google/wiki40b huggingface dataset:
אנדרואיד אייס קרים סנדביץ'

פיתוח

בעקבות המהדורה היחידה לטאבלט שנקראה אנדרואיד האניקומב, הוכרז ב-Google I/O 2011 כי הגרסה הבאה של אנדרואיד, אשר נקראה בשם הקוד "אייס קרים סנדביץ'" תספק חוויית משתמש אחידה בטלפון החכם ובטאבלט כאחד. ביוני 2011 החלו להתפרסם פרטים אודות טלפון נקסוס חדש של סמסונג שילווה את אייס קרים סנדביץ', ושיכלול מקשי ניווט. בלוג האנדרואיד RootzWiki פרסם תמונות באוגוסט 2011 המציגות את נקסוס S מריץ את האייס קרים סנדביץ', המתאר פריסת תפריט יישומים חדשה הדומה לזו של האניקומב וממשק חדש בצבע כחול.
אירוע השקה רשמי לאנדרואיד 4.0 וטלפון הנקסוס החדש תוכנן במקור ל-11 באוקטובר 2011 בתערוכת CITA בסן דייגו. עם זאת, על מנת לכבד את זכרו של סטיב ג'ובס שנפטר ב-5 באוקטובר אותה שנה, הוחלט לדחות את ההכרזה ל-19 באוקטובר ולהעביר את מיקומה להונג קונג.

שחרור

הגלקסי נקסוס היה מכשיר האנדרואיד הראשון שתמך באנדרואיד 4.0. ב-16 בדצמבר 2011 שוחררה גרסה 4.0.3 וסיפקה תיקוני באגים, ממשק API ושיפורים נוספים. באותו היום, החלה גוגל בהשקת אייס קרים סנדביץ' לגרסה הקודמת של הגלקסי נקסוס, הנקסוס S. עם זאת, ב-20 בדצמבר "הושהה" המשך שחרור הגרסה כדי שהחברה תוכל "לפקח על המשובים" לאותו עדכון.
ב-29 במרץ 2012 שוחררה גרסה 4.0.4 שכללה שיפורי ביצועים למצלמה והמסך, לצד תיקוני באגי נוספים.
תמיכת Google Play לאנדרואיד אייס קרים סנדביץ', הסתיימה בפברואר 2019.

עיצוב

ממשק המשתמש של אנדרואיד 4.0 מייצג את ההתפתחות בעיצוב שהונהגה על ידי האניקומב, אם כי האסתטיקה העתידנית של האניקומב נלקחה לאחור לטובת תחושה נקייה יותר עם גוני כחול. אנדרואיד אייס קרים סנדביץ' הציג גם גופן חדש בשם Roboto; המיועד להחליף את משפחת הגופנים דרואיד, המותאם בעיקר לשימוש בתצוגה ניידת ברזולוציה גבוהה. המראה החדש של אייס קרים סנדביץ' יושם על ערכת כלים של ווידג'ט בשם Holo; כדי להבטיח גישה ל-Holo בכל המכשירים - גם אם הם משתמשים בממשק מותאם אחר, כל מכשירי האנדרואיד בעלי הגישה ל-Google Play חייבים להציע את האפשרות להשתמש ב-Holo ללא שינוי.
בדומה להאניקומב, המכשירים יכולים להעביר את לחצני הניווט - "חזרה", "בית" ו"יישומים אחרונים" - לסרגל המערכת בתחתית המסך, תוך ביטול הצורך בכפתורים פיזיים.

חוויית משתמש

מסך הבית הוגדר כברירת המחדל של אייס קרים סנדביץ' והציג סרגל חיפוש בראשו, מעגן בתחתיתו המכיל את לחצן מגירת האפליקציות באמצע, וארבעה חריצים לקיצורי דרך לאפליקציות לצידו. ניתן ליצור תיקיות של אפליקציות על ידי גרירת אפליקציה לאחרת. מגירת האפליקציות פוצלה לשתי כרטיסיות; האחת לאפליקציות והשנייה לווידג'טים בדפי מסך הבית. גרסה זו כללה גם שימוש מוגבר במחוות; כעת ניתן להסיר אפליקציות והתראות מתפריט היישומים האחרונים ולבטלן על ידי החלקות. אפליקציית הטלפון עודכנה אף היא לעיצוב Holo.
אפליקציות מובנות נוספות גם כן עודכנו. יישומון המצלמה עוצב מחדש, עם זיהוי פנים, מצב פנורמה חדש והיכולת לצלם תמונות סטילס מסרטון. הגלריה החלה לכלול כלים בסיסיים לעריכת תמונות ומסך הנעילה החל לתמוך בביטול נעילה על ידי זיהוי פנים, כולל קיצורי דרך למצלמה ולמוזיקה. המקלדת שילבה אלגוריתמים ומשלימים אוטומטיים משופרים, לצד שיפורים בקלט הקולי המאפשרים הכתבה רציפה. נוספה גם היכולת לצלם צילומי מסך.

