מנחם גולדברג

תולדות חייו

מנחם גולדברג נולד בתל אביב בשנת 1934. למד בגימנסיה הרצליה וסיים לימודיו ב-1952. 
שירת בצה"ל בחיל התותחנים. בשנת 1957 סיים לימודי משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים, ובשנת 1960 הוסמך כעורך דין.
בשנים 1960 – 1964 היה יועץ לדיני עבודה בהתאחדות התעשיינים. לאחר מכן פעל ארבע שנים כעורך דין עצמאי. בשנת 1969, עם הקמתה של מערכת בתי הדין לעבודה, החל לכהן כשופט בבית הדין האזורי לעבודה בבאר שבע, וכיהן בתפקיד זה עד 1975. 
בשנת 1975 חזר לפעול כעורך דין, והיה בעליו של משרד מוביל בתחום דיני העבודה, שייצג מעבידים ועובדים.
ב-23 בפברואר 1983 חזר גולדברג למערכת בתי הדין לעבודה, הפעם כסגן נשיא בית הדין הארצי לעבודה. את הבעלות על משרד עורכי הדין העביר לשותפו, נחום פינברג. 
ב-4 ביוני 1986 מונה לנשיא השני של בית הדין הארצי לעבודה, במקומו של הנשיא צבי בר-ניב. לאחר 11 שנות כהונה החליט לפרוש לגמלאות ב-15 ביולי 1997. לאחר פרישתו עסק בהוראה, וכן בבוררות, בגישור ובייעוץ.
בשנים 1986 – 1996 כיהן כיו"ר האגודה הישראלית למשפט העבודה והביטחון הסוציאלי.
לימד כמורה מן החוץ בפקולטות למשפטים של האוניברסיטה העברית ואוניברסיטת תל אביב ובמסגרות אקדמיות נוספות. 
כמקובל בקהילה המשפטית, פרסמו חבריו לכבודו בשנת 2001 ספר יובל - "ספר מנחם גולדברג" - לקט מאמרים בדיני עבודה וביטחון סוציאלי. עורכי הספר הם אהרן ברק, סטיב אדלר, רות בן ישראל, יצחק אליאסוף ונחום פינברג. את הקדמתו לספר זה החל נשיא בית המשפט העליון, אהרן ברק, במילים:
הנשיא מנחם גולדברג הוא מייסד וממשיך. הוא מהאבות המייסדים של מערכת בתי הדין לעבודה. הוא היה מהשופטים הראשונים אשר מונו לכהן בבתי דין אלה עם הקמתם. הוא מממשיכי מסורת בית הדין לעבודה. ניתן לומר כי את המסד הניח הנשיא בר-ניב המנוח, את הטפחות בנה הנשיא גולדברג. אכן, את התשתית האינטלקטואלית למשפט העבודה - האינדיבידואלי והקולקטיבי - הניח הנשיא בר-ניב. היו אלה יסודות איתנים, המעוגנים בשכל ישר ובמשפט משווה. על יסודות אלה, בנה הנשיא גולדברג את המבנה של משפט העבודה. הוא עשה כן בזהירות, תוך שינויים הנדרשים, בשל שינויי העתים, המשקפים את צורכי החברה הישראלית. בזכותו שלו, יש לה למדינת ישראל משפט עבודה הלכתי מפותח, מודרני, המאזן בצורה ראויה בין מעביד לעובד והמבקש ליתן פתרונות צודקים לבעיות הזמן והמקום.
מנחם גולדברג נפטר בשנת 2006.

שביתות

בשנת 1966 הביע גולדברג עמדות התומכות בהטלת הגבלות על שביתות. הוא צוטט כאומר:
דרוש תיקון ... שיחייב את ארגון העובדים ... לשאת בנזיקין על הפרת ההסכם. .... ודרוש חוק יישוב סכסוכי עבודה שיאפשר לחייב את הצדדים לקיים בוררות בסכסוכים חיוניים.
בסוף 1969 גולדברג היה בהרכב הראשון שניסה להטיל איסור על שביתה, ובוקר בחריפות על כך בעיתון על המשמר.

הגמשת דיני העבודה

בשנת 1966 הביע גולדברג עמדות התומכות בהגמשת חוק שעות עבודה ומנוחה. הוא צוטט כאומר: "יש לתקן ... כדי שבעת הצורך אפשר יהיה להתיר עבודה של שעות נוספות מעבר למותר ...". גישתו זו התקבלה בשנת 1974, בעקבות גיוס המילואים הנרחב במלחמת יום הכיפורים, עם פרסום ההיתר הכללי להעבדה בשעות נוספות.
בתחילת 1972 כתב בפסק דין ביקורת נגד שירות התעסוקה על הגשת כתב אישום בגלל העסקת עובדת מחליפה לימים ספורים שלא דרך לשכת התעסוקה. הוא כתב: "חייב אני להביע פליאתי על עצם הגשת כתב האישום במקרה זה. כבר נאמר על ידי בית הדין הארצי, שיש להניח ששירות התעסוקה לא יעסיק את מנגנונו ולא יפעל להעמדתו לדין של אדם אשר עקב צורך פתאומי נעזר באקראי בפועל בנסיבות שכלל לא יכול היה לצפותן מראש ולהזמין פועל מלשכת העבודה. על אחת כמה וכמה במקרה שלפנינו. אין כל אינטרס ציבורי בהעמדתו לדין של גוף ציבורי, הניזון מתרומות ואינו פועל לשם השגת רווחים, אשר נזקק לעובדת למספר ימים, עקב היעדרה של העובדת הקבועה מחמת אבל".

סמכויות בית הדין לעבודה

מחלוקת משפטית התקיימה בין הנשיא גולדברג לנשיא ברק בשאלת היחסים בין בית הדין לעבודה לבית המשפט הגבוה לצדק. גולדברג, כקודמו בר-ניב, ראה את בית הדין הארצי לעבודה כערכאה עליונה בנושאים הנדונים בו. ברק, לעומתו, התיר עתירות לבג"ץ כנגד פסיקתו של בית הדין הארצי לעבודה. מרבית עתירות אלה נדחו, משום שבג"ץ לא ראה עצמו כסמכות ערעור על פסיקתו של בית הדין הארצי לעבודה, אך יש שעתירות אלה התקבלו, ובג"ץ הפך את החלטתו של בית הדין הארצי לעבודה. גולדברג וקודמו בתפקיד לא רק שסברו שאל לבג"ץ להתערב בפסיקות בית הדין לעבודה, אלא אף לא הרבו להתייחס לפסיקות בג"ץ גם כאשר זה הפך את פסקי הדין של בתי הדין לעבודה, למרות שערכאת בג"ץ קובעת הלכה ומחייבת את הערכאות שתחתיה.