google/wiki40b huggingface dataset:
קונסול מערכת

קונסול מערכת (ידוע גם בשמות קונסול מחשב, קונסול שורש, קונסול מפעיל, או בקיצור קונסול) הוא התקן פיזי להצגת והכנסת הודעות טקסט, הקשורות לניהול מערכת ממוחשבת.
הקונסול נפוץ לניהול ביוס, מנהל אתחול, ואת מערכת ה-init ויומן המערכת (syslog), בליבת מערכת ההפעלה. הקונסול הוא התקן פיזי המכיל צג ומקלדת, ובאופן מסורתי מסוף מחשב טקסטואלי, אך ייתכן גם מסוף גרפי. קונסול מערכת מתנהל כשעליו מסוף מחשב, ושניהם יכולים ליישם באופן מופשט, קונסולים וירטואליים, ומדמי מסופים. כיום תקשורת עם קונסול מערכת מתבצעת בדרך כלל בצורה מופשטת על ידי הזרמים הסטנדרטיים (stdin,‏ stdout, ו- stderr) אך היא יכולה גם להתבצע באופן מותאם אישית למערכת מסוימת כמו לליבת מערכת ההפעלה.
אגם אברהם

היסטוריה

אגם אברהם נבנה בחלק העליון של נהר ססקצ'ואן הצפוני, למרגלות הרי הרוקי הקנדיים. הוא נוצר בשנת 1972, עם הקמת סכר ביגהורן. ממשלת אלברטה נתנה חסות לתחרות על קביעת שם האגם בפברואר 1972 עם סיום בניית הסכר, ותלמידים במחוז התבקשו לשלוח שמות תוך התחשבות ב"משמעות ההיסטורית, אישים בולטים, גאוגרפיה וטופוגרפיה והערך של האגם". לבסוף, האגם נקרא על שם סילאס אברהם, תושב עמק נהר ססקצ'ואן בשנות התשעים.
אף על פי שנבנה על ידי בני־אדם, לאגם צבע כחול האופייני לאגמים אחרים בהרי רוקי שנוצרו בתקופת הקרח. צבע זה נגרם בעקבות קמח סלעים שקיים בכל אותם אגמים.

תופעות

תמונות מאגם אברהם בעונת החורף הפכו לאהודות מאוד ברשת האינטרנט,  עקב תופעה טבעית שיוצרת "בועות קפואות" מתחת לקרח. הצמחים שבתחתית האגם משחררים גז מתאן, שקופא ככל שהוא מתקרב אל פני שטח האגם. בחורף, כשמזג האוויר נהיה קר יותר, נערמות הבועות הקפואות אחת מתחת לשנייה. בעקבות התופעה, הפך אגם אברהם יעד מועדף לצלמים.
דב הלר (אמן)

ביוגרפיה

דב הלר נולד בשנת 1937 בבוקרשט, רומניה. הוריו העפילו לארץ ישראל במרץ 1939 באניה "אסתיר". הם נאלצו להשאיר את דב בנם ברומניה, מכיוון שהתנאים באוניה לא אפשרו צירוף של ילדים למסע. פריצת מלחמת העולם השנייה ניתקה את הלר מהוריו לשנים רבות. בשנת 1949 עלה הלר לישראל וגדל בפתח תקווה. בשנת 1955 הצטרף לקיבוץ נירים. בשנת 1962 למד אמנות במכון אבני בתל אביב-יפו. בשנים 1967–1972 למד אמנות בבצלאל. בשנים 1981–1983 כיהן כמזכיר הקיבוץ. בין השנים 1973–2000 שימש כמרצה בבצלאל. בשנת 1997 ייסד במבנה הרפת הישן של הקיבוץ את "מכון - סדנת התחריט ע"ש זאב וולפגנג מאיר". יצירות הסדנה הוצגו בכל שנה בתערוכה שנפתחה ב-1 במאי.
על אף שיצירתו המוקדמת של הלר עשתה שימוש באמצעים מסורתיים כהדפס, היא הושפעה מן הזרמים האוונגרדיים שהיו פופולריים באותה עת. ביטוי לכך ניתן למצוא בפעולה שביצע במסגרת התערוכה "סדנה פתוחה", שהתקיימה במוזיאון ישראל בשנת 1975. בתערוכה זו הקים הלר דוכן ובו מכר תפוחי אדמה. הקהל הוזמן לרכוש באופן עצמאי מן התוצרת החקלאית. לצורך כך הוכנו שקיות ועליהם הכיתוב "מוזיאון ישראל ירושלים, סדנה פתוחה 1975". "רציתי שאנשים ייצאו מהמוזיאון לא רק עם 'רוח' אלא גם חומר. ביקשתי למנוע פערי תיווך", הסביר הלר בדיעבד. "מכרתי לפועלי המוזיאון את תפוחי האדמה במחיר המגדל. ראיתי בזה אקט סוציאליסטי". עבודה מושגית ידוע נוספת מן התקופה, אותה יצר עם האמן יעקב חפץ, הייתה "מפת משקעים 1983-1979", שבדקה באמצעות מגוון מדיה שונות את מעמדו של הקיבוץ.
החל מסוף שנות ה-70 של המאה ה-20 היה פעיל בקבוצת האמנים "המשותף קיבוץ". יצירותיו מן התקופה הכילו דימויים של שקתות ומאגרי מים, שהושפעו גם ממסורת הפיסול ישראלי שבעקבות יצחק דנציגר, לבין ביטויים פוליטיים. במהלך שנות ה-80 חדרו לעבודותיו מוטיבים ביוגרפיים. אלו התבטאו בעיקר בציורים ובהדפסים, שהפכו למדיום העיקרי של יצירתו. עם סדרות ההדפסים שיצר נמנים "Primăvară"‏ (2002), "אמא אהבה קולנוע" (2006), ספר האמן "מתחבקים" (2008) ו-"תל ג`מה" (2010–2011), אותם יצר בסדנת ההדפס ירושלים וסדרת ההדפסים "שלמה המלך 1948" (2012) ו-"כנסיית הר מנור, אל באסה" (2017) שיצר במרכז גוטסמן לתחריט. בשנת חייו האחרונה עבד על סדרת חיתוכי עץ ולינול בנושא מלחמת האזרחים בספרד.
בוריס גריזלוב

