google/wiki40b huggingface dataset:
בארי חזק

ביוגרפיה

בארי חזק נולד בקיבוץ אפיקים, לטניה ואברהם חזק. נקרא על שם ברל כצנלסון שהלך לעולמו באותו חודש. בארי סיים את לימודיו בבית-הספר התיכון החקלאי בית-ירח שבעמק הירדן. הוא היה פעיל בתנועת איחוד הקבוצות והקיבוצים ואף ריכז את אזור הנגב ויהודה.
בקיץ 1963 התגייס לצה"ל והתנדב לצנחנים. בצנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם וקורס מ"כים חי"ר. בהמשך סיים בהצטיינות קורס קציני חי"ר. עם שחרורו מצה"ל שב לקיבוצו, שם ריכז את ענף התמרים ושיחק בנבחרת הכדורסל. במקביל, החל בלימודי כלכלה ופילוסופיה באוניברסיטה העברית בירושלים ועבד כמדריך נוער בפנימיית בית הספר התיכון על שם מיי בויאר בירושלים. הוא ליווה את חניכיו במשך ארבע שנים.
במלחמת ששת הימים היה קצין מודיעין גדודי. במהלך קרב ההבקעה לעיר העתיקה נפצע מרסיס ברגלו, אולם המשיך להילחם. באוקטובר 1971 התחתן עם נעמה. הוא עזב את הקיבוץ והחל לימודי לתואר שני בכלכלה ובשירה עברית בירושלים. הוא החל לעבוד באגף התקציבים במשרד האוצר שם היה אחראי על תקציב החינוך והתרבות. באוקטובר אותה שנה נולד בנו אבירם.
אחרי המלחמה התמנה לקצין המבצעים של גדודו והועלה לדרגת סרן. במלחמת יום הכיפורים גויס למילואים. ב-17 באוקטובר 1973, במהלך הקרב על תחנת הרכבת בסרפאום ממערב לתעלה, נפגע מכדור בחזהו ונהרג במקום. הוא נקבר בבית-העלמין באפיקים.
שנה לאחר מותו קובצו מכתביו, רשימותיו וחמשת שיריו בספר "בבכי אותי תקצור" שנערך על ידי יגאל וילפנד, ונעמה חזק (אשתו) בהוצאת הקיבוץ המאוחד. שירו, "ריבונו של עולם", התפרסם לאחר מותו והולחן ב-2001 על ידי ברי סחרוף באלבומו "האחר". חזק הוזכר בספרו של בן קיבוצו אסף ענברי, "הביתה". אחיו הוא המשורר יחיאל חזק.
מישור צ'וקורובה

צ'וקורובה (טורקית Çukurova) הוא מישור בדרום טורקיה השוכן בין הים התיכון ומפרץ איסכנדרון מדרום, הרי הטאורוס ממערב ומצפון והרי נור (Nur Dağları, המוכרים גם כהרי אמנוס, Amanos Dağları) ממזרח.

גאוגרפיה ואקלים

המישור הנמשך לאורך חופי הים התיכון בדרומה של אסיה הקטנה צר בדרך כלל, ומתרחב רק בשני מקומות - במישור צ'וקורובה ובמישור פמפיליה הקטן ממנו והמשתרע סביב לעיר אנטליה במערב. צורתו של המישור כצורת מלבן שאורכו כ-130 ק"מ מדרום-מערב לצפון-מזרח ורוחבו כ-70 ק"מ. מישור צ'וקורובה הוא המישור האלוביאלי הגדול ביותר בטורקיה, והוא נחצה על ידי מספר נהרות הזורמים מהרי הטאורוס דרומה אל הים התיכון. החשובים שבנהרות אלה הם הג'ייהאן (Ceyhan) והסייהאן (Seyhan) שעליו הוקם בשנת 1955 סכר שיצר אגם באורך של 50 ק"מ מצפון לעיר אדנה. במישור צ'וקורובה שורר אקלים ים-תיכוני והמישור מוגן מוקף בהרים מכל צדדיו למעט מדרום. הרים אלה חוצצים בינו לבין רמת אנטוליה ואינם מאפשרים לאקלים היבשתי הקיצוני השורר ברמה להשפיע על המישור.

אוכלוסייה וכלכלה

המישור משתרע בתחום האזור שנודע בעבר כקיליקיה או "קיליקיה המישורית" (Cilicia Pedia), וכיום הוא שוכן בשטחן של נפות מרסין, אדנה ואוסמניה. מישור צ'וקורובה מאוכלס בצפיפות יחסית, והערים החשובות בו הן אדנה, העיר החמישית בגודלה במדינה ומרכז המסחר והעסקים החשוב באזור, מרסין (איצ'ל) המשמשת כנמל החשוב ביותר בחופי הים התיכון בטורקיה, אוסמניה, טרסוס וג'ייהאן - נמל הקצה של צינור הנפט באקו-טביליסי-ג'ייהאן. 
האזור מעובד באופן אינטנסיבי והוא אחד מארבעת אזורי גידול הכותנה החשובים במדינה. בנוסף מגדלים בו סויה, אגוז אדמה, תירס, חיטה, שעורה, ענבים והדרים. עיבוד טקסטיל הוא התחום התעשייתי החשוב באזור, אך מייצרים בו גם מזון ומעבדים עור וצמר.

