google/wiki40b huggingface dataset:
אדמונדו סוארס

קריירת מועדונים

אדמונדו סוארס נחשב לאליל אצל אוהדי ולנסיה מכיוון שהוא מלך השערים שלה בלה ליגה בכל הזמנים. במהלך קריירת הכדורגל שלו זכה פעמיים בפרס שער השערים הספרדי. כיום הוא נמצא במקום ה-10 בטבלת הכובשים המצטיינים בכל הזמנים של הלה ליגה, ובמקום החמישי בטבלת מלך השערים של הגביע הספרדי עם 52 שערים.
סוארס נחשב לאחד השחקנים הגדולים בספרד בשנות ה-40. יחד עם אפי, אמדאו, אסנסי וגורוסטיזה, היה לולנסיה קו קדמי טוב שהפך אותה לקבוצה מנצחת.
סוארס שיחק בתחילה הקריירה עם קבוצות חובבים שונות במדינתו הבסקית, אך מלחמת האזרחים שינתה את הקריירה שלו לחלוטין. היה לו חוזה עם מועדון האתלטיקה אך רכישה זו נעשתה בשטח רפובליקני, ולכן היא לא נחשבה תקפה על ידי המדינה הפרו-פרנקו שנשארה בשלטון לאחר מלחמת האזרחים בספרד. בשנת 1939, הצבא הפרו-פרנקו הקים צוות בשם "התאוששות לבנטה", שהתאים על ידי שחקנים שונים שנלחמו באזור הצבא לבנטה. הקבוצה האמורה נבחרה על ידי ולנסיה להופעת בכורה לאחר מלחמת האזרחים. אחרי שולנסיה ראתה את התאוששות לבנטה בפעולה, הם לא בזבזו את ההזדמנות ורכשו אותה.
לאחר הרכישה הזו, סוארס נשאר בוולנסיה במשך אחת עשרה עונות בין השנים 
 1939-1950. במהלך הקריירה שלו, הוא היה שחקן ממוצע שערים גבוה והשיג ממוצע של 0.92 שערים למשחק עם ולנסיה. כמו כן, הוענק לו תואר הפיצ'יצ'י לכובש המצטיין בלה ליגה בעונות 1941/1942, ו-1943/1944.
לאחר עונה בה שיחק שישה משחקים, הוא החליט לעזוב את המועדון שעבורו שיחק לאורך רוב הקריירה שלו, והצטרף לקבוצה הקטנה והצנועה אלקויאנו שהייתה גם היא בליגה הראשונה. הוא נשאר שם לעונה אחת בלבד, עד שהבין שהוא כבר לא מסוגל לשחק ברמה העליונה.

קריירת נבחרת

סוארס שיחק 3 משחקים עם נבחרת ספרד בין השנים 1942–1941, וכבש שלושה שערים. הופעת הבכורה הבינלאומית שלו הייתה ב-28 בדצמבר 1941 נגד שווייץ.
רוטב בשר

רוטב בשר (באנגלית: Gravy) הוא רוטב חום אנגלי מסורתי עתיק, מעובה ומתובל המבוסס על מיצי בשר וירקות הניגרים בעת צלייה. מקור המילה gravy במאה ה-14, ופירושה המקורי היה נזיד או ציר.
הרוטב מוגש לרוב עם צלי, צלי יום ראשון, קציץ בשר, מחית תפוחי אדמה או תפוחי אדמה צלויים ולעיתים גם עם אורז.
רוטב בשר מעובה לרוב באמצעות עמילן. ההכנה מתחילה ברביכה מקמח חיטה או קמח תירס/עמילן תירס או מקנה שורש של הצמח "Maranta arundinacea". מוסיפים לתערובת בהדרגתיות נוזלי בישול של בשר או ציר תוך בחישה מתמדת על מנת שהחומר המעבה לא יצור גושים. בחלק מהמתכונים נמנעים מלהוסיף שומן מן החי לרביכה בשל היותו שומן רווי.
כיום משווק גם רוטב בשר להכנה מהירה באבקה או בקוביות דחוסות ומיובשות וכן בקופסאות שימורים.

הגשת רוטב בשר

רוטב בשר עם מחית תפוחי אדמה הוא מאכל אמריקאי אהוד. רוטב בשר מוגש גם עם תבשילים ממגוון סוגי בשר - חזיר, עוף, כבש, תרנגול הודו, בקר. במיוחד מקובל להוסיפו לקציץ בשר, למאפי פודינג יורקשייר וביסקטס ולמילוי. בדרום ארצות הברית הוא מוגש עם שניצל בקר. בקנדה, אוסטרליה והממלכה המאוחדת מאכל אהוד הוא טוגנים עם רוטב בשר. הגרסה הקנדית כוללת לעיתים גבינה. הוא נפוץ גם בצלי יום ראשון. 
בארצות שונות באסיה, בפרט הודו, מלזיה וסינגפור המילה gravy משמשת לתיאור נוזל מעובה כלשהו בתבשיל, לאו דווקא בשרי. כך למשל היא עשויה לשמש לתיאור נוזלי מאכלי קארי סמיכים.
אילוב

תולדות היישוב

היישוב נזכר לראשונה בשנת 1224. בשנת 1506 העניק למקום המלך אלכסנדר היגלוני זכויות עיר, אשר נלקחו מהיישוב בשנת 1863 בעקבות מרד ינואר.
הכפר נהרס בעת מלחמות השוודים באמצע המאה ה-17, ובתחילת המאה ה-19 הגיעו אליו מתיישבים גרמנים. בפרוץ מלחמת העולם השנייה נהרגו במקום כ-400 חיילים פולנים.

