google/wiki40b huggingface dataset:
פרוץ כעומד

רקע

בתלמוד מוסכם כי מחיצה כשרה גם אם יש בה כמה פרצות (אך בתנאי שכל פרצה תהיה עד רוחב 10 אמות, כ־5 מטרים), ומבחינה הלכתית גם המקום בו ישנה פרצה נחשב למקום בו עומדת מחיצה, כל זמן שהאורך הכללי של המחיצה הקיימת גדול מאורך הפרצות במצטבר ('עומד מרובה על הפרוץ'). מוסכם גם כי מחיצה שאורך הפרצות שבה גדול מהשטח הסתום שבה אינה נחשבת עוד למחיצה גם בחלקיה השלמים ('פרוץ מרובה על העומד'), אך קיימת מחלוקת מה יהא הדין במחיצה שהינה "פרוץ כעומד", אורך השטח הפרוץ שווה לאורך השטח הסתום.
לדעת רב הונא בריה דרב יהושע מחיצה נחשבת למחיצה הלכתית רק אם רוב השטח גדור, אך לא במקרה של מחצית. לעומת זאת, לפי רב פפא מחיצה פסולה רק כאשר רוב השטח פרוץ, אך אם מחצית מהשטח מוקף, המחיצה כשרה.
להלכה נפסק בשולחן ערוך שגם כאשר השטח הפרוץ שווה לשטח העומד - המחיצה כשרה.

הסבר

באחרונים] מפורשת המחלוקת כמחלוקת הגיונית בקשר למהות מחיצה. לפי רב הונא מחיצה נחשבת לכזו רק אם רוב השטח מוקף, ואין כל חשיבות למחיצה באופן אחר. לעומת זאת לפי רב פפא למחיצה יש חשיבות גם אם היא מכסה את השטח באופן סמלי וחלקי, ולכן גם אם מחצית מהשטח המוקף  מכוסה על ידי המחיצה יש משמעות הלכתית למחיצה כדי להפוך את השטח לרשות היחיד. הבעיה באופן שבו רוב השטח פרוץ אינו מכיוון שמחיצה כזו אינה נחשבת למחיצה, אלא מפני בעיה צדדית. דין ה"פרצה" שמתחדש כאשר השטח פרוץ מבטל את דין המחיצה גם מהמיעוט שבו קיימת מחיצה, ורק לכן ישנה בעיה הלכתית כאשר רוב השטח אינו מוקף.

פרוץ מרובה על העומד משתי רוחות

בהלכה נידונה השאלה מה דינו של שטח שבו השטח העומד (מוקף במחיצה) קטן אמנם מזה הפרוץ, אך בצירוף כל חלקי המחיצה; אך כאשר אנו משווים חלק אחד מהמחיצה מול החלק הפרוץ שבצידה, החלק הפרוץ גדול יותר, אלא אם כן אנו מצרפים את חלק המחיצה שמצידה השני של החלק הפרוץ. בתלמוד לא נפסק בנוגע לשאלה זו, ונחלקו הפוסקים מה היא ההלכה למעשה.
אובליאט

אובליאט (צרפתית: Oubliette) היה סוג של צינוק, שהגישה אליו הייתה אפשרית רק מדלת מעבר גבוהה בתקרת החדר. יציאה מאובליאט הייתה כמעט בלתי אפשרית ללא עזרה מבחוץ.

היסטוריה

מקור השם "אובליאט" הוא בפועל הצרפתי oublier, אשר משמעותו "לשכוח", משום שהשימוש באובליאט יוחד לאסירים שסוהריהם חפצו לשכוח מקיומם. רבים מן האסירים שהושמו באובליאט נשכחו שם ומתו ברעב.
צורה נפוצה נוספת של אובליאט הייתה מדף במנהרה היורדת בשיפוע מן הטירה, או העיר, אל החפיר המקיף את החומה, או אל הים. מעת שהושלך אל המנהרה, היה האסיר גווע לאטו למוות, או מידרדר במורד וטובע בים או בחפיר.
השימוש המוקדם ביותר במונח אובליאט תועד בשנת 1374, ובאנגלית המונח הופיע לראשונה רק בשנת 1819, בספרו של וולטר סקוט, "אייבנהו".
בטירת ליפ (אנגלית: Leap Castle) באירלנד התגלה אובליאט במהלך עבודות שיקום במקום לאחר שריפה בשנת 1922. בתחתיתו של האובליאט שנמצא היו חודים בולטים וכאשר החלו העובדים לנקות את המקום, הם פינו מן הצינוק שלוש עגלות מלאות בעצמות אדם. אחד מן הדיווחים מסר שהעובדים מצאו בין השרידים גם שעון כיס משנת 1840, אולם אין ראיות שהמקום עדיין היה בשימוש באותה תקופה.
בטירת Meung-sur-Loire סמוך לאורליאן בצרפת השתמר אובליאט במצב טוב. הוא נמצא במבנה תת-קרקעי סמוך לטירה. הפתח לאובליאט, הנמצא בתקרתו, מגלה מבנה מעוגל עשוי אבן שעומקו כעשרים מטר, היקפו כחמישה מטר וקירותיו תלולים וחשופים. במרכז רצפתו קיים פתח נוסף אשר שימש להטלת צרכים ולגופותיהם של האסירים שמתו במקום.