תחבורה

מישור צוקורובה מחובר אל רמת אנטוליה דרך שערי קיליקיה, מעבר הרים היסטורי הנקרא כיום "מעבר גילק" (Gülek Boğazı) ודרכו עוברים מסילת רכבת והכביש המהיר E-90 או O-21. המישור נחצה ממזרח למערב על ידי כביש מהיר המקשר בין עריו העיקריות (O-51) ומוביל בצדו האחד מזרחה אל גזיאנטפ (O-52) ודרומה לאנטקיה (O-53), ובצדו האחר הוא מוליך מערבה לכיוון אנטליה. הכביש המהיר נבנה במקביל לכביש בין-עירוני דו-מסלולי ותיק (D-400). באדנה שוכן שדה התעופה האזרחי שקירפאשה (Şakirpaşa Havalimanı) ממערב למרכז העיר, וממזרח לו נמצא בסיס חיל האוויר אינג'ירליק.
אליצור

תולדות התנועה

בשנת 1938 החלו יחיאל אליאש ואברהם בר-אוריין בארגון מחלקות דתיות בהגנה. מכיוון שההגנה סירבה לארגן יחידות דתיות נפרדות, והתעקשה שיש לגייס את האנשים לפי סדר רישומם לגיוס, נהגו אליאש ובר- אוריין לבצע רישום מוקדם של האנשים. לצורך כך הקימו את "משמרות אליצור", אשר הוגדר כארגון ספורט ושימש כמסווה לפעילות בהגנה, בדומה לשימוש של חברי הגנה אחרים בכרטיסי חבר של הפועל או מכבי. אולם בניגוד להפועל ומכבי, בתקופה הראשונה לא עמדה מאחורי אליצור כל פעילות ספורטיבית. את השם אליצור הציעו הרב משה צבי נריה ואברהם קסטנבוים. 
במאי 1939 ארגן משמרות אליצור בכפר הנוער הדתי, במימון שהועבר על ידי הרב מאיר בר-אילן, קורס מפקדים במתכונת של הקורסים של ההגנה, על מנת להתמודד עם המחסור במפקדים דתיים בהגנה. קורס נוסף התקיים בנחלת יהודה בשנת 1940. בקיץ 1939 קיבל אליאש רשות מהוועד הפועל של הפועל המזרחי לארגן פעילות ספורטיבית באליצור והוא החל בארגון שיעורי התעמלות בתל אביב, ירושלים, רחובות, פתח תקווה וחיפה. בחיפוש אחר מדריך ספורט דתי הוא מצא את ראובן גרייסמן שלמד לימודים על תיכוניים בספורט בגרמניה בקבוצה הדתית רמת השומרון שישבה בפרדס חנה והוא מינה אותו למרכז מקצועי של אליצור. להנהלת אליצור מונו צבי ברנשטיין, שמעון וסרמן, יהודה שפיגל, האדריכל אברהם שרגנהיים שהיה ממנהיגי מכבי העולמי ויחיאל אליאש. 
יום ייסוד אליצור הרשמי נקבע לט"ו באב תרצ"ט וביום זה נפתח קורס ראשון למדריכי ספורט של התנועה בכפר הרואה. הקורס נמשך שבעה שבועות והשתתפו בו 36 חניכים. בנוסף להדרכה באתלטיקה קלה, התעמלות ומשחקי ספורט ניתנה הדרכה של קורס מ"כים מטעם ההגנה. בהמשך התקיימו קורסים מחוזיים שהכשירו עוד 85 מדריכים ומדריכות, אולם אלו לא הספיקו לאור כמות החניכים הגדולה. בראשית הדרך הגיע עיקר המימון מהמחלקה להכשרה גופנית של הועד הלאומי ומהמרכז העולמי של המזרחי הודות לתמיכה הרבה של הרב מאיר בר-אילן. לעומת זאת, הפועל המזרחי, שהייתה ענייה מאוד באותה תקופה העבירה רק סכומים קטנים. בחול המועד פסח תש"א ארגן התנועה יום ספורט ארצי. קבוצות הכדורגל של אליצור לא שחקו בליגות של ההתאחדות בגלל שלא הסכימו לשחק בשבת, למעט הקבוצה הירושלמית אשר לאור מספר הקבוצות הלא יהודיות בליגה שלא שיחקו בשבת, הוסכם שתוכל גם היא לא לשחק בשבת. דבר זה גרם לפגיעה ברמת משחקי הכדורגל של רוב קבוצות אליצור. 
בסוף שנת תש"א היו באליצור 36 סניפים ובהם 2440 חברים. בקיץ 1942 הוציאה אליצור מכתב של ד"ר אהרן ברט, הרב ישעיהו שפירא ופרופסור אברהם הלוי פרנקל שקרא לידידי אליצור לפעול להגדלת התנועה, ליצירת אוירה אוהדת לתנועה בקרב הציבור הדתי ולהשגת מימון לפעילות הארגון. 
אליצור דרשה שיהיה לה נציג בהנהלת המחלקה להכשרה גופנית של הועד הלאומי אך עד אמצע שנת 1942 לא הושג הסכם בנידון. 
משנת 1943 ניהל אברהם בר-אוריין את פעילות ההסברה בארגון. 
בנובמבר 1944 חתמה תנועת אליצור על קול קורא תחת הכותרת "מלחמה לנוער העברי בטרור ובמבצעיו", שסימן את פתיחת הסזון. 
באפריל 1947 היו בארגון כ-7000 חברים. 
בשנים שטרם קום המדינה, לאחר סירוב הפלי"ם להכנסת לוחמים דתיים לשורותיו, הקים אברהם בר-אוריין את ה"הסקציה הימית" בארגון.
בקיץ 2015 חידשה אליצור את מסורת הנבחרות, אותן היא שולחת לחו"ל והוקמה נבחרת נערים שנסעה למסע משחקים בארצות הברית מול קהילות יהודיות, את הנבחרת אימן רועי שרוני.
יו"ר הארגון הוא אלי עציון.
בספטמבר 2017 נבחר אלי עציון לקדנציה שנייה בתפקיד יו"ר הארגון.
יחזקאל דוברושין

