google/wiki40b huggingface dataset:
אורי ברנר

אורי ניסן ברנר (20 ביולי 1914, ירושלים – 24 במרץ 1993, מעוז חיים) היה סגן מפקד הפלמ"ח והיסטוריון צבאי.

חייו

אורי ברנר נולד לחיה ברוידא ולסופר יוסף חיים ברנר. הוא נקרא על שם חברו של אביו, הסופר אורי ניסן גנסין, שנפטר כשנה לפני כן. בילדותו עבר בין בן שמן, תל אביב, זיכרון יעקב, ועין גנים (פתח תקווה) בעקבות נדודי אביו ואמו. 
לאחר פרידת הוריו (כאשר היה אורי בן שש שנים) לקחה אותו אמו לברלין, ולאחר רצח אביו ביפו במאורעות תרפ"א (1921) הם שבו לתל אביב. ברנר התחנך בגימנסיה הרצליה. בעלומיו הצטרף לארגון ההגנה והקים את קבוצת "מסדה", שהפכה למחלקת קשר בארגון. עבד בחפירת בארות בפרדסים ובמפעל בסדום. הוא היה בין מקימי תנועת הנוער המחנות העולים ומזכירהּ בין השנים 1935–1936, ובשנת 1937 עלה עם גרעין מן התנועה להקים את קיבוץ מעוז חיים בעמק בית שאן, בו נשאר כל חייו.
הוא מונה למפקד מעוז חיים מטעם ההגנה ובשנת 1938 פיקד על קרב שבו חוסלה כנופיה ערבית גדולה בבקעת בית שאן. בהמשך נפצע כאשר חברי מעוז חיים יצאו לכרות זיפזיף על שפת הירדן והותקפו. 
ברנר הצטרף לפלוגות הלילה המיוחדות של אורד וינגייט. בשנת 1943 התגייס לפלמ"ח ושירת בו כמפקד פלוגה וכמפקד הגדוד השני. בעקבות פציעת גב קשה נמנע ממנו להמשיך בתפקידי פיקוד קרבי, והוא מונה לסגנו של מפקד הפלמ"ח, יגאל אלון. בתפקיד זה שירת בין השנים 1945–1948. 
לאחר פרישתו הכפויה מצה"ל, בעקבות פירוק הפלמ"ח, חזר לקיבוצו, מעוז חיים. אחרי לימודי היסטוריה בסמינר אפעל שימש במשך 10 שנים כמורה בבית הספר האזורי בנווה איתן והחל לעסוק במחקר היסטורי. הוא הפך להיסטוריון של תולדות ההגנה, הפלמ"ח והקיבוץ המאוחד והציג במחקריו, ככלל, את נקודת המבט של אנשי תנועת העבודה על ההיסטוריה הצבאית של ימי ראשית המדינה.
על ספרו "לצבא יהודי עצמאי" זכה בפרס יצחק שדה.

משפחתו

היה נשוי לנסיה (לבית גולובוב) אותה הכיר עוד בלימודיו בגימנסיה. לזוג ארבעה ילדים.
פטר אלטנברג

