google/wiki40b huggingface dataset:
שווייץ בתקופה הרומית

הכיבוש הרומי

בשנת 107 לפנה"ס פלשו לאזור שבטי הקימברים והטווטונים. שבטים אלו הנחילו לרומים מספר תבוסות צבאיות, ואף פלשו לאיטליה כשהם מתוגברים בלוחמים הלווטים שנספחו אליהם. לאחר שהוכו על ידי גאיוס מריוס בשנת 101 לפנה"ס, שבו הקימברים והטווטונים למקומות מוצאם.
בשנת 58 לפנה"ס ניסו ההלווטים, בלחץ השבטים הגרמאנים, לפלוש לגאליה, בהנהגת מנהיגיהם אורגטוריקס ודיוויקו אך הובסו על ידי יוליוס קיסר בקרב ביבראקטה, ושבו למקומות מוצאם, כשהם מובסים וכנועים. בשנת 15 לפנה"ס הכניע טיבריוס את הרטים, וארצם הפכה לפרובינקיה בשם רייטיה (בלטינית: Raetia).
אזור האלפים הפך לחלק מהאימפריה הרומית ותושביו קיבלו על עצמם את התרבות הרומית במהלך המאות הבאות.

פוליטיקה ומשטר

מרכז השלטון הרומי באזור ישב בעיר אוונש שבקנטון וו. שווייץ באותה התקופה הייתה כפופה לחוקה רפובליקאית כמו זו אשר הייתה תקפה ברומא של אותם הימים. סמכויות השלטון בפרובינקיה בוצעו ברובם על ידי צמד שופטים המכונים Duumviri. מדי שנה נערכו בחירות לתפקיד, ובהם השתתפו כל האזרחים (גברים לבד, למעט עבדים) מעל גיל 25, ובתקופות מאוחרות יותר על ידי מועצה בעלת 100 חברים.
בעוד שהמערכת השלטונית בחלק המרכזי והמערבי של שווייץ, כפי שתואר לעיל, מתועדת היטב, לא ידוע שום מידע מהותי על המערכת הפוליטית והמנהלית של מזרחה של שווייץ - רייטיה.
בתקופה הרומית היה השטח הקרוי כיום "שווייץ" מחולק בין כמה פרובינקיות. עיקרו של השטח היה שייך לפרובינקיה גרמניה עילית. המזרח היה שייך לפרובינקיית רייטיה.

תרבות וחברה

התושבים הקלטים קיבלו על עצמם את התרבות הרומית ואת מנהגי הרומים ובבוא היום גם את הנצרות. הבישופויות הנוצריות הראשונות נוסדו במהלך המאה ה-4 לספירה.
האוכלוסייה הקלטית לא הושמדה כליל. שרידים ממנה נותרו באזורי ההרים. כיום ישנם מספר עשרות אלפי דוברי רומאנש, שפה מקומית המהווה כנראה וולגריזציה של השפה הלטינית, אותה רכשו הקלטים תושבי האזור בתקופת האימפריה הרומית. דוברי הרומאנש, הקרויים רטו-רומאנים, הם צאצאי ההלווטים והרטים הקדמונים שעברו רומאניזציה, מרוכזים בקנטון גראובינדן ומהווים כאחוז מאוכלוסיית שווייץ המודרנית. קרובים אליהם מבחינה אתנית דוברי הלדינית החיים בדרום טירול.

שקיעת רומא באזור

בשנת 259 פלשו לאזור השבטים האלמנים, אירוע שהפך את שטחה של שווייץ לגבול האימפריה למשך כמאה וחמישים שנה. בשנת 401 נאלצו הרומים להסיג את חייליהם מהאזור, בשל לחצן של פלישות הגותים. בשנת 406 כבשו האלמנים את צפונה של שווייץ, ולאחריהם הבורגונדים שכבשו את דרום שווייץ ומערבה.
פשתנית

תיאור הסוג

האפיון החיצוני הבולט ביותר של פרח הפשתנית הוא הדורבן הבולט שלה. מדובר באיבר בפרח, הבולט מאחורי הכותרת, ובו נמצא הצוף. החרק המאביק מחדיר את חדקו אל עבר הדרבן על מנת להשיג את הצוף, ובו בזמן הוא מאביק את הפרח. פרחים נוספים שלהם דרבן ניכר הם אקוילגיה וכובע נזיר.
שם הסוג, העברי והלטיני, מצביעים על דמיון עלי הפשתנית לעלי הפשתה. מעבר לכך, אין קשר בין הסוגים. שמם האנגלי העממי של חלק מהמינים הוא 'Toadflax'- 'פשתת הקרפד בתרגום חופשי. שם זה מרמז על דמיון הפרח לדו-חי.
סוג הפשתנית כולל כ-100–150 מיני צמחים עשבוניים חד-שנתיים או רב שנתיים. תפוצתם הטבעית ביבשות אירופה, אסיה, וצפון אפריקה. מגוון המינים הגדול ביותר נמצא באגן הים התיכון. בישראל מיוצגת הפשתנית על ידי 11 מינים, כולם חד-שנתיים. 
עלה הפשתנית תמים, וחסר פטוטרת. גביע הפרח בעל 5 אונות. לכותרת הפרח סימטריה דו-צידית, והפרח הוא מטיפוס 'דו-שפתני'. השפה העליונה נחלקת ל-2 אונות, והתחתונה ל-3. כבסוגים אחרים במשפחת הלועניתיים, לוע הכותרת אינו פתוח, ובתוכו חבויים ארבעה אבקנים שאורכם שונה. 
פרי הפשתנית הוא מטיפוס הלקט, וצורתו כדורית או כמעט כדורית. ההלקט נפתח בשיניים, סימן שמבדיל אותו מהסוג הקרוב עפעפית. בפרי זרעים רבים.