יחזקאל דוֹבְּרוּשִׁין (ברוסית: Иезекииль Моисеевич Добрушин;‏ 1883, מוטין, פלך צ'רניגוב, האימפריה הרוסית – נרצח בידי השלטון הסטליניסטי כנראה ב"אוגוסט השחור", בשנת 1952) היה משורר יידיש, מתרגם, מחזאי, מבקר ועורך.

חייו

נולד בעיירה מוטין שליד קרולבץ (Кролевец), בפלך צ'רניגוב שבדרום-מערב האימפריה הרוסית (בתחום המושב היהודי; כיום באוקראינה) למשפחה אמידה של סוחרי יערות. למד בבית ספר יהודי ממשלתי, והשתלם בלימודי לשונות זרות. לימים היה למתרגם ליידיש, ותרגם מיצירתם של טובי הסופרים באירופה.
בהיותו כבן עשרים, יצא דוברושין לצרפת, ולמד בסורבון שבפריז, שם השלים לימודי משפטים. הוא חזר לאוקראינה בשנת 1909, והשתקע בקייב. החל את דרכו כמורה בסמינר למורים בעיר, ובשנת 1920, לאחר המהפכה, עבר למוסקבה, וישב בה עד גירושו למחנה המוות בסיביר.
במוסקבה נתמנה דוברושין לפרופסור לספרות יידיש באוניברסיטה העממית היהודית, שהוקמה בידי הקומוניסטים. הוא היה פעיל בתחום ספרות היידיש, ואף היה מזכיר אגודת הסופרים היהודים, תפקיד חשוב מטעם השלטונות. בעת מלחמת העולם השנייה היה דוברושין מהדמויות הבולטות בוועד היהודי האנטי-פשיסטי, יצירותיו נתפרסמו בכל רחבי ברית המועצות, והוא זכה לפרסום רב.
בסוף שנת 1948 נאסר יחזקאל דוברושין, נחקר ועונה בידי השלטון הסובייטי, וגורש למחנה עבודה ומעצר בסיביר. שם כנראה הוצא להורג, עם סופרים יהודים נוספים, ב"אוגוסט השחור" של שנת 1952.
דוברושין פרסם כארבעים כרכים של סיפורת ושירה ביידיש, והיה בין מייסדי ספרות הילדים היהודית בברית המועצות. הוא פרסם מקראות לילדים, קבצים ומאספים של ספרות ואמנות. בראשית דרכו אף פרסם מעט בעברית, אך עד מהרה עבר ליידיש, שלה נתן את כל כוחו. הוא הרבה לתרגם, ובין השאר תרגם מיצירות אלכסנדר בלוק, ויקטור הוגו, אנטול פראנס ואחרים.
נכון ל-2006, לא תורגם לעברית אף ספר מספריו.
דגנס ניהטר

היסטוריה

העיתון, בבעלותו של קונצרן בונייר של המשפחה היהודית המשפיעה בשם זה, נוסד על ידי העיתונאי רודולף מוריץ ואל, שהיה עורכו הראשון, ובדצמבר 1864 הודפס בסטוקהולם הגיליון הראשון שלו. העיתון משתייך לזרם העצמאי-הליברלי. המשפיעים שבין בעלי-הדעה והפובליציסטים בשוודיה נמנים עם הכותבים בו, והוא נחשב במה מרכזית ומרובת-השפעה בשיח הפוליטי הארצי, כשכלי תקשורת אחרים מאזכרים תכופות את הדיווחים וההחלטות הפוליטיות המשמעותיות שהוא מביא.
מטרתו המוצהרת של העיתון, שמקיף בעיקר את הנעשה בסטוקהולם - ורואה עצמו מעל לכל כ"עיתון של הבירה" (Huvudstadstidning), היא לשמש כתב עת שיוביל את מסורת-המידע ולהיות "הכיכר החברתית והדמוקרטית החשובה ביותר בשוודיה, (...) לשקף את מגוון החיים והחברה, להציע ביאוּר, ערך וכיוון, כמו גם לספק כלים שימושיים בעלי משמעות".
מערכת העיתון החליפה את משכנה מספר פעמים מאז היווסדה, עד שב-1964 התמקמה בגורד שחקים חדש בשכונת מרייֶברג. ב-1996 עברה למבנה אחר בסמוך.
בערך מאז אותו זמן החלה תפוצת העיתון לצנוח. חזיתות חדשות כחינמונים, רשת האינטרנט ועיתונים מצליחים אחרים, הציבו ליומון הוותיק תחרות קשה מבעבר.