בוריס ויאצ'סלבוביץ' גריזלוב (ברוסית: Бори́с Вячесла́вович Грызло́в‏; נולד ב־15 בדצמבר 1950) הוא מדינאי רוסי, יושב־ראש הדומה הרביעית והדומה החמישית משנת 2003 ועד 2011. לאחר בחירות לדומה ה-6 הודיע שלא יתמודד לתפקיד היו"ר כי לא סביר להיות בתפקיד זה יותר מ-2 קדנציות ברציפות. כמו כן, הודיע שאינו מעוניין לכהן בדומה זו בכלל וזאת ללא פירוט לסיבה.
מאז 2003 הוא גם מכהן כיושב־ראש המועצה העליונה של מפלגת השלטון רוסיה המאוחדת (Единая Россия) הנתמכת על ידי ולדימיר פוטין.
נולד ב-1950 בעיר ולדיווסטוק. אביו היה טייס קרב ואמו מורה. ב־1954 עבר עם משפחתו ללנינגרד. בשנת 1973 סיים לימודים במכון להנדסת־חשמל ותקשורת בלנינגרד (Ленинградский электротехнический институт связи) וקיבל תואר מהנדס רדיו עם התמחות בתקשורת בחלל. בשנים 1977–1996 התקדם בקריירה של מהנדס במפעלים שונים בתעשיית האלקטרוניקה של ברית המועצות ורוסיה, הגיע לדרגת מנהל מחלקה.
משנת 1996 עבר מהתעשייה לקריירה ציבורית. ב-1996 היה למנהל המרכז לטכנולוגיות חדשות באוניברסיטה הטכנולוגית הבלטית הממלכתית על שם דמיטרי אוסטינוב (Балтийский государственный технический университет имени Д.Ф. Устинова). ב־1999 התמנה למנהל הקרן הבין־אזורית "פיתוח האזורים" (Развитие регионов) לשיתוף פעולה עסקי. באוקטובר באותה שנה התמנה לראש מפלגת אחדות (Единство) במחוז לנינגרד ובדצמבר נבחר מטעם המפלגה לדומה השלישית. ובשנת 2000 נבחר ליושב־ראש המועצה הפוליטית של המפלגה, וליושב־ראש סיעתה בדומה.
בשנת 2001 קיבל תואר קנדידט (מקביל לדוקטור לפילוסופיה) במדע המדינה מאוניברסיטת סנקט פטרבורג. עבודת המחקר שהגיש עסקה בנושא המפלגות הפוליטיות ברוסיה בתנאים של רב־מפלגתיות. באותה שנה מפלגת "אחדות" התאחדה עם מספר מפלגות אחרות למפלגה בשם "רוסיה המאוחדת" ובנובמבר 2002 גריזלוב נבחר לתפקיד יושב־ראש המועצה העליונה של המפלגה המאוחדת. מ־2001 עד 2003 שימש בתפקיד שר הפנים של רוסיה (והמפקד על המשטרה).
ב-2003 נבחר לדומה הרביעית והיה ליושב ראש הדומה עד 2011 וכן כיושב ראש סיעת "רוסיה המאוחדת".
בשנת 2015 הוא מונה להיות נציג רוסיה בוועדה בינלאומית לפתרון משבר אוקראינה.
אינסולינומה (מחלת בעלי חיים)

אִינְסוּלִינוֹמָה (Insulinoma) היא מחלה הנגרמת מגידול מתפקד של אוכלוסיית תאי בטא בלבלב. המחלה נפוצה בכלבים מבוגרים ובחמוסים ומפיעה בשני המינים בשכיחות דומה. המחלה נדירה מאוד בחתולים וקשה לאבחון בהם. עקרונות הטיפול זהים בכל בעלי החיים.
תאי הגידול במחלה זו מפרישים אינסולין ומביאים לעליית רמתו בדם. פעילות התאים היא אוטונומית, כלומר הם מפרישים אינסולין בתגובה לעליית גלוקוז בדם, אך גם כשרמת האינסולין בדם גבוהה הם אינם מגיבים להיזון החוזר השלילי ואינם חדלים להפרישו. בכלבים, גידול זה הוא כמעט תמיד ממאיר ועל פי רוב ימצאו גרורות בעת האבחון, בשל כך הפרוגנוזה היא גרועה. במידה שהטיפול מצליח ניתן להגיע לשרידות של חצי שנה עד שנתיים.