היבטים סיסטמטיים

בעבר נהוג היה לכלול בסוג הפשתנית גם את המינים של העפעפית, אולם בשנות ה-70 של המאה ה-20 הוסכם שמינים אלו שייכים לסוג שונה. קיימת גם מחלוקת לגבי המשפחה אליה משתייכת הפשתנית. בעוד שהסיסטמטיקה המסורתית משייכת את הפשתנית ללועניתיים, ישנם חוקרים הטוענים על סמך מחקרים גנטיים, שיש לשייך את הפשתנית, כמו גם סוגים אחרים שנחשבו בעבר כלועניתיים, אל הלחכיים.
יחסי ישראל–קומורו

היסטוריה

בעקבות חתימת הסכמי אוסלו ב-1993, פנה נשיא איי קומורו, סעיד מוחמד ג'והר , לישראל בבקשה לסיוע כלכלי, בתמורה ליצירת קשרים דיפלומטיים והכרה בישראל. בעקבות מגעים בין מכריו של ג'והר לבין גורמים במשרד החוץ הישראלי נחתם ב-10 בנובמבר 1994, בין נשיא איי קומורו ויהודה לנקרי, שגריר ישראל בצרפת ומיופה הכוח מטעם משרד החוץ הישראלי, הסכם עקרוני לכינון יחסים דיפלומטיים בין שתי המדינות. ההסכם נחתם בפריז, בבית שבבעלותו של הנשיא ג'והר.
ג'והר קיווה, בעקבות חתימת ההסכם, לתרומה חד פעמית מממשלת ישראל בסך של 200 מיליון דולרים. שר החוץ אז, שמעון פרס, התחייב במכתב שנמסר לנשיא, שמשרד החוץ יפעל לסייע לקומורו באמצעות המרכז לשיתוף פעולה בינלאומי. בעקבות הפרסום בכלי התקשורת על חתימת ההסכם, חלק ממדינות ערב, בעיקר לוב ואיראן, גינו את יוזמת הנשיא ולחצו עליו לחזור בו מיוזמתו, תמורת סיוע כלכלי נדיב.
מכיוון שישראל לא נענתה לבקשת הנשיא לסיוע, הממשל של איי קומורו חזר בו וההסכם הפך להצהרה משותפת המודיעה על כינון יחסים בלבד. שגרירות ישראלית לא נפתחה בקומורו.
ב־14 במאי 2013 העבירה ממשלת איי קומורו למשרד התובעת הכללית בבית הדין הבינלאומי לצדק תביעה נגד ישראל בעניין המשט לעזה ב-2010. חצי שנה לאחר מכן הודיעה התובעת שבדיקת המידע שהוגש לה אינה מצדיקה פתיחת חקירה מצדה. נציגי איי קומורו, בהנחיית טורקיה, לא ויתרו והגישו ערעור על החלטת התובעת ב־29 בינואר 2015. הערעור התקבל בשתי ערכאות של בית הדין הבינלאומי. עקב כך חויבה התובעת לבחון מחדש את עמדתה בהקדם האפשרי.
הר הוזמר (איווה)

מקור השם

ההר נקרא על שם הפסלת הרייט הוזמר, שזכתה במירוץ לפסגת ההר בשנות ה-50 של המאה ה-19.
וישניצה (לובלין)

יהודים בווישניצה

בווישניצה התקיימה במשך שנים קהילה יהודית. בסוף המאה ה-19 פתח ביישוב רבי שלמה הלברשטאם את ישיבתו, ולאחר שעבר בשנת תרנ"ב (1892) לבובובה, עמד בנו רבי בן ציון הלברשטאם בראשות הישיבה, עד שעבר גם הוא לבאבוב לתמוך באביו בעת מחלתו.
בתחילת אוקטובר 1939 נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו הטילו על יהודיה גזירות שונות, ובהן חובת ענידת טלאי צהוב וחובת תשלום סכומי כופר גבוהים. בסוף שנת 1940 רוכזו יהודי העיירה בגטו שהוקם בה, אליו הובאו גם יהודים מיישובי הסביבה. בגטו שררו תנאי צפיפות ורעב קשים, והתפשטו בו מגיפות.
בסוף ספטמבר 1942 הועברו כ-1,000 היהודים שנותרו בגטו שבעיירה לגטו מיינדזיז'ץ פודלסקי, ומשם שולחו כעבור כחודש לטרבלינקה. במהלך האקציה שהתקיימה בווישניצה התנגדו לגרמנים מספר צעירים יהודים עם נשק שאספו, ויהודים רבים הצליחו להימלט מהגטו. חלקם נתפסו לאחר מכן במצוד שערכו אחריהם הגרמנים. ב-17 בנובמבר 1942 נרצחו כ-120 היהודים האחרונים שנותרו בעיירה.
דמי ולדות

