google/wiki40b huggingface dataset:
זאב סמילנסקי

ביוגרפיה

זאב סמילנסקי נולד  בעיירה סְמילה שבפלך קייב, בדרום-מערב האימפריה הרוסית (כיום באוקראינה). אמו הייתה ממשפחת אדמו"רי צ'רנוביל. דודיו (אחי אביו) היו מאיר-סיקו סמילנסקי ומשה סמילנסקי.
אחיו הצעיר, דוד סמילנסקי, היה לימים סופר, פובליציסט ועסקן ציוני, ממייסדי תל אביב וחבר הוועד הראשון של העיר.
סמילנסקי גדל ולמד בעיירות אוקראינה, על פי נדודי המשפחה. בנעוריו נתפס לרעיון הסוציאליזם, והצטרף לתנועה הציונית. עלה לארץ ישראל כשהיה איש צעיר כבן שמונה עשרה, בשנת 1891. עסק בנפחות ועבודות מתכת במושבות ראשון לציון וחדרה. בשל מחלת הקדחת נאלץ לשוב לאוקראינה, והיה מורה לעברית ותנ"ך בעיירות שונות, בפלך חרסון.
בראשית המאה ה-20 עלה בשנית לארץ ישראל, והתיישב במושבה רחובות, שם נאחזו אחדים מבני המשפחה. ברחובות שימש כמורה, ואחר כך עשה ניסיונות להיות איכר עצמאי. היה בין המתיישבים הראשונים בחולדה, בניסיון ההתיישבות הראשון שם שנכשל. את רוב שנותיו עשה במשק החקלאי הקטן שלו ברחובות, אבל היה מקושר עם כל העילית התרבותית של העלייה השנייה.
סמילנסקי נשא לאישה את מרים וַיְץ, אחותו של יוסף ויץ.
זאב סמילנסקי החל בעבודתו העיתונאית והפובליציסטית כבר בעת עלייתו הראשונה לארץ. הוא כתב לעיתונים העבריים בארץ ובגולה, ועסק בעיקר בנושאי ההתיישבות החקלאית, בנושאי כלכלה ובנושאים הלקוחים מסדר היום של התנועה הציונית. כתבי העת העיקריים שבהם השתתף היו "הפועל הצעיר", "המליץ", "העולם", "השילוח", "העומר", ו"בוסתנאי".
זאב סמילנסקי כתב מאמרים רבים מאוד שלא כונסו עד היום. בכתיבתו השתמש בשמות עט שונים, שהידועים בהם הם ז"ס, בן-ישראל, בוסתנאי ועוד. בנו, הסופר ס. יזהר, הנציח אותו ביצירותיו. גם בראשונות, כמו הסיפור "בוקרו של חלוץ זקן", אבל במיוחד באחרונות, כמו בספר "מקדמות". זאב סמילנסקי נזכר רבות גם בכתבי דודו, משה סמילנסקי ואחיו דוד סמילנסקי.
בנו הבכור של סמילנסקי, ישראל, עסק בחקלאות מיום שסיים את לימודיו בבית הספר החקלאי מקווה ישראל. בפברואר 1942 נהרג בתאונת דרכים בעת שנסע לנגב בשליחות הקרן הקיימת.
מותו השפיע באופן ניכר על סמילנסקי, ומצבו הבריאותי הלך והידרדר, עד שנפטר בינואר 1944 ברחובות משבץ לב, בגיל 70. נקבר ברחובות לצד בנו ישראל.

הותיר אלמנה, בן, נכד ונכדה.
נכדו זאב, בן הזקונים של ס.יזהר  שנולד ב-1954 קרוי על שמו.
מקרמה

מַקְרָמֶה הוא סוג של הכנת טקסטיל באמצעות קשרים, בשונה מאמנויות האריגה או הסריגה. הקשרים העיקריים בהם משתמשים להכנתו הם קשר שטוח בשילוב לולאות, כדוגמת לולאת בוהן. במהלך ההיסטוריה יצירת המקרמה נעשתה על ידי מלחים, שהשתמשו בקשירה כאמצעי קישוט. הם קישטו באופן זה כל חפץ, החל מידיות סכינים ובקבוקים, ועד לחלקי הספינות בהן עבדו.
מקרמה קוונדולי הוא סוג מקרמה המשתמש בדגמים גאומטריים וצורות חופשיות כמו באריגה. הסגנון הקוונדולי נעשה בעיקר על ידי סוג קשר בודד. 
חומרים נפוצים בשימוש מקרמה כוללים כותנה, קנבוס, עור או חוטים. רוב תכשיטי המקרמה נעשים בשילוב של קשרים וחרוזים שונים (מזכוכית, עץ וכו'), או שילוב עם צדפים. לפעמים משתמשים באבני חן במרכזי השרשראות, או בחוט עטוף המאפשר לאבטח או לתפוס את חפץ הנוי בעזרת קשר בוהן. 
ישנן חגורות עור או בד הם שיוצרו בטכניקות מקרמה. גם צמידי חברות המקובלים בקרב תלמידים ובני נוער נוצרים בשיטה זו.