יהודי אילוב

יהודים הורשו להתיישב בכפר באמצע המאה ה-18, ומתחילת המאה ה-19 ועד השואה היוו היהודים רוב ביישוב.
היהודים במקום עסקו במסחר ובמלאכה, ומהמחצית השנייה של המאה ה-19 הייתה הקהילה בכפר לקהילה עצמאית, עם בית כנסת מעץ.
בין מלחמות העולם פעל בכפר סניף של ההסתדרות הציונית, וכן ישבו בו פעילי אגודת ישראל. באותה עת נמנו בכפר 374 יהודים.

בשואה

עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הגיעו לכפר פליטים יהודים ממערב פולין, ואלו זכו לתמיכת הקהילה המקומית. עם התקדמות הצבא הגרמני הופצץ הכפר, ורבים מהחיילים הפולנים שעברו בו והפליטים היהודים נהרגו.
הגרמנים נכנסו לכפר יום לאחר ראש השנה, ועד מהרה החלו בהחרמת רכוש יהודי ובלקיחת יהודים לעבודות כפייה. כמו כן, ספרי התורה של בית המדרש בכפר הוצאו ממנו, וחוללו בפומבי.
יהודי הכפר הועברו לגטאות בערי הסביבה, ומשם הועברו ברובם לגטו ורשה בפברואר 1941.
משה ונטורה

קורות חיים

משה בן יעקב ורושה ונטורה נולד בשנת 1892 באיזמיר, האימפריה העות'מאנית, בן לענף ממשפחת ונטורה שמוצאה ממגורשי ספרד.
בנעוריו למד בתלמוד תורה ובבית ספר של כל ישראל חברים בעיר מולדתו. לאחר מכן נסע ללימודים בבית המדרש לרבנים בבירה איסטנבול והוסמך כרב. במלחמת העולם הראשונה גויס כקצין לצבא העות'מאני ונשלח במסגרת תפקידו לבגדאד, שם הוצב עד לכניעתו של הצבא העות'מאני. לאחר תום המלחמה נשאר בבגדאד למשך שלוש שנים נוספות, שבהן הורה עברית בבית ספר מקומי ופעל להפצת הרעיון הציוני בקהילה. במהלך שהותו בבגדאד חיבר והוציא לאור ספר לימוד "עברית בעברית" (1919) מודרני בן ארבעה חלקים, עבור מוסדות החינוך של הקהילה. עניינו הרב בפדגוגיה הביאו במהלך חייו לכתוב יותר משמונה ספרי לימוד נוספים, רובם ספרי לימוד עברית וחלקם לימוד יהדות ומחשבת ישראל.
לאחר שלוש שנים בבגדאד עבר לביירות, בה קיבל לניהולו את תלמוד התורה המקומי שגם אותו ניהל ברוח ציונית-עברית.  בשנת 1922 נסע ללימודים בפריז ולמד פסיכולוגיה ופילוסופיה בסורבון ובמקביל פדגוגיה במכון לפדגוגיה בעיר. הוא הצטיין בלימודיו והשלים דוקטורט (doctorat d'État) בסורבון עם דיסרטציה שעסקה בפילוסופיה של סעדיה גאון (עבודתו פורסמה כספר בשנת 1934). באותה שנה פרסם ספר נוסף בצרפתית, בשם: "הכלאם ותורת אריסטו על פי הכוזרי".  במהלך שהותו בצרפת פרסם תרגום לצרפתית של ספר הכוזרי לר' יהודה הלוי ושל "מילות ההגיון" לרמב"ם. כמו כן חיבר מספר ספרים ללימוד עברית לדוברי צרפתית, והיה העורך של עיתון נוער יהודי בשם Eliacim. ונטורה שלט היטב במספר שפות – עברית, צרפתית, ערבית, טורקית עות'מאנית, גרמנית, לדינו ואנגלית.
בשנת 1937 הוזמן לאלכסנדריה שבמצרים כדי לכהן בתפקיד הרב הראשי של הקהילה היהודית המקומית. אחד הפרויקטים החשובים שיזם כרב הקהילה היה הקמת בית ספר תיכון יהודי ע"ש הרמב"ם בעיר, בו חינך דורות של תלמידים; בין התלמידים שטיפח נמנה גם אלי כהן. בתפקידו כרב קהילת אלכסנדריה הנהיג קו ציוני וחיזק את הרעיון הלאומי היהודי בקהילתו ועשה רבות בתחום החינוך ולימודי העברית. בהשקפתו, התחייה הלאומית היהודית, הציונות,  הייתה חלק אינטגרלי מתהליך תחייה כולל של עמי המזרח, ולכן הרבה לנאום על הצורך לשיתוף פעולה בין העמים השמיים השונים ובפרט בין "בני ישראל ובני ישמעאל". כמה מהנאומים שנשא סביב נושאים אלו באלכסנדריה בשנות מלחמת העולם השנייה קובצו לאחר מכן לספר בשם "אנחות ותקוות: הדים של המלחמה 1939-1945" (Soupirs et espoirs : échos de la guerre 1939-1945). בזמן שהותו במצרים הוא הוציא לאור גם מספר חיבורים תורניים, פרשנות למקרא ולמסכת אבות, מהם המבוססים על הדרשות השבועיות שנשא בבית הכנסת "אליהו הנביא" בעיר. 
בשנת 1948 גורש ממצרים בהוראת השלטונות בגין פעילותו הציונית. מספר שנים לימד בישיבה יוניברסיטי בארצות הברית, ולאחר מכן ניהל מטעם הסוכנות היהודית את בית המדרש למורים "מונטיפיורי קולג'" באנגליה. בסביבות 1953 עלה לישראל ועסק בפעילות חינוכית ומחקרית. תחילה ניהל מוסד תורני בכפר סבא, ולאחר מכן התיישב בירושלים. הוא לימד פילוסופיה יהודית באוניברסיטת בר-אילן וכן המשיך בעיסוק תורני ומחקר. בתחילת שנות ה-60 הוצע לו להיות הרב הראשי הספרדי של תל אביב, אך הוא לא נענה להצעה. בשנותיו בישראל פרסם בין היתר את הספרים "מבוא למחשבת ישראל" (1959) ו"פסיכולוגיה למורים" (1966). 
ונטורה נפטר ב-1978 בישראל, בגיל 84. במותו הותיר את אשתו מרים (שנפטרה שנתיים אחריו) ואת ארבעת ילדיהם.
בתל אביב ובירושלים נקראו רחובות על שמו.
לאסה וירן