פרס התרבות של דגנס ניהטר

"פרס התרבות של דגנס ניהטר" מחולק מאז 2007. הפרס, 50,000 קרונות ופסלון, מוענק לזוכה שנבחר מבין חמישה מועמדים מתחומי אמנות שונים, כשהבחירה נעשית על ידי הקוראים, המצביעים באמצעות אס-אם-אסים או דרך האינטרנט, בנוסף לחבר מושבעים מטעם עורך התרבות של העיתון.
האיגוד הישראלי לפסיכותרפיה

האיגוד הישראלי לפסיכותרפיה הוא עמותה העוסקת בפעילות מקצועית בתחום הפסיכותרפיה בישראל. 
האיגוד נוסד בשנת 1973. חברים בו מאות מטפלים מקצועיים בתחומי בריאות הנפש, המורשים בישראל לעסוק בפסיכותרפיה - פסיכולוגים, פסיכיאטרים, ועובדים סוציאליים קליניים. לארגון קוד אתי משלו, והוא מקבל גם את הקודים האתיים של שלושת המקצועות העוסקים בפסיכותרפיה.
האיגוד מארגן כנסים וימי עיון, מקדם מחקר ופרסומים מקצועיים בנושא, ומעורב בחקיקה ובפעילות ציבורית לקידום הפסיכותרפיה.
ועד הארגון מבצע את פעילות האיגוד בהתנדבות, באמצעות תתי-ועדות העוסקות בנושאים כגון השתלמות, אתיקה, קבלה ועוד. הוועד נבחר מדי 3 שנים.
קיריל נבאבקין

קריירת מועדונים

נבאבקין החל את הקריירה שלו במועדון הכדורגל מוסקבה. בדצמבר 2009 הוא עזב את המועדון וחתם בשורותיה של היריבה העירונית, צסק"א מוסקבה, בהעברה חופשית.

נבחרת רוסיה

ב-25 במאי 2012 הוא זומן לראשונה לנבחרת הבוגרת של רוסיה, כשהיה חלק מהסגל ליורו 2012, כמחליפו של רומן שישקין הפצוע. את הבכורה שלו במדים הלאומיים הוא ערך ב-1 ביוני במשחק ידידות מול נבחרת איטליה.
ונטית (שפה איטלית)

שיוך

ונטית היא שפה הודו-אירופית המשתייכת לקבוצת ה"קנטום" והיא נכתבה באלפבית צפון איטלי. קיימת הסכמה כי למעט ליבורנית, הייתה הוונטית השפה המקורבת ביותר לשפות האיטליות, קבוצה שכללה בין היתר גם את הלטינית. האפשרות שונטית הייתה מקורבת גם לניבים אילירים מוטלת בספק בידי רוב החוקרים. עוד נתגלו מספר קווי דמיון בין ונטית לשפות הגרמאניות, במיוחד בכינויי השם (Pronoun).
Idontwannabeyouanymore

רקע וכתיבה

השיר בדומה ל-"You Should See Me in a Crown", "Bad Guy" ו-"Wish You Were Gay" נכתב על ידי בילי אייליש, ביחד עם פיניאס או'קנול שגם הפיק אותו. השיר הוא שיר בסגנון האלקטרופופ.
כמו כן, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, בסמוך לצאת האלבום.

וידאו קליפ

הורטיקל וידאו שיצא עבור השיר פורסם לראשונה ב-4 בינואר 2018. בקליפ ניתן לראות את בילי אייליש, כשהיא מדברת אל עצמה תוך שהיא מביטה במראה ומביעה שנאה עזה כלפי עצמה. היא מציינת כי נמאס לה להיות עצמה וכי היא אינה אוהבת את עצמה בשום צורה שהיא.
נכון לספטמבר 2019, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-155 מיליון צפיות.
מנחם (זוגות)