פתופיזיולוגיה ומופע קליני

בשל רמת האינסולין הגבוהה מופחתת רמת הגלוקוז בדם. גלוקוז חשוב מאוד לתפקוד המוח וזהו האיבר הראשון אשר מראה סימני נזק אשר מתבטאים בעייפות, בחולשה, בשגשון (אטקסיה), בשינויים התנהגותיים ולבסוף בעוויתות, חולשה קשה  ובתרדמת. הגוף מנסה לפצות על ירידת הגלוקוז בדם על ידי הפרשת קטכולאמינים כגון אדרנלין. הפרשת האדרנלין אחראית לסימנים הקליניים הסימפטטיים הנצפים במחלה, כגון רעד, אי שקט ועצבנות, רעב מוגבר ובחמוסים נפוץ מאוד לראות ריור יתר. 
בשל מנגנוני הפיצוי בגוף ישנה הופעה לסירוגין של הסימנים הקליניים. על פי רוב מופיעים הסימנים לאחר ירידה של רמת הגלוקוז בדם, זו יכולה לקרות מעלייה בצריכת הגלוקוז (מאמץ, התרגשות) או מירידה בספיגתו (צום). מאחר שהפרשת האינסולין מתאי הגידול איננה מבוקרת כהלכה היא נמשכת וגורמת לירידה נוספת ואף לצניחה ברמת הגלוקוז בדם. סימנים קליניים מופיעים כמה שעות לאחר אכילה, שכן בעת אכילה עולה רמת הקלוגוז בדם ואז יש הפרשה אדירה של אינסולין מהגידול המביא לסימנים של מיעוט הסוכר בדם (היפוגליקמיה).

פרוגנוזה

הפרוגנוזה של כלבים הלוקים באינסולינומה נחשבת שמורה והיא תלויה במשתנים רבים (ובעיקר בהימצאות גרורות בעת האבחון). כפי שהוזכר, מרבית הגידולים יהיה ממאירים ומסיבה זו הפרוגנוזה לטווח הארוך אינה טובה. עם זאת, ניתוח והסרת המסה העיקרית, בשילוב עם טיפול רפואי עשויים להאריך את זמן החיים של חיית המחמד באופן ניכר.
אוסקר פנו

הישגים בולטים

בשנת 1953 זכה באליפות העולם לנוער. בשנת 1953 הוענק לו תואר אמן בינלאומי ובשנת 1955 רב-אמן.
בשנת 1956 הוא סיים במקום התשיעי בתחרות המועמדים. בהמשך, הוא זכה במספר תחרויות.
בסוף שנות ה-50 של המאה ה-20 הוא סיים לימודי הנדסת בניין. מאז הוא בעיקר עסק במקצוע, ושיחק רק בתחרויות שחמט משניות.
בסוף שנות ה-60 של המאה ה-20 הוא חזר להתחרות בתחרויות משמעותיות.
הוא זכה באליפות ארגנטינה לשחמט בשנים 1953, 1985 ו-1992.
בשנת 1999 הוא השתתף בתחרות לזכר ניידורף וחלק מקומות 7-5 עם אריאל סורין.
אברהם שפירא (זקן השומרים)

אברהם שפירא (ג' בתשרי תרל"א, 28 בספטמבר 1870 - ה' בטבת תשכ"ו, 28 בדצמבר 1965) היה ראש  "אגודת השומרים".  מרבית חייו עשה בפתח תקווה. חבריו כינוהו בשם "ג'דע", והוא נודע בכינוי "זקן השומרים".