היסטוריה

בחצי הכדור המערבי מאמינים כי מקור השימוש במקרמה הוא באורגים ערבים מהמאה ה-13, אשר קשרו את שאריות החוטים בשולי בדים שנעשו ביד, והפכו אותם לשוליים דקורטיביים על גבי מגבות, צעיפים ורעלות. 
המילה הספרדית macramé נגזרת מהמילה מיגרמאש בערבית (مقرمة), שפירושה "מגבת פסים" או "שוליים דקורטיביים". לאחר הכיבוש הספרדי של האימפריה המוסלמית ובית אומיה, הובאה אמנות המקרמה לספרד ומשם התפשטה לאירופה. המקרמה הוכנס לאנגליה ולחצרה של מרי השנייה בשלהי המאה ה-17.
במהלך המאה ה-19 מלחים בריטים ואמריקנים נהגו להכין חפצים וקישוטים ממקרמה בשעות המנוחה שלהם בעת שהותם בים, במטרה למוכרם או להחליפם בסחורה אחרת כאשר עלו אל החוף. בדרך זו הם הפיצו את אמנות המקרמה למקומות כמו סין ו"העולם החדש". בין החפצים שהכינו היו ערסלים וחגורות ממקרמה, שיוצרו בעזרת "קשר מרובע", שהיה הקשר בו השתמשו באופן יומיומי בספינות בהן עבדו.
מקרמה היה פופולרי במיוחד במהלך התקופה הוויקטוריאנית. ספר המקרמה והתחרה של סילביה משנת 1882, הסביר לקוראים כיצד "להכין קישוטים עשירים לתלבושות בצבע שחור, כדי ללבוש בבית, במסיבות גן, או בשיחות על חוף הים". מרבית הבתים הויקטוריאניים עוטרו על ידי מלאכה זו.
המקרמה זכה לפופולריות מחודשת מאז 1970 כאמצעי להכנת שטיחי קיר, פריטי לבוש, כיסויי מיטה, מפות שולחן, וילונות, מתלים לצמחים וחפצי ריהוט שונים. 
בתחילת שנות ה-70 תכשיטי מקרמה הפכו פופולריים בקרב קהל נאו היפי וגראנג' אמריקאי, מרבית התכשיטים שובצו בחרוזים שנעשו בעבודת יד או ממרכיבים טבעיים כמו עצמות, צדפים וקונכיות.
דובוני אכפת לי: ברוכים הבאים לארץ אכפתיה

תקציר העלילה

בארץ אכפתיה, ארץ קסומה שנמצאת בעננים, חיים דובוני אכפת לי מלאי האכפתיות והדאגה. בכל פרק בסדרה, דובוני אכפת לי עוברים הרפתקאות המדגישות מסרים של אכפתיות ושיתוף. בחלק מהפרקים מבקרים ילדים אנושיים מכדור הארץ בארץ אכפתיה, שם הם לוקחים חלק בהרפתקאות עם דובוני אכפת לי ובשיעורים יקרי ערך.

סרט

ב-6 באוגוסט 2013 יצא לסדרה סרט בשם "Care Bears: A Belly Badge for Wonderheart" (בתרגום חופשי לעברית: דובוני אכפת לי: סמל הבטן של לב פלא). בסרט אין עלילה חדשה, אלא לקט של פרקים בהן מופיעה לב פלא. אורך הסרט הוא כ-65 דקות. הסרט לא דובב לעברית.
מדבר פארן

מִדְבַּר פָּארָן מוזכר שבע פעמים בתנ"ך, בדרך כלל כשם כללי למדבריות חצי האי סיני וגם כשם כולל לשטחו של חצי האי סיני. שמו של המדבר מופיע בתנ"ך כאחד מהאתרים בו חנו בני ישראל בתקופת הנדודים במדבר.

זיהוי המקום

הסיפור המקראי המספר את נדודי בני ישראל במדבר מהמסע מהר חורב ועד התנחלות בני ישראל בארץ כנען, יוצר כמה בעיות בזיהוי מקומות המוזכרים בתנ"ך. בין בעיות הזיהוי עולות שאלות כמו היכן בדיוק מקומם של קדש ברנע, מדבר צין, מדבר פארן, הור ההר והר נבו.
יואל אליצור, סובר כי מדבר פארן הוא האזור ההררי ממערב לערבה, כלומר פארן מציין את אזור המדבר הגדול. לשיטתו איל פארן ומדבר פארן הם שני אזורים שונים, כאשר הוא מזהה את איל פארן עם הערבה. השם פארן מופיע גם במפת פויטינגר.(ראו למטה)

המדבר מוזכר גם בתלמוד בבלי: 
נאמר (פנייה לאומות העולם) עליו והיינו דאמר רבי יוסי בר' חנינא ה' שמות יש לו מדבר צין, שנצטוו ישראל עליו מדבר קדש שנתקדשו ישראל עליו מדבר קדמות, שנתנה קדומה עליו מדבר פארן.