האובליאט בספרות ובקולנוע

האובליאט היה נושא נפוץ בספרות המאה ה-19 על התקופה הגותית ובסיפורים היסטוריים בכלל, שם השימוש באובליאט משמש כסמל לכוח עריץ בעל אכזריות נסתרת מעין, ההפך הגמור לערכים נאורים כגון צדק וחירות. באובליאטים, המצויים בדרך כלל תחת טירות או מנזרים, נעשה שימוש על ידי הדמויות הרעות בסיפור, לעיתים קרובות היו אלה נזירים קתוליים או אינקוויזיטורים, כדי לענות דמויות חפות מפשע. בספרו של אלכסנדר דיומא האב, "המלכה מרגו", מתוארת קטרינה דה מדיצ'י כשהיא מתמוגגת למראה אסיר באובליאט של ארמון הלובר.
סוג של אובליאט מופיע בספרו של קורט וונגוט, "עריסת חתול".
גיבורת הסרט "המבוך" משנת 1986 נכלאת באובליאט.
הצופה לילדים

עיתון הצופה לילדים היה עיתון הילדים של עיתון "הצֹפה" של תנועת "המזרחי" המשתייכת לציונות הדתית, ויצא לאור בשנים תש"ז-תשכ"ד, 1947–1964. העיתון פנה לקהל יעד של ילדים מגיל 6 ועד גיל 14.

הרקע להקמת העיתון

בשנת 1937 נוסד עיתון "הצֹפה", ביטאונה של תנועת המזרחי. בשנת 1939 נוספה לעיתון תוספת לילדים בחנוכה ובט"ו בשבט, אך הניסיון לפרסם את המוסף לאורך זמן לא צלח, על אף שאנשי חינוך תמכו בקיום עיתון המיועד לילדים. גם מאיר ברלין, עורך הצֹפה, כתב כי :"חסרים אנו עיתון לילדים ברוחנו".  בשנת 1945 ניסה מאיר ברלין לחדש את הוצאת "הצופה לילדים", אך ללא הצלחה. בשנת 1946 קראו מורי המזרחי  ישראל לחייב את תנועת המזרחי לדאוג לעיתון לילדים מהמגזר הדתי, על מנת "שילדינו לא יהיו ניזונים עוד משולחנן של אחרים".   
בעקבות החלטת מורי "המזרחי" ומאמציו של מאיר ברלין ביום חמישי ל' בשבט תש"ז, 21.2.1947, יצא לאור הגיליון הראשון של עיתון 'הצופה לילדים'. הסיסמה שהנחתה את העורכים הייתה "מעניין, משעשע, ומחנך לתורה ולמצוות", והעיתון יועד להיות "המשך והשלמה לבית הספר, אשר בו מתחנכים רבבות בנים ובנו לתורה ולמצוות".    
'הצופה לילדים' לא היה עיתון הילדים הדתי הראשון וקדם לו 'הניצנים' בשנת תרצ"ו, 1936, שיצא לאור על ידי תנועת בני עקיבא, ונערך על ידי אליעזר אלינר וצבי הרכבי, אך החזיק מעמד במשך שנה אחת בלבד.    
בשנתיים הראשונות כלל העיתון 12 עמודים, ולאחר מכן כלל 16 עמודים. בשנותיו הראשונות יצא העיתון כולו בשחור ולבן, חוץ מאשר עמוד השער. עם הזמן נוסף צבע גם לחלק מהעמודים הפנימיים. כמו כן כלל העיתון תמונות, בעיקר בכתבות. קהל היעד של העיתון  היה כלל ילדי הציבור הדתי, מגיל 6 ועד גיל14.    
בשנת 1954 הוציא העיתון 3,000 עותקים מדי שבוע, ובשנת 1961 תפוצת העיתון הייתה 10,000 עותקים. במהלך כל שנותיו סבל העיתון מקשיים כלכליים, וקשיים אלו היו הגורם לסגירתו.

יוצרי העיתון

עורכיו הראשונים של העיתון היו הסופר והמחנך אברהם ברטורא (שעזב  לאחר כחצי שנה) והמורה משה טביומי. מאוקטובר 1950 ערך את העיתון בנימין צביאלי, ומתחילת שנת 1953 ועד לסגירתו בשנת 1964 ערך אותו העיתונאי שאול רז. המאיירת הראשונה הייתה בינה גבירץ, והחליף אותה אביגדור לואיזאדא שהיה הצייר במרבית שנות העיתון.
בין כותבי הסיפורים והשירים היו: המשורר יעקב רימון, משה צבי אפרתי, יוסף ולק,  יצחק ענפי, טובה הרשקוביץ, רבקה אליצור, אפרים די-זהב, אפרים צורף, מנחם מורשת, מתתיהו רוטנברג, יצחק בון וחיים חמיאל שהשתייכו לציונות הדתית, וכותבים שלא השתייכו לציונות הדתית, ובהם: שרה גלוזמן, קרולה לורך, יהואש ביבר, תמר בורנשטיין ואהוד בן עזר שאינם דתיים מחד ומשה פראגר החרדי מאידך.