פלטפורמה

אנדרואיד 4.0 ירשה תוספות מהאניקומב לטאבלטים והוסיפה תמיכה בחיישני טמפרטורה ולחות, פרופיל התקני בריאות הפועלים על NFC, Bluetooth ועוד. מערכת ההפעלה החלה לספק גם תמיכה משופרת בעכברים יחד עם נגישות, לוח שנה, מחזיק מפתחות, בדיקת איות, רשת חברתית וממשקי API וירטואליים.
בראילוב

תולדות היישוב

השם בראילוב מופיע לראשונה בכתב במאה ה-15 בתקופתו של בוגדן חמלניצקי. בעיירה נבנתה טירת עץ שאת שרידיה ניתן לראות כיום במרכז העיירה. ב-1740 החלו בבניית כנסיית המנזר של מסדר השילוש הקדוש, אשר הסתיימה ב-1780.
במאה ה-19 נרכשה הטירה על ידי קרל פון מק. אשתו נדז'דה פון מק הייתה מעריצה נלהבת של המלחין פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי, וב-1878 זימנה אותו להתארח בעיירה. הוא נענה להזמנה, ואף נישאר לגור במקום מספר שנים. צ'ייקובסקי גילה מקום שלו ופסטורלי שנתן לו השראה רבה, ובתקופה זו כתב את הסוויטה לתזמורת הראשונה שלו, האופרה The Maid of Orleans, ויצירות רבות נוספות. בקיץ 1881 הגיע מלחין נוסף לעיר, קלוד דביסי, שהוזמן כנגן בית, וקיבל השראה גדולה מיצירותיו של צ'ייקובסקי.

יהודי בראילוב

בתחילת המאה ה-20 חיו בבראילוב כ-3,700 יהודים. ב-10 ביולי 1919 נערך ביישוב פוגרום, בו נרצחו 26 יהודים, ונאנסו למעלה ממאה נשים. עקב כך, הצטמצמה הקהילה היהודית ביישוב, והגיעה לכ-2,400 איש בשנות העשרים. בתקופה הסובייטית פעלה ביישוב מועצה יהודית, והתקיים בו בית ספר יידי.
ב-17 ביולי 1941 נכבש היישוב בידי הגרמנים, ובו ביום נרצחו בו 15 יהודים. לאחר מכן, הוטלו על יהודי היישוב גזירות שונות, ובהן חובת ענידת טלאי צהוב, חובת תשלום סכומי כופר, הגבלות תנועה ואיסור על קשר עם לא יהודים. בהמשך רוכזו יהודי היישוב בגטו, ונאסר על יהודיות בו ללדת, כאשר העונש על כך היה הוצאה להורג של המשפחה כולה. בד בבד, מונה בגטו יודנרט, בראשות יוסף קוליק, אשר נצטווה לספק לגרמנים כוח אדם לעבודות כפייה.
ב-13 בפברואר 1942 לפנות בוקר רוכזו כ-1,600 יהודים מהגטו בכיכר השוק ביישוב, כאשר מסתתרים וחולים שנמצאו בגטו נרצחו במקום. לאחר סלקציה, נלקחו כ-800 יהודים לבית העלמין היהודי ביישוב, ונרצחו בו.
ב-23 במרץ וב-18 באפריל 1942 בוצעו בגטו אקציות נוספות, בהן נרצחו כ-480 יהודים. ב-25 באוגוסט 1942 חוסל הגטו, ו-503 היהודים שנותרו בו נרצחו.
אולה בישוף