איזכוריו בתנ"ך

בספר בראשית, כ"א, כ"א מסופר כי לאחר שאברהם גירש את הגר וישמעאל, התיישב ישמעאל במדבר פארן : "וַיֵּשֶׁב בְּמִדְבַּר פָּארָן וַתִּקַּח-לוֹ אִמּוֹ אִשָּׁה מֵאֶרֶץ מִצְרָיִם". אנסון רייני סובר כי הגר ברחה למצרים דרך קדש ברנע כלומר דרך מערב חצי האי סיני וזאת מול ביצורי הגבול המזרחי עם מצרים. במהלך נדודי בני ישראל במדבר מוזכר מדבר פארן כמקום בו חנו בני ישראל. וכך גם ראב"ע בפירושו לספר במדבר י, ל"א לסיפור עמוד הענן: "וטעם וישכן הענן במדבר פארן, שם כלל לתבערה שהוא קברות התאוה, ולחצרות ורתמה ומסעים רבים, והעד שלא הזכיר הכתוב בפרשת אלה מסעי ויחנו במדבר פארן." עוד מסופר בספר במדבר כי, בני ישראל יצאו לדרכם ממדבר פארן לאחר שמרים נרפאה מהצרעת.
שנים עשר המרגלים אשר שלח משה יצאו לתור את הארץ ממדבר פארן.
בסיפור נבל הכרמלי, יוצא דוד לכיוון מדבר פארן. ייתכן כי המחבר המקראי מעוניין להדגיש כי דוד יצא מגבולות הארץ מיד עם היוודע דבר מותו של שמואל.
יש הסוברים כי נוסח המסורה השתבש ואין זו אלא טעות כתיב של המחבר המקראי וזאת לפי גרסת תרגום השבעים B בו מופיע הכתוב: "מדבר מעון". ייתכן שהכוונה לעיר המקראית מעון. וכך גם מפני שבהמשכו של הסיפור מתברר כי דוד נמצא בנחלת יהודה.

מדבר פארן במסורת האסלאם

שמו של מדבר פארן אינו נזכר בקוראן אך האזור בו נמצאת העיר מכה נקרא גם הוא פארן. שם זה מיוחס למדבר פארן המוזכר בתנ"ך. המסורת המוסלמית טוענת כי גבולות מדבר פארן הם גבולות החיג'אז וכי ישמעאל השתקע במקום, שבו עומדת העיר מכה בערב הסעודית.
הגאוגרף יאקות אל-חמאווי, טוען כי פארן היא מילה עברית, שהושאלה לערבית וכי פארן הוא אחד משמותיה של העיר מכה המוזכרים בתורה. "תל פארן" היא שמה של אחת הגבעות אשר נמצאת באזור העיר מכה .
אבן נגף

שְטוֹלְפֶּרשְטַיין, או אבן נגף (בגרמנית: Stolperstein, ברבים שטוֹלפּרשטיינֶה), הוא שמו של פרויקט הנצחה מתמשך בערים שונות באירופה, שיצר האמן גונטר דמניג. "אבני הנגף" של דמניג שקועות במדרכות בערים שונות במטרה להזכיר לעוברים ושבים את קורבנות הנאציזם. נכון לסוף שנת 2018 הונחו מעל ל-70,000 אבני נגף בערים רבות ברחבי אירופה.

תהליך היצירה

ארגונים שונים, בתי ספר ובני משפחותיהם של הקורבנות מחפשים מידע על הנספים בארכיונים שונים, בין השאר במרכז המידע של יד ושם בירושלים. לאחר איסוף המידע הדרוש, מכין דמניג קוביית בטון בגודל 10X10 סנטימטר, ומחבר אליה לוחית פליז, עליה נחרטים הפרטים הבאים: הכותרת "כאן גר..." או "כאן חי...", שם הנספה, שנת הלידה ומה עלה בגורלו - על פי רוב תאריך המוות או המשלוח למחנה. לאחר מכן משולבת האבן במדרכה, ממש בפתח הבית בו התגורר הנספה.
הפרויקט ממומן מתרומות של גורמים עסקיים ופרטיים, וכן מהתרמות בבתי ספר, איגודים מקצועיים וכדומה. מחירה של כל אבן 95 אירו.

האבנים הראשונות

לאחר הבשלת הרעיון בשנים 1992–1993, הונחו אבני-הנגף הראשונות בכנסיית האנטוניטים בקלן, בעידודו של הכומר באותם ימים. ב-1995 הניח דמניג באופן נסיוני (ומבלי לקבל רשות) את האבנים הראשונות ברחובות קלן, ומאוחר יותר באותה השנה גם בקרויצברג, שכונה בברלין. ב-1996 הוא הניח 55 אבנים בברלין במסגרת פרויקט "אמנים מחפשים את אושוויץ". ב-1997 הונחו שתי האבנים הראשונות לזכר עדי יהוה בעיירה סט. גאורגן, ליד זלצבורג. כעבור ארבע שנים, לאחר שהוסרו המכשולים הביורוקרטיים, הוא קיבל רשות להניח עוד 600 אבני-נגף בקלן.