דמי ולדות הוא מושג הלכתי המתייחס לפיצוי כספי אותו צריך לשלם אדם שפגע באישה הרה וגרם למות עוּברה. את הפיצוי משלם הפוגע לבעלה של האישה ההרה.
מקור הדין נמצא בפרשת משפטים: "כי ינצו אנשים ונגפו אשה הרה ויצאו ילדיה ולא יהיה אסון, ענוש יענש כאשר ישית עליו בעל האשה ונתן בפללים".
בתלמוד הבבלי, במסכת בבא קמא, ישנו דיון בשאלה כיצד לחשב את ערכו של העובר. מסקנת הדיון היא כי יש לחשב את ההפרש בין ערכה הכספי של האישה אילו הייתה נמכרת לשפחה כאשר יש לה ולדות -ואז היה ערכה גבוה יותר (מאחר שגם ילדיה יהיו עבדים של הקונה), לבין מצב שהייתה נמכרת ללא הוולדות.
הסוכנות לשירותים פיננסיים

הסוכנות לשירותים פיננסיים (ביפנית: 金融庁, תעתיק: קינְיוּ-צ'וֹ) הוא ארגון הפועל תחת ממשלת יפן, ותפקידו הוא פיקוח על הבנקאות, על הבורסה לניירות ערך ועל תחום הביטוח במדינה במטרה לשמור על יציבות המערכת הכלכלית. הסוכנות נוסדה ב-2000, ובראשה עומד מנהל שפועל תחת שר האוצר. תחת סמכות הסוכנות נמצאות הוועדה למעקב אחר הסחר בניירות ערך ולשכת רואי החשבון של יפן. 
משרדי הסוכנות נמצאים בטוקיו.
עצמאות (מוגבלות)

עצמאות, תלות ותלות הדדית הם מושגים הקשורים למוגבלות ומתייחסים למצבי תפקוד האדם הנכה כפי שהסביבה רואה אותו וכפי שהוא עצמו חווה זאת.
אדם מתחילת חייו מקבל זכויות בעת שמפגין עצמאות פיזית או תפקודית. כתוצאה מכך, בתרבות בה קיימת היררכיה לא גמישה שנותנת עדיפות לאספקט כלשהו (פיזי, חברתי או מנטלי), אנשים בעלי מוגבלות כלשהי, יקבלו פחות אוטונומיה וזכויות רק בשל היותם מוגבלים בתחום מסוים. 
אדם נכה יכול להיות מוגבל בתפקוד פיזי, אך יחד עם זאת להיות עצמאי בתפקוד קוגניטיבי, רגשי וחברתי.
ראיה אשר מגבילה את החשיבה לדו-קוטביות של עצמאות מול תלות עשויה למנוע מאדם נכה חוויות אנושיות ייחודיות וחשובות.
אנשים מוגבלים רבים רואים את הנגישות כשוות ערך לעצמאותם.
טאג'ין

סיר הטאג'ין

סיר הטאג'ין המסורתי עשוי חרס, לעיתים צבוע או מזוגג. הסיר עשוי שני חלקים: בסיס שטוח עגול עם דפנות נמוכות, ומכסה חרוטי או כיפתי המונח על הבסיס בזמן הבישול. המכסה מתוכנן כך שיחזיר את התעבות האדים אל התחתית.
בישול מסורתי של טאג'ין נעשה על גבי פחמי עץ לוהטים, תוך השארת מרווח בין הפחמים לטאג'ין כדי למנוע התחממות מהירה מידי. לצורכי טאג'ין משתמשים בלבני פחם גדולות כיוון שהן נותרות חמות במשך שעות, בעוד פיסות פחם קטנות יותר נשמרות עבור שיפודים וסוגי בשר אחרים לצלייה על מנגל. 
יש המכינים טאג'ין בתנור או על כיריים (של גז או חשמל) בחום נמוך מאוד ההכרחי לבישול האיטי. בבישול על כיריים נעשה שימוש בטבעת אלומיניום המונחת על המבער תחת הטאג'ין כדי להבטיח חלוקה שווה של החום. כיום קיימים סירי טאג'ין עם תחתית יצקת עבה שניתן לבשל בהם על גבי כיריים בחום גבוה. תחתית זו מאפשרת השחמה של הבשר והירקות לפני הבישול.
ניתן לדמות בישול בטאג'ין באמצעות בישול בסיר לבישול אטי אך התוצאה תהיה שונה מעט. סירי טאג'ין רבים הם פריט עיצובי כמו גם כלי שימושי. עם זאת, ישנם טאג'ינים המיועדים לשמש אך ורק ככלי הגשה מעוצב.