מדורי העיתון

במשך כל שנותיו כלל העיתון שירים, סיפורים, אקטואליה, דברי תורה וסיפורי חז"ל, ומדורים שונים בהם: המדור "ילדים להצופה לילדים" שבו פורסמו מכתבים ושירים של ילדים, המדור "מה דעתך" שבו התבקשו הילדים לכתוב כיצד היו נוהגים בדילמות שונות, המדור "אשנב למערכת" שכתב העורך לקוראי העיתון, דיווחים על הנעשה במסגרות של "המזרחי" ו"הפועל המזרחי", בולים, אישים, קולנוע, חידות, בדיחות, סיפור בתמונות (קומיקס) ועוד. משנת 1953 בחר העיתון כתבים צעירים מדי שנה, וכתבות שלהם פורסמו בעיתון.
עצם האף

מבנה

המשטח החיצוני של האף, הוא קמור (מתעקם כלפי חוץ) ומכוסה במדחס הנחיר ובשריר הפרוצרוס. במרכז משטח האף יש חור שדרכו עובר וריד קטן. המשטח הפנימי של עצם האף הוא קעור ונע כלפי מטה. יש בו תעלה המאפשרת לאחד את הפיצולים של עצב הנקרא עצב נוססילרי.

שבר בעצם האף

שברים בעצמות האף הם הנפוצים מבין השברים בעצמות הפנים. על-פי מספר מחקרים רטרוספקטיביים, שברים בעצמות האף מהווים כ-50% מכלל שברי הפנים. המטופל הטיפוסי הוא גבר בן 15-30 שנים שהיה מעורב בקטטה, נפל או נפגע בתאונת דרכים.
קירות האף, לרוחב האף, כוללים כל אחד שלושה זוגות של עצמות קטנות, דקות ודמויות צדף: העליון, הבינוני ואחת מקונכיות האף הנחות, אשר יוצרים את המסגרת הרזה של עצם הקונכייה. לרוחב מבנים מעוקלים אלה שוכב הקיר המדיאלי של הסינוס בלסת העליונה.
כ-80% משברי האף מתרחשים בין החלקים הדיסטליים הסמיכים יותר והדקים יותר של עצמות האף. למרות שגורם חזיתי יכול לגרום לשברים בעצמות האף, השפעות לרוחב שכיחות יותר. פציעות השפעה רוחביות אלו גורמות בדרך כלל לשקע של אחד מעצמות האף ועלולות לגרום תזוזה לרוחב של עצם האף הנגדי.
אילריה וורונקה

חייו

ההתחלה הספרותית של וורונקה קשורה לחוג "המעופף" Sburătorul בהנהגתו של אאוג'ן לובינסקו (Eugen Lovinescu) ולכתב העת שלו, "המעופף הספרותי" Sburătorul literar. הוא התחיל בשנת 1922 עם שירה סימבולית, מושפעת מג'ורג'ה בקוביה George Bacovia ומהליריקה המוזיקלית של קאמיל בלטאזאר Camil Baltazar. הוא פרסם שירים גם בכתבי העת Flacăra (הלהבה), Năzuinţa (השאיפה) ו-Contimporanul (בן זמנינו). השירים האלה ישמשו בספר הראשון שיצא בשנת 1923, Restrişti "מתעצבים מחדש". השירה מעבירה את העצבות ואת היאוש של האיש הנידון לקיום האפרורי בעיר שדה. בשירים אלה עדיין לא ניכרת ההתפתחות העתידית של המשורר לכיוון התפיסות האוונגרדיסטיות.
בשנת 1924 וורונקה מוציא לאור, יחד עם סטפן רול, את הפרסום האוונגרדי "75HP" (הופיע רק גיליון מס' 1). בו זמנית הוא ממשיך לפרסם בכתבי עת דומים, כמו Punct ו-Integral. בשנת 1927 מתפרסמת בפריז הפואמה שלו "קולומבה" Colomba עם שני דיוקנאות של Robert Delaunay, שמציינת כיוון חדש ביצירתו. הוא זונח את ה"קונסטרוקיביזם" ופונה אל הסוריאליזם. קצב פרסום שיריו וגובר וזה לא משתנה גם לאחר שהוא מתיישב בשנת 1933 בפריז (אך ממשיך לשמור על קשרים הדוקים עם החיים הספרותיים ברומניה). לאחר מכן יצירותיו מופיעות בשפה שאימץ לעצמו, בצרפתית. בעקבות התאזרחותו בצרפת הוא לוקח חלק בתנועת ההתנגדות ה"רזיסטנס", גם כסופר וגם כלוחם.
בשנת 1946 מגיע לביקור ברומניה ומתקבל בהתלהבות רבה. הוא התאבד באותה שנה, בפריז, בעת שעמל על ספר בשם "מדריך לאושר המושלם". הובא לקבורה בבית הקברות פאנטן בפריז.
מישור המילקה

מישור המִלְקֶה (מלשון ליקוי; בלועזית: אֶקְלִיפְּטִיקָה מלטינית, מאקליפטיקוס ביוונית; באנגלית: Ecliptic plane) הוא המישור הגאומטרי המכיל את מסלולו של כדור הארץ סביב השמש. מסלוליהם של כוכבי הלכת ומרבית גרמי השמים האחרים במערכת השמש נמצאים קרוב מאוד למישור המילקה וגם הם מקיפים את השמש באותו הכיוון. הסברה המקובלת היא שכוכבי לכת של מערכת השמש נוצרו מדיסקה קדם-פלנטרית והם שומרים על כיוון הסיבוב המקורי .
הניצבים למישור המילקה הם קוטבי המילקה. כל אחד מהם נקרא "צפוני" או "דרומי" בהתאם לקוטב הארצי הקרוב לו.