חייו

אלטנברג נולד למשפחה יהודית בורגנית (אביו היה סוחר) אך הלך והתרחק ממשפחתו ואימץ לעצמו אורח חיים בוהמי; עד מהרה יצאו לו מוניטין בווינה כרודף שמלות ובטלן. אחרי כמה ניסיונות נפל למצוא לעצמו עבודה נורמלית, ולאחר שנשר מלימודי משפטים ורפואה, השיג לעצמו אישור בכתב מרופא כי אינו יכול לעבוד במשרה קבועה בשל "רגישות-יתר של מערכת העצבים". מאז לא עבד עוד, והיה מעביר את רוב זמנו בבית הקפה הווינאי, "קפה צנטרל", לשם אף נשלחו דברי הדואר שלו. פסל דמותו של אלטנברג אף מוצב כיום בכניסה לקפה זה, כסמל ל"אורח הקבוע".
באותן שנים, שנות מפנה המאה העשרים, הייתה וינה מרכז תרבותי חשוב, ואלטנברג מצא עצמו במרכזו של חוג אמנים מפורסמים (הידוע בכינוי וינה הצעירה), שעימם הוא עמד ביחסי ידידות קרובים - ביניהם היו קרל קראוס, גוסטב מאהלר, ארתור שניצלר, גוסטב קלימט, אלבן ברג ואדולף לוס, שהיה חברו הקרוב.
באותם ימים החל לכתוב את ה"סקיצות בפרוזה" (Prosaskizzen) שלו, מכתמים, קטעים וסיפורונים קצרים המציגים תמונה אימפרסיוניסטית של חיי התרבות בווינה. כמה מכתמים פואטיים שכתב על גב גלויות דואר הולחנו על ידי אלבן ברג בשם חמישה שירים על טקסטים של גלויות דואר מאת פטר אלטנברג.
את תהליך החיבור הוא תיאר במכתב לידידו ארתור שניצלר:
ובכן, כיצד אני כותב?!
בחירות מוחלטת, ללא מחשבה כלל. לעולם לא ידוע לי מראש הנושא שעליו אכתוב, ולעולם איני מהרהר בכך. אני נוטל לי נייר וכותב. אפילו את הכותרת אני כותב מיד ומקווה שייצא משהו שיש לו קשר כלשהו עם הכותרת. אדם חייב לתת בעצמו אמון מלא, לא לפגוע בעצמו, להניח לעצמו ליהנות נורא מהחיים, להימלט... מה שיוצא מכל זאת ללא ספק הוא הדבר שאצלי הוא אמיתי ועמוק. אם לא יוצא כלום, הרי שמלכתחילה לא היה שם שום דבר עמוק ואמיתי, ואם כך אין הדבר נורא.
הטקסטים של אלטנברג לעיתים קרובות נראים שטחיים ומנותקים רגשית, והמספר מצטייר כצופה מן הצד שאינו מעורב בנעשה. כמעט ואין ביצירותיו עלילה, כיוון שאין בהן דמויות ראשיות; נוסף לכך אין ביצירותיו כל "מסר", או הקשר חיצוני רחב.
רוב יצירתו של אלטנברג מורכבת מטקסטים קצרים אלה, שאינם בנויים במתכונת של שום ז'אנר ספרותי מוכר, ולעיתים קרובות מכונים "שירה בפרוזה". הם מזכירים תמונות רגעיות המציגות באופן תמציתי ודחוס פיסות מחיי החברה הווינאיים במפנה המאה. גאונותו הגדולה של אלטנברג מתבטאת בכך שהוא הצליח ב"משיחות מכחול" מעטות בלבד ליצור תמונה מדויקת ועשירה; באמצעות רמזים קצרים שהוא מפזר לקורא המוכן לקרוא גם בין השורות, הוא יוצר פנורמה של החברה ורשת שלמה של קשרים בין דברים מנותקים זה מזה לכאורה.
אלטנברג אינו מנסה להתאים את החיים לאידאולוגיה כלשהי, אלא מראה אותם בכל צבעוניותם ומורכבותם רבת-הסתירות. בסקיצות שלו יש תפקיד נרחב לביטויים חושיים - צבעים, ריחות, קולות. בכך הוא מתגלה כאחד ממייצגי האימפרסיוניזם החשובים ביותר בספרות.
למרות הצלחתו הרבה נשאר מצבו הכלכלי של אלטנברג תמיד רעוע, וחבריו נדרשו לבוא לעזרתו - בין השאר גם לוס וקראוס. בעשר שנותיו האחרונות הוא בילה את רוב זמנו במוסדות לגמילה מאלכוהוליזם ובבתי-מרפא למחלות נפש. הוא נפטר ב-1919. מבחר מיצירותיו תורגם לעברית בידי גרשון שופמן, שהושפע ממנו עמוקות.
ברבל וקל

ביוגרפיה

וקל נולדה בלייפציג.

שיאנית עולם

באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה ברומא, איטליה בספטמבר 1974 זכתה וקל במדליית זהב בריצת שליחות 4x100 מטר בשיא עולם חדש של 42.51 שניות. נוסף לכך, היא סיימה במקום שביעי בריצת 100 מטר בתוצאה של 11.46 שניות.

אלופה אולימפית

באולימפיאדת מונטריאול (1976) זכתה וקל בשתי מדליות זהב, בריצת 200 מטר בשיא אולימפי חדש של 22.37 שניות, לפני אנגרט ריכטר ממערב גרמניה (22.39 שניות) ובת ארצה רנטה שטכר (22.47 שניות) ובריצת שליחות 4x100 מטר בשיא אולימפי חדש נוסף של 42.55 שניות, לפני מערב גרמניה (42.59 שניות) וברית המועצות (43.09 שניות).
באולימפיאדת מוסקבה (1980) זכתה וקל בשתי מדליות זהב כמו באולימפיאדת מונטריאול והגנה על תואריה. בריצת 200 מטר בשיא אולימפי חדש של 22.03 שניות, לפני נטליה בוצ'ינה מברית המועצות (22.19 שניות) ומרלין אוטי מג'מייקה (22.19 שניות) ובריצת שליחות 4x100 מטר בשיא עולם חדש של 41.60 שניות, לפני ברית המועצות (42.10 שניות) ובריטניה (42.43 שניות).
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה באתונה, יוון 1982 זכתה וקל ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 כסף. מדליות זהב בריצת 200 מטר בשיא תחרות חדש של 22.04 שניות ובריצת שליחות 4x100 מטר בשיא תחרות חדש נוסף של 42.19 שניות, ומדליית כסף בריצת 100 מטר בתוצאה של 11.20 שניות.