ביוגרפיה וקריירה

אולה בישוף הוא בנו של גונטר בישוף, ג'ודוקא בעברו שבין השאר היה מאמן ג'ודו של איגוד הג'ודו הגרמני. בשנת 1992 החל אולה ללמוד ג'ודו במועדון הג'ודו המקומי 'TSG רויטלינגן'. בגיל 18, הפך לאלוף גרמניה בטורניר עד גיל 20. לאחר ארבע שנים, בשנת 2001, הפך לאלוף גרמניה בטורניר הבוגרים. בשנים שלאחר מכן זכה במדליות בטורנירים בינלאומיים קטנים וב-15 במאי 2004 השתתף באליפות אירופה שנערכה בבוקרשט וזכה במדליית כסף לאחר שניצח בחצי הגמר את יואן ברטון הבריטי והפסיד בגמר לאיליאס איליאדיס היווני. בישוף לא השתתף באולימפיאדת אתונה 2004 ובמקומו נשלח ג'ודוקא גרמני אחר, פלוריאן וואנר, אשר התחרה באותה קטגוריית משקל של בישוף ואף היה אלוף העולם המכהן.
ב-21 במאי 2005, זכה במדליית הזהב באליפות אירופה שנערכה ברוטרדם, בחצי הגמר ניצח את גיום אלמונט ההולנדי ובגמר את בוריס נובוטני הסלובקי. באליפות אירופה שנה לאחר מכן הגיע עד לקרב על מדליית הארד והפסיד. בשנת 2007 זכה בישוף במדליות במספר טורנירים בינלאומיים וביניהם ארד ב-'Super World Cup Tournoi de Paris', ארד ב-'Super World Cup Hamburg', כסף ב-'Super World Cup Moscow' וזהב ב-'Super World Cup Dutch Open Rotterdam'.
באולימפיאדת בייג'ינג 2008, בישוף נשלח כנציג הגרמני בקטגוריית המשקל עד 81 ק"ג וזכה במדליית הזהב. בקרב הראשון בישוף ניצח את מחמן אזיזוב האזרי, בשמינית הגמר את טרוויס סטיבנס האמריקאי וברבע הגמר את טיאגו קמילו הברזילאי. בחצי הגמר בישוף גבר על רומן הונטיוק האוקראיני ובגמר הוא ניצח את קים ג'ה-בום הקוריאני.
ב-28 באוגוסט 2009, השתתף בישוף באליפות העולם שנערכה ברוטרדם וזכה במדליית הארד לאחר שניצח את סרג'אן מרבאלייביץ' המונטנגרי בקרב על המדליה. בשנת 2010, הוא זכה במדליית הזהב בגראנד פרי תוניס ובמדליית הארד בגראנד סלאם מוסקבה לאחר שניצח את איוואן ניפונטוב הרוסי.
באליפות אירופה בשנת 2011, זכה בישוף במדליית הארד. בקרב על המדליה ניצח את אלן שמיט הצרפתי. עוד באותה שנה הוא זכה במדליית זהב בגראנד פרי באקו ובמדליית ארד בגראנד סלאם מוסקבה. בחודש פברואר 2012 זכה במדליית זהב בגראנד סלאם פריז היוקרתי ובעוד זהב בגראנד פרי דיסלדורף.
באולימפיאדת לונדון 2012, בישוף זכה במדליית הכסף. בקרב הראשון ניצח את אנטוניו צ'יאנו האיטלקי, בשמינית הגמר ניצח את אסלאם בוזבאייב הקזחי וברבע הגמר את טקהירו נאקאי היפני. בחצי הגמר גבר על טרוויס סטיבנס האמריקאי והגיע לגמר בו שוב פגש את קים ג'ה-בום בשחזור הגמר האולימפי מבייג'ינג 2008, בקרב זה בישוף הפסיד.
בספטמבר 2012 הודיע בישוף על פרישה מג'ודו.
מדינת חסות

במדע המדינה, מדינת חסות (או פרוטקטורט) היא מדינה או ישות אזורית ופוליטית בעלת זהות עצמית, המקבלת על עצמה כניסה למערכת יחסים לא שוויונית עם מעצמה גדולה וחזקה ממנה. מדינת החסות מקבלת, בהסכם פורמלי, המוכר במשפט הבינלאומי, את "חסותה" הצבאית, ולעיתים גם התרבותית, של המדינה החזקה ממנה, ובמקביל את ההגנה עליה.
שטח חסות אינו שטח כבוש. בעוד כיבוש קולוניאליסטי הוא מהלך חד צדדי וכוחני, מצד המעצמה הכובשת, הרואה עצמה כעליונה מבחינה תרבותית ומוסרית; הרי שהסכם על מדינת חסות הוא הסכם מדיני הדדי. בהסכם זה יש לשני הצדדים אינטרס, לעיתים קרובות צבאי הגנתי, כנגד צד שלישי. עם זאת ישנם גם מקרים בהם מדינה כובשת כופה על המדינה הנכבשת הסכם חסות על מנת להסיר לחץ מעליה, למשל מתן עצמאות חלקית למצרים על ידי בריטניה ב־1922.
דוגמה לכך היא פנייתו של סולטאן שארג'ה לבריטניה, בשנת 1829, בבקשה להפוך למדינת חסות בריטית, על מנת להגן על עצמו מפני כיבוש השלטון העות'מאני. דוגמה אחרת היא פנייתו של מלך לסוטו למלכה ויקטוריה בשנת 1868 בהצעה לקבלתה של לסוטו כמדינת חסות בריטית. ואכן, ההכרזה על לסוטו כעל מדינת חסות מנעה את כיבושה בידי דרום אפריקה, המקיפה אותה מכל צדדיה, ושמרה על קיומה.
דוגמאות נוספות להסכם חסות הן הקמת הפרוטקטורט של בוהמיה ומוראביה בידי גרמניה הנאצית במרץ 1938 וכן הקמת הרפובליקה הסלובקית הראשונה כמדינת חסות בשטח מזרח הפרוטקטורט בשנת 1939. בהסכמת הנאצים זכתה סלובקיה באופן זמני בעצמאות מדינית מוגבלת.