מבט מכדור הארץ

במבט מכדור הארץ, מישור המילקה הוא מעגל גדול החוצה את כיפת השמים. הוא מכיל את נקודות הציון השונות של "מסלול השמש", נקודות הנמדדות ביחס לכוכבי הרקע, במשך השנה. מכיוון שבשנה יש כ-365 ורבע יממות ובמעגל יש 360 מעלות, נראה כי השמש נעה על מישור המילקה בקצב של כמעלה אחת ביום. תנועה זו היא ממערב למזרח, בניגוד לתנועה המדומה ממזרח למערב של כיפת השמים.
כתוצאה מנטיית הציר של כדור הארץ נמצא מישור המילקה בזווית (משתנה) של 23.439279 מעלות ביחס לקו המשווה השמימי. מישור מסלולו של הירח נמצא בזווית של כ-5 מעלות ביחס למישור המילקה.
גלגל המזלות נח גם הוא על מישור המילקה.

ליקויים

כאשר הירח חוצה את מישור המילקה בזמן מולד הירח, מתרחש ליקוי חמה. כאשר הירח חוצה את מישור המילקה בזמן ירח מלא, מתרחש ליקוי ירח.
גם נוגה מסוגל להתיישר אל מול השמש, אך זהו מחזה נדיר ביותר. למעשה רק מעט מקרים כאלו נחזו מאז המצאת הטלסקופ - 1631, 1639, 1761, 1769, 1874, 1882, 8 ביוני 2004, ולאחרונה ב-6 ביוני 2012.
מעבר כוכב חמה על פני השמש, בו כוכב חמה חוצה את מישור המילקה, מתרחש בממוצע כ-13 פעמים במאה שנים. התצפית הראשונה המתועדת הייתה בשנת 1631.
אבראהים מעלוף

תולדות חייו

נולד למשפחה מארונית ידועה, אביו, נאסים היה אף הוא חצוצרן ודודו הוא הסופר אמין מעלוף. בגיל צעיר נמלטה משפחתו מלבנון עקב מלחמת האזרחים והשתקעה בפריז. בגיל שבע החל ללמוד מוזיקה קלאסית, ג'אז ומוזיקה ערבית ונגינה בפסנתר ובחצוצרה. כבר בגיל צעיר הופיע לצד אביו ברחבי אירופה והמזרח התיכון בשילוב של מוזיקה קלאסית ומוזיקה ערבית מתובלת בג'אז. במקביל היה תלמיד מצטיין בתחומי המתמטיקה והמדעים. לאחר ששמע החצוצרן מוריס אנדרה ביצוע של מעלוף לקונצ'רטו הברנדנבורגי מס' 2 מאת באך, הציע לו להתמקד במוזיקה ולהפוך למוזיקאי מקצועי. מעלוף למד בקונסרבטוריון הלאומי בפריז (Conservatoire National de Région (CNR; חלק מן הקונסרבטואר של פריז) ובשנת 2006 התמנה למורה לחצוצרה במוסד.
בשנת 2007, לאחר סיבובי הופעות בפסטיבלים הוציא את אלבום האולפן הראשון שלו, והראשון בטרילוגיית Dia שלו, בשם Diasporas, המוזיקה באלבום היא פיוז'ן מרובה השפעות, מאום כלתום ופיירוז, מאהלר ומוצארט, מיילס דייוויס ודיזי גילספי. כל הלחנים בתקליט נכתבו על ידי מעלוף. ב-2009 ראה אור אלבומו השני (והשני בטרילוגיה) Diachronism. באותה שנה ליווה את סטינג באלבומו ...If on a Winter's Night. ב-2011 ראה אור האלבום השלישי Diagnostic, אלבום זה יצא לאחר שמעלוף זכה בפרס תגלית השנה בג'אז הצרפתי עבור ביצוע בחצוצרה ובפסנתר ועבור הלחנה. אלבום זה כולל את יצירתו הידועה ביותר של מעלוף, ביירות (Beirut), שרובה סולו חצוצרה מלודי והשליש האחרון שלה הוא פיוז'ן ג'אז-פאנק (Funk) הכולל גיטרה בס, תופים, פסנתר חשמלי וגיטרה חשמלית. הטרילוגיה יצאה שוב לאור כמכלול ב-2013.
ב-2012 ראה אור התקליט Wind, שנה לאחר מכן Illusions וב-2014 Au Pays d'Alice ("במדינת אליס").
בינואר 2017 זכה בפרס לומייר על המוזיקה בסרט "Dans les forêts de Sibérie".
לעורך המוזיקלי הישראלי דובי לנץ, שהפך לידיד אישי של מעלוף והזמינו לנגן בישראל, ענה מעלוף שהיה שמח לנגן בישראל, אך אינו יכול לעשות זאת מחשש לשלום בני משפחתו שנותרו בלבנון.
אריך קוך

אריך קוך (בגרמנית: Erich Koch;‏ 19 ביוני 1896 - 12 בנובמבר 1986) היה עסקן ומושל נאצי.