תוכנית האימרוץ

לאחר איחוד גרמניה נחשפה תוכנית האימרוץ של גרמניה המזרחית, בה נתנו סטרואידים אנאבוליים באופן שיטתי לספורטאים רבים.
אמנון ניב

ביוגרפיה

ניב נולד בחיפה והשלים את לימודי האדריכלות בטכניון בחיפה. בסוף שנות ה-50 ובתחילת שנות ה-60 שהה מחוץ לישראל בשירות המדינה ומילא תפקידים תכנוניים שונים. בין השנים 1958 ו-1963 כיהן כאדריכל הראשי של הקריה למחקר גרעיני בנגב.
בסוף שנות ה-60 תיכנן משרדם של ניב ושל אדריכל רפי רייפר את תוכנית מנשייה שבוצעה באופן חלקי. במסגרת התוכנית נבנו בית גיבור ובית התעשייה, וכן בית הטקסטיל וככר השעות היפות. מאוחר יותר הוקם מוזיאון האצ"ל בתש"ח (בית גידי) על גביו של מבנה כורכר מתפורר. בהמשך הקים ניב משרד בשותפות עם האדריכל אמנון שוורץ. ב-1994 ערכו השניים תוכנית שאושרה לבנייתם של מבנים על חוף ים אכזיב. התוכנית טרם מומשה, אך בשנת 2011 עמדה התוכנית על סף מימוש, למרות החשש מפגיעה בחוף.

מהנדס העיר ירושלים

את ניסיונו כמתכנן ערים רכש לאורך 11 שנותיו כמהנדס העיר ירושלים בתקופת כהונתו של ראש העיר טדי קולק. במתחמים הרגישים בירושלים בהם היה צורך ביציקת חדש אל תוך הישן, היה קושי ליטול הכרעות תכנוניות שאינן שרירותיות. לכן, החליט ניב ליצור כלי שיסייע בידו. כך, בסיועה של קרן ירושלים הביא לבניית מודל תלת ממדי של ירושלים, הנמצא בבית העירייה ומשמש את מתכנני העיר עד היום. במהלך תקופת כהונתו שקד על פיתוח העיר תוך שמירה על רקמתה ההיסטורית, עקרון שהפך מאז לעקרון מנחה. המאמץ התכנוני המרכזי בתקופת ניב התרכז בפיתוח שלושת המסדרונות ההיסטוריים - הדרכים ההיסטוריות אל ומאת העיר - תוך שילובם במרקם העירוני החדש.

בנייה גבוהה

עם תום תקופת כהונתו כמהנדס העיר ירושלים, שב ניב אל משרדו הפרטי ובמסגרתו ביצע פרויקטים שונים. פרויקט שתכנן בשותפות עם שוורץ והוקם על ידי היזם משה אביב היה ידוע בשם "מגדל שער העיר רמת גן" ותוכנן בסגנון הפוסט מודרני, תוך שימוש נרחב בזכוכית ומתכת. בנין זה היווה אתגר גדול שכן היה המגדל הראשון בישראל שהתנוסס לגובה של מעל 50 קומות. לאחר מותו של היזם, שונה שמו של המגדל למגדל משה אביב.
בשנת 2010 אושרה בנייתו של מתחם מגדלי דן באזור התעשייה בבני ברק שתוכנן על ידי משרד האדריכלים א. ניב א. שוורץ. במתחם יוקמו שלושה מגדלים: שניים בני 40 קומות ואחד בן 60 קומות.
אברהם ריניק

הרב אברהם ריניק (ה'תרנ"ח, 1898 - כ"ו בתשרי ה'תשכ"ח, 30 באוקטובר 1967) היה רבה השני של כפר סבא, משרה בה נשא במשך ארבעים שנה.

ביוגרפיה

נולד בווילנה, למד בישיבת חברון בעיר חברון, והיה ממקורביו של הסבא מסלבודקה בשנות חייו האחרונות.
נישא לרחל גיטל בתו הצעירה של הרב המנוח יעקב דוב רפפורט, רבה הראשון של כפר סבא, והתמנה מיד עם אירוסיו כרבה של כפר סבא על מקום חמיו. הוא היה מן הראשונים שעסקו בשאלת מילוי המקוואות בגבישי קרח בימות הקיץ, ובעקבות פנייתו כתב הרב הראשי דאז, הרב אברהם יצחק הכהן קוק את פסק ההלכה המתיר זאת.
בשנות השלושים ייסד את ישיבת "עזרא" בכפר סבא ועמד בראשה.
הוא נפטר בכ"ו בתשרי ה'תשכ"ח, 30 באוקטובר 1967 בגיל 69, ונקבר בבית הקברות בכפר סבא. הניח אחריו אשה וארבע בנות.
שנתיים לאחר פטירתו התמודדו אחד עשר רבנים על משרת הרב הראשי האשכנזי לכפר סבא, בה זכה הרב יעקב פנחס שיר, רבה של נשר.
אריה פומרנצ'יק

הרב אריה פּוֹמֶרַנְצ'יק (ט"ו בניסן תרס"ח, אפריל 1908 - ח' בשבט תש"ב, ינואר 1942) היה מתלמידי הרב מבריסק והחזון איש, מחבר הספרים תורת זרעים, עמק ברכה, יהגה האריה.

