הקולנוע הגרמני החדש

מנשר אוברהאוזן

בשנת 1962 חתמו כ-26 במאים צעירים על "מנשר אוברהאוזן" , אשר קרא להגדרה מחודשת של הקולנוע הגרמני, שעד אז כלל נושאים פופוליסטיים וחסרי עומק, אשר ניוונו את קהל הצופים וסייעו לעם הגרמני לשכוח מטראומת העבר תחת השלטון הנאצי.
צפייה בסרט קולנועי, בתקופה זו, נחשב לבילוי מהנה - הסרטים שהוצגו בקולנוע, הציגו עולם חלומות שאינו קיים במציאות, והיו חפים מכל ביקורת חברתית, אינטלקטואל או סגנון אמנותי מרשים. בעקבות כך, התנועה קראה לשינוי תרבותי, שיתבטא בנושאים העוסקים בביקורת חברתית ופוליטית ובנושאים רלוונטיים לתקופה. כמו כן, החשיבות הייתה להתמקד בלתת לצופה נקודות למחשבה ביקורתית, מאשר בידור קיטשי בסגנון הוליוודי.
האמנה קראה ליצירת סרטים עצמאיים, אינדיווידואליות מחשבתית ואמנותית, בעלי נושאים ריאליסטיים שיתרחקו מהמוטיבים הקולנועיים המוכרים, אשר פעלו להסחת דעתם של הצופים מהמציאות. המטרה הייתה להפתיע ולקדם את הצופה מבחינה אינטלקטואלית, לגרום לו להטיל ספק, להפגיש אותו עם קונפליקטים מנקודות מבט שונות, כמו באמנות, ספרות או בתיאטרון. נושאים שלא היו לפני בגדר דיון, כמו סקס, קונפליקטים בזוגיות, הגירה, דעות קדומות, מעמדה המסורתי של האישה במשפחה, או התמודדות עם העבר הנאצי בחברה הגרמנית. שינוי משמעותי נוסף חל בבחירת השחקנים - במקום דגש על המראה החיצוני, נבחרו שחקנים שיכלו להציג גם אופי מסוים בנוסף לפנים יפות.
בעקבותיהם הקימה הממשלה הגרמנית קרן סיוע ותמיכה בקולנוע גרמני, שמטרתו לעודד במאים צעירים ליצור סרטים. בעקבות כך, פרצו לתודעה הקולנועית במאים רבים, המפורסם בהם הוא וים ונדרס, אשר נחשב לאחד הבמאים החשובים בעולם.

יצירות קולנועיות בולטות

הדוגמה הראשונה לסרט בסגנון המניפסט של הקולנוע הגרמני החדש, היה סרטו של ז'אן מארי שטראוב, "אל תשלים" (1965). שטראוב צילם את גרסתו הקולנועית לרומאן של הסופר היינריך בל, "ביליארד בתשע וחצי", העוסק בעם הגרמני. סרטים נוספים שהופקו בעשור זו היו "נבוכותיו של החניך טרלס", על פי ספרו של הסופר האוסטרי רוברט מוזיל, על ידי הבמאי פולקר שלונדורף (1966) וסרטו של הבמאי אלכסנדר קלוגה, "שלום לאתמול" (1966), העוסק בעלמה יהודייה שנמלטת מהרפובליקה הגרמנית הדמוקרטית, אף זכה בפרס משנה בפסטיבל הסרטים בוונציה.
בשנת 1968 זכה סרטו של הבמאי ורנר הרצוג "סימני חיים" (1967) בפרס דב הכסף, בפסטיבל בברלין. סרט זה עוסק בחייל גרמני לקראת סוף מלחמת העולם השנייה, אשר מאבד את עשתונותיו. סרטים נוספים אשר יצאו לאקרנים - סרטו מעורר המחלוקת העוסק בהומוסקסואליות (המבוסס על מחזה בשם זה מאת מרטין שפר) של הבמאי פיטר פליישמן, "סצנות ציד בבוואריה" (1969), היה מועמד גם הוא לפרס, וסרט ושל ריינר ורנר פסבינדר "האהבה קרה ממוות" (1969). 
בשנות השבעים והשמונים בלטו הסרטים "עלי, פחד אוכל את הנשמה" (1973) בבימויו של ריינר ורנר פסבינדר. הסרט, אשר זכה לתשומת לב בינלאומית, עוסק ברומן בין אלמנה גרמנייה לבין מהגר עבודה מרוקני. הסרט מציג את הדעות הקדומות כלפי מהגרים בחברה הגרמנית, ומציג באופן קשה את הקשיים איתם השניים נאלצים להתמודד. סרטים נוספים של פסבינדר, הנחשב למייצגה העיקרי של התנועה בשל הספקיו הקולנועיים הרבים, כללו את "נישואיה של מריה בראון" (1978), ו"לילי מרלין" (1980) והעלו שאלות לגבי התמודדות החברה הגרמנית עם עברה הנאצי. 
הבמאי פולקר שולנדורף התמקד בעיקר ביצרת סרטים על פי יצירות ספרותיות, כמו הרומן של גינתר גראס "תוף הפח" (1975) - סרט שהפך לשובר קופות וזכה בפרס דקל הזהב בפסטיבל קאן, ובפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר לשנת 1979. סרטים בולטים נוספים כוללים את סרטיו של וים ונדרס, "אליס בערים" (1974), "תנועה מוטעית" (1975) ו"במהלך הזמן" (1976) - שלושתם סרטים השייכים לטרילוגייה העוסקת במסעות ומאופיינים בשוטים ארוכים האופייניים לוונדרס.

דעיכה

דעיכת התנועה וערכיה החלו בשנות ה-80. במאים רבים עברו לארצות הברית, והקהל העדיף לראות סרטים שוברי קופות אמריקאיים. רבים אומרים כי מותו של פסבינדר בשנת 1982, מסמל סופית את מותה של התנועה.