ביוגרפיה

וירן נולד במירסקילה שבדרום פינלנד. הוא עבד בתור קצין משטרה והתאמן תחת הדרכתו של רלף הייקולה. 
ההופעה הבינלאומית הראשונה של וירן הייתה באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בהלסינקי בשנת 1971. הוא רץ בצילו של אתלט פיני אחר, יואה ואטיינן שזכה בשתי מדליות זהב בריצות ל-5000 מטר ול-10000 מטר תוך שהוא מסיים במקום השביעי (13:38.6 דקות) ובמקום ה-17 בהתאמה. לאחר זמן לא רב, הוא שבר את השיא הפיני של ואטיינן בריצת 5000 מטר. מעודד על ידי משטר אימונים נוקשה שהתקיים בקניה, הוא שיפר בריצת 2 מייל את השיא העולמי (8:14.0 דקות) בכמעט 4 שניות והגיע מוכן למשחקים האולימפיים.

אירוע השיא

באולימפיאדת מינכן (1972) זכה וירן בשתי מדליות זהב, בריצת 5000 מטר בשיא אולימפי חדש של 13:26.42 דקות, לפני מוחמד חמודי מתוניסיה (13:27.33 דקות) ויאן סטויוארט מבריטניה (13:27.61 דקות) ובריצת 10000 מטר בשיא עולם חדש של 27:38.35 דקות, למרות שנפל בהקפה ה-12 כתוצאה מהסתבכות עם אמיל פוטמן מבלגיה שזכה במדליית כסף (27:39.58 דקות) ומרוץ יפטר מאתיופיה (27:40.96 דקות). הוא שיפר את שיאו העולמי של רון קלארק מאוסטרליה (27:39.4 דקות). בכך היה לאתלט הרביעי בהיסטוריה שזכה בשתי ריצות אלו אחרי בן ארצו הנס קולמיינן (1912), אמיל זטופק מצ'כוסלובקיה (1952) וולדימיר קוץ מברית המועצות (1956). 
ארבעה ימים לאחר האולימפיאדה, בתחרות שנערכה בהלסינקי קבע וירן בריצת 5000 מטר שיא עולם חדש של 13:16.4 דקות. שבוע לאחר מכן, שיפר פוטמן (מתחרהו הגדול) את השיא שקבע ב-3.4 שניות והעמיד אותו על 13:13.0 דקות.
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה ברומא, איטליה בשנת 1974 זכה וירן במדליית ארד בריצת 5000 מטר בתוצאה של 13:24.57 דקות ובמקום השביעי בריצת 10000 מטר בתוצאה של 28:29.23 דקות.
באולימפיאדת מונטריאול (1976) זכה וירן בשתי מדליות זהב, בריצת 5000 מטר בתוצאה של 13:24.76 דקות, לפני דיק קואקס מניו זילנד (13:25.16 דקות) וקלאוס-פיטר הילדנברנד מגרמניה (13:25.38 דקות) ובריצת 10000 מטר בתוצאה של 27:40.38 דקות, לפני קרלוס לופז מפורטוגל (27:45.17 דקות) וברנדן פוסטר מבריטניה (27:54.92 דקות). בנוסף, הוא סיים במקום החמישי בריצת מרתון בתוצאה של 2.13:10.8 שעות. בכך היה וירן לאתלט האולימפי הראשון שהגן על שתי מדליות זהב בתחרויות ריצה אישיות.
באולימפיאדת מוסקבה (1980) סיים וירן במקום החמישי בריצת 10000 מטר בתוצאה של 27:50.46 דקות  ולא הצליח לזכות בתואר בפעם השלישית ברציפות, המנצח בריצה היה יפטר (27:42.69 דקות). בנוסף, הוא לא הצליח לסיים את ריצת המרתון.
וירן כיהן בשנים 1999–2007 כחבר בפרלמנט הפיני.
אן (סדרת טלוויזיה)