פירוק הסכם החסות

אף על פי שמדובר בהסכם הדדי, הרי ששני הצדדים בהסכם אינם שווים בעוצמתם הצבאית, דבר שעלול להביא לקושי כאשר הצד החלש יותר מעוניין לסיים את ההסכם, בניגוד לעמדת הצד החזק. לכן, ישנם מקרים בהם פירוק הסכם החסות הוא קשה, ונעשה לאחר מאבק פוליטי ומזוין ארוך ומתיש.
דוגמה למקרה כזה ניתן למצוא במקרה של מדינת החסות מרוקו. בהסכם פס, בשנת 1912, הוחלט על הפיכתה של מרוקו למדינת חסות של צרפת. בכך קיבלה מרוקו את הגנתה הצבאית של המעצמה הצרפתית כנגד האיום הגרמני, ומנעה את כיבושה האפשרי בידי גרמניה. הסכם זה, שהתאים לתחילת המאה העשרים, לא התאים לשאיפותיה הבדלניות של מרוקו לאחר תום מלחמת העולם השנייה, כאשר גרמניה פסקה מלהוות איום צבאי. אולם פירוק הסכם החסות לא היה מקובל על ממשלת צרפת. במסגרת התנגדותה לפירוק ההסכם, כפתה צרפת על סולטאן מרוקו מוחמד החמישי לצאת מתחומי ארצו לגלות, מאחר שסברה כי הצהרותיו היוו איום מדיני על ההסכם. רק בשנת 1956, לאחר מאבק מר, קיבלה מרוקו את עצמאותה המדינית והשתחררה מהסכם פס.
משפחת נוסייבה

משפחת נוסייבה (בערבית: عائلة نسيبة) היא אחת מהשושלות הערביות הוותיקות בירושלים. המשפחה מתארכת את הגעתה לירושלים לתקופת הכיבוש המוסלמי של ארץ ישראל במאה ה-7, והיא הייתה אחת מהמשפחות המרכזיות באליטה המוסלמית הירושלמית ששלטה בעיר בתקופה האימפריה העות'מאנית, לצד משפחות כחוסייני, נשאשיבי, ח'אלידי, דג'אני ואחרות. על פי המסורת, מקור שם המשפחה באישה בשם נוסייבה בנת כעב שנמנתה על בני אנצאר ועל בני לוויתו של מוחמד.
מזה שנים רבות אחראים בני משפחת נוסייבה על פתיחת ונעילת שערי כנסיית הקבר. על פי הערכות שונות מתקיימת מסורת זו מאז כיבוש ירושלים על ידי צלאח א-דין בשנת 1187 ועד היום.
מודל השכר היעיל, שפירו-שטיגליץ

בתחום של כלכלת עבודה, התאוריה של שפירו ושטיגליץ בנושא "שכר יעיל" היא תאוריה כלכלית של שכר ואבטלה בשיווי משקל בשוק העבודה. התאוריה מספקת תיאור טכני שמסביר למה השכר לא צפוי לרדת ומדוע מתרחשת תופעה של אבטלה בלתי רצויה. תאוריה זו פותחה לראשונה על ידי קארל שפירו וג'וזף שטיגליץ.

מבוא

במצב של תעסוקה מלאה, אם עובד מפוטר מעבודתו, הוא מוצא עבודה חדשה במהירות. בנסיבות אלה הוא אינו צריך להשקיע מאמץ בעבודה. לכן, תעסוקה מלאה גורמת לעובד להתחמק ממאמץ בתנאי שהוא מרוצה מהתבטלות בעבודה. ההתחמקות ממאמץ מביאה לירידה ביעילות החברה ולכן החברה צריכה להציע לעובדיה שכר גבוה יותר כדי למנוע זאת. כאשר חברה אחת תעלה את שכרה, כל החברות יעלו גם הן את שכרן ואז יתקבל מצב בו מניעת ההתחמקות מעלה את השכר הממוצע ומקטינה את התעסוקה. לכן, השכר הנומינלי נוטה להיות קשיח. בשיווי משקל כל החברות משלמות את אותו השכר שהוא גבוה מהשכר המקובל בשוק, והאבטלה גורמת לעובד לחשוש מאובדן עבודה ובכך האבטלה הופכת לכלי לחינוך וליצירת משמעת אצל העובד.  אדם מובטל לא יוכל לשכנע את המעסיק שהוא מוכן לעבוד בשכר נמוך משכר של שיווי משקל משום שהמעסיק חושש שהעובד יתחמק ממאמץ לאחר שיקבל את העבודה. כתוצאה מכך, האבטלה שלו הופכת להיות לא רצויה.
אייזק ד'יזראלי

אייזק ד'יזראלי (Isaac D'Israeli;‏ 11 במאי 1766 - 19 בינואר 1848) היה סופר, מלומד ואיש ספר יהודי-בריטי, נודע במסותיו ובקשריו עם אנשי ספר אחרים, ובהיותו אבי הסופר וראש הממשלה הבריטי בנג'מין ד'יזראלי.