התפתחות הפרויקט

נכון לינואר 2017 הניח דמניג מעל 60,000 אבנים בכ-610 יישובים בגרמניה, באוסטריה, באיטליה, בהולנד, הונגריה, אוקראינה, מקדוניה, צ'כיה ובלגיה. ברוב המקרים קבוצות מתנדבים מן הקהילה עוסקות במחקר ובאיסוף המידע, ואבנים מציינות קורבנות הנאצים מקהילות שונות (יהודים, צוענים, אנשים שהומתו במסגרת תוכנית האותנסיה הנאצית, אסירים פוליטיים, הומוסקסואלים וחסרי בית). הנחת אבני-נגף שתוכננה להתקיים בפולין ב-1 בספטמבר 2006 בוטלה, כיוון שבוטלה ההרשאה לכך. בסוף חודש אפריל 2007 הניח דמניג את שלוש האבנים הראשונות בבודפשט, בירת הונגריה.
ב-13 במאי 2009 הונחו לראשונה בבריסל, בירת בלגיה, שתי אבנים בנוכחות נכבדי העיר, קהל, חברי הקהילה היהודית, ילדי בית-הספר ומשפחת הנספים.

ביקורת

כמה ערים סירבו לאפשר הנחת שטולפרשטיינה מסיבות פוליטיות. בערים אחרות, בהן מינכן, התקבל האישור רק לאחר דיונים ארוכים. בעיר קרפלד טענו העירייה והקהילה היהודית שאין זה יאה ששמות הקורבנות יהיו למרמס רגל. בסופו של דבר הוחלט על פשרה, לפיה יונחו אבני נגף רק אם בעל הבית וקרובי הנספים מסכימים על כך. היו בעלי בתים שהתנגדו להנחת שטולפרשטיינה לפני בתיהם, מחשש שהתזכורת היומיומית לשואה תפגע בערך הנכס. במקרה אחד בקלן הרחיקו אבן נגף מפתח הבית לקצה המדרכה. באנטוורפן נאסר על הנחת שטולפרשטיינה, ולאחר מאבק ממושך התקבלה הסכמת העירייה. ב-5 במרץ 2019 הונחו 26 אבנים כאלו בנוכחות גונטר דמניג.
אטלנטיס (סיירת עזר)

היסטוריה

אטלנטיס הושקה ב-16 בדצמבר 1937 כאוניית הסוחר "גולדנפלס", עם פרוץ מלחמת העולם השנייה היא גויסה לקריגסמרינה ב-10 בנובמבר 1939 והפכה לסיירת עזר חמושה תחת השם "אטלנטיס". הפיקוד עליה ניתן לקפטן ברנהרד רוגה.
אטלנטיס יצאה למשימתה ב-11 במרץ 1940 שעל סיפונה צוות של 350 מלחים. רוגה בדרך כלל נהג לתקוף אוניות סוחר שמעבירות אספקה, הוא התחזה לספינת סוחר ממדינה נייטרלית או מדינת בעלות הברית ונהג קודם לבקש את כניעתם ואם הם סירבו לתקוף אותם עד הטבעתם.
אטלנטיס קצרה את ניצחונה הראשון עם הטבעת ספינת הסוחר הבריטית "סיינטיסט" ב-3 במאי 1940, ב-10 במאי 1940 היא ניסתה לפרוס 92 מוקשים ימיים בכף אגוליאש שמול חופי דרום אפריקה אולם מכיוון שאחד המוקשים התפוצץ בטרם עת התאפשר לצי המלכותי הבריטי לשלות את המוקשים ולנטרלם.
לאחר מכן האטלנטיס שטה לאוקיינוס ההודי וניסתה לצוד את ספינות בעלות הברית השטות בקו של דרבן-אוסטרליה אולם ללא הצלחה. הכישלון של האטלנטיס גרם לרוגה לשנות את הנתיב והוא ארב לספינות בקווים דרבן-באטוויה ומאוריציוס-אוסטרליה, השינוי נחל הצלחה ועד סוף שנת 1940 הצליחה האטלנטיס להטביע או ללכוד עוד 15 ספינות. באחת מהספינות שנלכדו מצא רוגה את תוכניות ההגנה הבריטיות למזרח הרחוק. התוכניות הועברו ליפנים וסייעו להם רבות בניצחונותיהם הראשונים כנגד הבריטים.
אטלנטיס נאלצה לעגון בקרבת איי קרגלן באוקיינוס ההודי בעקבות קשיים טכניים, דבר זה סיכן את שלומה של הסיירת והעמיד אותה בסכנת פגיעה חמורה מצד בעלות הברית. התיקונים הושלמו ובינואר 1941 שבה אטלנטיס לפעילות מבצעית.
ב-8 באפריל 1941 שטה אטלנטיס לכיוון האוקיינוס האטלנטי והחלה לפעול בו תוך שהיא מטביעה עוד 5 ספינות וב-6 באוגוסט 1941 אטלנטיס עברה לפעול באוקיינוס בשקט שם היא לכדה את ספינת הסוחר הנורווגית "סילבפלנה", זהו היה ניצחונה האחרון.
במהלך מפגש תדלוק עם הצוללת הגרמנית U-126 האטלנטיס הותקפה על ידי הספינה הבריטית אה"מ דבונשיר והוטבעה על ידה, אולם למזלם של מלחיה נאלצו הבריטים לסגת מפחד הצוללת, שבסופו של דבר הצליחה לחלץ את המלחים על הספינה הטובעת ולהחזירם בשלום לגרמניה.
האטלנטיס הייתה סיירת העזר המצטיינת ביותר ששירתה בקריגסמרינה, היא לכדה או הטביעה 22 ספינות בנפח כולל של 145,697 טון.
הנריק השני החסוד