ביוגרפיה

קוך נולד באלברפלד (כיום חלק מהעיר וופרטל) למשפחת פועלים. בבגרותו נרשם לבית ספר למסחר, ולאחר סיום לימודיו עבד כפקיד ברכבת. בפרוץ מלחמת העולם הראשונה לחם כטוראי, ולאחר המלחמה הצטרף לשורות הפרייקור ולחם במערב גרמניה נגד הצרפתים. הוא הצטרף למפלגת הפועלים הגרמנית, שהייתה הגרעין ממנה התפתחה המפלגה הנאצית. בשנת 1925 ארגן את סניף המפלגה בעיר הולדתו והיה חבר בהנהגת חבל הרוהר. בשנת 1928 מונה לגאולייטר (מפקד-מחוז) של מזרח פרוסיה, ובשנת 1930 נבחר שם לרייכסטאג. 
לאחר עליית הנאצים לשלטון, מונה קוך למושל מזרח פרוסיה. בשנת 1941 מינה אותו אלפרד רוזנברג, ששימש כשר לענייני השטחים הכבושים במזרח, למושל על חלק מפולין הכבושה ומושל קומיסריון הרייך אוקראינה (Reichskommissar). בתפקיד זה קוך היה אחראי על הוצאה להורג של אזרחים ושליחת עובדי-כפייה לעבוד בשטח הרייך ועל השמדתם של יהודי אוקראינה על ידי האיינזצגרופן. במהלך שנת 1943 סוכן ביון סובייטי ניקולאי איבנוביץ' קוזנצוב ניסה להתנקש בחייו של קוך אך ללא הצלחה. 
בשנת 1950 הוא נעצר בשלזוויג-הולשטיין על ידי שלטונות הכיבוש הבריטי והוסגר לפולין, שם הועמד לדין באשמת פשעי מלחמה ופשעים נגד האנושות. הוא נידון למוות, אך בשל בריאותו הלקויה הומר עונשו למאסר עולם. הוא מת בשנת 1986 בכלא הפולני.
דלת אוטומטית

דלת אוטומטית היא דלת בעלת מנגנון פתיחה שאינו דורש הפעלת כוח לפתיחתה על ידי מי שעובר בה. כיום מנגנוני הפתיחה מופעלים על ידי מנועים חשמליים.

בטיחות

דלתות אוטומטיות רבות כוללות חיישנים המונעים מהן להיסגר כל עוד קיים בקו הסגירה חפץ כלשהו. מערכת זו באה למנוע סגירת דלתות על בני אדם ובעלי חיים.

על מנת למנוע מצב בו דלתות אוטומטיות ישארו במצב סגור בעת הפסקת חשמל, מצוידות חלק מהדלתות בסוללות גיבוי או במנגנון קפיצי שפותח אותן בזמן הפסקת חשמל. אפשרות נוספת שקיימת היא מנגנון הקרוי "דלת קורסת" - אלו הן דלתות אוטומטיות אשר בעת חירום (למשל מנוסת בהלה) משנות את כיוון פתיחתן ו/או נפתחות בקלות לכיוון המנוסה.

היסטוריה

במאה ה-1 לספירה המציא הרון מאלכסנדריה דלת הנפתחת ללא הפעלת כח אדם או בעל חיים. המנגנון התבסס על חימום מים ליצירת קיטור. לאחר כמה שעות נבנה לחץ בכלי פליז שגרם לו לשאוב מים לתוך מיכלים סמוכים. מיכלים אלה פעלו כמשקולות אשר, באמצעות סדרה של חבלים וגלגלות, היו פותחים את דלתות המקדש בערך בזמן שאנשים היו מגיעים לתפילה.
בשנת 1931, פיתחו המהנדסים הוראס ה. ריימונד ושלדון אס. רובי מחברת ייצור כלי החומרה סטנלי וורקס את הדגם הראשון של דלת אוטומטית המופעלת באמצעות מכשיר אופטי. על ההמצאה נרשם פטנט, והדלת הראשונה הותקנה במסעדת "וילקוקס פייר" בווסט הייבן, קונטיקט  עבור מלצרים שנשאו מזון ומשקאות. עלות המערכת כולל ההתקנה הייתה 100 דולר. 
ב- 1954 המציאו די הורטון ולו יואיט את הדלת ההזזה האוטומטית הראשונה, שהופעלה על ידי לחץ דריכה. בשנת 1960 הם ייסדו את חברת הורטון אוטומטיקס בע"מ אשר הייתה הראשונה להתקין דלתות הזזה אוטומטיות.
רובין דימיטרוב

סיפור המעשה

דימיטרוב נולד בשכונת "בּוֹיָאנַה" שבעיר סופיה לאָסֶן ואנה זוג סוחרים. בשכונה זו גרו יהודים רבים ורובין התיידד עם בני הקהילה המקומית. במהלך מלחמת העולם השנייה עבד כרוכל למחייתו ונהג להבריח מוצרי מזון, בגדים וסיגריות ליהודים שהיו כלואים במחנות לעבודות כפייה. באחת הפעמים נתפס בידי המשטרה, הוכה קשות ואיבד חלקית את מאור עיניו. 
ב-24 במאי 1943 ביצעו שוטרים בולגרים אקציה בקרב יהודי סופיה במטרה לגרשם לערי השדה. תוכניתו של אלכסנדר בלב ראש הקומיסריון לענייני יהודים הייתה לראות בגירוש זה שלב ראשון לקראת גירושם של בני הקהילה אל מחנות ההשמדה הנאציים. מאות ממנהיגי הקהילה נעצרו לקראת גירושם למחנה הריכוז סומוביט שליד פלבן. דימיטרוב הצליח להחביא במאפייה שהייתה שייכת לסבתו 20 יהודים שיועדו לגירוש. בהמשך, סייע דימיטרוב להבריח חבילות מזון לעצורים היהודים, שנכלאו זמנית בבית הספר היהודי בשכונתו.