קורות חיים

אייזק ד'יזראלי נולד באנפילד מידלסקס באנגליה, ב-11 במאי 1776. אביו היה סוחר יהודי שהיגר מוונציה 12 שנים קודם לכן. הוא קיבל חלק ניכר מחינוכו בליידן, וכבר בגיל 16 פתח בקריירה ספרותית.
תהילתו הגיעה לו מספרו Curiosities of Literature, אוסף של אנקדוטות על אישים ואירועים היסטוריים, ספרים מיוחדים, ותחביביהם של אוספי ספרים. הספר זכה לפופולריות ולתפוצה רחבה במאה ה-19, ופורסם במהדורות רבות, בכרך אחד או ארבעה. הספר עדיין מודפס כיום. ב-1828 יצא לאור בחמישה כרכים ספרו "חייו ושלטונו של צ'ארלס הראשון" (The Life and Reign of Charles I), שהציג התקדמות גדולה במחקר ובשיטות המחקר ההיסטוריות, ובעקבותיו הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת אוקספורד. 
ב-1833 פורסם בקהילה היהודית הבריטית חיבור בעילום שם, שנכתב למעשה על ידיו. בחיבור, שניכרה בו השפעת הביבליוצנטריזם של החברה האנגליקנית הסובבת, תקף את היהדות הרבנית ואת התלמוד והילל את התורה שבכתב כביטוי היחיד של רצון האל. הוא הביע שם הערכה רבה לקראים, אותם "פרוטסטנטים יהודים שמרדו בעריצות הרבנים." הנטייה לנאו-קראות התבטאה לבסוף בהקמת בית-כנסת אשכנזי-ספרדי בלונדון ב-1840 שבוטל בו יום טוב שני של גלויות.
בשנת 1841 התעוור, וניתוח שעבר לא הצליח להחזיר את מאור עיניו. למרות עיוורונו המשיך לכתוב, ובעזרת בתו כתב את Amenities of Literature ("גינונים ספרותיים") וסיים עריכה נוספת של עבודתו על צ'ארלס הראשון. הוא מת בן 82 בביתו, פחות משנה לאחר מות אשתו, מריה באסבי ד'יזראלי, שלה היה נשוי יותר מארבעה עשורים וממנה נולדו לו ארבעת ילדיו.
ד'יזראלי שינה את איות שמם של ילדיו מד'יזראלי לדיזראלי על מנת שייראה פחות זר לעיניים בריטיות, והטביל אותם לנצרות, למרות שהוא עצמו לא הוטבל. פעולה זאת אפשרה לבנו בנימין דיזראלי להיבחר לפרלמנט, שהיה חסום אז בפני יהודים.
הקונצרט (סרט)

תקציר העלילה

במרכז עלילת הסרט ניצבת דמותו של אנדריי סמיונוביץ' פיליפוב, אשר היה מנצח של תזמורת תיאטרון בולשוי במוסקבה. לאחר הוראת ברז'נייב לגרש מהתזמורת את כל נגניה היהודים, סירב פיליפוב לציית להוראה. סירובו הביא לגירושו מהתזמורת באמצע קונצרט, השפלתו בפומבי והפיכתו למנקה בית התזמורת.
בעודו מנקה את חדר המנהל של התזמורת מבחין פיליפוב בפקס שהגיע המזמין את תזמורת הבולשוי להופיע בתיאטרון שאטלה בפריז. פיליפוב מקבץ את חברי התזמורת הישנה, העובדים בעבודות שונות, ומשיב לתיאטרון שאטלה כי הם יגיעו וינגנו את הקונצ'רטו לכינור של פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי אשר הופסק 30 שנה קודם לכן.
פיליפוב אף דורש שהסולנית בקונצרט תהא נגנית צעירה - אן מארי ז'אקה, אשר במהלך עלילת הסרט מתברר הקשר בינה לבין פיליפוב. התעקשותו של פיליפוב לנגן את הקונצרט עם הנגנית מקורה בכך שאן-מארי היא בתה של הסולנית אשר ניגנה עם פיליפוב בקונצרט המקורי.

פסקול

הפסקול המקורי עבור הסרט נכתב על ידי ארמנד עמר, כאשר מקטע אחד נכתב על ידי ראדו מיכאילאנו בעצמו ("לה טרו נורמן" - "Le Trou Normand"). הפסקול של הסרט משלב את היצירה העומדת בלב עלילת הסרט - הקונצ'רטו לכינור של צ'ייקובסקי, כמו גם את הקונצ'רטו לפסנתר מס' 21 של מוצרט, את מחול החרבות של אראם חאצ'טוריאן ואת סימפוניה מס' 1 (מאהלר) (ה"טיטן") של גוסטב מאהלר, מנוגן בסרט גם חלק מהקונצ'רטו לכינור של מנדלסון.
בת עמי לא תחשה