ביוגרפיה

הנריק השני היה שליט של דוכסות שלזיה התחתונה (עם הבירה בורוצלב), שליט של דוכסות קראקוב ושליט של הדוכסות הגדולה, דוכסות פולין הגדולה ובשנים 1239-1238 היה גם עוצר של שתי דוכסויות נוספות של שושלת פיאסט, דוכסות סנדומיר ודוכסות שלזיה עלית.
עקב מות אחיו, הנריק היה לבן יחיד ויורש מיועד. אביו השתדל להכינו ולהכין את הסביבה לכך שהוא יהיה השליט הבא. החל מ-1322 חתימתו מופיעה על מסמכים לצד חתימת אביו ושנתיים מאוחר יותר זכה גם לסמל משלו. ב-1227, במפגש של הדוכסים מבית פיאסט, הוטמן מארב לאביו והוא נפצע קשה. עד החלמת אביו נשא הנריק השני בעול השלטון. כך קרה גם שנתיים מאוחר יותר, כשאביו נלקח בשבי על ידי קונרד הראשון, דוכס מאסוביה - עד שחרור האב שלט הבן. בשנים 1229-1230 יצא בראש צבא לגדות האודר ובשנים 1233-1234 ייתג את האינטרסים של אביו בפרוסיה ובפולין הגדולה. פעילויות אלה הכשירו אותו, לדעת אביו, לכן בשנת 1234 מינה אותו רשמית לשליט שותף. השניים חילקו ביניהם את תוארי השלטון, כשהנריק הראשון כונה "דוכס קראקוב ושלזיה" והנריק השני כונה "דוכס שלזיה ופולין הגדולה". לאחר מותו של הנריק הראשון, ב-19 במרץ 1238, זכה הנריק השני בכל התארים.
אביו סידר לו נישואים עם הנסיכה אנה, בתם של אוטאקר הראשון, מלך בוהמיה וקונסטנס של הונגריה, בתו של בלה השלישי, מלך הונגריה. לזוג נולדו עשרה ילדים.
ג'יימס דנטון

שנותיו המוקדמות

דנטון נולד לאב רופא שיניים שנפטר בשנת 1993 ולאם שנפטרה בשנת 2002 מסרטן. הוא למד באוניברסיטת טנסי שם קיבל תואר בפרסום. לאחר סיום לימודיו הוא מכר פרסומות לשתי תחנות רדיו. בגיל 23 הוא החל לשחק בתיאטרון קהילתי בנאשוויל ולאחר זמן קצר עבר לקליפורניה כדי לפתח קריירת משחק.

קריירה

כאשר התגורר בשיקגו דנטון קיבל את תפקידו הראשון בתור סטנלי במחזה "חשמלית ושמה תשוקה". דנטון המשיך להופיע בתפקידים רבים על הבמה ולאחר מכן עבר ללוס אנג'לס שם החל לשחק בסרטים כמו צבעי השלטון ועימות חזיתי. לאחר מכן הוא שיחק בהופעות אורח בסדרות כדוגמת: גולשים בזמן, אלי מקביל, ג'אג, המופע של דרו קארי והבית הלבן. בשנת 2004 קיבל דנטון את תפקידו המפורסם ביותר בתור מייק דלפינו בעלה של סוזן מאייר (טרי האטצ'ר) בסדרה עקרות בית נואשות.
במקביל למשחקו בעקרות בית נואשות המשיך דנטון לשחק בסרטים שונים כמו "Undead or Alive" ו"Tortured". ב-2006 הנחה את טקס "מיס אמריקה". באביב 2012 נבחר דנטון לדגמן את בגדיו של המותג דניאל השטר. 
בשנת 2015 החל לגלם את ד"ר סם רדפורד בסדרת הפנטזיה "המכשפה הטובה" שמשדרת כיום את עונתה השלישית ברשת Hallmark.

חיים אישיים

בתיכון יצא דייטון עם הזמרת דיינה קרטר. מ-1997 עד 2000 היה נשוי לג'נה לין וורד. ב-16 בדצמבר 2002 הוא נישא לארין אובריאן. לזוג שני ילדים: שפרד (נולד במרץ 2003) ובת בשם מלין (נולדה ב-22 במרץ 2005).
ויאצ'סלב קרבאייב

קריירת מועדונים

קרבייב הוא בוגר בית הספר לכדורגל של צסק"א מוסקבה וערך את הופעת הבכורה שלו בפרמייר ליג הרוסי במדי צסק"א ב־2 בדצמבר 2013 במשחק נגד רוסטוב.
קרבייב הצטרף לדוקלה פראג מהליגה הראשונה בצ'כיה בהשאלה לעונה אחת במהלך קיץ 2014.
ב־16 באוגוסט 2016 הוא חזר לצ'כיה וחתם בספרטה פראג.
ב-31 בינואר 2018, הוא חתם על חוזה ל-3.5 שנים בויטסה ההולנדית ששילמה עבורו 2.5 מיליון אירו.
בספטמבר 2019 חתם ל-4 שנים בזניט סנקט פטרבורג מליגת העל הרוסית בכדורגל. את הופעת הבכורה שלו במדי זניט ערך במשחק המחזור התשיעי נגד ארסנל טולה כשנכנס כמחליף בדקה ה-90 במקום יורי ז'ירקוב, במשחק שבו קבוצתו גברה בניצחון 1–3. את שער הבכורה הבקיע בניצחון קבוצתו על רוסטוב במשחק המחזור ה-13 ב-19 באוקטובר 2019 שהסתיים בתוצאה 6:1.