קורותיו

נולד בבריסק לזאב וגיטל פומרנצ'יק. למד בישיבת תורת חסד בבריסק בראשות הרב משה סוקולובסקי. החברותא שלו היה הרב יעקב ניימן, לימים ראש ישיבת אור ישראל. שניהם נמנו עם חמשת הבחורים שהשתתפו ב'קיבוץ' מיוחד ששמע את שיעורו של הרב מבריסק, יצחק זאב סולובייצ'יק. פומרנצ'יק שימש אותו במשך כעשור ונמנה עם תלמידיו הקרובים. 
בשנת תרצ"ג (1933) עלה לארץ ישראל בעזרת סרטיפיקט שהשיג לו הרב מתתיהו שטיגל. עם בואו נכנס ללמוד בישיבת בית יוסף בבני ברק. היה מתלמידיו הקרובים של הרב יעקב ישראל קנייבסקי. התקרב אל החזון איש ושוחח עמו בדברי תורה. 
בתקופת לימודיו בישיבת בית יוסף עסק בסוגיות הקשורות לסדר זרעים ולמצוות התלויות בארץ. בסוף שנות ה-30 פרסם את ספרו בתחום זה, "תורת זרעים". הספר קיבל את הסכמת הרב מבריסק. בין השאר כתב: "אני ידעתי היטב את רב חין ערכו של הרב הגאון שיחי', משעה שלמד וגדל אצלנו והוא מבני עליה המצוינים, מרגניתא דלית ליה טימי (מרגלית שאין לה שומא וערך) בתורה ויראת שמים ובכל יקר וסגולה... ונפש עמל עמלה לו... ויהגו רבים במאור תורתו כי הוא תלמיד חכם מצוין בכל הפרטים." 
בחשוון תרצ"ו (1935) נישא לפעשא (פנינה), בת הרב ישראל זיסל דבורץ. התגורר סמוך לחותנו בפתח תקווה ולמד בבית מדרש לתורת ארץ ישראל בעיר. באותה תקופה העמיק בסדר מועד, ולימים יצא ספרו "עמק ברכה". לאחר מותו יצא גם ספרו "יהגה האריה", שבו כונסו חידושי תורה שהותיר. 
בשנת תש"ב, בהיותו בן 34, נפטר בפתאומיות. נקבר בבית הקברות סגולה בפתח תקווה, ובהלווייתו השתתף החזון איש. במאמר הספד של הרב ראובן גליק, מרבני הכולל לתורת ארץ ישראל, כתב עליו בקובץ הזיכרון "תורת הארץ" שיצא על ידי הכולל: "איש פלא היה ופלא היה דרכו בקודש". 
בנו, טוביה פומרנצ'יק, הוא מנהל החברה קדישא בפתח תקווה.
מדרש תהילים

מדרש תהילים הוא מדרש אגדה על ספר תהילים, מלבד מזמור קכ"ג ומזמור קל"ג.
המדרש נקרא גם מדרש שוחר טוב על שם הפסוק בו פותח המדרש "שֹׁחֵר טוֹב יְבַקֵּשׁ רָצוֹן" (ספר משלי, פרק י"א, פסוק כ"ז). רש"י כינה את המדרש "אגדת תְּהִלִים".
המדרשים ממזמור קי"ט ועד לסוף הספר, מאוחרים יותר ואינם מקובץ המדרשים הקדום. מדרשים רבים הועתקו מילקוט שמעוני. לדעת שלמה בובר מקור המדרש הוא בארץ ישראל בעת העתיקה, אך רבים מהחוקרים שוללים זאת. לדעת אבי תנועת "חכמת ישראל", יום-טוב ליפמן צונץ המדרש נערך בתקופת הגאונים באיטליה.
לשון המדרש היא ברובה עברית.
חלב הלביאה היא מעשייה נודעת שמקורה במדרש תהילים. עיבוד לגירסת המדרש נכנס  לספרו של חיים נחמן ביאליק "ויהי היום" ובעקבותיו עובד המדרש גם במסגרת סדרת האנימציה אגדות המלך שלמה. 
מדרש נוסף שהתפרסם וצוטט רבות על ידי אנשי הציונות הדתית, ובין השאר הופיע בספר מכתבים לטליה:
"בני, סימן זה יהא בידך, אם ראית בית הקברות לפניך, הרי היא המדינה קרובה לך, כך אמר להם הקב"ה לישראל, אם ראיתם את הצרות שתכפו אתכם, באותה שעה אתם נגאלין". השימוש במדרש זה נעשה הן בהקשר של סמיכות השואה לקום המדינה והן בהקשר של סמיכות יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל ויום העצמאות.
גנירליקס

שימוש

השימוש העיקרי בתרופה הוא בטיפולי פוריות על מנת למנוע ביוץ מוקדם, במיוחד בנשים העוברות גירוי יתר שחלתי מבוקר הגורם ליצירת ביציות מרובות בשחלות. במידה ומתרחש ביוץ מוקדם, הביציות עלולות להיות בשלות מדי עבור תהליך ההפריה. גנירליקס מונע את הביוץ עד לשלב בו מקבלת האישה גונדוטרופין כוריוני אנושי (hCG), לתזמון הביוץ.
אגוניסטים ל-GnRH ניתנים לעיתים בטיפולי פוריות או לטיפול בהפרעות הקשורות להורמוני מין סטרואידים, כמו אנדומטריוזיס. אחד היתרונות בשימוש באנטיגוניסטים הוא שבשימוש חוזר של אגוניסטים יש ירידה ברמת הרגישות של גונדוטרופינים וסטרואידי מין בבלוטת יותרת המוח. תופעה זו נמנעת בשימוש באנטיגוניסטים כמו גנירליקס.