תוכן הפיוט

הנושא המרכזי בפיוט הוא הזכרת זכותם של שלושת האבות - אברהם, יצחק ויעקב, שעבורם יגן עלינו ה'. כיוון שבמקורו, נועד הפיוט לתפילת מנחה של יום כיפור, לאחר אמירת סדר עבודת הכהן הגדול, על כן נושא-המשנה השזור בכל בתי הפיוט הוא עבודת בית המקדש.
שלושת האבות מוזכרים בפיוט בהיבטים המתקשרים לעבודת בית המקדש, וכך חוברים שני נושאי הפיוט לאחד. הפיוט מזכיר כי אברהם, לפי חז"ל, תיקן את תפילת שחרית הנאמרת במקום קרבן תמיד של שחר; יצחק התרצה לה' ככהן גדול בעת עבודת יום הכיפורים, במעשה העקדה או בתפילת המנחה שתיקן; ויעקב לן בהר המוריה, בו ייבנה המקדש. 
במסגרת נושא המשנה מספר הפייטן על העבודה ומיצר על ביטולה עם חורבן הבית, ולצד הצער מדגיש כי בעוונותינו נחרב הבית, וה' צדיק בדינו עמנו. על כן, כנסת ישראל "בִמְקוֹם עוֹלָה וְאִשֶּׁה, תָּכִין תַּחַן חוּקָה", כלומר תפילה, ולפיכך מייחל הפייטן לקב"ה כי "חֵלֶף קָרְבְּנוֹת פֶּדֶר, תְּפִלָּתִי תֵרָאֶה"; נמשיך ונתקן את מעשינו, ביָדעֵנוּ כי "נִבְחָר לַיָי מִזֶּבַח, עֲשׂה מִשְׁפָּט וּצְדָקָה", ואולי ימחל לנו ה' וישיב לנו את העבודה בבית המקדש השלישי, עם ביאת המשיח.

מבנה הפיוט

הפיוט הוא בעל שישה בתים, כאשר הראשון משמש כפתיח. כל אחד מחמשת הבתים הבאים הוא בן שמונה צלעות, שבסופן חוזר הרפרן: "לַיָי מַגִּישֵׁי מִנְחָה בִּצְדָקָה", הרומז לתפילת המנחה לה יועד הפיוט במקורו. כל אחת מהצלעות היא בת שש תנועות. בראשי הבתים חתום שם המחבר: בנימן. חריזתו של הפיוט ייחודית ויוצאת דופן, כאשר בכל בית מעוצבת חריזה פנימית כאשר שש הצלעות הראשונות מחורזות זו עם זו לסירוגין (הצלע הראשונה עם השלישית והחמישית, השנייה עם הרביעית והשישית), הצלע השביעית מחורזת עם קודמתה, והשמינית מחורזת בחריזה חיצונית זהה בכל הבתים ותואמת את הרפרן. שתי הצלעות האחרונות בכל בית הן תמיד פסוק מקראי או פרפרזה על פסוק.
מערכת ליניארית בלתי תלויה בזמן

מערכת ליניארית בלתי תלויה בזמן (באנגלית: Linear time-invariant theory, הידועה גם בתור מערכת LTI), מגיעה ממתמטיקה שימושית ויש לה יישומים בתחומים כגון: מעגלים חשמליים, עיבוד אותות, תורת הבקרה, בספקטרוסקופיית NMR, סייסמולוגיה. 
זה בוחן את התגובה של מערכת ליניארית וקבועה בזמן עבור אות כניסה שרירותית. ההתקדמות של מערכות אלה בדרך כלל נמדדת כאשר עובר זמן (למשל, בגל אקוסטי), אבל ביישומים כמו עיבוד תמונה ותורת השדות, מערכות LTI מתקדמות גם בממדים מרחביים. לפיכך, מערכות אלה נקראות גם ליניאריות בלתי תלויות בטרנסלציה, כדי לתת לתאוריה את ההיקף הכללי ביותר. במקרה הכללי של זמן דיסקרטי (כלומר, דגימות), מערכות ליניאריות בלתי תלויות בהיסט (shift) הוא המונח המקביל. דוגמה טובה למערכות LTI ניתן למצוא במעגלים חשמליים, אשר עשויים להיות מורכבים מנגדים, קבלים וסלילים.

הוכחה ישירה

נאמר כי  אקספוננט מרוכב והגרסה המוזזת בזמן שלו הוא:  .
 כטרנספורמציה ליניארית של האקספוננט לפי הקבוע  .
 לפי קביעות בזמן לפי  .
אז,  . עבור  ונקבל:
כלומר, עבור אקספוננט מרוכב  ככניסה, נקבל אקספוננט מרוכב עם אותו תדר במוצא.

תכונות חשובות של מערכות

חלק מהתכונות החשובות ביותר של מערכת הן סיבתיות ויציבות.

מערכות בדידות

כמעט לכל מערכת בזמן רציף יש חלק משלים במערכת בזמן בדיד.