מנחם היה תנא שחי בדור האחרון של תקופת הזוגות. הוא היה בן זוגו של הלל הזקן, ושימש כאב בית הדין. המשנה במסכת חגיגה (ב, ב) מספרת שהוא "יצא", ובעקבות זאת הוחלף על ידי שמאי הזקן שהיה מכאן ואילך בן זוגו של הלל.
בתלמוד בבלי (מסכת חגיגה דף טז עמוד ב) נחלקו חכמים לאן יצא מנחם. אביי סובר שהביטוי יצא משמש במובן רוחני "יצא לתרבות רעה", כלומר - כפר, ואילו רבא טוען שמנחם יצא "לעבודת המלך". הגמרא מביאה ברייתא שתומכת בדעת רבא: "יצא מנחם לעבודת המלך, ויצאו עמו שמונים זוגות תלמידים לבושין סיריקון (בגדי מלכות)".
בתלמוד הירושלמי מובאת דעה נוספת, שמנחם הסכים להתמנות לשר כדי שיוכל לבטל גזרות נגד לימוד התורה. (תלמוד ירושלמי, מסכת חגיגה, פרק ב' הלכה ב')
יש המזהים את מנחם שהוזכר במשנה עם המובא אצל יוסף בן מתתיהו (קדמוניות היהודים, ספר טו, פרק י, ה), שם מסופר על מנחם מכת האיסיים. על פי תיאורו של יוסף בן מתתיהו, פגש מנחם את הורדוס בילדותו וניבא לו שיהיה מלך, למרות שלא היה מזרע המלוכה. כאשר התמנה הורדוס למלך, הוא ביקש לדעת את מספר השנים שימלוך. מנחם סירב בתחילה, והורדוס הוסיף לשאול "האם אמלוך עשר שנים?". מנחם השיב שהורדוס ימלוך לפחות 30 שנה, אך לא נקט מספר מדויק. הורדוס היה מרוצה מתשובתו של מנחם, לחץ את ידו ושילח אותו לדרכו, ומאותו יום כיבד את כל האיסיים. 
התפארת ישראל חגיגה פ"ב יז מפרש שבגלל נבואת מנחם להורדוס שימלוך, כשנתמנה הורדוס למלך קראו לשמש בעבודת המלך שהזכירה הברייתא הנ"ל. 
במדרש זוטא (סוף שיר השירים) כתוב שמנחם נהרג על ידי חנן בן מטרון ובעינן בן יהודה אחיו של מנחם.
אריסטוקרטיה

אריסטוקרטיה (מיוונית: áristos = אצילים, בני טובים, העילית + kratos) היא שיטה שהתבססה בזכות המלך והייתה אחת משלוש צורות השלטון החיוביות על פי אריסטו (מונרכיה, אריסטוקרטיה ודמוקרטיה). בימי אריסטו שימש המונח להגדרת שלטון המעטים, השולטים למען עצמם. מנגד, שלוש צורות השלטון השליליות על פי אריסטו הן טירניה, אוליגרכיה ואוכלוקרטיה (שלטון ההמון).
מובנו של המושג כיום שונה ומשתמשים בו לציין שלטון העובר בירושה, שלטון של שכבת אצולה מסורתית הממלאת את מרבית התפקידים הפוליטיים והצבאיים בחברה, כאשר ההצטרפות לשכבה זו חסומה כמעט לחלוטין. אנשי שלטון כאלה נקראים אריסטוקרטים.
סקאלה (פולין)

תולדות היישוב

סקאלה נזכרת מהמאה ה-13 ככפר בבעלות הבישוף של קרקוב, ובמהלך המאה ה-14 הוענקו לה זכויות עיר והיתר לקיים בה ימי שוק וירידים שנתיים.
בראשית המאה ה-18, במהלך המלחמה הצפונית הגדולה, הועלתה העיירה באש בידי השוודים. בחלוקת פולין השלישית, בשנת 1795, נכללה העיירה בתחום אוסטריה, ובשנת 1815 נכללה בתחום פולין הקונגרסאית.

יהודי סקאלה

יהודים ישבו בעיירה מסוף המאה ה-18, ובמהלך המאה ה-19 מספרם בה גדל, והם נטלו חלק מרכזי בפיתוחה הכלכלי. לאחר מלחמת העולם הראשונה נמנו ביישוב 604 יהודים, והתקיימה בו פעילות של אגודת ישראל ושל המפלגות הציוניות.
עם כיבוש העיירה בידי הגרמנים בתחילת מלחמת העולם השנייה, מונה בה יודנרט, והוטלו על יהודיה גזירות שונות, ובהן חובת ביצוע עבודות כפייה משפילות, איסור הליכה על מדרכות, חובת ענידת סרט זרוע וחובת תשלום סכומי כופר. מעת לעת ביצעו אנשי ס"ס שהגיעו לעיירה מעשי התעללות ורצח אקראיים בקרב יהודיה. בהמשך שולחו כ-300 יהודים מהעיירה למחנה העבודה פלשוב.
ב-28 באוגוסט 1942 פשטו על העיירה אנשי ס"ס ושוטרים גרמנים, פולנים ואוקראינים, וריכזו את יהודיה באלימות בכיכר השוק בה, תוך ירי בנמלטים. משם נלקחו יהודי העיירה למחנה המעבר בסלומניקי, בו הוחזקו כשבועיים בשדה פתוח. לאחר סלקציה שולחו רוב יהודי העיירה מהמקום למחנה ההשמדה בלז'ץ. יהודים מעטים שעוד נותרו בעיירה לאחר האקציה רוכזו ב-10 בנובמבר 1942, וגורשו לוולברום, תוך רצח כולם במהלך הדרך.
החמישה