טאג'ין מרוקאי ואלג'יראי

תבשילי טאג'ין מרוקאים ואלג'יראים הם נזידים בבישול איטי, הכוללים לרוב בשר בקר, עוף או דג, עם ירקות או פירות. לעיתים מוסיפים אגוזים ופירות יבשים. בטאג'ין משתמשים בתבלינים כגון זנגוויל, כמון, כורכום, קינמון וזעפרן. בטאג'יני ירקות מתבלים בפפריקה וצ'ילי. השילוב של מתוק ומלוח אופייני בטאג'ינים כגון בשר כבש עם תמרים ותבלינים. תבשיל טאג'ין מוגש לרוב עם לחם.
כיוון שהמכסה החרוטי כולא את האדים ומחזיר את הנוזלים המתעבים אל הסיר, נדרשת רק כמות קטנה של מים לבישול הבשר והירקות. שיטת בישול כזו מעשית באזורים בהם אספקת המים מוגבלת.
ישנם סירי טאג'ין בהם ישנם חורים בקצה לצורך הוצאת האדים ולעיתים אף מניחים עליהם לימון לצורך בישול.

טאג'ין תוניסאי

במטבח התוניסאי המונח טאג'ין מתייחס למאכל שונה מהטאג'ין המרוקאי, דומה יותר לפריטטה האיטלקית. תחילה מכינים נזיד פשוט, עשוי בשר קצוץ, המבושל עם בצל ותבלינים כגון בהרט (ניצני ורד וקינמון טחון) או תערובת כוסברה וזרעי קימל  הנקראת טאביל. מוסיפים לתערובת חומר מדביק כגון פירורי לחם, חומוס או קוביות תפוחי אדמה. כשהבשר רך מערבבים אותו עם תבלין כגון פטרוזיליה, נענע, זעפרן או עגבניות מיובשות, עם ירקות ועם תבשיל מוח עגל. לאחר מכן מעשירים את התבשיל בביצים וגבינה. התערובת נאפיית בתנור או על הכיריים עד שהתחתית והחלק העליון פריכים והמלית התייצבה. אזי הופכים את המאפה על צלחת וחותכים אותו לריבועים, ומגישים בליווי פלחי לימון. יש המכינים את המאפה עם מאכלי ים או עם ירקות בלבד.
באזורים כפריים בתוניסיה מניחים כלי חרס שטוח על פחמי עץ זית, ממלאים אותו, מכסים במכסה חרס שטוח ועורמים פחמים חמים מעל. הטאג'ין המתקבל פריך בתחתית ובחלקו העליון, עסיסי בפנים ובעל ניחוח מעושן.
אלון אלטרס

אלון אלטרס (נולד ב-1960) הוא סופר, משורר ומתרגם ישראלי.
אלטרס נולד ביפו בשנת 1960, להורים יוצאי רומניה. הוא למד רומנית בבית הוריו ופנה ללימודי איטלקית, בהתבססו על הדמיון בין שתי השפות. ב-1992 החל ללמד ספרות כללית באוניברסיטת תל אביב ושנה לאחר מכן זכה אלטרס בפרס "סופר- מורה" מטעם משרד החינוך. הוא זוכה פרס ראש הממשלה לסופרים עבריים לשנת 2001, ופרס שר התרבות האיטלקי ב-2003 על תרומתו להפצת הספרות האיטלקית בישראל. כתב חמישה רומנים וארבעה ספרי שירה. זכה במענק פיתוח לכתיבת תסריט לפי הרומן השני שלו, 'השמלה השחורה של אודליה', מטעם המיזם לפיתוח תסריטים של קרן דן דוד. הוא מתרגם בעיקר מאיטלקית  
אלטרס נשוי ואב לבן ובת. הוא חי באיטליה ובישראל ומלמד באיטליה באוניברסיטת סיינה.
אידליב

אידליב במלחמת האזרחים הסורית

העיר אידליב הייתה, בחודשים הראשונים של מלחמת האזרחים, מעוז חשוב לקבוצות מתנגדי השלטון, הקרבה שלה לגבול עם טורקיה ומיקומה על הציר בין לטקיה לחלב הפכו אותה לנכס אסטרטגי חשוב למורדים. בדצמבר 2011 הצבא הסורי יצא לפעולה כנגד כוחות אלו בעיר, אך ככל הנראה העיר והאזור חזרו לידי מתנגדי השלטון. פעילות צבאית זו הביאה לפי דיווחים, להרג של כ-250 בני אדם באזור.
ב-10 במרץ 2012 יצאו כוחות הצבא הסורי (חטיבה משוריינת ורגימנט כוחות מיוחדים) לפעולה קרקעית כנגד כוחות המורדים בעיר ובסביבתה. לאחר שלושה ימי קרבות, העיר חזרה לשליטת השלטון הסורי, עם כ-40 הרוגים משני הצדדים וכ-130 מורדים שנפלו בשבי הצבא הסורי.
ב-28 במרץ 2015 כוחות המורדים בהנהגת ג'בהת אל נוסרה (אז - שלוחת אל-קאעידה בסוריה) כבשו את העיר לאחר 3 ימים של לחימה עם כוחות המשטר.
בראשית 2018 כוחות צבא אסד בסיוע מיליציות שיעיות מתקדמים בכיבוש שטחים בסביבת העיר, לעבר שדה התעופה אבו דוהור, בחסות הפצצת השטחה רוסית.