קריירה בנבחרת

ב-11 במרץ 2019, הוא נקרא לנבחרת הלאומית למשחקי מוקדמות יורו 2020 נגד בלגיה ב-21 במרץ 2019 וקזחסטן ב-24 במרץ 2019. אך ערך את הופעת הבכורה במדי הנבחרת רק ב-13 באוקטובר 2019 במשחק נגד קפריסין.
הסופר קאפ הקולומביאני

השיטה

בכל תחילת שנה קלנדרית, בדרך כלל לקראת סוף חודש ינואר, מתמודדות אלופת טורניר האפרטורה ואלופת טורניר הפינליססיון של השנה הקודמת בצמד משחקים של בית וחוץ, כאשר הקבוצה שסיימה עם מירב הנקודות בטבלה המשוקללת, היא זו שזוכה לארח את משחק הגומלין. הקבוצה שמנצחת בסיכום הכללי של שני המשחקים, היא זו שזוכה בתואר. במקרה של שוויון בתוצאה, יוכרע המפגש בבעיטות הכרעה. בקולומביה אין חשיבות לחוק שערי חוץ.
אם אותה קבוצה זוכה הן באליפות האפרטורה והן באליפות הפינליססיון, יריבתה בסופרליגה תהיה הקבוצה שסיימה עם מירב הנקודות בטבלה המשוקללת של העונה הקודמת.
Forever & Always

רקע וכתיבה

השיר נכתב על והולחן ידי טיילור סוויפט לבדה והופק על ידה ועל ידי נייתן צ'פמן. השיר הוא שיר בסגנון הקאנטרי-פופ. את השיר שרה סוויפט במהלך סיבוב ההופעות הראשון שלה "Fearless Tour". בין היתר, ביצעה סוויפט את השיר 133 פעמים במהלך הקריירה שלה.
בארצות הברית, זכה השיר למעמד הפלטינה על סך מכירות של כמיליון עותקים.
עבד אל-באקי סחראוי

עבד אל-באקי סחראוי (בערבית: عبد الباقي صحرواي) נולד ב-1910 בקונסטנטין באלג'יריה. ב-1931 גויס לצבא הצרפתי. לאחר מכן עבר לאלג'יר, שם היה מעורב באגודת המלומדים המוסלמים. ב-1990, היה בין מקימי חזית הישועה האסלאמית (FIS). אחרי שהחלה מלחמת האזרחים האלג'יראית, הוא ברח לפריז, משם הוא הטיף לג'יהאד כנגד ממשלת אלג'יריה, אך התנגד להרחבתו לצרפת, מה שהיה הסיבה להתנקשות בו ב-11 ביולי 1995 על ידי הקבוצה האסלאמית החמושה (GIA). בעקבות מותו אירעה סדרת פיגועים בצרפת.
רנו Étoile Filante

רנו Étoile Filante

רנו יצרה את הדגם, ובדקה אותה במנהרת רוח בין השנים 1954–1955. ב-1956, ז'אן הברט וצוות רנו יצאו ל"בונוויל סולט פלאטס" (Bonneville Salt Flats) ביוטה, ארצות הברית לבדיקות מהירות. המכונית הגיעה במהירות ממוצעת של 307.4 קמ"ש (הניסויים בוצעו למרחק של 1.0 ק"מ) והשיגה שיא עולמי לדגמי מכוניות טורבינה. בדיקות מהירות אלה גם סייעו לקדם את המכירות של המכונית החדשה ביותר של "רנו" בארצות הברית, מכונית משפחתית שהייתה חדשנית לתקופה: דופין (Dauphine).
דגם ה"רנו Étoile Filante" הוגדר כ-"single-seater car" (מושב יחיד), ללא דלתות.
צילינדר (הנדסת מכונות)

צילינדר (Cylinder) (נקרא גם שרוול) הוא החלל או המרחב הגלילי בו נעה הבוכנה הלוך ושוב במנוע בוכנה.
חלל הצילינדר שוכן בבלוק המנוע ומהווה את חלקו התחתון של תא הבעירה שלתוכו נכנסת תערובת הבעירה ובו מתבצעים כל שלבי העבודה של המנוע. בתוך הצילינדר שוכן בנוסף גם הטלטל המחבר את הבוכנה וגל הארכובה. מעל לצילינדר מורכב בדרך כלל ראש מנוע.