ביוגרפיה

אברהם שפירא נולד באוקראינה למשפחת רבנים. עלה עם משפחתו לארץ בתחילת העשור השני לחייו, מנמל אודסה לנמל יפו. אביו היה ממקימי יהודיה, יהוד. משם עברה המשפחה לפתח תקווה, שם בילה שפירא את מרבית חייו.
שפירא היה פעיל בהגנת המושבה עוד משחר נעוריו. בצעירותו אף שימש כמלווה לברון רוטשילד. בשנות ה-90 של המאה ה-19 הקים ארגון שמירה אשר פעל בפתח תקווה וסביבתה, בהגנה על ביטחון המושבה, ובמניעת פשיעה חקלאית. בשנת 1890 מונה לראש השומרים. במהלך מלחמת העולם הראשונה, נבחר ליושב-ראש ועד המושבה. פעילותו כיושב ראש הוועד נקטעה כאשר נעצר בחשד לחברות בארגון ניל"י. לאחר שהועמד לדין בדמשק וזוכה, שב לפתח תקווה ונבחר שוב להיות ראש "אגודת השומרים". 
שפירא עמד בראש השמירה וההגנה באזור פתח תקווה במשך כ-30 שנה. בתקופה זו הגן על המושבה ושדותיה בפני עשרות התקפות וניסיונות גניבה. סביב שפירא ואנשיו התפתח מוניטין של ארגון תקיף וחזק, עובדה אשר הרתיעה את תושבי הסביבה מלתקוף את פתח תקווה מלכתחילה. למרות זאת הקפיד שפירא על שכנות טובה עם ערביי הסביבה. המוטו אותו טבע היה "לא להרוג ולא להיהרג". הוא קשר קשרי ידידות עם שכני המושבה הערבים, אשר גילו הערכה רבה לאומץ ליבו. בשל כך זכה שפירא לכבוד רב מצד שכנים אלו ואף התבקש לשאת ולתת בשמם עם חמולות אחרות, עם שלטונות המנדט הבריטי ועם ראשי היישוב היהודי, ולשמש כבורר בסכסוכים בין שבטים בדואים וחמולות ערביות בסביבת פתח תקווה. בתקופה זו הוצמד לשפירא הכינוי "ג'דע".
בשנת 1920 עם הקמת ארגון "ההגנה" פרק שפירא את ארגון השמירה שלו והטמיע אותו במנגנון "ההגנה" של פתח תקווה. שפירא עצמו פנה לעסוק בחקלאות, אולם המשיך לפעול כחבר "ההגנה". לאורך שנות החמישים הפך שפירא לסמל מקומי והפך לדמות מרכזית בחגיגות ואירועים שנערכו בעיר, בין היתר במצעדי צבא מקומיים ובחגיגות יום העצמאות. 
ביתו של שפירא, אשר נתרם על ידו לעיריית פתח תקווה לשם תצוגה על פעילותו, עומד עד היום ברחוב הרצל 20 בפתח תקווה. הבית עבר גלגולים רבים וכיום הוא משמש כספרייה ומרכז תרבות. פסלו של שפירא רכוב על סוס ניצב בחזית הבית.

"אתם נוער אתם?"

על פי יוסי גמזו, אברהם שפירא זכור בין היתר כמי שאמר "אתם נוער אתם? אתם חרא!" (מטעמי לשון נקיה, הגרסה שנרשמה והשתרשה היא "אתם בררה!"):
"כה אמר אברהם שפירא...-

לא אחדל מלשאל והטיח:

אתם נער אתם? אתם ... בררה!

ואומרים כי לפתע החוירו

אז המון פרצופי בני-נוער

באמר מר אברום שפירוא"

ת'דברים שהואלתם לשמע.
גמזו שילב משפט זה בשירו "סימן שאתה צעיר". שיר נוסף בו שובץ משפט זה הוא שירו של דן אלמגור "ונצואלה".
מנחם הורוביץ

ביוגרפיה

הורוביץ נולד ברמת גן, לרב ד"ר יעקב יהושע ואולגה אסתר הורוביץ לבית רוזנברג מוותיקי רמת גן. הגיע לקריית שמונה בשנת 1978 במסגרת שירותו הצבאי כאיש עתודה פדגוגית. בתום השירות החליט להישאר בעיר ושימש כמחנך בבתי ספר ממלכתיים-דתיים. בתקופה זאת התפרסם הורוביץ בציבור כאשר היה מתראיין לאחר נפילות הקטיושות בעירו, פרסום זה גרם לכך שלאחר כשנה הפך לכתב גלי צה"ל בצפון. 
בהמשך, שימש באותו תפקיד עבור העיתונים: "הארץ", "חדשות" ו"ג'רוזלם פוסט", לצד עבודה בעיתון "הצופה". ב-1994 מונה לכתב המסקר את אזור הצפון בחברת החדשות של ערוץ 2.
סיים את תפקידו ככתב בצפון בחדשות ערוץ 2 ב-2010 ובגלי צה"ל ב-2011, כדי להתמקד בתוכנית "תוכנית חיסכון" ובפינת הצרכנות "שווה בדיקה" הזוכה לנתוני צפייה גבוהים.
בשנת 2012 זכה הורוביץ בפרס חיפה לתקשורת מקומית ע"ש מארק ביאנו על הצטיינות והתמדה בשטח העיתונות המקומית.
ביולי 2014 התחיל הורביץ להגיש תוכנית יומית בשם "עושה עניין" ברדיו גלי ישראל ובאותה שנה אף שימש כמגיש משנה בתוכנית המילה האחרונה בגלצ לתקופה של מספר חודשים. 
בנובמבר 2016 זכה בפרס תוכנית המלל הטובה ביותר, שאינה אקטואליה, על תוכניתו "עושה עניין"  ברדיו גלי ישראל - המשודרת כיום מדי יום א'-ד' בין השעות 13:00-15:00. 
לאחר פיצולו של ערוץ 22 המשיך להגיש את פינתו "שווה בדיקה" המשודרת בערוץ קשת 12.
הורוביץ מתגורר בקריית שמונה, נשוי לתחייה, קצינת מודיעין בדרגת סגן ניצב במשטרה, ואב לשלושה.
צ'ינו דה פיסטויה