תכונות חשובות של מערכות

הקשר שבין הקלט לפלט במערכת LTI בדידה יכול להיות מתאור לגמרי על ידי תגובת ההלם של המערכת . חלק מהתכונות החשובות ביותר של מערכת הן סיבתיות ויציבות. בניגוד למערכות בזמן רציף, מערכות בדידות לא סיבתיות יכולות להתממש. זה טריוויאלי כדי להפוך מערכת עם תגובה להלם סופית סיבתי על ידי הוספת עיכובים (delays). זה אפשרי אפילו לעשות מערכות שלא סיבתיות עם תגובה להלם אינסופית.
רוברט האנטר

ביוגרפיה

רוברט האנטר נולד בשם רוברט ברנס בסן לואיס אוביספו, קליפורניה. יחד עם חברו לאורך שנים, ג'רי גרסיה, הוא ניגן בלהקות בלוגראס בתחילת שנות השישים, כאשר האנטר מנגן על מנדולינה וגיטרה באס.
ב-1962 היה האנטר אחד המתנדבים הראשונים לניסויים של סמים פסיכדלים באוניברסיטת סטנפורד שמומנו על ידי ה-CIA בפרויקט MKULTRA. האנטר קיבל תשלום כדי לנסות LSD, ומסקלין, ולדווח על תחושותיו שנוסחו בצורה היצירתית האופיינית לו.
השירים הראשונים שכתב עבור הגרייטפול דד נכתבו תחת השפעת LSD, ונשלחו ללהקה בדואר מאריזונה. לאחר מאבק בהתמכרות קלה לסמים הוא עזב את אריזונה וחזר לחיק הלהקה. התקרבותו ללהקה יצרה את הסגנון של הגרייטפול דד, שהלך והתגבש באותה עת, והתאפיין בנגיעות של המוזיקה הפסיכדלית. האנטר נחשב כעבור זמן לחבר בלתי מופיע של הלהקה.
ב-1974 הוציא האנטר אלבום סולו "Tales of the Great Rum Runners".
נפטר ב-23 בספטמבר 2019.
מנזר הוסיוס לוקאס

היסטוריה

מנזר הוסיוס לוקאס ממוקם על מורדות הר הליקון. הוא נוסד בראשית המאה ה-10 על ידי הנזיר לוקאס הקדוש, ששרידי גופתו נשמרים במנזר מאז. הנזיר (נפטר ב-7 בפברואר 953) התפרסם לאחר שניבא את כיבוש כרתים על ידי הקיסר הביזנטי רומנוס. לא ברור האם התכוון לרומנוס הראשון, שהיה הקיסר באותה תקופה. אולם, האי נכבש למעשה על ידי ניקפורוס השני בתקופת שלטונו של רומנוס השני. הדעה היא שבמהלך תקופת שלטונו של רומנוס השני (959 – 963) נבנתה כנסיית תאוטוקוס.
החלק הקדוש ביותר של המנזר הוא קברו של לוקאס הקדוש, שבמקור היה בקטקומבה, אך הועבר בתקופה מאוחרת יותר לאזור שבין שתי הכנסיות. המנזר השיג את עושרו (כולל המימון שנדרש לבנייה) מהעובדה שנאמר על שרידיו של לוקאס הקדוש כי הם מפרישים מיירון, שהוא סוג של שמן ריחני בעל סגולות ריפוי. צליינים שקיוו להתרחשות הניסים ישנו לצד הקבר על מנת להירפא באמצעות אינקובציה. הפסיפסים שנמצאו מסביב לקבר מייצגים לא רק את לוקאס הקדוש עצמו, אלא גם את ההגומן (אב המנזר) פילוטאוס.

אדריכלות

כנסיית תאוטוקוס, הוותיקה יותר במתחם, היא הכנסייה היחידה שידוע עליה כי נבנתה בחלק היבשתי של יוון במאה ה-10. בניין זה, שצורתו היא מקבילית, הוא הדוגמה העתיקה ביותר לסוג הבנייה צלב-בתוך-ריבוע במדינה; תוכנית הבניין דומה לזו של מסגד פנארי איסה בקונסטנטינופול. הקירות בנויים בשיטת האופוס רטיקולאטום (חלק מהקירות עשוי לבנים, חלק מאבן וחלק משיש) ויש עליהם תבניות פסאודו-קופיקיות.
כנסיית תאוטוקוס צמודה לקתוליקון השוכן מדרום לה והמתוארך לשנים 1011–1012. הקתוליקון הוא הכנסייה הכיפתית-מתומנת הקדום ביותר ששרד, ויש בו שמונה עמודים המסודרים סביב מתחם של נאוס. הכיפה החצי כדורית מונחת על ארבע קשתות זווית היוצרות את המעבר מהבסיס המצולע מתחת לכיפה אל המרובע המוגדר על ידי הקירות שמתחת לכיפה. צורת הכנסייה היא כשל צלב יווני עם נרתקס בצידה המערבי ואפסיס בצידה המזרחי. מרכז הצלב מוקף בגלריות וקפלות בכל אחד מארבעת הצדדים.