הפקה

הסדרה צולמה בחלקה באי הנסיך אדוארד, כמו גם במקומות שונים בדרום אונטריו.
The Thin Ice

עלילה

The Wall הוא סיפור על פינק, שגדל והפך לכוכב רוק מנוכר וממורמר, עם נישואים כושלים ורגשות של מגלומניה. "The Thin Ice" יכול להיות הקדמה לסיפורו, שכן השיר הקודם, הרצועה הפותחת את האלבום "In The Flesh?" ממוקם מאוחר יותר בסיפור של האלבום, ואז הסיפור מתחיל באמצעות פלאשבק. "The Thin Ice" מציג את פינק כתינוק וילד צעיר, ובעוד שהמילים מבטיחות למאזין ש""Mama loves her baby, and Daddy loves you, too" מזהירים גם כי "The sea may look warm... the sky may look blue" אבל "Don't be surprised when a crack in the ice/Appears under your feet".
סורת אל-עלק

סורת אל-עַלַק (ערבית: سورة العلق), או סורת טיפת הדם (קיימים תרגומים שונים: סורת הדם הקרוש, או סורת הדם המעובה), היא סורה מספר 96 בקוראן. סורה זו מונה 19 פסוקים (אַיאַת), ולפי האמונה המוסלמית היא הורדה למוחמד באמצעות המלאך גִ'בְריל (جبريل) במכה. לפי ספרו של אבּן אלצֻ'רַיְס, פַצָ'אאִ'יל אלקֻראן (מהמאה ה-10), המיוחס לפרשן הקוראן עַטָאא' אלחֻ'ראסאני (בן המאה ה-8), הייתה זו הסורה הראשונה שהורדה למוחמד (בנוסח זה לא מופיעה כלל סורת אל-פאתחה), ואחריה הורדה סורת אל-קלם. מרבית הפרשנים מסכימים כי זו אכן הסורה הראשונה שהורדה, אם כי מיעוטם נוקבים בסורות אחרות כראשונות, ביניהן סורת אל-פאתחה וסורת אל-מדת'ר.
המילים הראשונות בסורה, הנחשבות, כאמור, לראשונות שהורדו למוחמד בידי ג'בריל, מצוות על מוחמד: "קרא בשם ריבונך". הפסוקים הבאים מספרים על בריאת האדם מ"טיפת דם מעובה" בידי אללה, אשר "לימד את האדם את אשר לא ידע". האדם הפנה עורף לאלוהיו שכן לא חש עוד תלוי בו, אולם גורלו הוא לשוב לבוראו.
חלקה השני של הסורה מביא סיפור מסורתי המייחס לאַבּוּ גַ'הְל, אחד ממנהיגי מכה שהיה עוין למוחמד ולמוסלמים, מזימה לפגוע במוחמד, המכונה "עבד", בזמן שהוא מתפלל. בסורה מובעת תמיהה על עזות המצח של אבו ג'הל לאסור על מוחמד להתפלל, ועל כך שאינו מכיר בכך שעל אף שהפנה עורף לאללה, הרי שזה רואה הכל, יודע את מעשיו ויסכל את מזימתו באמצעות "מלאכי החבלה". הסורה מסתיימת בציווי למוחמד לא להישמע לאיסורו של אבו ג'הל, ולהמשיך לעבוד את אללה.
יוסף בן שלום אשכנזי

רבי יוסף בן שלום אשכנזי מכונה גם רבי יוסף הארוך - מקובל, כנראה מפרשני ספר יצירה, ומחשובי המשפיעים על הפרשנות הקבלית הן בתנועת השבתאות והן אצל מקובלים שונים שבאו אחריהם - תלמידי הגאון מווילנא ותלמידי המגיד ממזריטש.
יוסף אשכנזי היה תלמיד רבינו יהושע אבן שועיב תלמידו של הרשב"א - כלומר שפעל בסביבת ה'ף' (1320). התווכח עם המומר אבנר מבורגוס, וכן השתתף בפולמוס של בני דורו על המקום הראוי לפילוסופיה ביהדות. היה מראשוני הכותבים בהרחבה על גלגול נשמות בספרות היהודית.
יהודה ליבס מציין אותו כמועמד סביר להשתתפות בחוג שחיבר את ספר הזוהר.

זיהוי שמו

ספרו פירוש על ספר יצירה נתפרסם במהלך הדורות בלא שם מחברו. הספר היה מיוחס ל'ראב"ד' - אך היה ידוע שאין זה הראב"ד מפרשו של הרמב"ם וזקן דורו, ואף לא הראב"ד מנרבונה, שפעלו באותה תקופה (סביבות ד'תת"ק -
1140). הרב חיים ויטאל העיד על הספר שנכתב בידי רב 'אשכנזי' לא ידוע. הרמ"ק היה הראשון שזיהה את מחבר הספר עם רבי יוסף הארוך. אף גרשם שלום הסכים לקביעה זו. עם השנים נתברר גם שם אביו ופרטים נוספים לגביו.