כלכלה ותעשייה

העיר אידליב שוכנת בעמק פורה, סביב העיר ישנם מטעים ושדות רבים והיא מזוהה במיוחד עם גידול עצי זית. העיר היא עיר שוק חשובה באזור וכוללת בין היתר תעשייה הקשורה בזיתים כמו יצור של שמן זית וסבון המבוסס עליו. בנוסף, ענף הכותנה נפוץ מאוד באידליב עם תעשיות רבות לאריגה של בדים.
גידולים נוספים הנפוצים בסביבת העיר הם; פירות הדר, עצי שקד, גפנים, תאנים ועגבניות.
עמנואל לוטם

ביוגרפיה

לוטם הוא בעל תואר ראשון מאוניברסיטת תל אביב מהפקולטה למדעי החברה, תואר שני ושלישי מאוניברסיטת לונדון מבית הספר ללימודי מזרחנות ואפריקה ומבית הספר לכלכלה, בהתאמה.
הרצה בחוג לארצות מתפתחות באוניברסיטת תל אביב  ולאחר מכן עבד במשרד החוץ. ראשית בתור חוקר, לאחר מכן בתור קונסול לעניינים אקדמאיים בניו יורק  ולבסוף בתור יועץ לשגרירות ישראל בפרטוריה (דרום אפריקה). החל לעסוק בתרגום ובעריכה בשנת 1983.
בשנת 2003 התמנה לעורך המדעי של אנציקלופדיה ynet  וכיהן בתפקיד זה שנים אחדות.
תרגם בסך-הכל כ-400 כותרים (נכון ליולי 2006).

בספרות פופולרית

מופיע - תחת השם "רעואל רותם" בספרם של לביא תדהר וניר יניב, "רצח בדיוני" (2009).
שרשרת הערך

מודל שרשרת הערך (Value Chain) הוא כלי ניתוח עסקי שהוצג לראשונה על ידי פרופ' מייקל פורטר בשנת 1985. המודל הפך במהירות לכלי מוביל בתהליך תכנון אסטרטגי. בבסיס המודל עומדות הטענות שמוצרים עוברים דרך שרשרת פעילויות בארגון ובכל תחנה מתווסף להם ערך עבור הארגון כיוון שערכם ללקוחות גדל או שהסיכוי שהם יהיו בעלי ערך ללקוחות גדל (הדבר נכון גם בארגוני שירותים, בהתאמת מינוחים בלבד). טענת המודל היא ששרשרת הפעילויות מוסיפה למוצר ערך העולה על סכום הערכים שהוספו בכל תחנה. 
אין לבלבל בין רעיון שרשרת הערך ובין העלויות הנצברות לאורך שרשרת הפעילויות. דוגמה להבחנה בין השניים הוא ליטוש יהלומים. פעולת הליטוש עשויה להיות בעלת עלות נמוכה, אך הפעולה עצמה מוסיפה ערך רב למוצר הסופי מכיוון שיהלום גולמי שווה הרבה פחות מיהלום מלוטש.
המודל מחלק את הפעילויות בארגון לפעילויות ראשוניות, אלו הפעילויות יוצרות הערך, בהן כלולות הפעילויות הגנריות הבאות: לוגיסטיקה נכנסת (חומרי גלם), תפעול (ייצור), לוגיסטיקה יוצאת (תוצר מוגמר), שיווק, מכירות ושירות. שאר הפעילויות הן פעילויות תמך כגון ניהול משאבי אנוש וכספים. לכל פעילות ממפים את העלויות ואת מניעי הערך. למרות שפעולות שרשרת הערך נפרדות ומהוות את אבני הבניין של היתרון התחרותי, הן אינן בלתי תלויות. הן קשורות ביחסי זיקה בתוך השרשרת, המשקפים את היחסים בין הדרך שבה פעולת ערך אחת מבוצעת והעלות (או רמת הביצוע) של פעולה אחרת. יחסי הזיקה בתוך שרשרת הערך הם קריטיים ליצירת היתרון התחרותי, וניצול נכון של הקשרים זקוק לרוב לזרימה של מידע ומאפשר אופטימיזציה.
יצירת ערך לפי מודל שרשרת הערך מצריכה תיאום ושיתוף פעולה, השקעה במערכות מידע, שינויים בתהליכים ארגוניים, מחויבות ההנהלה, משרות גמישות ומסתגלות לשינויים, עובדים בעלי יכולות וכן גישה ותרבות ארגונית תומכת.
יצירת הערך מחייבת שיתוף פעולה של ספקים, יצרנים, מפיצים ולקוחות.
היצרנים צריכים להבין ולהכיר את צורכי הלקוח, ולתת מענה לצרכים אלו באופן יצירתי, חדשני ויעיל, תוך התאמה לסביבה העסקית התחרותית והדינמית.
שיפורים מתמידים והקטנת עלויות תורמים ליצירת ערך גבוה יותר.
תפיסת שרשרת הערך הורחבה מעבר לארגון הבודד והשרשרת יכולה לכלול גם את שרשרת האספקה ואת ערוצי ההפצה.
משטרת התיירות (סדרת טלוויזיה)

תקציר עלילת הסדרה

לרה היא שוטרת במשטרת התיירות של סוצ'י, אך שואפת לעסוק בחקירת פשעים חמורים, אלא שמקרים כאלה הם נדירים במשטרת התיירות כמו גם העדר מצב רוח טוב אצל מפקד המחלקה. בניסיונה לעלות בסולם הדרגות המשטרתי היא נתקלת בשלל סיטואציות מבדחות, הייחודיים לעיר נופש כמו סוצ'י.
חיים תדמון

חיים תדמון (נולד בשנת 1935 בפתח תקווה) הוא מוותיקי קול ישראל, סופר ומתרגם ישראלי.