החמישה (ברוסית: Могучая кучка,  "ערימה קטנה וחזקה") היה הכינוי שהצמיד המבקר ולדימיר סטאסוב, בשנת 1867, להתקבצות רופפת של מלחינים רוסים, שנאספה תחת מנהיגותו של מילי באלאקירב במטרה ליצור מוזיקה אמנותית בעלת אופי רוסי בפירוש, בניגוד לזו שהיוותה חיקוי למוזיקה אירופית קודמת או צמחה בקונסרבטוריונים, ששמו להם לדוגמה את הסגנון האירופי. במובן ידוע, הייתה זו הסתעפות מתנועת הלאומיות הרומנטית ברוסיה, מקבילה למושבת אבראמצבו  ולתנועת התחייה הרוסית, ששאפו להשיג מטרות דומות בעולם האמנויות היפות.
התגבשות הקבוצה ראשיתה בשנת 1856, בפגישתם הראשונה של באלאקירב וצזאר קואי; מודסט מוסורגסקי הצטרף אליהם ב-1857, ניקולאי רימסקי-קורסקוב ב-1861, ואלכסנדר בורודין ב-1862. לפניהם, מיכאיל גלינקה ואלכסנדר דראגומיז'קי התקדמו כברת דרך ליצירת מוזיקה בעלת אופי רוסי מובהק, בכתיבת אופרות על נושאים רוסיים, אבל "החמישה" ייצגו את הניסיון המרוכז הראשון לפיתוח מוזיקה כזאת, עם סטאסוב כיועץ אמנותי ודראגומיז'קי כמדינאי בוגר, כביכול, לקבוצה. התפרקות "החמישה" כקבוצה החלה בשנות ה-70 של המאה ה-19, מצב שהיה בחלקו, ללא ספק, תוצאה מפרישתו הזמנית של באלאקירב מחיי המוזיקה בראשית אותו עשור. כל חברי "החמישה" קבורים בבית הקברות "טיחווין" בסנקט פטרבורג.
חברי הקבוצה, פרט לקואי, השפיעו וחלקם גם לימדו רבים מן המלחינים הרוסים הגדולים בדור הבא, ביניהם אלכסנדר גלאזונוב, מיכאיל איפוליטוב-איבנוב, אנטולי ליאדוב, סרגיי רחמנינוב, סרגיי פרוקופייב, איגור סטרווינסקי ודימיטרי שוסטקוביץ'. שמה של קבוצת השישה, התקבצות רופפת עוד יותר של מלחינים דוברי צרפתית, הוכרז במסגרת ביקורת של הנרי קולט בהשוואה לחמישה.
המהפכה התעשייתית השנייה

פלדה

בעקבות התפתחות טכנולוגית של שיטות לייצור המוני של פלדה ובמיוחד תהליך בסמר, החל בארצות הברית תהליך בקנה מידה היסטורי של בנייה גשרים ומבני מגורים ומשרדים גבוהים מאוד שכונו עם השנים גורדי שחקים.
התהליך החל ב-1874 עם סיום בניית גשר הפלדה הראשון בעולם, גשר אידס, לאחר 7 שנים של בנייה, גשר שנבנה בסנט לואיס במדינת מיזורי שבארצות הברית ואיפשר מעבר מעל נהר המיסיסיפי. הגשר נבנה לצרכים עסקיים על ידי חברת "Keystone Bridge Company" שנוהלה ומומנה בידי אנדרו קרנגי מתוך אמונה בפלדה כדור הבא של חומרי הבנייה.
ההשקעה של קרנגי זכתה להצלחה. הוא הקים את חברת הפלדה "Carnegie Steel Company" והפך אותה לאחת החברות הגדולות והמשמעותיות ביותר בשוק האמריקאי לייצור הפלדה.
בשנת 1902 נבנה גורד השחקים שתוכנן על יד ויליאם לה ברון ג'ני בשם "בניין הום אינשורנס" בעיר שיקגו, והיה לגורד השחקים הראשון שנבנה אי פעם בעולם. "בניין הום אינשורנס" נבנה בעזרת שלד בניין עשוי מפלדה.

שינויים גלובליים בכלכלה העולמית

בניגוד למהפכה התעשייתית הראשונה שבה היה מרכז הפיתוח באירופה, בעיקר סביב בריטניה, במהפכה התעשייתית השנייה הפכה כלכלת ארצות הברית למרכז הכלכלי העולמי ולמעצמה עולמית, תוך כדי שהיא עוקפת את הכלכלה הבריטית והופכת לכוח הפוליטי והכלכלי החשוב בעולם .
במהלך החצי השני של המהפכה התעשייתית השנייה לאחר מלחמת האזרחים האמריקאית נודעה הכלכלה האמריקאית ככלכלה מונופוליסטית שנשלטת בידי מספר בעלי הון שכונו הברונים השודדים/יזמי התעשייה. מתוכה יצאו תאגידי ענק שהפכו למרכזים של תעשיות חדשות כגון פלדה, נפט וחשמל.
ביניהם לפי תעשיות : ג'ון ד. רוקפלר (נפט), אנדרו קרנגי (פלדה), קורנליוס ואנדרבילט (רכבות וספינות), ג'יימס ביוקנן דיוק (טבק) וג'יי. פי. מורגן בנקאי עשיר, שנחשב למשמעותי ביותר מבין הברונים השודדים ושלט על תעשיות רבות כגון: בנקאות, חשמל, תקשורת ופלדה (לאחר שרכש את תעשיית הפלדה של אנדרו קרנגי).
ליאל קולט