מינון

גנירליקס ניתנת בהזרקה תת-עורית של 250 מק"ג פעם ביום החל מאמצע-סוף שלב התפתחות הזקיקים במחזור החודשי של האישה. הטיפול ניתן ביום ה-5 או ה-6 לאחר תחילת גירוי השחלות, וניתן בממוצע במשך כ-5 ימים. את הזריקה יש להזריק ברקמות הסאב קוטן בגוף, עדיף באזור הירך, והמטופלת יכולה לעשות זו בעצמה. התרופה ניתנת עד למתן של hCG הניתן לצורך הבשלת הזקיקים.

תופעות לוואי

מחקרים קליניים הראו כי תופעת הלוואי הנפוצה ביותר היא תגובה קלה באזור ההזרקה - אדמומיות קלה, ולעיתים נפיחות.  התגובות המקומיות נעלמים בדרך כלל בתוך 4 שעות. תופעות לוואי אחרות שדווחו קשורות כנראה לגירוי יתר שחלתי. ביניהן כאבי בטן גניקולוגיים, כאבי ראש, דימום מהנרתיק, בחילות, כאבי בטן הקשורים למערכת העיכול. בכמה מקרים נדירים, פחות מ-1 ל-10,000, רגישות לתרופה יכולה לגרום לאנפילקסיס, ככל הנראה בשל אלרגיה.

התוויות נגד

אין להשתמש בתרופה אצל נשים בהריון, ולפיכך יש לשלול הריון לפני תחילת הטיפול. אין להניק במהלך השימוש בתרופה משום שלא ידוע אם היא מופרשת בחלב אם.
יוסף קיסרי

יוסף קיסרי (17 בדצמבר 1894 – 30 בדצמבר 1963) היה עורך דין שפעל בארץ ישראל בתקופת היישוב ולאחריה בתקופת מדינת ישראל ולאחר מכן כיהן כשגריר.

חייו

יוסף קיסרי נולד ביפו בשנת 1894. אביו היה האגרונום נתן קייזרמן, פעיל ציבור נודע בתקופת היישוב, מנהל סניף בנק אנגלו-פלשתינה בחיפה וישב ראש ועד הקהילה בחיפה. אחיו היה אורי קיסרי, עיתונאי ואיש תרבות ישראלי, עורכו הראשון של "העולם הזה".
יוסף קיסרי היה בוגר המחזור השני של הגימנסיה הרצליה ולאחר מכן למד משפטים בז'נבה, ובשנת 1921 הוסמך לעורך דין. עסק בעיקר במשפטים פליליים והופיע כסנגור ביותר מ-50 משפטי רצח.
בשנת 1934 יצג קיסרי (קייזרמן - כשמו אז), לצדו של הוראס סמואל, הסניגור הראשי של הנאשמים, את אברהם סטבסקי במשפט רצח ארלוזורוב שנערך בבית המשפט לפשעים חמורים בירושלים. 
זאב ז'בוטינסקי, שפעל בטרם החל המשפט למציאת סניגורים לנאשמים, גייס בתחילה את קייזרמן להיות אחד מבאי כוח ההגנה. שבתי טבת, בספרו "רצח ארלוזורוב", כתב כי לקייזרמן החלו אך זה עתה לצאת מוניטין של עורך דין פלילי מבריק, אך הוא לא נחשב עדיין "גדול". בעזרת כספי תרומות הצליח ז'בוטינסקי לאחר מכן לגייס את הוראס סמואל מלונדון, שהיה בעל ניסיון ומוניטין, להיות לסניגור הראשי של שני הנאשמים. בעוד קייזרמן יצג את סטבסקי, היה הנאשם השני במשפט צבי רוזנבלט מיוצג על ידי עורך הדין יצחק בן ימיני, שפעל אף הוא לצדו של סמואל. 
בפסק דינו, שניתן ב-8 ביוני 1934, זיכה בית המשפט את רוזנבלט אך הרשיע את סטבסקי, ברוב דעות של השופטים אוון קורי ואוליבר פלאנקט הבריטים ועלי חסנה הערבי, כנגד דעתו החולקת של יוסף משה ולירו היהודי. על סטבסקי נגזר עונש מוות. לאחר ערעור בבית המשפט העליון המנדטורי זיכה בית המשפט גם את סטבסקי על בסיס דיני הראיות שנהגו בארץ ישראל המנדטורית (אך לא בבריטניה עצמה), לפיהם אין להרשיע אדם ברצח על סמך עד ראייה אחד בלבד, ללא עדות מסייעת. על כן נפסק שעדותה של אלמנת הנרצח, שזיהתה את סטבסקי, אך לא נתמכה בראיה נוספת, אין בה כדי להרשיעו.
החל משנת 1934 היה קיסרי יושב הראש הראשון של מועדון רוטרי בחיפה ועמד בראש אגודת עורכי הדין בחיפה. הוא היה חבר הוועד המרכזי של הסתדרות עורכי הדין, הגוף שקדם ללשכת עורכי הדין בישראל. בשנים 1954–1956 היה שגריר ישראל במקסיקו וציר לא תושב במספר מדינות באמריקה המרכזית.
יוסף קיסרי נפטר בשנת 1963.
יחסי יפן–סומליה