צ'ינו דַַה פיסטוֹיה, בשמו האמיתי המלא גוויטונצ'ינו די פרנצ'סקו דיי סיג'יסבּוּלדי או גוויטונצ'ינו דיי סיניבּלדי דה קנדיה פיסטויה, (או סיגיבּוּלדי, סיניבוּלדי, סיניבלדי) (באיטלקית: Cino da Pistoia,‏ Guittoncino di Francesco dei Sigisbuldi,‏ Guittoncino dei Sinibaldi de Candia Pistoia; בלטינית: קינוּס או צ'ינוּס דה פיסטוריו Cinus de Sigibuldis de Pistorio או Cynus
‏, נולד בסביבות 1270 ככל הנראה בפיסטויה - 24 בדצמבר 1336 או 27 בינואר 1337 בפיסטויה) היה משורר ומשפטן איטלקי, פעל, בין היתר, כדיפלומט, שופט ופרופסור למשפטים. צאצא של משפחות ותיקות בפיסטויה ולוחם בצעירותו במחנה הגואלפים השחורים, צ'ינו הצטיין בסונטות שלו, בהן העשיר את "הסגנון החדש המתוק" ("dolce stil nuovo"), תוך תיאור ריאליסטי של המצבים הרגשיים, בנימה נוגה ומלכנולית. חלקן מוקדשות לאהובתו, סלוואג'ה. קובץ שיריו "חרוזים" (Rime) בישר את שירתו של פטרארקה. השאיר גם התכתבות חשובה עם ידידו דנטה ועם פטרארקה. במסתו De vulgari eloquentia דנטה קרא לו "משורר המתיקות" (il poeta della dolcezza)
צ'ינו דה פיסטויה היה אחד משלושת המשפטנים החשובים באיטליה במאה ה-14, לצידם של בלדו וברטולו. בשנים 1331-1317 לימד משפטים באוניברסיטאות בפירנצה, בולוניה נאפולי ובעיקר בסיינה ופרוג'ה.
בתחום המשפט ספרו החשוב ביותר הוא "Lectura in codicem ‏ (1314-1312), שבו פירש את ה"קורפוס יוריס קיוויליס" של יוסטיניאנוס.
התוכנית הבין-תחומית לתלמידים מצטיינים ע"ש עדי לאוטמן

בוגרי התוכנית

עם בוגרי התוכנית נמנים התסריטאי רשף לוי, הבמאי יובל אדלר, השף יותם אוטולנגי, הסופרים אתגר קרת, שמעון אדף, דב אלבוים, מאיה ערד, יחזקאל רחמים, אסף ענברי, ינץ לוי ויאיר אגמון. העיתונאים ליעד מודריק, אריק גלסנר, נריה קראוס וגלי וינרב, הרקדן והכוריאוגרף דן פלג, המוזיקאים אבנר דורמן וגיל וינברג, והמשורר והמבקר אורי הולנדר, וכן אנשי אקדמיה רבים – בתחומי הבלשנות (פרופ' יועד וינטר, פרופ' גלעד צוקרמן ופרופ' עידן לנדו), הפילוסופיה (פרופ' אוֹרי שִמחֶן, פרופ' אלי דרזנר, פרופ' עדו גייגר), המתמטיקה (פרופ' ברק ווייס), מדעי המחשב (פרופ' יאיר וייס, פרופ' סיון טולדו), הפסיכולוגיה (פרופ' רן חָסין), מדעי המוח (פרופ' דפנה יואל, פרופ' נעמה פרידמן, פרופ' גל צ'צ'יק, ד"ר מיכל בן-שחר, ד"ר עודד רכבי), ביולוגיה (פרופ' אביב רגב, פרופ' לילך הדני), כלכלה (פרופ' צבי נאמן), משפטים (פרופ' אסף לִחוֹבסקי, פרופ' שי לביא וד"ר עדי אַיָּיל).

קבלה לתוכנית

תהליך המיון לתוכנית כולל בין היתר ריאיון אישי ובחינת קונקורס. בניגוד לדעה הרווחת, אין נהוגים חתכי קבלה לפי ציונים, כגון בגרות או פסיכומטרי, ואלה מהווים רק גורם אחד המשוקלל יחד עם גורמים נוספים, כגון תחומי עניין, התנסות ולימודים קודמים במסגרות שונות, והפגנת סקרנות ויכולות למידה.
הסטודנטים שמתקבלים לתוכנית פטורים מתשלום שכר לימוד ולעיתים מקבלים מלגת קיום.