ביוגרפיה

תדמון נולד בפתח תקווה. בוגר החוג להיסטוריה כללית ומדעי המדינה במסגרת האוניברסיטה העברית בירושלים. כמו כן הוא כותב שירה.
שימש כשדר וקריין בערוץ הרדיו "קול ישראל" עד שנת 1998.
נשוי למשוררת רחל חלפי.
אבשלום רצאבי

קריירת משחק

רצאבי גדל במחלקת הנוער של הפועל פתח תקווה, ושיחק בשורותיה עד לגיוסו לצה"ל. בעקבות הגיוס נעדר ממרבית אימוני הקבוצה וכושר המשחק שלו נפגם, ולכן החליטה הנהלת הקבוצה להעביר אותו להפועל מחנה יהודה, ששיחקה אז בליגה השנייה. רצאבי הצטיין בשורות מחנה יהודה, ובשנת 1956 אף הוכתר כמלך השערים של הליגה השנייה עם 27 כיבושים.
בעונת 1959/60 חזר רצאבי להפועל פתח תקווה, שזכתה עונה קודם לכן בתואר האליפות, והצטרף בכך לאחיו הגדול זכריה שהחל לשחק בקבוצה ארבע עונות קודם לכן. הוא כבש שער כבר במשחק הבכורה שלו, וסייע לקבוצה לזכות באליפות נוספת. הפועל פתח תקווה זכתה באליפות גם בשלוש העונות הבאות, ובכך השלימה רצף של חמש אליפויות רצופות, רצף שלא נשבר עד היום (נכון לשנת 2019).
רצאבי, שעבד במקביל כנהג באל על, השלים בסך הכל שבע עונות במדי הפועל פתח תקווה, במהלכן כבש שלושים שערי ליגה ושבעה שערי גביע וזכה עם הקבוצה בארבע אליפויות. עם סיום עונת 1965/66, כשהיה בן 30, פרש ופתח חנות ספורט, אותה ניהל עד לפרישתו לגמלאות.
מצרפי המקרים

מצרפי המקרים הוא רומן עם יסודות של מדע בדיוני ופנטזיה פרי עטו של יואב בלום. הספר שייך לז'אנר של פנטזיה אורבנית המותח ביקורת על החברה המודרנית. הספר יצא לאור בשנת 2011 בהוצאת כתר וזכה להצלחה רבה בישראל ובעולם. מצרפי המקרים זכה באות "ספר הזהב" על מכירת 20 אלף עותקים.

תקציר העלילה

בתחילת הספר אנו מתוודעים לקבוצת אנשים הנקראים "מצרפי מקרים" שתפקידם לגרום לשרשרת אירועים אשר תוביל לאירוע הרצוי שהוטל עליהם "ליצור", אך הם אינם יכולים פשוט לפנות אל אותם אנשים ולצוות עליהם לעשות את המוטל עליהם. כל מצרף מקרים עובר הכשרה ארוכה ומעמיקה הכוללת שישה עשר חודשים עמוסים וקשים של למידה תיאורית ומעשית. הספר מתרכז בשלושה מצרפי מקרים בעלי משימות שונות, גיא (העוסק בעיקר בצירופי שידוך), אמילי (המתמקדת בעיקר בגילויים והמצאות) ואריק (שעוסק בכל הצירופים).
שלושת הגיבורים, גיא, אמילי ואריק, הם מתלמדים שהיו ביחד בקורס מצרפי מקרים ושומרים על קשר הדוק גם לאחר סיום הקורס. במהלך העלילה משולבים קטעים מחומרי הלימוד של קורס מצרפי המקרים החושפים את הקוראים למה שמצרפי מקרים לומדים במהלך הקורס.
כל מצרף מקרים מקבל את משימותיו על ידי מעטפה חומה שמושחלת מתחת לדלתו, ובה כל המידע הדרוש לו. 
יום אחד, גיא מקבל מעטפה משונה, ובה כתובים רק מקום, שעה, והמשפט הסתום "אכפת לך אולי אם אני אבעט לך בראש?".
האם הוא ילך לשם? מה יקרה שם? הכל בספר.