אחריתו

ביוני 1962 הוזמן על ידי חברי "איחוד עולי בולגריה" בישראל לצורך טיפול רפואי, בשל החמרה בכושר ראייתו. דימיטרוב החליט להשתקע במדינת ישראל וב-1963 העניק לו ארגון יד ושם את
עיטור חסיד אומות העולם. דימיטרוב התגורר בתל אביב, ברבות הימים נשכח פועלו ומצבו הכלכלי והבריאותי הדרדר. ב-1986 שודרה במסגרת תוכנית התחקירים כלבוטק בערוץ הראשון כתבה על מצבם הכלכלי הקשה של חסידי אומות העולם המתגוררים בישראל, אשר להבדיל מחסידי האומות שהתגוררו בחו"ל לא זכו לתמיכה כלכלית. בעת השידור נכח באולפן נשיא המדינה חיים הרצוג והתוכנית עוררה הדים נרחבים מאד בציבור הישראלי. כתוצאה משידור התוכנית תוקן חוק הביטוח הלאומי ולחסידי אומות העולם הוענקה קצבה חודשית בגובה השכר הממוצע במשק. ב-1987 הוענק לדימיטרוב תואר יקיר העיר תל אביב-יפו. דימיטרוב הלך לעולמו ב-1995 בתל אביב יפו והוא בן 80 שנים.
פנחס וייל

פנחס וייל (מרץ 1893 – אפריל 1973) היה רופא פנימי ורופא ריאות, מנהל בית החולים הארצי לחולי שחפת ב-צפת (1929–1948), מנהל מחלקת ריאות במרכז רפואי הדסה בירושלים (1952 - עד יציאתו לגמלאות).

ביוגרפיה

וייל נולד בקייב שבאוקראינה לאסתר ולר' אהרון זאב. אימו אסתר הייתה מצאצאי רבי שאול ואהל.
ביו השנים 1913–1918 למד וייל רפואה בז'נבה.
בזמן לימודי הרפואה כיהן וייל כיושב ראש הסטודנטים הציוניים "השחר" (Haszachar – Przedświt). פעילותו העיקרית של "השחר" הייתה בשטח החינוך הציוני: התרמות עבור קק"ל וקרן היסוד, הסברה והחייאת השפה העברית. במישור הסוציאליסטי יצא "השחר" להגן על זכויותיהם של הסטודנטים היהודים.
לאחר סיום לימודי הרפואה עבד וייל בבית מרפא לשחפת.
בשנת 1919 התחתן עם עטל לבית רחמילביץ. בשנת 1929 עלו בני הזוג וייל לארץ ישראל, התגורר במזכרת בתיה ובהמשך בצפת.
בין השנים 1929–1948 ניהל וייל את "בית החולים הארצי לחולי שחפת" בצפת.
יחד עם סגנו, ד"ר אברהם צפרוני, הפך את בית החולים לגוף מרכזי שהיה לו מקום לא רק רפואי אלא חברתי, כלכלי, תרבותי וביטחוני בעיר. בתקופתו טופלו במוסד כמה מראשי היישוב ובני משפחותיהם, ומיטב אמני הארץ וסופריה התנדבו להנעים את זמנם של החולים. המוסד שימש גם לאכסון נשק לא-חוקי לארגוני המחתרות בארץ ישראל, והיה לו תפקיד חשוב בהגנה על יהודי צפת במאורעות השונים.
בשנת 1937 יצא וייל להשתלמות בארצות הברית במחלות ריאה.
נוסף לעבודתו הרפואית וייל כיהן כסגן יו"ר ועד הקהילה בצפת, סגן ראש המועצה העירונית, יו"ר הלשכה לעזרה סוציאלית, חבר הוועדה הבין-עדתית לפיתוח צפת, חבר הוועד למען צפת, ויו"ר הליגה למלחמה בשחפת.
בשנת 1952 עבר וייל לירושלים לנהל את מחלקת ריאה במרכז רפואי הדסה בירושלים. סגנו הד"ר יוסף רקובר עבר עימו לירושלים, ונתמנה לסגן מנהל המחלקה. בצאת וייל לגמלאות רקובר החליפו בניהול המחלקה.
וייל נפטר בשנת 1973. השאיר שתי בנות ובן.