ביוגרפיה

קולט היא בת קבוצת כנרת. בגיל 11 זכתה במקום הראשון בשלב הישראלי של תוכנית הכשרונות הצעירים "בראבו", כשביצעה את השיר "לאורך הים" של עפרה חזה. בתחרות הבינלאומית, שנערכה באיטליה, זכתה לתואר "חביבת הקהל".
בשנת 2002 השתתפה קולט בפסטיגל, כשהיא מוגדרת כ"אמן אורח" בחלק האמנותי של הפסטיבל, משום שנחשבה מבוגרת מדי להשתתף כילדה, וצעירה מדי כדי להשתתף כזמרת בוגרת. קולט ביצעה שם את השיר "קצב החיים".
בתחילת 2003 הוציאה את אלבום הבכורה שלה, "בת כנרת", אשר נמכר בכ-4,000 עותקים. באמצע שנת 2003 הופיעה קולט במונטה קרלו, בערב לכבודה של לילי ספרא, אלמנתו של הבנקאי אדמונד ספרא. בעקבות החשיפה באותו הערב הוזמנה קולט להיות חלק מהצוות הקבוע של המופע, ששמו "We All Have A Dream", שם ביצעה שירים באנגלית, איטלקית, צרפתית ועברית. בין משתתפי המופע מוזכרים סטינג, אלטון ג'ון ובונו.
במסיבת יום ההולדת ה-80 של שמעון פרס ב-2003, הזמינה קולט את ביל קלינטון, נשיא ארצות הברית לשעבר, לשיר את שירו של ג'ון לנון, "Imagine". הביצוע שודר בתחנות טלוויזיה רבות ובהן CNN, וקולט קיבלה הצעות להופעות בחו"ל, ואף הוחתמה על חוזה עם חברת תקליטים גדולה בגרמניה, שם התחילה את הקריירה הבינלאומית שלה.
בשנת 2006 הוציאה את הסינגל "Send Me An Angel" של להקת הסקורפיונז, עם הסולן קלאוס מיינה, ועוד ארבעה שירים בספרדית, אשר הרכיבו יחדיו את האלבום "Unison". האלבום הופץ בשווייץ, גרמניה ובמקסיקו. באותה שנה השתתפה באירוויזיון 2006 מטעם שווייץ במסגרת להקת "six4one", שהוקמה במיוחד לצורך התחרות, והשיר הגיע למקום ה-16 בגמר.
ב־2007 ביצעה את פסקול הסרט "מכושפת" של חברת וולט דיסני בגרסה העברית. עוד באותה שנה הוציאה סינגל חדש שכתבה והלחינה, ואף הופיעה בהופעה מיוחדת במועדון זאפה תל אביב.
בתחילת 2008 הוציאה סינגל כולל וידאו קליפ בשם "Save Yourself" כשם האלבום שהוציאה בהמשך השנה בחו"ל והופיעה עם להקתה בסיבוב הופעות בהודו. באותה שנה הופיעה בקונצרט לכבוד מרכז פרס לשלום. באותו ערב הופיעה בדואט עם אנדראה בוצ'לי בשיר "קרן של תקווה" (Ray of Hope), שהולחן על ידי קולט למילותיו של פרס. בהמשך השנה התגייסה לצה"ל. במסגרת שירותה, הופיעה באירועים רבים.
באוקטובר 2009 לוהקה למחזמר "עפרה" על חייה ומותה של הזמרת עפרה חזה. המחזמר הועלה בהפקת תיאטרון הצפון, והיא שיחקה בו את חזה עד שפוטרה במאי 2010.
בשנת 2010 השתחררה משרותה בצה"ל, וחזרה לקדם את הקריירה שלה בעולם.
Ours

רקע וכתיבה

השיר נכתב על ידי טיילור סוויפט לבדה, והופק על ידה ועל ידי נייתן צ'פמן. השיר הוא שיר בסגנון הקאנטרי. את השיר ביצעה סוויפט במהלך סיבוב ההופעות השני שלה, "Speak Now World Tour". בנוסף לכך, הוא נכלל באלבום ההופעה, Speak Now World Tour – Live.
כמו כן, זכה השיר בפרס ה-BMI בטקס שהתקיים בשנת 2013.

וידאו קליפ

הווידאו קליפ המלא שיצא עבור השיר בוים על ידי דקלן וייטבלום, והועלה לערוץ היוטיוב של טיילור סוויפט ב-6 בדצמבר 2011. הפרימיירה של הקליפ הייתה ב-2 בדצמבר באותה השנה, בחסות ערוץ E!.
נכון לאפריל 2019, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-83 מיליון צפיות.
אלעזר בן שמעון

אלעזר בן שמעון (לערך 1 לספירה עד לערך 70 לספירה), היה מראשי הקנאים בתקופת המרד הגדול. כרבים ממנהיגי המרד הגדול, רוב הידוע על אלעזר בן שמעון לקוח מכתבי יוסף בן מתתיהו, ואין מקורות נוספים המעידים על חייו.