עיבודים ותרגומים

"מצרפי המקרים" תורגם למספר רב של שפות, ביניהן אנגלית, פורטוגזית, ספרדית, צרפתית, איטלקית, גרמנית, פולנית, צ'כית, ובולגרית.
וקיבל ביקורות חיוביות באתר Goodreads.
הזכויות לספר נקנו בידי אולפני אפיק האמריקאים.
במהלך 2018 פורסם כי הספר יועבד לסרט על ידי התסריטאי ריצ'רד פרידנברג .
הכנסת השנייה

אירועים מרכזיים

הסכם השילומים שנחתם במהלך כהונתה של הכנסת השנייה, לווה באירועים סוערים. ב-6 בינואר 1952 עלה ההסכם לסדר יומה של הכנסת השנייה, ולאחר שלושה ימי דיון נערכה הצבעה במליאה. ההחלטה שהתקבלה הייתה לייפות את כוחה של הממשלה לנהל את המשא ומתן. ההחלטה התקבלה ברוב של 61 חברי כנסת מול 50 מתנגדים ו-6 נמנעים. 3 חברי כנסת נעדרו. בייפוי כוחה של הממשלה תמכו 45 חברי הכנסת של מפא"י ו-6 מתוך שמונת החברים בהפועל המזרחי. הקואליציה ככלל, ומפלגות מפא"י ו"הפועל המזרחי" בנפרד, נתנו לחברים ניצולי השואה חופש הצבעה, כדי לא להעמידם בדילמה מוסרית. חופש ההצבעה ניתן רק לאחר שהתברר לבן-גוריון שקיים רוב התומך בהחלטה.
ב-7 בינואר 1952, במהלך הדיון בכנסת, קיימו מתנגדי ההסכם הפגנה גדולה, שהחלה בכיכר ציון בירושלים, וצעדה לבניין הכנסת (אז בבית פרומין, מרחק דקות הליכה מהכיכר). יושב-ראש מפלגת חרות, חבר הכנסת מנחם בגין, שנאם בהפגנה, דיבר בחריפות רבה נגד הממשלה. לאחר דבריו של בגין החל ההמון לצעוד לעבר הכנסת. על הכנסת הופקדו שוטרים רבים שפרסו סביבה גדרות תיל והציבו ברחובות מחסומים רבים. חרף ניסיונות המשטרה לבלום את המפגינים באלות ובגז מדמיע, הגיעו המפגינים למפתן הכנסת והשליכו אבנים לתוך אולם המליאה. במהלך ההפגנה נפצעו כמאתיים אזרחים וכמאה וארבעים שוטרים. ח"כ חנן רובין נפגע מאבן בראשו ועוד מספר חברי כנסת שרסיסי החלונות המנופצים פגעו בהם. עיתון "הארץ" תיאר את רחבת הכנסת באותו היום כ"שדה קרב". בגין נשא נאום חריף מאוד בתוך המליאה, במהלכו כינה את בן-גוריון "פשיסט" ו"חוליגן" לקול ניפוץ השמשות ולמראה בהלתם של חברי הכנסת שהתרחקו מהחלונות ומהאבנים הניתכות מכל עבר.
גלי רדיו

גלי רדיו הם קרינה אלקטרומגנטית בתדרים שבין 3 קילו-הרץ עד 300 גיגה-הרץ מתוך הספקטרום האלקטרומגנטי. אורכי הגל של תדרים אלו הם 100 ק"מ עד 1 מילימטר. ככל שאר הגלים המהווים קרינה אלקטרומגנטית, גם גלי רדיו מתפשטים במהירות האור, ונעים בשדות אלקטרומגנטיים המתפשטים בריק.
תדרי רדיו משמשים, בין השאר, לתקשורת אלחוטית. לשם ביצוע תקשורת אלחוטית יש להקצות למשדר תדר שבו ישדר, ורוחב סרט מסוים. לכל משדר תדר המוקצב לו, שבו ניתן להאזין לו, ובקשר דו־כיווני – גם לשוחח אתו. כיוון שרוחב הסרט הכולל של גלי הרדיו מוגבל, ולכל משדר נדרש רוחב סרט מינימלי, הרי מספרם הכולל של תדרי הרדיו מוגבל. העובדה שלמשדר יש טווח מסוים, התלוי בעוצמת השידור ובצורת ההתפשטות של גלי הרדיו, מאפשרת להקצות אותו תדר לשני משדרים המרוחקים במידה מספקת, אך בעיית המחסור אינה נפתרת. סוג של פתרון לבעיה הוא העברתו של תחום רחב של תדרים בתווך שידור אחר (כגון תקשורת בכבלים). אז תחום התדרים מכיל גם תדרים שנמצאים באוויר ומוקצים לצרכים אחרים. אפשרות אחרת היא שידור וקליטה באלומות צרות מאוד כמו שידור וקליטה בעזרת לוויינים. פריצת דרך בתחום ניצול תדרי רדיו לתקשורת אישית הושגה עם המצאת התקשורת הסלולרית. עד להמצאת שיטה זו, השימוש בתדרי רדיו היה נפוץ בעיקר אצל גופים וארגונים ולא באופן אישי.
בתחום שידורי הרדיו לתקשורת המונים היצע התדרים מצומצם ביותר, ולכן נדרשת הסדרה של הקצאת התדרים, המבוצעים במספר גופי הסדרה ופיקוח ברחבי העולם, הן ברמה הארצית (כגון משרד התקשורת בישראל), והן ברמה הבינלאומית (כגון ITU). המחסור בתחום זה, יחד עם הרצון לשדר לציבור הרחב, יצרו את תופעת הרדיו הפיראטי. ישנם תחומים נוספים בהם יש מחסור בתדרים; דוגמה לכך הם תדרים בתחום ה-2.4 גיגה-הרץ ששימשו את צה"ל שסירב לפנותם לשימושי שן כחולה הזקוקים לתחום זה. במשך תקופה ארוכה נאסר בישראל שיווק של מכשירים אזרחיים שתומכו בתקן "שן כחולה", עד למציאת הסדר שבמסגרתו פינה צה"ל את תחום התדרים.