לקריאה נוספת

גרשם שלום, המחבר האמיתי של פירוש ספר יצירה המיוחס להראב"ד וספריו, בתוך: קריית ספר, ד (תרפז-תרפח), עמ' 286-302
מתיאש אייזלר

מתיאש (מתתיהו) אייזלר  (בהונגרית: Eisler Mátyás;‏ 2 בספטמבר 1865 – 13 בדצמבר 1931) היה רב,  היסטוריון ומזרחן יהודי יליד הונגריה שחי רוב חייו בטרנסילבניה (משנת 1918 – חלק מרומניה). היה תומך נלהב של הציונות. 
אייסלר היה הרב הראשי של הקהילה היהודית הנאולוגית בקלוז', רומניה. היה כותב פורה בעיתונות היהודית והמדעית, התפרסם לא רק כמנהיג דתי אלא גם במחקריו על תולדות יהודי טרנסילבניה ועל הספרות היהודית בהונגריה.

קורות חייו

מתיאש אייזלר נולד ב 2 בספטמבר 1865 ביישוב פאטי (Paty), מחוז פשט, הונגריה, סיים לימודי רבנות בבית המדרש לרבנים בבודפשט ובבית המדרש לרבנים בברלין של הרב עזריאל הילדסהיימר וגם כן לימודי פילוסופיה עד לתואר דוקטור  באוניברסיטת בודפשט. 

התחתן עם גיזלה, בתו של הרב איגנאץ וייס מאסטרגום. בשנת 1890 ד"ר אייזלר לימד עברית בבית הספר למורים יהודים בבודפשט וחיבר עבודות עיוניות בתחום היהדות בשפות עברית, הונגרית וגרמנית. בשנת 1891 התמנה לרב הראשי של הקהילה הנאולוגית של קלוז' והחזיק בתפקיד זה עד מותו.
מרכז עבודתו היה בית הכנסת הנאולוגי המפואר של קלוז' (כעת ברחוב הוריה, ומכונה גם ה"היכל לזכר הנספים בשואה")  שנפתח בשנת 1887 על ידי קהילות הסטטוס קוו אנטה והנאולוגים בעיר.
הרב אייזלר לימד בלשנות מזרחית באוניברסיטת קלוז' והיה החלוץ בחקר ההיסטוריה של יהדות טרנסילבניה. הוא כתב מספר חיבורים היסטוריים  והמרכזי שביניהם (בהונגרית) היה "מעברם של יהודי טרנסילבניה לתקופת הנסיכות".
במסגרת פעילותו הציבורית נבחר ליושב ראש של איגוד רבני טרנסילבניה ובאנאט (הזרם הנאולוגי). כמו כן היה חבר בוועד הלאומי שסייע לנזקקים לאחר תום מלחמת העולם הראשונה ובתוקף תפקיד זה חיפש דרכים לעזור לאותם הסטודנטים היהודים שבגלל הנסיבות והאווירה האנטישמית במוסדות אקדמיים נאלצו ללמוד בחו"ל.
היה אחד הכותבים הראשיים בעתון הציוני של יהדות טרנסילבניה, "אוי קלט" .החל משנת 1923 היה גם כן חבר בחברה לדו-שיח בין יהודים לנוצרים ("החברה יהודית-נוצרית" KZST).
בשנת 1920 נמנה עם מקימי תנועה ציונית בשם "האיחוד הלאומי היהודי בטרנסילבניה".
הרב ד"ר אייזלר נפטר בקלוז' ב-13 בספטמבר 1931.
בתו קלרה (אחר נישואיה לוראנט; 1910-1965) הייתה טכנאית רנטגן בבית ההבראה סייסטה שבו שהה בשנת 1936 המשורר ההונגרי אטילה יוז'ף ונמנתה עם אלו שחיזקו את רוחו ברגעים הקשים בחייו.
ג'ק גודי

קורות חיים

גודי גדל בוולווין גרדן סיטי, שם הוא למד בבית ספר סנט אלבן. הוא נרשם לסנט ג'ון קולג' באוניברסיטת קיימברידג' על מנת ללמוד ספרות אנגלית ב-1938, שם הוא התוודע לאינטלקטואלים שמאלנים כמו אריק הובסבאום.
הוא נלחם בצפון אפריקה במלחמת העולם השנייה, נשבה בידי הגרמנים ושהה שלוש שנים כשבוי מלחמה במחנות מעצר.
אחרי שקרא את הספר Golden Bough של פרייזר ואת ויר גורדון צ'ילד, הוא עבר ללמוד ארכאולוגיה ואנתרופולוגיה והוא סיים את לימודיו האקדמיים ב-1946. לאחר עבודת שדה ב-Gonja בצפון גאנה, הפנה גודי את מוקד מחקריו באופן הולך וגובר למחקר השוואתי של אירופה, אפריקה ואסיה.
בין 1954 ל-1984 הוא לימד אנתרופולוגיה חברתית באוניברסיטת קיימברידג' ושירת כפרופסור המופקד על קתדרה ויליאם וייס לאנתרופולוגיה חברתית בין 1973 ל-1984. הוא נבחר כעמית באקדמיה הבריטית ב-1976 וגם קיבל תואר אבירות מהמלכה. הוא נשא את הרצאות לוס באוניברסיטת ייל בסתיו 1987.
גודי היה חלוץ באנתרופולוגיה השוואתית של האוריינות, ניסה לאמוד את התנאים המוקדמים שהביאו והשפיעו על הכתיבה כמו הטכנולוגיה. הוא גם כתב רבות על ההיסטוריה של המשפחה ועל האנתרופולוגיה של הירושה. בשנותיו האחרונות הוא כתב על האנתרופולוגיה של הפרחים והאוכל.
נפטר ב-16 ביולי 2015, בגיל 96.