היסטוריה

הקשרים הדיפלומטיים בין יפן לסומליה נוסדו ביולי 1960, כשיפן הכירה בעצמאות סומליה. בשנת 1982 פתחה סומליה שגרירות בטוקיו, שנסגרה בשנת 1990. יפן מעולם לא הקימה שגרירות בסומליה; שגרירות יפן בקניה הייתה אמונה על יחסיה עם סומליה.
ב-1991, לאחר פרוץ מלחמת האזרחים בסומליה, התחייבו רשויות יפן להעביר למדינה כספי פיתוח באמצעות ארגונים בינלאומיים שונים. הקמת הממשלה הפדרלית בסומליה באוגוסט 2012 התקבלה בברכה על ידי רשויות יפן, אשר אישרו את תמיכתן בממשלת סומליה, שלמותה הטריטוריאלית וריבונותה.
בשנת 2013 הודיע ראש ממשלת יפן שינזו אבה כי יפן תחזור לסייע לסומליה, בייחוד בתחומי הביטחון, הפיתוח והסחר.

שליחויות דיפלומטיות

יפן מנהלת שליחות דיפלומטית בסומליה באמצעות שגרירותה בקניה.
סומליה החזיקה בעבר בשגרירות בטוקיו בין השנים 1982–1990.
ישעיהו פונדק

ישעיהו פונדק (16 בינואר 1912 - 29 במרץ 2000) היה מחנך ומדריך בתנועות נוער ציוניות, מראשי תנועת "החלוץ הצעיר" במזרח אירופה ומראשי תנועת "הנוער העובד" בישראל.

חייו בפולין

פונדק נולד וגדל בעיירה סמיאטיץ' שבפולין. הוריו, לאה פועה לבית רודזינסקי ומשה פונדק, בן סמיאטיץ', נישאו ב-1904, עלו לארץ ישראל עם אחיו הבכור מנחם בשנת 1909, לאחר שהאב משה הכשיר עצמו לעבודת כפיים בסדנת יזע בשיקגו במשך תקופה. בעקבות קשיי ההתאקלמות שבו ב-1911 לסמיאטיץ', בכוונה לעלות שוב בהמשך, אך בשל מלחמת העולם הראשונה והמלחמה הפולנית-סובייטית, לא יצאה התוכנית לפועל.
ישעיהו פונדק גדל בסמיאטיץ'. ב-1924 החל את פעילותו בסניף תנועת "החלוץ הצעיר" בעיירה. ב-1926 עבר ללמוד בסמינר למורים בוורשה. היה חבר פעיל בסניף "החלוץ הצעיר" בוורשה, ובין מייסדי החוג הציוני "חוג מגשימים", שחבריו הם תלמידי הסמינר למורים ותלמידות הסמינר העברי לגננות בוורשה. ב-1929 הצטרף למזכירות הפעילה של "החלוץ הצעיר" בפולין, ויצא לביקורי הדרכה בסניפי התנועה. ב-1930 השתתף בסמינר מדריכים עולמי של "החלוץ", לאחריו נשלח לרכז את מחוז וילנה של "החלוץ הצעיר", עד 1933. בתקופה זו התרחבה פעילות הסניפים וגדל מספרם. ב-1933 נשלח לקרפטורוסיה שבצ'כיה כדי להקים שם את תנועת החלוץ הצעיר.

הפעילות בישראל

באוקטובר 1933 עלה פונדק לארץ ישראל, והתיישב בקיבוץ גבעת חיים. ב-1935 גויס על ידי בני מהרש"ק לפעילות בתנועת הנוער העובד, כמחליפו של המזכיר דוד כפרי, מרכז סניף ירושלים של התנועה. ב-1937 עבר לקיבוץ גשר ונשא לאישה את צילה ברו. בשנים 1942–1944 היה פעיל בנוער העובד בסניף תל אביב, ושותף בגיוס בני הנוער לפלמ"ח. ב-1946 היה חבר מזכירות התנועה המאוחדת, שהייתה מיזוג של המחנות העולים ותנועת גורדוניה. היה ממקימי הסניף הירושלמי של התנועה המאוחדת.
פונדק הדריך מספר חברות נוער בארץ, כל אחת למשך שנה או שנתיים. מ-1940 הדריך את חברת הנוער שחבריה הקימו את בית הערבה. מ-1946 הדריך את חברת הנוער "הטורקית", שהקימה את קיבוץ נחשולים. מ-1948 הדריך את נוער ח', שחניכיה התגייסו לנח"ל. כן הדריך את חברת הנוער "הפרסית" ב-1954, וב-1971 את גרעין ה"בונים" מאנגליה שעלה להתיישבות במבוא חמה.
פונדק היה גם פעיל בתנועה הקיבוצית. בשנים 1958–1960 היה מזכיר קיבוץ אשדות יעקב איחוד, ובשנתיים הבאות היה פעיל בתנועת איחוד הקבוצות והקיבוצים, במדור עלית הנוער. בשנים 1963–1970 עבד כמרכז מדור תרבות במזכירות הנוער העובד. עד 1973 עבד כמרכז השקיית הבננות בשטחי ה"זור". ערך במשך שבע שנים את עלון קיבוץ אשדות יעקב איחוד, עד 1980. במקביל עבד בשנים 1973–2000 כפועל בבית החרושת "לוג מוצרי פלסטיק" בקיבוצו. כן היה מרכז חוג תנ"ך בקיבוץ, במשך 14 שנה.
פריז (מלקולם מקלארן)