בתרבות

בשנת 2017 ראה אור בהוצאת קוראים ספרה של גלי וינרב "מצטיינים", העוסק בשני סטודנטים בתוכנית הבין-תחומית המגיעים מרקעים משפחתיים שונים מאוד הן מבחינה רגשית והן מבחינה סוציו-אקונומית, ובמהלך תקופת לימודיהם עוברים תהליך של חיפוש עצמי ונקשרים זה לזה.
ארמון הגבירה טונשוק

ארמון הגבירה טונשוק (בערבית, "קצ'ר סית טונשוק"), הנקרא גם "א-תָאכִּיֶה" או "חָאסקי סולטאנה", הוא ארמון מפואר וגדול-ממדים ברובע המוסלמי בירושלים. בעשור השני של המאה ה-21, משמש המבנה כבית יתומים מוסלמי, בניהול הווקף. הארמון מרכז דוגמאות נאות לאדריכלות ממלוכית ירושלמית.

הגבירה טונשוק

הארמון הוקם בין השנים 1391–1392, ולפי גרסאות אחרות ב-1388, על ידי הגברת טונשוק בת עבדאללה אלמט'פריה (או - מוצאפריה). לא ממש ידוע מי הייתה אותה גברת וכך, לגבי זהותה יש מספר גרסאות. על פי אחת מהן, הייתה בת-זוגו של שליט ממלוכי בשם מוט'פר א-דין. לפי גרסה אחרת, המקובלת יותר בשנות האלפיים, היא הייתה בת למשפחת אל מוצפארייה ששלטה במרכז פרס בשנים ההן, ובדיוק באותה תקופה, פרצה שם מלחמת ירושה בין שני אחים. בהחלט אפשרי שהגברת טונשוק, שהייתה בת למשפחת השליטים, נמלטה לירושלים מאימי מלחמת האחים, והביאה עמה רכוש עצום. כל הגבעה על הגבול בין הרובע המוסלמי לרובע הנוצרי הייתה, ככל הנראה, רכושה של הגבירה טונשוק. 
הגבירה טונשוק בנתה בירושלים ארמון מפואר באמצע רחוב "מעלות המדרשה" ("عقبات الطاقية" בערבית, רחוב מדרגות המחבר את רחוב הגיא עם סוק חאן-א-זית "בית הבד"). הגבירה טונשוק מתה, ככל הנראה בשנת 1398, ונקברה במוזוליאום קטן (תורבה) מול הארמון, מעבר לסימטה. היא הקדישה את המבנה למסדר צופי שמרכזו היה בבית הקברות ממילא.
מדווח מוג'יר א-דין:
בזמן ההוא התגוררה בירושלים הגברת טונשוק בת עבדאללה אלמט'פריה, אשר בנתה את הבית הגדול הידוע בשמו כ"בית הגברת" בעקבה (מעלה) שמול שער המשגיח. היא היטיבה עם השיח' (הסופי) אבראהים אלקאנדרי... טונשוק נפטרה בירושלים בשבת, בחודש ד'ו אל-קעדה שנת שמונה מאות (=1398) ונקברה בתורבה שהקימה ב"עקבת הגברת" מול הבית הגדול.
— מוג'יר א-דין, תולדות ירושלים וחברון עברית: אדר ארנון

מבנה הארמון

בארמון ניתן לראות את חדר קבלת פנים הנרחב בקומת הקרקע, שמידותיו הן 11 מטר על 36 מטר, עם שורת עמודי תמיכה גדולים במרכזו. ובקומה השנייה, שאליה ניתן להגיע דרך אחד משלושה גרמי מדרגות בקומת הכניסה, משתרעת חצר פנימית גדולה, טקסית אף היא. הארמון איננו מבנה מקובל בתקופה הממלוכית בירושלים, בה בתי מידות שימשו בדרך כלל רק כמוסדות צדקה ודת.
בתקופה העות'מאנית שולב המבנה במכלול שנבנה ביזמת רעייתו של סולימאן המפואר, הורם סולטאן (כינויה: חָאסקי סולטאנה). היא הנהיגה במקום חלוקת מרק חינם לנזקקים מוסלמים. במהלך התקופה העות'מאנית שכנו במקום בית הסראייה (מבנה הממשל העות'מאני), עיריית ירושלים וקסרקטין לכוחות צבא ומשטרה.
במאה ה-19 (ואולי גם לפניה) זוהה בטעות הארמון על ידי יהודים ונוצרים עם ארמונה של הלני המלכה, המלכה הגיורת מתקופת בית שני. באמצע המאה ה-19 ביקר בארמון הרב הירושלמי משה ריישר ודיווח על כך בספרו שערי ירושלים:
 
בתוך העיר יש בנין יפה, אף נאה וגדול וחזק למדי. ונקרא בפי כל ארמון הילנה המלכה מבנה מאבני שיש גדולות במחיצות של קני ברזל עבים וישנים מאד. וגם בה יש חלונות שקופים אטומים. מפותחים פיתוחי ציצים ופרחים ועמודי שיש עומדים מזה ומזה... ואני הייתי כמה פעמים בתוכו וראיתי שם שלושה דודים של נחושת ישנים וגדולים מאוד מאד... ומזה עושים תמחוי לעניי הישמעאלים...
— משה ריישר, שערי ירושלים