קישוטים

הוסיוס לוקאס הוא המנזר הגדול ביותר מבין שלושת המנזרים ששרדו מאמצע התקופה הביזנטית ביוון. הוא שונה ממנזר דפני וממנזר נאה מוני בכיוס בכך שהוא מוקדש לקדוש צבאי יחיד. נבואתו של לוקאס הקדוש על הכיבוש מחדש של כרתים מונצחת בתמונה של יהושע בן נון על הקיר החיצוני של כנסיית פאנאגיה: יהושע נחשב למודל עבור "לוחם למען האמונה", שעזרתו הייתה יעילה מאוד במהלך כיבוש ארץ ישראל על ידי עם ישראל. הקתוליקון מכיל אוסף פסיפסים משומר היטב מתקופת הרנסאנס המקדוני. אולם, המתחם לא שלם: התמונה המקורית של דמותו של ישו בתוך הכיפה חסרה, כמו גם הציורים של המלאכים שבדרך כלל נמצאים על החלונות העליונים.
המנזר זכה למוניטין מכובד בכל רחבי האימפריה הביזנטית הודות לקישוטים המפוארים שלו שעיטרו את קירותיו. מלבד קיר התמיכה, תחריטים, צלחות זהב וכסף, ציורי קיר, ופסיפסים (בייחוד אלה הבנויים כמשטחים לא ישרים), בפנים המנזר ניתן היה למצוא מגוון רחב של קישוטים כגון נברשות, וילונות משי ומפות מזבח. רק חלק קטן מכל אלה נמצאים כיום באתרם. למרות זאת, פנים המנזר נותר מקום מרשים מבחינת יופיו והוא "נותן את הרושם הטוב ביותר האפשרי כיום כדי להבין כיצד נראו החלקים הפנימיים של הכנסיות במאות הראשונות לאחר האיקונוקלאזם".
מיכאל קשטן

מיכאל קשטן (1922 – 15 בפברואר 1986) היה מחנך, סופר, מתרגם, משורר ופזמונאי ישראלי.

ביוגרפיה

קשטן נולד בפולין, ובשנת 1940 עלה לארץ ישראל. למד ספרות באוניברסיטה העברית בירושלים, והיה מחנך ומורה בהדסים, ואחר כך בבית הספר הריאלי בחיפה ובסמינר אורנים. היה ממקימי בית רוטשילד בחיפה ושותף בניהולו.
תקופה מסוימת התגורר בפריז כשליח המחלקה לחינוך ולתרבות בגולה למערב אירופה. בשנותיו האחרונות היה מנהל האגף לתרבות של עיריית חיפה.
בין ספריו: "חבטה" (רומן), "הדור הצעיר בראי שירתו" (שירה). כמו כן תרגם את מחזות אז'ן יונסקו שהוצגו בתיאטרון חיפה. 
בזמן עבודתו בהדסים כתב יחד עם גיל אלדמע מספר שירים לטקס הביכורים של הכפר, וחלקם הפכו לנכס צאן ברזל של הזמר העברי: "שיבולים", "כי תנעם" (שהושר על ידי שושנה דמארי), "נערי ברועים", "זמר איכרים" - (כוראוגרפית תמר אליגור), ועוד.
בשנת 1997 נקרא על שמו רחוב בחיפה.
מוזיאון הורטה

היסטוריה

הבית נבנה לפי צרכיו של הורטה בין 1898 ל-1901. גם לאחר תום הבנייה הורטה המשיך לבצע שינויים בבית, וב-1906 הוא הרחיב אותו לתוך הגן. הורטה השכיר את הבניין לאחר שהתגרש, אך בסופו של דבר המשיך להתגורר בבית ולבצע מספר שינויים בחלקו הפנימי. הורטה הגדיל את האטליה, והוסיף מחוץ לבית טראסה וגן חורף. חזית הבית הפונה אל הרחוב השתנתה לאחר שהורטה בנה מוסך ב-1911. הבית נמכר למייג'ור הנרי פינט ב-1919, וב-1926 שני חלקי הבניין הופרדו זה מזה. קומונת סנט ז'יל רכשה את החלק של הבית שהיה מיועד למטרות מגורים על מנת להפוך אותו למוזיאון המוקדש להורטה. ז'אן דלהיי שיפץ את הבניין ב-1967 כדי שהמבנה שלו יתאים לזה של מוזיאון, ועבודות שונות בוצעו בשנות ה-70 ובשנות ה-80.

תיאור

בתוך המוזיאון יש תצוגה קבועה הקשורה לאר נובו ובה אוסף רהיטים יוקרתי, כלים וחפצי אמנות שעוצבו על ידי הורטה ובני תקופתו, כולל מסמכים הקשורים לחייו של הורטה. המוזיאון מארגן תערוכות זמניות בנושאים הקשורים להורטה ואמנותו.
גודל הבית הוא בינוני, והוא שימש את הורטה כ"מעבדה" שבה הוא בדק שיטות בנייה שונות תוך שימוש במיטב הטכנולוגיה שהייתה לרשותו באותה תקופה. רוחב הבית הכולל הוא 12.5 מטרים, מתוכם 6.7 מטרים עבור אגף המגורים ו-5.8 מטרים עבור האטליה. בבית יש שלוש קומות, והוא מכוסה על ידי גג בעל שני שיפועים משני הצדדים. חזית הבית נבנתה מאבן וקושטה באמצעות מעקות מתכת. הבניין בולט במיוחד בזכות תקרת הזכוכית הנמצאת מעל גרם המדרגות הראשי.