בית החולים הארצי לחולי שחפת בצפת (1921-1948)

בשנת 1912 הסתיימה בנייתו של בית החולים הישן בצפת, "הסתדרות הדסה" ציידה את בית החולים בציוד משוכלל ומודרני ובצוות אחיות ורופאים
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914 החרימו שלטונות האימפריה העות'מאנית את בית החולים והפכו אותו לבית חולים צבאי.
בשנת 1921 נפתח בית החולים שנית בחסות "הדסה" כבית חולים לחולי שחפת ובית יולדות.
בין השנים 1924–1926 ניהל את בית החולים ד"ר משה קריגר, ומשנת 1928 עד 1948 הד"ר וייל.
עם כניסתו של וייל לתפקיד של מנהל בית החולים, נפתחה בבית החולים מחלקה לרפואה כללית, שבה טופלו מקרים דחופים וקשים
עם פרוץ מלחמת העצמאות פונו חולי השחפת לזכרון יעקב ובית החולים החל לשמש כבית חולים צבאי של כוחות הרפואה של ההגנה וצה"ל. ב-1949 הפך בית החולים להיות בית חולים ממשלתי ישראלי, אך שימש בעיקר כבית יולדות ובית חולים פסיכיאטרי.
בין השנים 1962–1972 הוקם המבנה החדש של בית החולים. משנת 1966 קרוי בית החולים "בית החולים רבקה זיו".
חומצה טרפתלית

סינתזה

חומצה טרפתלית מיוצרת מחמצון של פרה-קסילן על ידי חמצן . תוצר הביניים בתהליך הוא p-Toluic acid (קבוצת מתיל וקבוצת חומצה בעמדות פרה על טבעת הבנזן). בשל אפקט משיכת האלקטרונים על ידי הקבוצה החומצית המתיל הופך ריאקטיבי הרבה פחות ולכן השלב השני בחמצון קשה יותר. בתהליך המסחרי הממס הוא חומצה אצטית והקטליזטור מורכב ממלחי קובלט ומנגן ובתוספת ברום.
הניצולת בתהליך הייצור מגיעה ל-95%, לתהליך כמה חסרונות כדוגמת פרוק או שריפה של החומצה האצטית ודה-קרבוקסילציה כלומר איבוד קבוצה חומצית לקבלת חומצה בנזואית.

המנגנון

ריאקצית החמצון של פרה-קסילן לחומצה טרפתלית מתקדמת במנגנון של רדיקלים חופשיים. היונים התלת ערכיים של מנגן וקובלט יוצרים רדיקלים של ברום מיוני הברומיד (⁻Br) בתמיסה. הברום סופח אטום מימן מקבוצות המתיל של הקסילן ומשאיר רדיקל שיגיב עם חמצן וימשיך את הריאקציה.
זולוטי פוטיק

תולדות היישוב

זולוטי פוטיק נזכרת לראשונה באמצע המאה ה-16, ובשנת 1601 הוענקו לה זכויות עיר, שכללו את הקפתה בביצורים וקביעת ימי שוק וירידים שנתיים בה. בשנת 1608 הוקם בעיירה מנזר דומיניקני.
במהלך הכיבוש הרוסי במלחמת העולם הראשונה ניזוקה העיירה, ובשנת 1921, בהתאם להסכם ריגה, נכללה בתחום הרפובליקה הפולנית השנייה.

יהודי היישוב

התיעוד הראשון לישיבת יהודים בעיירה הוא משנת 1635. במהלך המאה ה-18 התפתחה ביישוב קהילה יהודית עצמאית, ובמהלך המאה ה-19 גדל מספר יהודי העיירה, כאשר בשנת 1880 נמנו בה 1,247  יהודים. עם זאת, משנות ה-80 של המאה ה-19 היגרו מהעיירה רבים מיהודיה. כמו כן, סבלו יהודי העיירה במהלך הכיבוש הרוסי שלה בזמן מלחמת העולם הראשונה, תוך שהקוזקים פרעו בהם ושרפו כמאה מבתיהם. לאחר המלחמה, ועד יוני 1919, פרעו ביהודי העיירה גם החיילים והאיכרים האוקראינים שנכנסו אליה.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה 895 יהודים, כשליש מתושביה, והתקיימה בה פעילות ציונית ענפה. פעילות זו נאסרה עם כיבוש האזור בידי הסובייטים בספטמבר 1939.
עם כיבוש העיירה בידי הגרמנים במהלך מבצע ברברוסה, ב-10 ביולי 1941, העבירו אלו את  השליטה הישירה בה לידי המשטרה האוקראינית, וזו החלה בביצוע מעשי שוד והתעללות ביהודי היישוב. יודנרט שמונה בעיירה בהמשך, נצטווה לספק לשלטונות סכומי כופר גבוהים, ולגייס עבורם עובדי כפייה יהודים, שחלקם שולחו למחנות עבודה.
באוקטובר 1942 גורשו יהודי העיירה לבוצ'אץ', ומשם שולחו רובם להשמדה בשתי אקציות. הנותרים רוכזו בגטו שהוקם בעיר, וממנו שולחו בהמשך להשמדה. מקהילת העיירה שרדו את השואה כ-30 איש.
הבשלת אוסטוולד

הבשלת אוֹסְטְוַולְד היא תיאור של מנגנון מעבר פאזה, שבו גרעין קטן של פאזה חדשה גדל; כלומר, צורון יעדיף להקשר אל קבוצה גדולה יותר של חלקיקים מאשר אל קבוצה קטנה יותר. העיקרון נקרא על שם וילהלם אוסטוולד, אשר חקר מעברי פאזה וזכה על כך בפרס נובל בשנת 1909. 
יישום נפוץ של עיקרון זה הוא ציפוי סיליקון בכסף.
ולנטיין (טנק)