פריז הוא אלבום קונספט מאת המפיק והמוזיקאי הבריטי מלקולם מקלארן שיצא ב-1994. מקלארן יצר את האלבום כ"מכתב אהבה" לעיר פריז. הוא מציג בכל שיר תמונות פריסאיות המשלבות סיפורים המוקראים/מדוקלמים בקולו, אשר ברבים מהם משולבות דמויות בעלות זיקה לעיר כג'יימס בונד, ז'אק פרוור, סרז' גינסבורג, סיד וישס, מיילס דייוויס וז'ולייט גרקו, ג'וזפין בייקר, סימון דה בובואר, אדית פיאף, קתרין דנב, אריק סאטי וסוניה ריקייל. הליווי המוזיקלי מורכב משילוב סגנונות בהם ג'אז, מוזיקת קברט, פופ, רוק, אמביינט, מוזיקה מזרחית, מוזיקה אפריקאית ועוד, רובם בתיזמור עשיר. כן יש באלבום מחוות לשירים צרפתיים מוכרים כמו למשל השיר הפרובוקטיבי והמצליח "Je T'Aime ... Moi Non Plus" (בעברית: אני אוהבת אותך ... אני כבר לא) של סרז' גינסבורג עם גניחותיה של ג'יין בירקין.
התקליט התקבל בפליאה כיוון שמקלארן היה מוכר כ"אבי הפאנק (Punk)" וליצירה הסנטימנטלית והרכה אין כל קשר עם סגנון זה. הביקורות נעו בין תיעוב של "היצירה היומרנית" שבה מוזיקאים בינוניים אינם מצליחים לחפות על כשרונו הפחות מבינוני של מקלארן לבין התלהבות ציבורית והגדרת האלבום כיצירת מופת. בעיקר מוערכים השיר "פריז, פריז" בהשתתפותה של קתרין דנב והשיר "ג'אז הוא פריז" (Jazz is Paris). השיר "ג'אז הוא פריז" הוא אחד משלושה שירים באלבום, מגוללים את סיפור אהבתם של ג'ולייט גרקו ומיילס דייוויס. שני השירים הנוספים הם Miles And Miles Of Miles Davis ו-Rue Dauphine. שלושת השירים משלבים ראפ רך עם נגינת חצוצרת ג'אז נוקבת והמילים של שלושתם מדגישות את העובדה שמיילס דייוויס היה שחור עור. 
לאלבום צורף תקליט עם עיבוד אינסטרומנטלי (כלי) של השירים לתשעה קטעים ממוספרים.
רון עמיקם

ביוגרפיה

עמיקם נולד במונטווידאו, בירת אורוגוואי, בזמן עבודתו של אביו, הרצל עמיקם (ורהפטיג) כקונסול ישראל במדינה. במסגרת עבודתו של אביו, שהה עמיקם גם במוסקבה 8 חודשים, שם שימש אביו בתור מזכיר שלישי בשגרירות ישראל, עד לגירוש הדיפלומטים הישראלים בעקבות מלחמת ששת הימים. לאחר מכן שבה המשפחה לישראל והתמקמה בבת ים. עמיקם הוא בוגר תיכון שז"ר שבעיר. את שירותו בצה"ל עשה ביחידת 8200, שם סיים שירות בן 5 שנים. בתפקידו האחרון היה משנה לרמ"ד תקציבים באמ"ן. השתחרר מצה"ל בדרגת סרן.
עוד במהלך שירותו הצבאי ב-1985 החל עמיקם לכתוב במדור הספורט של עיתון "חדשות", תחת העורך אבי רצון, ותחת שם העט "רון בן הרצל", במטרה למנוע לזות שפתיים במקום שירותו הצבאי. עמיקם הפך לכתב המסקר של בית"ר ירושלים, ובשנת 1987 כתב את ספר האליפות של הקבוצה בהוצאת "המכפלה".
ב-1989 עבר עם מרבית מדור הספורט של "חדשות" לעיתון הניסיוני "עולם הספורט" (כונה גם כ"העיתון הוורוד"), אותו הוציא איש העסקים אריה גנגר. ב-1990 הצטרף ל"ספורט מעריב", שם סיקר מספר תחומים עד שקיבל ב-1993 מחדש את סיקור בית"ר ירושלים וכן את הנבחרת הלאומית. במסגרת עבודתו ב"מעריב" כתב עמיקם בתחומים נוספים ובין השאר את טור התוכחה תחת הכותרת "עזה של גוש דן", שהתייחס למהומות שהתרחשו בבת ים בעקבות רצח הלנה ראפ ב-1992, טור אשר גרר תגובות נזעמות בקרב תושבי העיר.
בין חשיפותיו כעיתונאי, חשף עמיקם את סרט ההקלטה בפרשת ניסיון הטיית המשחק בין מכבי אחי נצרת למכבי כפר כנא בליגה הלאומית ב-2003, חשיפה אשר הביאה להפחתת נקודות לאחי נצרת בליגת העל.
ב-2008 יזם וערך את "ספר מלכים" (בהוצאת "מדיה 41"), אשר סיקר את 100 הכובשים הגדולים בכדורגל הישראלי בכל הזמנים, פרויקט כתיבה בו השתתפו 100 כותבים שונים ביניהם חיים גורי, קובי ניב, יוסי שריד, יאיר שטרן, ארי פולמן ועוד. עמיקם היה גם אחד מכותבי הספר "אני אוהב אותך בית"ר" (2007) ואחד מכותבי הספר "100 הגדולים" (2017).
עמיקם עוסק בכתיבת ביוגרפיות אישיות. בין השאר חיבר את הביוגרפיות של יצחק שניאור, אלי אוחנה, אמציה לבקוביץ' וזאב זלצר, אשר שיצאו לאור במסגרות פרטיות.
ב-2012 סיים את עבודתו ב"מעריב", אולם בהמשך שב לעבוד בעיתון כפרילנסר. בין השנים 2012–2016 כתב עמיקם בגלובס.
ב-1996 החל את דרכו הטלוויזיונית כמגיש פינה בתוכנית "ספורטי.וי" בטלוויזיה החינוכית, וב-1997 נמנה עם ראשוני הכתבים בתוכנית "חדשות הספורט" בערוץ הספורט שם עבד ככתב עד לשנת 2002. עמיקם היה מיוצרי הסדרה "אהבת חיי", אשר שודרה בערוץ הספורט וסיקרה את קבוצות האוהדים בישראל. כיום משמש עמיקם כחבר פאנל בתוכנית "מגרש פתוח" בערוץ הספורט.
ב-2004 היה חבר בוועדה שהקים משרד החינוך לבחירת מדליקי המשואות, שייצגו באותה שנה את הספורט הישראלי.
כאוהד מכבי יפו, היה עמיקם אחד משבעת מייסדי מיזם האוהדים "מכבי קביליו יפו", והמנכ"ל הראשון של קבוצת האוהדים, תפקיד אותו מילא בהתנדבות. כיום הוא חבר עמותה מן המניין.
מאז 2014 משמש כעורכו של המגזין "גולאסו" בהוצאת "ג'וניור מדיה", מגזין דו-חודשי לילדים ונוער בנושאי כדורגל.