מחקריו

ג'ק גודי הסביר מבנה חברתי ושינוי חברתי בעיקר במונחים של שלושה גורמים עיקריים. הראשון הוא התפתחות צורות של חקלאות אינטנסיבית שאיפשרו צבירת עודפים – עודפים מסבירים היבטים רבים של פרקטיקות תרבותיות החל מנישואים להלוויות כמו גם את ההבדל בין החברות האפריקניות לאירואסיאתיות. שנית, הוא הסביר שינוי חברתי במונחים של עיור וגידול במוסדות הביורוקרטיים שהתאימו או ביטלו צורות מסורתיות של ארגון חברתי, כמו המשפחה או השבט, הוא מזהה תרבויות כ"תרבות הערים". ושלישית, הוא ייחס משקל רב לטכנולוגיות של תקשורת כמו כלים של פסיכולוגיה ושינוי חברתי. הוא קישר את ראשית הקריאה עם משימות של ניהול עודפים ובמאמר חשוב עם אלן וואט (Ian Watt) (Goody and Watt, 1963), הוא פיתח את הטיעון שעליית המדע והפילוסופיה ביוון הקלאסית תלויים במידה רבה בהמצאת שיטת כתב יעילה, האלפבית. מכיוון שניתן להתייחס לגורמים אלה לכל מערכת חברתית מודרנית או לשינויים שיטתיים במהלך הזמן, עבודתו רלוונטית לדיסציפלינות רבות.

לקריאה נוספת

David R. Olson, ed. Technology, Literacy and the evolution of society: implications of the work of Jack Goody. Michael Cole. Mahwah, New Jersey – London: Lawrence Erlbaum Associated, Publishers.
ישראל שור

קורות חיים

שור נולד בעיר חירוב שבאוסטריה (כיום באוקראינה) למשפחה חסידית. בילדותו שר כילד פלא בחצר הרבי מסדיגורה ברימנוב, ובגיל 16 נתמנה לחזן שם. כעבור שנתיים (1904) נקרא ללמברג, להחליף את קרובו ברוך שור שנפטר. כיהן בלמברג 10 שנים עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה. במלחמה הוצב על ידי הצבא האוסטרי בתפקיד לא קרבי בגלל עקרונותיו הדתיים. בתום המלחמה כיהן כחזן בעיר ברון בצ'כוסלובקיה בין השנים 1917–1919, לאחר מכן בעיר קרקוב בפולין בין השנים 1919–1921, ולאחר מכן מונה לחזן הראשי בעיר פיסטיאן (Piestyan) בהונגריה (כיום סלובקיה) (1921 - 1924). 
בעקבות הזמנות מידידים, ביקש להגר לאמריקה. אך חוקי ההגירה המגבילים של ארצות הברית וחוסר הרצון לעזור של השלטונות האוסטריים, עכבו אותו. לאחר כמה תפילות מבחן מוצלחות בעיר ציריך שבשווייץ, התפרסם בעיר, עד כדי שהקונסול האוסטרי בציריך העניק לו אשרת אמן, בעזרתה יכל להגר לאמריקה. בבואו לאמריקה ב-1924, מונה לחזן ב"ישיבת הארלם" בניו יורק. בין המתפללים בקהילה זו היה חבר הקונגרס סול בלום, שעזר לשור להביא את אשתו וילדיו לאמריקה.
בשנת 1928, התפלל את תפילות הימים הנוראים בשיקגו. בעקבות כך, קיבל הצעה מבית האופרה של שיקגו, להופיע באופרה, אך הוא סירב משום שלא מתאים לחזן לשיר ולהציג באופרה.
הוא שב לניו יורק וכיהן כחזן בקהילת "עדת ישורון" בברוקלין (1928–1931). אחר כך עבר לברונקס וכיהן שם בקהילת "קהילת ישראל" (1931 - 1934). בשנים אלה הרבה להופיע בקונצרטים בין היתר עם החזן יוסל'ה רוזנבלט. הופעתו האחרונה כחזן הייתה בימים נוראים של שנת 1934 בקהילת "חובבי תורה" בברוקלין.
למרות הצלחתו כחזן, מצבו הכלכלי היה תמיד בכי רע. בשנים אלו שרר בארצות הברית השפל הגדול, ושור נאלץ לשיר בקרנות הרחוב ולקבץ נדבות]. הוא נפטר ב-9 באפריל 1935 מהתקף לב.