מנוע בעירה פנימית

במנועי בעירה פנימית מסוג מחזור ארבע פעימות מותקנים בראש המנוע שסתומים ומצת המתזמנים את שלבי עבודת המנוע בצילינדר.
במנועי מחזור שתי פעימות, העובדים ללא שסתומים המובילים לסעפת היניקה וסעפת הפליטה, קיימים פתחי יניקה ופליטה בצילינדר עצמו.
סידור הצילינדרים הנפוץ במנועים רבי צילינדרים הם בשורה אחת כגון במנוע טורי, או בשתי שורות מקבילות בתצורת האות V, או בשתי שורות בצורה אופקית בכיוונים הפוכים כבמנועי הבוקסר. ככל שגדל מספר הצילינדרים, כך גדל נפחו וכוחו של המנוע.
רפאעה אל-טהטאוי

רקע כללי

אל-טהטאוי נולד בשנת 1801 בכפר טטה שבסוהאג, באותה שנה שעזבו הכוחות הצרפתים את מצרים. הוא היה בוגר אוניברסיטת אל-אזהר וביוזמת מחנכו חסן אל-עטר נבחר לצאת בראש קבוצת סטודנטים שמוחמד עלי שלח לפריס בשנת 1826. במקור, נועד אל-טהטאוי להיות אימאם, ותיכנן כמו סטודנטים רבים שנסעו ממצרים לאירופה בראשית המאה ה -19 ללמוד אומנויות ומדעים באוניברסיטאות באירופה ולרכוש מיומנויות טכניות כמו דפוס, בניית ספינות וטכניקות צבאיות מודרניות. אל-טהטאוי למד אתיקה, פילוסופיה חברתית ופוליטית, מתמטיקה וגאומטריה. הוא קרא יצירות מאת וולטייר, רוסו, ומונטסקייה במהלך לימודיו בצרפת ואלו השפיעו עליו ועל פעולותיו עם חזרתו למצרים.
בשנת 1831 חזר אל-טהטאוי לביתו כדי להיות חלק מהמאמץ הארצי למודרניזציה של התשתיות והחינוך המצרי. הוא התחיל קריירה בכתיבה ותרגום, הקים את בית הספר לשפות (הידוע גם כבית ספר למתרגמים) בשנת 1835, שהפכו לחלק מאוניברסיטת עין שמס בשנת 1973. יצירותיו ותרגומיו הציגו בפני הקהל המצרי את רעיונות הנאורות כמו סמכות חילונית, זכויות פוליטיות וחירות. רעיונותיו לגבי איך צריכה להיות חברה תרבותית מודרנית ומה מהווה המושג אזרח "מצרי טוב". ורעיונותיו לעניין הציבור ולטובת הציבור. עבודתו של אל-טהטאוי הייתה המאמץ הראשון במה שהפך לרנסאנס המצרי (חלק מהנהדה) שפרח בשנים 1860–1940.
הוא נפטר בקהיר בשנת 1873.
אל-טהטאוי נחשב לאחד ממובילי המודרניזם האסלאמי והיה שותף לתרגום של למעלה מ - 2,000 יצירות זרות לערבית. אך בניגוד למהפכנים אחרים, סבר אל-טהטאוי כי עקרונות האסלאם אינם סותרים את עקרונות המודרנה האירופית ועליהם להשתלב בהם ואף להוביל את המהפכה של המודרניזם האסלאמי.
ביצירתו, "חילוץ הזהב או סקירה כללית של פריז", דן אל-טהטאוי באחריות הפטריוטית של האזרחות. הוא משתמש בתרבויות הרומיות כדוגמה למה שיכול היה להיות בתרבויות האיסלאמיות. לדבריו בשלב מסוים כל הרומאים שהיו מאוחדים תחת קיסר התפצלו למזרח ומערב. בעקבות ההתפצלות "כל מלחמותיה של התרבות הרומית הסתיימו בתבוסה והיא חדלה להתקיים." אל-טהטאוי מבין שאם מצרים לא תשאר מאוחדת, היא עלולה ליפול טרף לפולשים מבחוץ ולכן מדגיש את חשיבותם של האזרחים להגן על החובה הפטריוטית של ארצם. אחת הדרכים להגן על המדינה, היא לקבל את השינויים שבאים עם חברה מודרנית.

יצירותיו

מבחר מיצירותיו הן:
עכבה סמויה

עכבה סמויה (LI - latent inhibition) היא היכולת להוציא מהמחשבה המודעת גירויים שנחוו בעבר כלא רלוונטיים, או בניסוח אחר: היכולת לסנן גירויים לא רלוונטיים.
העכבה הסמויה היא מנגנון של אינהיביציה קוגניטיבית.
במסגרת של התניה קלאסית העכבה הסמויה משקפת תהליך למידה שבו גירוי נייטרלי מוצג ללא תוצאות חיוביות או שליליות.
בפרדיגמה של עכבה סמויה, הצגתו של גירוי בודד ללא גירויים נוספים מעכבת את יצירתם של קשרים עתידיים בין גירוי זה לגירויים אחרים.

