פרדיגמת הקבוצה המינימלית

פרדיגמת הקבוצה המינימלית היא מערך ניסוי המשמש בפסיכולוגיה חברתית לחקירת התנאים המינימליים להיווצרות אפליה בין קבוצתית. על פי מערך זה, המשתתפים מחולקים לקבוצות בהתבסס על קריטריון שרירותי ולכאורה חסר משמעות, ולאחר מכן בוחנים כיצד חברי הקבוצה נוטים להתנהג כלפי חברי הקבוצה השנייה. ניסויים בגישה זו גילו שאפילו אבחנות שרירותיות וחסרות משמעות בין הקבוצות כגון העדפות לציורים מסוימים, יכולות לגרום למשתתפים להעדיף את הקבוצה שלהם על פני הקבוצה השנייה, אפילו כאשר זה בא על חשבון רווח לקבוצה שלהם. הסיבה לכך היא העובדה שהזהות החברתית היא מרכיב חשוב בדימוי העצמי שלנו, ושיפור ושימור זהות חברתית חיובית היא מוטיבציה מרכזית עבורנו. לשם כך, אנו יוצרים לעצמנו יתרון על פני קבוצת החוץ. זה מאפשר לנו לחוש שקבוצתנו עדיפה ותורם להעלאת הדימוי העצמי. יש גם רצון להבחין בין הקבוצות והאפליה מסייעת להשיג זאת.

פיתוח הפרדיגמה

פרדיגמת הקבוצה המינימלית פותחה במקור על ידי הנרי טאג'פל ועמיתיו בתחילת שנות השבעים כחלק מניסיונם להבין את הבסיס הפסיכולוגי של אפליה בין-קבוצתית. כוונתו של טאג'פל הייתה בשלב הראשוני לחלק את המשתתפים לקבוצות בעלות משמעות קטנה ככל האפשר, ובניסויי המשך להגדיל כל פעם במעט את המשמעות העומדת בבסיס החלוקה לקבוצות על מנת לגלות מה הקריטריון המינימלי הנדרש להתרחשותה של אפליה. הממצא המפתיע היה, שכבר בחלוקה הראשונית, בתנאים הקבוצתיים המינימליים ביותר, התרחשה העדפה לקבוצת הפנים. לפני מחקרו של טאג'פל, האמינו כי העדפת קבוצת הפנים נובעת מאינטרסים אישיים של חברי הקבוצה או מקיומו של קונפליקט ממשי בין הקבוצות. טאג'פל הוכיח שהמצב המינימלי הדרוש להעדפת קבוצות הוא פשוט סיווג לקבוצה ולא משנה כמה שרירותי קריטריון הסיווג.
בעקבות ממצאים אלו פיתח טאג'פל את ההסבר המוטיבציוני של תאוריית הזהות החברתית. על פי תאוריית הזהות החברתית, בתנאי הקבוצה המינימלית, אנשים יעדיפו להעניק יתרון לקבוצה שלהם על פני קבוצת החוץ, משום שבנסיבות אלו, העדפת קבוצת הפנים היא הדרך היחידה להשגת ייחוד חיובי.

הסבר תאורטי לתופעה

פסיכולוגים חברתיים הציעו מספר סיבות להעדפת המשתתפים את חברי קבוצתם בפרדיגמת הקבוצה המינימלית. טאג'פל ועמיתיו סיפקו הסבר המתמקד בקטגוריזציה חברתית ובזהות חברתית. סיווג חברתי מתייחס לאופן שבו אנשים מסווגים לקבוצות חברתיות. כשם שאנשים תופסים באופן אוטומטי אובייקטים לא-חברתיים כשייכים לקטגוריות שונות (לדוגמה, פרחים לעומת עצים), הם גם נוטים לקטלג אנשים לקבוצות שונות. סיווג חברתי הוא שימושי משום שהוא מספק סדר ומשמעות לסביבה החברתית. במצבים שונים, בסיסים שונים לסיווג אנשים הופכים רלוונטיים. לדוגמה, סיווג עשוי להיות מבוסס על מין או נטייה מינית כאשר אנשים דנים ביחסים רומנטיים, בעוד שהוא עשוי להיות מבוסס על לאום או שיוך דתי כאשר אנשים דנים בטרור הבינלאומי. בנוסף לסיווג אחרים לקבוצות, סיווג חברתי מוביל בדרך כלל לסיווג העצמי לקבוצה מסוימת. לדוגמה, אדם יכול לחשוב על עצמו בעיקר כעל זכר במצבים מסוימים, בעוד שבמצבים אחרים הוא עשוי לחשוב על עצמו בעיקר כישראלי. הזהות החברתית מתייחסת להיבטים של הדימוי העצמי הנובע מחברות בקבוצה. הקשר בין הזהות החברתית לבין ההערכה העצמית יוצר לחץ להערכת הקבוצה באופן חיובי בהשוואה לקבוצות חוץ.
בפרדיגמת הקבוצה המינימלית, הבסיס הרלוונטי היחיד לקטגוריות החברתיות הוא השתייכות לקבוצת הפנים או לקבוצת החוץ המשתתפות בניסוי. לפיכך, הזהויות החברתיות וההערכה העצמית של המשתתפים קשורות לקבוצות אלה. וכך על מנת לשפר את ההערכה העצמית שלהם, הם מעניקים יתרון לקבוצת הפנים כדי להבדיל באופן חיובי את קבוצתם מקבוצת החוץ. לכן, המשתתפים מספקים יותר משאבים לקבוצה כולה כדרך לשמור על הזהות החברתית החיובית ולהגן על תחושת ההערכה העצמית שלהם או להגביר אותה.

הסברים אלטרנטיביים

הסברים נוספים מציעים שייתכן כי חלוקת המשתתפים לקבוצות משפיעה על ציפיות המשתתפים לגבי הדרך הנכונה להתנהג בהקשר זה. כלומר, אנשים למדו כי יחסי הגומלין בין הקבוצות הם בדרך כלל תחרותיים, ולכן הם פועלים באופן תחרותי בכל פעם שהם בהקשר בין-קבוצתי. לחלופין, אנשים יכולים להעריך את קבוצתם באופן חיובי יותר ולתת להם יותר משאבים כי הם מצפים מחברי קבוצתם לעשות את אותו הדבר עבורם מעיקרון ההדדיות. הסבר נוסף הוא שלמידה על קבוצות חברתיות חדשות יוצרת אי ודאות ועמימות. באופן כללי, לאנשים לא נוח במצבים כאלו. הגדרת קבוצתם כקבוצה עדיפה על קבוצת החוץ עשויה להחזיר מידה מסוימת של ודאות וסדר לסביבה החברתית שנוצרת על ידי פרדיגמת הקבוצה המינימלית.