חייו

אלעזר בן שמעון היה בן למשפחת כהנים. לאחר פרוץ המרד הגדול, השתתף אלעזר בן שמעון בהבסת צבאו של קסטיוס גלוס, בשנת 66 והשתלט על אוצרו של המצביא הרומי המובס. לאחר הקמת "ממשלת החירות", ציפה אלעזר לקבל מינוי בממשלה, אך הוסט הצידה לטובת מנהיגים מתונים כחנן בן חנן, יוסף בן-גוריון ויוסף בן מתתיהו - זאת מחשש כי בעזרת אנשיו יהיה לשליט עריץ.
לאחר אובדן הגליל לצבא אספסיאנוס, הצליח אלעזר בעזרת הכסף שבידו ובעזרת אנשיו, להשתלט על ירושלים, להדיח את הכהן הגדול מתתיהו בן תיאופילוס, ולמנות אחר במקומו. חנן בן חנן מחה על צעד זה, והחלה מלחמת אחים, במהלכה התבצרו בהר הבית הקנאים בהנהגת אלעזר בן שמעון, ועמם יוחנן מגוש חלב אשר הגיע לעיר ועמו אלפי לוחמים, פליטים מחורבן הגליל. תחת השפעת יוחנן הוזמנו לעיר האדומים אשר הכריעו את המלחמה לטובת הקנאים, ורצחו אלפים מן הסיעה המתונה. לאחר מכן השתלטו הקנאים על העיר, אך יוחנן מגוש חלב השתלט על התנועה הקנאית, והדיח את אלעזר. יחד עם אלפיים מאנשיו התבצר אלעזר בבית המקדש, ומשם ניהל את מלחמתו ביוחנן. באותם הימים הגיע לעיר אף שמעון בר גיורא, מנהיג קנאים נוסף, והקים אף הוא סיעה עירונית ביחד עם אנשיו. בעיר פעל אף פלג רביעי שלא נשמע למשמעת איש משלושת מנהיגי הקנאים. ארבעת פלגי הקנאים ניהלו ביניהם מלחמות קשות וגרמו נזק כבד להגנת העיר ולתושביה. אף נשרף מחסן המזון שיכל לשמש את התושבים בעת המצור הקרב.
עם בוא חג הפסח של שנת 70 פתח אלעזר את שערי בית המקדש לעם הבא להקריב קורבנות. אל המקום הגיעו אנשיו של יוחנן מגוש חלב, כשהם נושאים נשק מוסתר בבגדיהם. לאחר הגיעם למקום שלפו את נשקם, הרגו הרג רב באנשי אלעזר, וגירשו אותם מהר הבית.
רק לאחר שהחל טיטוס במצור על ירושלים נאלצו ארבע מפלגות הקנאים היריבות להתאחד כנגד האויב המשותף. אין ידוע מה עלה לבסוף בגורלו של אלעזר בן שמעון, ורבים הסיכויים כי נהרג בעת חורבן ירושלים.
באין כאחד

יישומים

אחת הפעמים בהן מתעורר הפרדוקס, היא כאשר אדם נותן גט שחרור לעבדו; על פי הכלל מה שקנה עבד קנה רבו, עבד אינו מהווה ישות משפטית עצמאית ואינו יכול להיות בעלים על שום דבר. כיון שכך, אין לעבד את האפשרות לקבל את הגט ההופך אותו לאדם חופשי, כי כל עוד הוא עבד- כל מה שמגיע לרשותו, שייך לבעליו. כדי לפתור את הפרדוקס הזה, קבעה ההלכה כי "גיטו וידו באין באחד", כלומר, באותו רגע שבו ניתן גט השחרור לעבד ניתנת לו גם "ידו"- היכולת המשפטית להחזיק דברים, וכך יכולים עבדים כנעניים להשתחרר.
פרדוקס דומה אשר ניתן לו בגמרא אותו הפתרון, קיים גם בגירושין, במקרה בו אדם זרק גט לחצר הנמצאת בבעלות אשתו. כעת, הואיל וּלְבעל יש קניין פירות בנכסי אשתו, לא תוכל האישה לקבל את הגט. אותו פתרון ניתן גם במקרה זה וגט האישה וחצרה "באין כאחת" וכך ניתן לגרש גם באופן זה.

פרשנות

לדעת הרב קצות החושן ניתן להשתמש בכלל "באין כאחד"  רק בשחרור עבד או בגירושי אישה, אך לא ניתן להקנות על ידי כך. כך לדוגמה, לא ניתן לכתוב שטר קניין ולהניח בחצרו של הקונה כדי להקנות חצר זו עצמה. בגט שחרור של עבד ובגירושי אשה לעומת זאת, אין צורך לזכות בגט ובשטר אלא רק שיהיה מונח בידו, שכן לא שייך לזכות בעל כרחו של אדם, ואילו גט ניתן לכתוב בעל כרחה של האשה.
ייתכן כי ההיגיון שמאחורי דבריו של ה"קצות החושן", טמון בכך שפתרון זה של "באין כאחד" פועל דווקא בגט שפעולתו היא רק סילוק ישות משפטית ששולטת בעבד, כדי להותיר את בעלותו של העבד על ידו - שהייתה קיימת גם עד אז - על כנה, ולמנוע את בעלותו של האדון על העבד, וחלות זו נוצרת על ידי זה שהגט מגיע לידו של העבד. במקרה כזה יסלק הגט את רשות האדון ויצור מצב שבו העבד עומד ברשות עצמו, אך לעומת זאת לא ניתן ליצור זהות או ישות חדשה על ידי מנגנון של "באין כאחת".