פיתוח

ב-1938 הוזמנה חברת ויקרס ארמסטרונג להשתתף במאמץ הייצור של טנק החי"ר החדש מטילדה סימן 2, שלא היה מותאם לייצור המוני, או לפתח דגם משלה המבוסס על טנק השיוט הכבד A10. ויקרס בחרה באפשרות השנייה מאחר שכבר היה לה ניסיון בפיתוח דגם המבוסס על ה-A10 שהיה מתבזבז אילו עברה לייצור המטילדה. הדגם החדש השתמש בשלדה, במתלים, במנוע ובתמסורת של ה-A10, אולם היה נמוך ומשוריין יותר, ובעל צריח חדש עם תותח 2 ליטראות (בקוטר 40 מ"מ). 
כבר מההתחלה היו למשרד המלחמה הבריטי הסתייגויות מהטנק החדש, בעיקר בגלל הצריח שהיה קטן מדי והכיל רק שני אנשי צוות. לאחר שהיו עדים להתנסות של טנקים בעלי שני אנשי צוות בצריח במלחמת הצ'אקו בשנות השלושים המוקדמות, ולאחר שהעריכו את הביצועים של הטנקים הקלים באימונים, משרד המלחמה החזיק בדעה כי דרוש צריח בעל שלושה אנשי צוות. ויקרס הגיבה בעיצוב של צריח חדש בהתאם לדרישה, אולם כדי לשמור על גבולות המשקל הורידה את עובי השריון בצריח מ-65 מ"מ ל-50 מ"מ, מה שלא היה מקובל על ראש המטה הכללי המלכותי, גנרל גורט, שדרש שעובי השריון יהיה 65 מ"מ. ביולי 1939, כשהמלחמה באירופה הייתה בלתי נמנעת ונוצר צורך דחוף לכמות גדולה של טנקים, התפשר משרד המלחמה על הצריח הקטן בעל שני אנשי צוות מאחר שויקרס הבטיחה ייצור מהיר ביותר של הטנק. כ-275 יחידות הוזמנו לייצור היישר משולחן השרטוטים.
הטנק הראשון נשלח למבדקים של הצבא במאי 1940 והוכיח עצמו כמשביע רצון מבחינת כוח האש ומבחינה מכנית, מאחר שמרבית הבעיות המכניות כבר נפתרו ב-A10. הטנק נכנס לייצור המוני תחת השם הרשמי טנק חי"ר סימן 3 ולנטיין, והטנקים הראשונים נכנסו לשירות ביולי 1940. איך קיבל את השם ולנטיין הוא נושא למחלוקת. ישנם מספר הסברים לכך: הראשון והפופולרי ביותר הוא כי הטנק הוצע למשרד המלחמה ב-14 בפברואר 1938, ביום ולנטיין. ההסבר השני הוא שזו הייתה מחווה לסר ג'ון ולנטיין קארדן, אחד המפתחים המשפיעים של ויקרס ארמסטרונג, שנפטר שלוש שנים קודם לכן. ההסבר השלישי אומר כי השם ולנטיין הוא ראשי תיבות של החברה 
Vickers-Armstrong Ltd Elswick & Newcastle-upon Tyne‏.

שירות קרבי

טבילת האש של טנקי הוולנטיין הייתה במבצע צלבן, חלק מהמערכה בצפון אפריקה ביולי 1941, שם הם שירתו בארמייה השמינית הבריטית. מאז ועד 1943 היה הוולנטיין הטנק החי"ר העיקרי בצבא הבריטי. 
הוא היה פופולרי בקרב צוותי השריון בזכות צלליתו הנמוכה ואמינותו, אולם כבר ב-1942 נחשב הוולנטיין לדגם מיושן בגלל מהירותו הנמוכה ותותח 2 הליטראות החלש שלו. הצריח הקטן של הטנק מנע התקנת תותח בקוטר גדול יותר. בוולנטיין סימן 3 ו-5 הוצג צריח חדש שהכיל שלושה אנשי צוות, אולם לאחר מכן איש הצוות השלישי הוסר גם בדגם זה, כדי לאפשר את התקנת תותח 6 ליטראות. במרץ 1943 הוולנטיין שימש כפלטפורמת ניסוי לתותח ה-75 מ"מ, שהיה מיועד לטנקי קרומוול וצ'רצ'יל. ההצלחה בניסוי הביאה לייצור גרסה של הוולנטיין עם התותח, שהייתה הגרסה האחרונה של הטנק. 
בשלהי 1943 הוולנטיין הוחלף בצבא הבריטי על ידי דגמים חדשים יותר כמו הצ'רצ'יל והשרמן האמריקאי, אולם ייצורו נמשך מאחר שהוא נתפס כטנק אידיאלי למזרח הרחוק, בעיקר אצל הצבא הניו זינלדי, שהפעיל אותו כטנק עיקרי עד לסיומה של המלחמה, ומאחר והוא היה פופולרי ביותר בצבא האדום. כ-2,394 יחידות שיוצרו בבריטניה וכ-1,390 שיוצרו בקנדה הועברו אל הסובייטים במהלך המלחמה.