יצירתו

שור חיבר מספר יצירות חזנות מפורסמות ואף הקליט את חלקן כמו כן חיבר כמה ניגונים חסידיים. בין יצירותיו בולטת היצירה "שיבנה בית המקדש" יצירה הנחשבת ליצירה המוכרת ביותר בחזנות. יצירה זו (שהייתה אהובה מאוד על רבי מנחם מנדל שניאורסון האדמור השביעי מליובאוויטש וחסידיו). ויצירה אחרת - "הטה אלוקי אזנך" פורסמו במיוחד על ידי החזן משה קוסביצקי.
נטע ארז

ביוגרפיה

נטע ארז נולדה וגדלה בנס ציונה. לאחר שירותה בצה"ל כקצינת חינוך, החלה ב-1992 את לימודיה במדעי בעלי החיים בפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית. סיימה בהצטיינות תואר ראשון בשנת 1995, והמשיכה לתואר שני בביולוגיה במכון ויצמן למדע, וגם אותו סיימה בהצטיינות בשנת 1997. את עבודת הדוקטורט שלה, שעסקה בגן p53, עשתה במחלקה לביולוגיה מולקולרית של התא בהנחייתם של ורדה רוטר והאימונולוג ירון כהן.
לאחר סיום הדוקטורט, יצאה ב-2005 לפוסט-דוקטורט בארצות הברית, באוניברסיטת קליפורניה בסן פרנסיסקו.

קריירה ומחקר

כשחזרה לישראל ב-2010 התקבלה ארז כחברת סגל אקדמי בכיר, והקימה מעבדה לחקר ביולוגיה של גידולים סרטניים בפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב.
ארז חוקרת את הקשר בין דלקת לסרטן. בעוד דלקת אקוטית היא תגובה הגנתית של מערכת החיסון המופעלת כנגד נזק שנגרם לרקמות הגוף, ותפקידה למנוע המשך נזק, לסלק את התאים המתים והרקמות שנפגעו, ולאתחל את תהליך ההחלמה - כאשר דלקת הופכת כרונית היא מגדילה את הסיכוי להתפתחות סרטן. מצד שני, דלקת יכולה להיות אירוע שניוני בהתפתחות סרטן. כלומר, אם כתוצאה ממוטציה ממאירה תא מתחיל להתחלק בצורה בלתי מבוקרת ובכך גורם נזק רקמתי, התגובה הדלקתית לנזק תגרום להתקדמות הסרטן. מאפייני דלקת נמצאים בכל הגידולים הסרטניים. מחקריה של ארז עוסקים בגורמים בסביבה הדלקתית המאפשרים התפתחות של גידולים. דוגמה לכך היא אנגיוגנזה - התהליך של יצירת כלי דם חדשים מתוך כלי הדם הקיימים. באופן נורמלי, תהליך זה מתרחש רק במהלך ההתפתחות או כחלק מריפוי פצע. יצירת כלי דם היא הכרחית להתפתחות של גידולים, כיוון שללא כלי דם המספקים חמצן וחומרי תזונה הכרחיים אחרים, גידולים לא יוכלו לצמוח מעבר ל-1–2 מילימטר, משום שאז התאים שבמרכז הגידול מרוחקים מדי מכדי לקבל אספקת חמצן, ומתים מוות נקרוטי. מתברר כי תאים במערכת החיסונית המגויסים למיקרו-סביבה של הגידול מפרישים חומרים מעודדי-אנגיוגנזה, ובכך התגובה הדלקתית נרתמת לעידוד צמיחת הגידול.
ארז עוסקת בחקר תפקידם של תאים במיקרו-סביבה של הגידול ובמסלולי תקשורת מולקולריים ביניהם, בשלבים השונים של התפתחות סרטן - החל מהשלבים הראשונים ועד התפתחות גרורות. מחקריה מתמקדים באיפיון פעילותם של פיברובלסטים קשורי-סרטן (Cancer Associated Fibroblasts) בהתפתחות והתקדמות סרטן שד, ובתפקידם של אסטרוציטים בהתפתחות גרורות מלנומה למוח.

חיים אישיים

ארז נשואה לד"ר רוברט הופמן, רופא משפחה, ואם לשני ילדים.
הברית החופשית של הירוקים האירופאים

היסטוריה

ראשיתה של הברית החופשית של הירוקים האירופאים, הוא במפלגת "הקבוצה הטכנית של עצמאים", מפלגה בעלת עמדות הטרוגניות, שהייתה למעשה ברית של מועמדים עצמאיים שרצו לפרלמנט האירופי, מפלגה זו הוקמה לקראת בחירות 1979, והייתה פעילה עד שנת 1984. באותה השנה, עברו מרבית חברי הקבוצה למפלגה חדשה בשם "הקשת בענן" - אשר הייתה גם היא מפלגה חסרת אחידות אידאולוגית, אם כי הייתה מזוהה יותר עם השמאל. רשימה זו לא האריכה ימים, ובשנת 1989 התפצלה לשתי רשימות: חבריה בעלי האוריינטציה הסביבתיות הקימו את המפלגה האירופית הירוקה (EGP), ושאר חברי הקבוצה, שברובם היו מקושרים למפלגות של מיעוטים אתניים המשיכו לרוץ תחת מפלגת הקשת בענן. אלו אשר נשארו בקשת בענן, שינו את שמם לקראת בחירות 1994 תחת השם הברית הרדיקלית האירופית. בשנת 1999, לקראת הבחירות לפרלמנט האירופי שנערכו באותה השנה, לאחר כעשור של פיצול, התאחדו מחדש שתי המפלגות (המפלגה האירופית הירוקה והברית הרדיקלית האירופית) תחת "הברית החופשית של הירוקים האירופאים". מאז, המפלגה מזוהה בבירור עם עמדות סביבתיות.
בבחירות 1999, זכתה המפלגה בנתח בינוני מהפרלמנט האירופי - ב-48 מושבים. במהלך מערכות הבחירות הבאות (2004 ו-2009) המשיכה המפלגה לשמר את כוחה פחות או יותר, וזכתה במספר דומה של מושבים.
לאסלו צ'אטארי