חזית המבנה

חזית המבנה מפוארת מאוד - כנראה החזית המפוארת ביותר מכל מבני העיר מהתקופה הממלוכית. החזית כוללת שלוש כניסות וחלון מעגלי אחד. כולה בנויה בסגנון אבלק הצבעוני, שהיה אופייני לתקופה.
ארנב הפסחא

ארנב הפסחא הוא דמות של ארנבון, שעל-פי המסורת הנוצרית נותן מתנות בחג הפסחא, בדרך-כלל סלסלות מתנה לילדים בחג עצמו (או בעונת האביב). מקורה של מסורת זו הוא בתרבויות גרמאניות וליתר דיוק כנראה מחבל אלזס, שם לדמות זו של הארנב יש מסורת רבת שנים. עם זאת היום היא כבר נפוצה בכל אירופה במשך הרבה מאוד זמן. במקור הייתה זו דמות של ארנבת ולא ארנבון אך בחלק מהמקומות זה השתנה עם הזמן.
ארנב הפסחא הוא דוגמה למיתולוגיית פולקלור, כמו גם דמויות אחרות כגון סנטה קלאוס ופיית השיניים
מקורה של מסורת ארנב הפסחא זו נעוצה בהיותו של הארנבון סמל פריון. גם ביצים מסמלות פריון ועל כן קיימת מסורת רבת שנים של קישוט וצביעה של ביצים מבושלות בחג הפסחא, הקרויות ביצי פסחא. הקשר של החג לפריון קשור למועד החג, תחילת האביב, בו האדמה נעשית פורייה.
באוסטרליה, הארנב נחשב למכת מדינה בשל הנזקים הרבים שהוא גורם לחקלאות, ועל כן בשנות ה-90 החליפו את ארנב הפסחא בבילבי הפסחא על שמו של הבילבי הענק שהוא כיסאי דמוי ארנב הפופולרי יותר בקרב המקומיים וארגוני השימור ומצוי בסכנת הכחדה.
ז'סינט ורדגר

נעורים ותחילת הדרך הספרותית

ורדגר נולד בעיירה פולגרולס בקומרקה אוזונה להורים שהיו איכרים צנועים, אך מלומדים יחסית לתקופה. מגיל עשר למד בבית הספר הקתולי בעיר ויק. מ-1963 התגורר ב"בית טונה" (Can Tona) בחווה חקלאית בין פולגרולס לוויק, שם התחיל לכתוב. בגיל עשרים הגיש את יצירותיו הראשונות לתחרות הספרותית היוקרתית משחקי הפרחים בברצלונה וזכה בפרס הראשון. הופעתו במשחקים, בבגדי איכר ובכובע ברטינה - כומתה קטלאנית מסורתית - משכו מיד תשומת לב והקנו לו תדמית של משורר עממי.

התקופה בחסות המרקיז מקומייאס

בשנת 1870 התמנה לכומר והחל לשרת בכנסייה קרוב למקום הולדתו, שם גם יצר שירה על חיי האיכרים ועל נושאים דתיים וגם החל לעבוד על היצירה האפית "האטלנטידה". בשנת 1873 הדרדרה בריאותו והוא עבר להתגורר בברצלונה. שם קיבל את חסותו של אנטוניו לופז אי לופז אשר קיבל אותו לעבודה בחברת הספנות שלו ובשנים 1874–1876 ורדגר שימש ככומר בספינה שהפליגה בין ספרד לקובה ובמהלך תקופה זו בריאותו השתפרה והוא סיים את העבודה על "האטלנטידה" והקדיש אותה ללופז. היצירה זכתה גם בפרס הראשון במשחקי הפרחים של אותה השנה.
ב-1878 לופז קיבל את תואר "המרקיז מקומייאס" והזמין את ורדגר להתגורר בארמונו בלה רמבלה בברצלונה. הוא גם מינה את ורדגר לכומר של הכנסייה המשפחתית ומ-1883 לגזבר הצדקה (almoiner) שלה. בזכות תמיכה זו התרכז ורדגר בכתיבה, והתקבל לחוגים חברתיים מכובדים ויצר בתקופה שבין 1877 ו-1893 את עבודותיו החשובות ביותר. הוא טייל ברחבי קטלוניה הכפרית וכן בצרפת, גרמניה, רוסיה וצפון אפריקה. ב-1886 עלה לרגל לארץ ישראל.