חיים אישיים

עמיקם נשוי לאילה, מעצבת גרפית, אותה הכיר במהלך עבודתו בעיתון "עולם הספורט". לזוג נולדו שני ילדים והמשפחה מתגוררת בפתח תקווה.
עמיקם מגיע ממשפחה מיוחסת. אביו, הרצל עמיקם, היה איש לח"י, מוסד ונתיב. דודו הוא דוד ורהפטיג, נציב בית"ר האחרון בלטביה, אסטוניה ופינלנד. בן דודה של סבתו הוא הצייר אבל פן. בני דודתה של אמו, הם המחזאי נסים אלוני והשופט שאול אלוני. על שם אב סבו, שאול גרשון, קרוי בית הקברות קריית שאול. בן דודו הוא מאמן הכדורסל פיני גרשון.
יורגן פהל

קריירה

פהל שיחק במועדון כמי האלה (כיום פ.צ. האלשר) החל משנת 1973, ובעונתו הראשונה במועדון העפיל עמו לליגת העל המזרח גרמנית. פהל נשאר במועדון שתי עונות נוספות. בשנת 1976, פהל עבר לגרמניה המערבית, וחתם באיינטרכט פרנקפורט. לא היה מדובר במעבר קבוצה רגיל. בגרמניה המזרחית היה איסור לחצות את הגבול לגרמניה המערבית בעידן מסך הברזל, ופהל, ביחד עם חברו לכמי האלה, נורברט נאכטוואי, ניצלו הזדמנות שנקרתה בדרכם ככדורגלנים המשתתפים בטורנירים בינלאומיים. באוקטובר 1976 שיחקו פהל ונאכטוואי בנבחרת גרמניה המזרחית עד גיל 21, וטסו לטורקיה על מנת לערוק ממנה לגרמניה המערבית, וכשנחתו בה, חתמו שניהם באיינטרכט פרנקפורט. פהל היה מושעה תחילה לשנה בגין העבירה שביצע, ואחריה שיחק תשע עונות בפרנקפורט, בהן שימש שוער ראשון וערך 152 הופעות. פהל זכה עם איינטרכט פרנקפורט בגביע אופ"א בשנת 1980, לאחר ניצחונות במפגשים כפולים מול באיירן מינכן בחצי הגמר ומול בורוסיה מנשנגלאדבך בגמר. כעבור שנה, זכה פהל עם איינטרכט פרנקפורט בהגביע הגרמני, לאחר ניצחון 3-1 בגמר על קייזרסלאוטרן. עד לעונת 1984/85 היה פהל השוער הבכיר בפרנקפורט, ובשתי העונות הבאות איבד את מקומו בהרכב לשוער האנס-יורגן גונדלאך. בשנת 1987 עזב פהל את איינטרכט פרנקפורט וחתם בריזספור הטורקית, שם שיחק שתי עונות, ופרש בשנת 1989 ממשחק פעיל.
פהל מתגורר נכון לשנת 2016 בפרגוואי, והוא בעלים של מסעדת קבבים.