מקור השם

את השם "רדיו" הגה הפיזיקאי הצרפתי אדוארד בראנלי (Edouard Branly). שם זה מגיע במקור מהמונח "radioconductor", אשר מבוסס על הפועל להקרין - "to radiate".
גלי רדיו מכונים גם בשם "גלי האתר". כינוי זה מקורו בתאוריה השגויה לפיה גלים אלקטרומגנטיים זקוקים לתווך חומרי כלשהו על מנת לנוע במרחב, בדומה לגלי קול. תאוריה זו הופרכה בעזרת ניסוי מייקלסון-מורלי.
בירסה

הבירסה (בלטינית: Byrsa) הייתה מצודה מוקפת חומה ששכנה מעל הנמל בקרתגו הבירסה שימשה בעת העתיקה כמרכז התרבותי והחברתי של קרתגו.

היסטוריה

לפי ורגיליוס מקורו של השם "בירסה" במילה היוונית "βυρσα" (בקירוב - "וירסא") שמשמעה בקר או רפת. השם ניתן למקום בהקשרה של האגדה אודות השור שאת עורו ביתרה המלכה דידו כדי לסמן את גבולות עירה העתידית. הסבר זה הופיע יחד עם האגדה בתקופה ההלניסטית, וייתכן שאת מקור שמה האמיתי של הגבעה יש לחפש במילה שמית כמו "בוסטרה" שמשמעה "שיפוע" או "בוסרה", היינו "מבצר".
לפי סטראבון שמשה בירסה כאקרופוליס מיושב בצפיפות במרכזה של העיר:
"ליד מרכזה של העיר שכן האקרופוליס, ששמו בירסה; הוא היה תלול למדי ונושב בכל צדדיו, ועל פסגתו ניצב מקדש אסקלפיוס".
סופה של הבירסה במלחמה הפונית השלישית היה גם סופה של קרתגו הפונית, ומתיאוריו של אפיאנוס את האירוע ניתן ללמוד על אופיו של המקום:
"העריקים הרומים, כ-900 במספר... נמלטו אל מקדש אסקלפיוס עם עזרובעל ואשתו ושני ילדיהם. כאן יכלו להתגונן משך זמן רב אף שהיו מועטים במספרם, בזכות גובהו וטבעו הסלעי של המקום, אשר בעת שלום הוליכו אליו שישים מדרגות".
ראש הגבעה שוטח לחלוטין בידי הרומאים, בעיקר ממניעים פוליטיים ובמטרה להרוס לחלוטין את שרידיו של המרכז המדיני והדתי של העיר הפונית. תחת המבנים שהרסו הקימו הרומאים כיכר ענקית בשטח של 13,000 מ"ר וסביבה בנו את מבני הפורום של הקולוניה, גם זאת ממניעים פוליטיים גרידא שמטרתם הייתה להפגין לראווה את גדולת האימפריה הרומית ואת כוחה.
בעקבות המסורת לפיה לואי התשיעי, מלך צרפת מת ונקבר במקום במהלך מסע הצלב השמיני בשנת 1270, הוקמה על הגבעה קפלה בשנת 1830, אף ששרידיו של המלך המנוח הועברו לצרפת. מאוחר יותר, בסוף המאה ה-19, הוקמה במקום קתדרלה נאו-ביזנטית שהוקדשה ללואי הקדוש, ואשר העניקה לגבעה שם נוסף - "גבעת לואי הקדוש" (colline saint Louis).
החפירות הראשונות במקום התקיימו בשנת 1859 על ידי שארל בלה (Charles Ernest Beulé) שחשף את האפסיסים הקרויים על שמו. חפירות נוספות התקיימו ב-1880 וכן החל מ-1923 עד סוף שנות השלושים של המאה ה-20. מאז הכרזת המקום כאתר מורשת עולמית, מבוצעת עבודת המחקר באתר על ידי שני צוותים צרפתיים המטפלים בנפרד בשרידים הפוניים ובשרידים הרומיים.
Surrender

רקע והוצאה

הפסקול הוקלט בין שנת 1994 לשנת 1995, ויצא לאור ב-30 באוקטובר 1995, על ידי חברות התקליטים רילי יוזפול רקורדס ופולידור רקורדס. הפסקול יצא לראשונה בממלכה המאוחדת, ופרק זמן מסוים לאחר מכן גם בשאר רחבי העולם.
כמה עשורים לאחר יציאתו, עלה הפסקול לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי.
מחוז שטייר

מחוז שטייר הוא מחוז בדרום מזרח אוסטריה עילית שבאוסטריה. במחוז ישנן 21 עיירות, אוכלוסייתו מונה 57,611, נכון לשנת 2001 ושטחו משתרע על 971.70 קמ"ר. המחוז מקיף את העיר שטייר, ושכניו הם במערב מחוז קיכדורף אן דר קרמס, בצפון מחוז לינץ ובדרום אוסטריה תחתית.