ציורי הסלע בוואל קמוניקה

תולדות גילוי הציורים

הקמונים תושבי העמק ידעו מאז ומעולם על ציורי הסלע, שאותם כינו, בניב הקמוני המיוחד, "פִּיטוֹטִי" (Pitoti), כלומר "בובות". העולם שמחוץ לעמק שמע עליהם לראשונה כאשר ב-1908 או ב-1909 הובילו רועים מהעיירה קאפו די פונטה את ולטר לאנג (Walter Laeng)‏, גאוגרף צעיר מברשה, ל"פיאן דל גרפה" (Pian del Greppe), אתר בסמוך לכפר צ'מו (Cemmo), דרומית-מערבית לקאפו די פונטה ומעבר לנהר האוליו (Oglio). הרועים הראו ללאנג שני גושי סלע שעליהם חרוטים דמויות איילים ופגיונות, נוף חריש, דמויות עזים, יעלים, שועלים וחיות אחרות וגם דוגמאות גאומטריות. לאנג דיווח על התגלית לוועדה הלאומית להגנה על מונומנטים (Comitato Nazionale per la Protezione dei Monumenti), וכמו כן פרסם את התגלית ב-1914 בגיליון הראשון של כתב העת "Guida d'Italia" ("מדריך לאיטליה") שפורסם מטעם אגודת המטיילים של איטליה. סלעים אלו נמנים כיום עם המונומנטים החשובים ביותר מתקופת הנחושת המצויים באיטליה.
במלחמת העולם הראשונה, שפרצה באותה שנה, הייתה ואל קמוניקה בקו החזית בין איטליה לאימפריה האוסטרו-הונגרית, ועל כן רק בשנות ה-20 של המאה ה-20 החלו מלומדים לגלות עניין בתופעה. החלו בכך הקלאסיקן ג'וזפה בונפיני (Giuseppe Bonafini), שהיה גם ראש עיריית צ'יוודטה קמונו בעמק, והגאולוג סנופונטה סקוואינבול (Senofonte Squinabol). מחקר משמעותי יותר החל ב-1929, שעה שהאנתרופולוג ג'ובאני מארו (Giovanni Marro) מטורינו, הארכאולוג פאולו גרציוזי (Paolo Graziosi) מפירנצה והארכאולוג רפאלו באטאליה (Raffaello Battaglia), שחקר את הציורים מטעם הממונה על חקר העתיקות של פדובה, שוואל קמוניקה הייתה בתחום אחריותו, זיהו את האתרים העיקריים במרכז העמק ושרטטו חלק מהאיורים. באמצע שנות ה-30 של המאה ה-20 החלה בגרמניה הנאצית התעניינות בפטרוגליפים של ואל קמוניקה, כדוגמה לתרבות פרהיסטורית שהתפתחה באירופה. בתמיכה כספית ואידאולוגית של היינריך הימלר וארגון אננארבה נשלחו פרנץ אלטהיים (Franz Altheim), אז פרופסור להיסטוריה באוניברסיטת האלה (ואחר כך באוניברסיטה החופשית בברלין), ועוזרתו אריקה טראוטמן (Erika Trautmann), לוואל קמוניקה, כחלק מהמטרה המוצהרת של ארגון אננארבה "לחקור את המדע האינטלקטואלי הבראשיתי של אבות המורשת הגרמנית המודרנית" ולמצוא אישוש לתורת הגזע ולעליונות הגזע הארי. השניים ביקרו באזור מספר פעמים בין 1935 ל-1937. מלבד התועלת בפרסומם של סצנות ודמויות שאותם העתיקו, לא היה למחקרם, שנועד להוכיח את העליונות הפרהיסטורית של העמים ההודו-גרמניים, כל ערך מדעי. גם ג'ובאני מארו, שהיה עד אז החוקר האיטלקי החשוב ביותר בנושא, אבל הושפע מהאידאולוגיה הפשיסטית, החרה החזיק אחריהם ופרסם מחקר שעל פיו הציורים נעשו בידי גזע ארי.
המחקר על אודות הציורים התחדש לאחר מלחמת העולם השנייה; ולטר לאנג, המגלה המקורי של הציורים, עמד בראש קבוצת מומחים איטלקים ומומחים זרים שנשלחו מטעם המוזיאון למדעי הטבע של ברשה. החשוב בין החוקרים מתקופה זו היה עמנואל ענתי, ארכאולוג ישראלי יליד פירנצה, שהגיע לעמק ב-1957. ענתי שטף וניקה כ-600 סלעים, צבע את משטחי הסלעים בתמיסת גואש מדוללת והעביר כל ציור לנייר משובץ. בנוסף צולם כל ציור, מיקומו נרשם במדיוק והוא קוטלג לפי נושאו – "דמויות אנוש", "חיות", "מבנים", "מחרשות", "נולים", "כלים וכלי נשק" וכו'. את רשמיו מהציורים שבעמק העלה ענתי על הכתב בספר "התרבות של ואל קמוניקה" (במקור בצרפתית - La civilization du Val Camonica; תורגם לאנגלית ב-1960 כ-Camonica Valley). בשנת 1964 הקים ענתי בקאפו די פונטה שבמרכז העמק, שסביבה יש ריכוז גדול של ציורי סלע, את "מרכז קאמונו ללימודי הפרהיסטוריה" (Centro Camuno di Studi Preistorici) – מוסד לימודי ייחודי המתמחה באמנות פרהיסטורית, שענתי משמש כמנהלו הפעיל. קטלוג, תעתוק וסיווג הדמויות מאלפי משטחי הסלע הוא מיזם גדול ומתמשך המתבצע עד היום.
ב-1955 הגשים המפקח על הארכאולוגיה בלומברדיה (Soprintendenza Archeologica della Lombardia) חלום ישן של לאנג וחוקרים נוספים כדוגמת בונאפיני, והקים בנקוואנה (Naquane), בצמוד לקאפו די פונטה, את "הפארק הלאומי של הסלעים המגולפים של נקוואנה" ("Parco nazionale delle incisioni rupestri di Naquane"), והחלה עבודת שימור הסלעים והפטרוגליפים שעליהם.
ב-1968 נערך "סימפוזיון ואלקמוניקה" – הראשון בסדרה ארוכה של כנסים, שריכזו בוואל קמוניקה חוקרים רבים של אורח החיים, התרבות והאמנות הפרהיסטוריים.
ב-1979 הכריז ארגון אונסק"ו על העמק כאתר מורשת עולמית, והדוגמאות שקוטלגו בו צורפו לרשימת "מורשת אמנות האבן העולמית".