הנמכה בעכבה הסמויה והשפעת האינטליגנציה

להנמכה ביכולת העכבה הסמויה יכולים להיות ביטויים שונים.
זאת משום שאינטליגנציה גבוהה יכולה לשמש כגורם ממתן מועיל עבור הביטוי שלה כליקוי בתפקודי הקשב או כגורם המעודד יצירתיות.
על כן, אף על פי שהנמכה בעכבה הסמויה מקושרת עם נטייה לפסיכוזה,
חוסר היכולת לסנן גירויים לא רלוונטיים יכול גם לתרום לחשיבה מקורית, במיוחד במקרים בהם ישנה מנת משכל גבוהה.
בהתאם לכך, הנמכה ביכולת העכבה הסמויה קשורה ליצירתיות גבוהה משום שהיא מאפשרת זרימה חופשית של רעיונות המובילה לחשיבה מסתעפת. בהתאם לכך, אנשים יצירתיים אכן מראים קשיים בעכבה סמויה.
אדווין אוסטין אבי

קורות חיים

אבי נולד בפילדלפיה שבמדינת פנסילבניה שבארצות הברית. הוא למד אמנות באקדמיה של פנסילבניה לאמנות יפה תחת כריסטיאן שוסל (Christian Schuessele).
אבי עבד כמאייר עבור המגזינים הארפרז ויקלי (בין השנים 1871–1874) ושריבנר'ז מגזין.
בשנת 1871 עבר אבי לעיר ניו יורק, והחל לאייר מהדורות ספרי שיצאו לאור בארצות הברית ובהם "סיפורי חג המולד" מאת צ'ארלס דיקנס (בשנת 1875), "שירי רוברט הריק" (בשנת 1882) ו"She Stoops to Conquer" מאת אוליבר גולדסמית' (בשנת 1887). אבי אייר את מהדורת "קומדיות ויליאם שייקספיר" שיצאו לאור בהוצאת הארפר בשנת 1896.
בשנת 1878 עבר אבי לאנגליה במטרה שילמד את קורות חייו של המשורר רוברט הריק בטרם יאייר את ספר שיריו. אבי החליט להשתקע באנגליה בשנת 1883, ובשנה זו נבחר כחבר האגודה המלכותית למציירים בצבעי מים. בשנת 1898 התקבל כחבר האקדמיה המלכותית לאמנויות.
בשנת 1902 נבחר לצייר את הכתרתו של המלך אדוארד השביעי. יצירה זו מוצגת כיום בארמון בקינגהאם.
בעקבות ציור היצירה ניתן לאבי תואר אבירות.
בשנות ה-90 של המאה ה-19 צייר ציורי קיר עבור הספרייה הציבורית של בוסטון ובהם האפריז - "החיפוש אחר הגביע הקדוש". ציורי קיר אלה צוירו בסטודיו של אבי באנגליה.
בין השנים 1908–1909 צייר אבי ציורי קיר עבור הרוטונדה של קפיטול מדינת פנסילבניה. 
בשנת 1911 חלה אבי במחלת הסרטן. באותה עת שקד אבי על ציור היצירה "קריאת הכרזת העצמאות" עבור אולם בית המחוקקים של מדינת פנסילבניה. בשל מחלתו היה זה ארנסט בורד, עוזרו של אבי, שסיים את היצירה, המוצגת כיום באולם בית המחוקקים.
אבי נפטר בשנת 1911 בטרם סיים את היצירות שהוזמנו עבור בית המחוקקים.
בשנת 1937 הורישה אלמנתו של אבי רבות מעבודותיו לאוניברסיטת ייל.
זלמן רוזנטל

ביוגרפיה

רוזנטל נולד בבסרביה, אחד מעשרת ילדיו של חוכר, במשפחה שהתייחסה לצבי הירש אשכנזי וליעקב עמדן. הוא למד בתלמוד תורה, היה אוטודידקט, למד בגימנסיה באודסה ויותר מאוחר התקבל לאוניברסיטה המקומית. שם גם הצטרף לפועלי ציון.
ב-1914 ייסד בית ספר יהודי בטלנשטי, שם גם לימד. ב-1919 עבר לקישינב, בין 1920–1922 היה עורכו של היומון היידי "דער ייד". החל מ-1923 ועד איסור פרסום עיתונות יידיש ברומניה ב-1938 הוא היה עורכו של היומון "אונדזער צייט". הוא הוציא לאור ירחון יידי לילדים בשם "פאר יידישן קינד" (יצא בתור מוסף ל"אונדזער צייט" בשנים 1925–1928, 1936). היה עורך משנה של כתב העת העברי לילדים "אשכולות". בשנות העשרים ביקר שלוש פעמים בארץ ישראל, ופרסם רשומות מביקורים אלו בעיתונים וכתבי עת שיותר מאוחר יצאו לאור בקובץ אחד בשם "אונדזער לאנד" (קישינב 1938). הוא שיתף פעולה עם קרן היסוד, קק"ל ותרבות.
את הסיפור הראשון פרסם בהמלצתו של יהושע חנא רבניצקי בכתב העת היידי "אונדזער לעבן" של מרדכי ספקטור.
בשנים 1926–1927 הוא סיקר את משפטו של שלום שוורצבארד, שהתנהל בפריז, וב-1927 ראה אור בקישינב ספרו שחובר על פי סיקורים אלו.
לאחר סיפוח בסרביה לברית המועצות הוא נעצר ב-12 ביולי 1940 ונשפט ב-18 בינואר 1941 לארבע עשרה שנים בגולאג בארכנגלסק בגלל פעילות ציונית. אשתו ושתי בנותיו גורשו מהעיר. הוא שוחרר ב-1954 וחזר לקישינב. לאחר שחרורו עבד בבית חרושת לטקסטיל. חמש שנים מאוחר יותר הוא נפטר ונקבר בבית הקברות היהודי של העיר. שמו טוהר בהחלטת הפרקליטות של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית המולדובנית ב-5 ביוני 1989.