לאסלו צ'יז'יק-צ'אטארי (בהונגרית: Csizsik-Csatáry László;‏ 4 במרץ 1915 - 10 באוגוסט 2013),  פושע מלחמה הונגרי. הורשע בשנת 1949 שלא בפניו ומאז נעלמו עקבותיו לשנים רבות. בשנת 2012 נכנס שמו לרשימת הנאצים של מרכז שמעון ויזנטל על תקן פושע נאצי מבוקש ביותר, וב-2013 הוגש נגדו כתב אישום, אך הוא מת בטרם עמד למשפט.

חייו

בשנת 1944 שירת צ'אטארי במשטרה ההונגרית המלכותית בתור מפקד שממונה על הגטו היהודי בעיר קושיצה (כיום בסלובקיה) שהייתה תחת כיבוש הונגרי. הוא עזר לארגן משלוח של כ-15,700 יהודים לאושוויץ, והואשם גם בכך שהפעיל את סמכותו במחנה עבודה בכפייה. הוא הורשע שלא בפניו על פשעי מלחמה בצ'כוסלובקיה בשנת 1948 ונידון למוות. בשנת 1949 ברח לקנדה בטענה שהוא אזרח יוגוסלבי, והתיישב במונטריאול, שם הפך לסוחר אמנות. הוא קיבל אזרחות בשנת 1955. בשנת 1997 בוטלה אזרחותו הקנדית  על ידי הממשלה הפדרלית כיוון ששיקר בנוגע למסמכי אזרחותו. הוא ברח מקנדה חודשיים אחר כך והתיישב בבודפשט.
בשנת 2012 חשף צייד הנאצים אפרים זורוף ממרכז שמעון ויזנטל לעיתונות את מיקומו הנוכחי של צ'אטארי בעיר בודפשט בהונגריה (במרכז ויזנטל ידעו זאת כבר מספטמבר 2011), ומיקומו פורסם על ידי העיתון "סאן" בלונדון. ב-18 ביולי 2012 נלקח לחקירה על ידי שלטונות הונגריה, וב-18 ביוני 2013 התביעה בהונגריה הגישה נגדו כתב אישום בגין פשעי מלחמה, הכוללים רצח ועינויים של יהודים. 
ב-10 באוגוסט 2013 מת צ'אטארי מדלקת ריאות בבית חולים מקומי בבודפשט טרם החל משפטו.
מוזיאון הזכוכית (קורנינג)

היסטוריה

המוזיאון נוסד ב-1950 על ידי חברת ייצור הזכוכית הידועה "קורנינג" (מפתחת המותג פיירקס); עם זאת, החברה לא השתמשה במוזיאון כחלון ראווה למוצריה, אלא יסדה אותו כדי לאפשר למידה ושימור של אמנות, היסטוריה וטכנולוגיה של זכוכית. ב-1951 נפתח לציבור מבנה המוזיאון, בניין נמוך קומה בעל קירות זכוכית, שכלל תחילה אלפיים מוצגי זכוכית וכן ספרים ומסמכים העוסקים בנושא בספריית המוזיאון. לאורך השנים רכשה הספרייה ספרים רבים בנושא, חלקם נדירים. 
ב-1972 נפגע המוזיאון, התלכלכו מוצגיו וכ-500 מוצגים (מתוך 13 אלף) נהרסו כליל בהצפות הקשות שפקדו את האזור במהלך ההוריקן "אגנס"; עובדי המוזיאון עסקו במשך יותר מחודש בשיחזור מוצגי הזכוכית וייבוש דף אחר דף בספרי הספרייה. ב-1978 הוקם מבנה חדש למוזיאון, מוגבה מעט מעל פני הקרקע (למניעת פגיעות דומות כפי שהיה בהצפות ההוריקן), שחובר אל המבנה הישן באמצעות רמפה; המבנה נפתח לציבור ב-1980. בשנות ה-90 שופץ המוזיאון - ב-1996 נפתח מבנה סדנת הזכוכית "הסטודיו", וב-2001 הושלם השיפוץ לאחר הקמת תוספות למבנה הישן, מרכז מבקרים, גלריית פסלים, במה להופעות של עבודה בזכוכית חמה, חנות גדולה למוצרי זכוכית ועוד, וקישוט כלל המבנים באלמנטים מזכוכית.