מאפיינים

הציורים נחרטו בסלע על ידי תושבי העמק, המכונים "קמונים", במשך תקופה ארוכה, החל מ-8000 לפנה"ס (התקופה האפיפלאוליתית) ועד תקופת השלטון הרומי. מסורת חריטת הפטרוגליפים לא הסתיימה בחטף. כמות קטנה של ציורי סלע זוהו כשייכים לתקופת הקיסרות הרומית, ימי הביניים וייתכן שאפילו מהתקופה המודרנית עד המאה ה-19. יצירת הפטרוגליפים נעשתה באמצעות הסרת שכבה דקה של הסלע בטכניקות של הכאה בכלי אבן או שריטת פני הסלע באמצעות חפצים חדים.
הדמויות בחלקן חקוקות על גבי הסלע בלא סדר או ארגון; אחרות מסודרות כך שנראה כי יש קשר ביניהן, כך כשבחלק מהמקומות הן משתלבות לתמונה מונומנטלית של זירת ציד או של פולחן. משום כך טוען פיירו אדורנו (Piero Adorno) בספרו "התקופה המזוליתית והנאוליתית" (Mesolitico e Neolitico) שהציורים הם אידאוגרמות, שאינן מייצגות חפץ אמיתי אלא את "הרעיון" שהוא מייצג. מטרתם קשורה לפולחנים של חגיגות, הנצחות, פיוס וטקסי חניכה – תחילה במשמעות דתית, ואחר כך אפילו חילונית, שנערכו במקרים מיוחדים או באופן קבוע. תופעה אופיינית לכל הציורים המציגים דמויות אנושיות היא שמצוירים בהם גברים בלבד. 
הציור המפורסם ביותר, ש-92 גרסאות שלו נמצאו בין ציורי הסלע של ואל קמוניקה, הוא סמל "הוורד הקמוני" ("Rosa camuna"). הסמל מופיע בצורת צלב שווה-צלעות או צלב קרס סימטרי או אסימטרי, תוצר של התפתחותו לאורך אלפי שנים. בשנת 1975 עוצב דגל עבור מחוז לומברדיה, שבמרכזו ורד הקמוני בצבע לבן, על-גבי רקע ירוק המייצג את עמק הפו. הדגל נמצא בשימוש המחוז אף שלא אומץ באופן רשמי.