצות הילדים הוצאו אשרות קבוצתיות, ולכל ילד הוקצה מספר משלו. כדי למנוע סצנות פרידה קורעות לב (ובעלות השפעה על דעת הקהל), נאסר על ההורים וקרובי המשפחה ללוות את הילדים לרציפי תחנות הרכבת.
על פי רוב, הוסעו הילדים ברכבות ממקום מגוריהם דרך הולנד, לרוב להוק ון הולנד (כיום חלק מרוטרדם), ומשם הפליגו באניות לעיר הנמל האנגלית הרוויץ'. המשלוח הראשון הגיע ב-2 בדצמבר 1938 להרוויץ', ובו 196 ילדים מברלין. שם נקלטו ונשלחו למשפחות אומנות, תוך הפגנת התעניינות גדולה מצד הציבור הבריטי וכלי התקשורת. אלא שחיש קל עלה מספר הילדים על מספר המקומות הזמינים אצל משפחות אומנות מתנדבות. 
אלה שלא נמצאו להם משפחות אומנות, הועסקו לעיתים בעבודות שונות, מבלי שזכו לתשלום, ורבים מהם שוכנו במוסדות. רבים מהילדים, שלא הבינו לאשורן את הסיבות למשלוחם לבריטניה ואף האמינו לא פעם כי משפחותיהם ביקשו להיפטר מהם, סבלו רבות. רק בדיעבד לאחר תום המלחמה הבינו הילדים כי יוזמת ההורים לשלוח אותם לבריטניה, הצילה כנראה את חייהם. 
ניקולס וינטון הבריטי, ארגן לבד קינדר-טרנספורט של 669 ילדים מצ'כוסלובקיה ב-8 רכבות לבריטניה.
עם ההתקפה הגרמנית על פולין, שסימנה את פרוץ מלחמת העולם השנייה, הקיץ הקץ על מבצע הקינדר-טרנספורט. עם זאת, ככל הידוע התבצע מאוחר יותר משלוח ילדים נוסף, כאשר אניית המשא ההולנדית SS Bodegraven חצתה את תעלת למאנש ב-14 במאי 1940 תחת ירי גרמני ממכונות ירייה, ועגנה לבסוף בליברפול, כשעל סיפונה 80 ילדים. 
המלחמה שפרצה באירופה שינתה גם את חייהם של הילדים שכבר נקלטו בבריטניה. כמה מהם הועברו מן המשפחות האומנות למוסדות והיו כמה שאף נחשדו בריגול לטובת גרמניה, ונשלחו בשל כך למוסדות בקנדה. עם זאת, בזכות הקינדר-טרנספורטים ניצלו כ-10,000 ילדים מרדיפות נרחבות יותר תחת השלטון הנאצי ומהשמדה אפשרית במחנות הריכוז וההשמדה. 
לרבים מן הילדים נודע רק עם תום המלחמה על פרטי התוכנית להעברתם לבריטניה ועל גורל משפחותיהם, שנותרו מאחור ובמקרים רבים לא שרדו את השואה. 
חלק מהילדים שהגיעו בבגרותם לישראל היו ממייסדי קיבוץ לביא.

פרנק מייסלר - ארבע אנדרטות לזכר מבצע ההצלה ה"קינדר-טרנספורט"

כילד שניצל במסגרת מבצע ההצלה קינדר-טרנספורט, נבחר האמן פרנק מייסלר לעצב ולתכנן את האנדרטאות לזכר מבצע ההצלה הנועז. 
ארבע אנדרטאות עשויות ברונזה, דומות אחת לשנייה בעיצובן, של חבורה של חמישה ילדים צעירים בגודל טבעי, הוצבו בתחנות מסע מרכזיות:
בריטניה: (2006), "kindertransport-the arrival, ילדי הקינדר טרנספורט ההגעה." מחוץ לתחנת הרכבת ברחוב ליברפול בלונדון. התחנה אליה הגיעו כ-12,000 ילדים יהודים (כ-10,000) וילדים נוצריים לא-ארים (2,000), שם קיבלו מהשלטון הבריטי מעמד של פליטים וכך ניצלו מציפורני הנאצים.
גרמניה: (2008), "trains to life-trains to death, רכבת לחיים רכבת למוות." מחוץ לתחנת הרכבת פרידריכשטראסה, בברלין. תחנת המוצא של הילדים לעבר החופש, אל מדינות המשוחררות מהשלטון נאצי.
פולין: (2009), "the departure, הגירוש." דנציג, עיר הולדתו של מייסלר, בתחנת הרכבת בה ראה את הוריו בפעם האחרונה.
הולנד: (2011), "channel crossing to life, ערוץ מעבר לחיים." בהק-ואן-הולנד שליד העיר רוטרדם, נמל ימי. תחנה בה הילדים היו יורדים מהרכבת ועולים על אוניה לכיוון בריטניה.
האנדרטה מנציחה את האירועים והסיפורים הרבים של חיים של ילדים רכים שהשתנו מקצה לקצה בין דצמבר 1938 עד ספטמבר 1939. המבצע כלל בתוכו גופים רבים שהביאו להצלחתו והאנדרטה מוכירה להם תודה: אלו שסכנו את חייהם כדי להציל את הילדים, אזרחים שבחרו לאמץ ילד פליט, תרמו כספים, האנדרטה מנציחה את גבורתם של הילדים שלקחו חלק במסע הכה מורכב ומכאיב הזה, ועם זאת לציין ולזכור שלמרות שהילדים אכן ניצלו רובם לא זכו להתאחד עם הוריהם ומשפחותיהם ולרוב נשארו יתומים בתום המלחמה.
האנדרטה עוסקת בראש ובראשונה בנושא של "ילדים בשואה". היא מזכירה לצופים שאלו רק מקצת הילדים שזכו לקבל הזדמנות לחיים בעוד שכ-1.5 מיליון ילדים נרצחו באכזריות (מתוכם כ-1.2 מיליון ילדים יהודים והשאר צוענים ונכים).