חיפוש עצמי ומרידה

בגיל ארבעים נקלע ורדגר לדיכאון. בשנת 1886 כתב לידידו: "הסתכלתי על ארבעים שנותיי... ואני חש בושה בנוגע לכל. את חיי אפשר לסכם במשפט: 'עשה את הכל רע'." בעקבות זאת הוא החל במסע של חיפוש עצמי והיטהרות. בתפקידו כגזבר צדקה פיזר תרומות בלא בקרה ובשנת 1889 התנסה בגירוש שדים, אף-על-פי שהדבר נאסר על ידי הבישוף של ברצלונה ולא היה מקובל גם על המרקיז שתמך בו. ב-1893 פוטרורדגר מתפקידיו, הוכרז משוגע והורחק מברצלונה לכנסייה בעיירה לה גלווה (la Gleva) במחוז הולדתו אוזונה.
בלה גלווה חזר לכתוב, התחמק מתשלום חובותיו והשתדל להימנע מההשגחה מטעם הכנסייה שנכפתה עליו ולבסוף הפר את חובת הציות הדתית וחזר לברצלונה, שם התקבל בבית משפחת דוראן. הוא פרסם בעיתון הרפובליקני והחילוני לה פובליסידד (La Publicidad) שתי סדרות מאמרים בהם הסביר את המניעים למעשיו וטען שהכנסייה הקתולית והמרקיז מקומיליאס פגעו בחירותו. המאמרים עוררו מחלוקת ציבורית ואף פוליטית.

סוף ימיו

ב-1898 נסוג ורדגר מהטענות הקשות כלפי הכנסייה והמרקיז מקומייאס והנידוי נגדו בוטל. הוא הוצב ככומר בכנסיית בית-לחם בברצלונה (Betlem). שנים אלה לא היו קלות - הוא סבל משחפת וממשבר יצירתי בכתיבה.
ורדגר נפטר בוואיווידררה שליד ברצלונה ב-1902 ונקבר במונטז'ואיק.

מורשתו

ורדגר הוא אחד היוצרים הבולטים מתקופת הרנאישנסה, תחיית התרבות הקטלאנית במאה ה-19. לאחר מותו הוא הפך לסיות סמל חיובי לערכים המסורתיים של התרבות הקטלאנית. דמותו אומצה הן על ידי לאומנים קטלאנים השואפים לעצמאות מספרד והן על ידי שמרנים ספרדים המתנגדים לבדלנות הקטלאנית ודיוקנו אף הופיע בשטר של 500 פזטות ספרדיות בתקופת פרנסיסקו פרנקו.
סרסור

סרסור הוא אדם המנהל את עסקיה של זונה, ומתפרנס מרווחיה. 
פירוש המילה "סרסור" בעברית הוא מתווך. השימוש במילה למושג של "מתווך זימה" מופיע בתלמוד הירושלמי: "לא תנאף: לא תתורו אחרי לבבכם ואחרי עיניכם; א"ר לוי, ליבא ועינא תרין סרסורין דחטאה (הלב והעין שני סרסורים של החטא)." (תלמוד ירושלמי, מסכת ברכות, פרק א', הלכה ה'). 
אף שרוב הסרסורים הם גברים, יש גם נשים העוסקות בסרסרות. ברוב המקרים, לא מדובר בניהול עסקיהן של זונות רחוב, אלא במנהלות של בתי בושת. אישה המנהלת בית בושת מכונה "מאדאם".
במרבית מדינות העולם, ובהן ישראל, הסרסרות היא עבירה פלילית, אם כי יש מדינות שבהן ניהול בית בושת הוא חוקי, הבולטת שבהן היא הולנד.
סעיף 199 לחוק העונשין של ישראל מגדיר את עבירת הסרסרות, וקובע עונש מאסר עד 5 שנים על "מי שמחייתו, כולה או מקצתה, דרך קבע או בתקופה כלשהי, על רווחי אדם העוסק בזנות" ועל "מי שמקבל ביודעין מה שניתן בעד מעשה זנות של אדם או חלק ממה שניתן כאמור". העונש מוחמר ל-7 שנות מאסר, אם אותו אדם עבר את העבירה כלפי בן זוגו, ילדו או ילדו החורג, או תוך ניצול יחסי מרות, תלות, חינוך, או השגחה. סעיף 200 לחוק קובע חזקה לפיה "גבר הגר עם זונה או שהוא רגיל להילוות אליה דרך קבע או משתמש בפיקוחו או בהשפעתו עליה בדרך שיש בה כדי לסייע בידה או להכריחה לזנות, חזקה עליו שהוא חי על רווחיה, זולת אם הוכח היפוכו של דבר". בסעיף 199 השתמש המחוקק בסגנון עוקף מגדר.
בית מדרש לתורת ארץ ישראל

היסטוריית בית המדרש

בית המדרש נוסד בשנת תרצ"ד (1934) על ידי הרבנים שמעון דב הורוביץ וישראל זיסל דבורץ ואליהם הצטרפו הרב יצחק קאץ והרב צבי פוחוביץ. הם ייסדו את בית המדרש במטרה להקדיש את הלימוד לנושאים הקשורים בהלכות התלויות בארץ. הכולל גם הוציא לאור את המאסף התורני תורת הארץ, שעסק בהלכות התלויות בארץ ושימש במה למאמרים תורניים בנושאים אלו.
עד שנות ה-60 היה בית המדרש לתורת ארץ ישראל ממוסדות התורה המרכזיים ביישוב החדש בארץ ישראל, והוא כונה בקיצור הכולל. בין חברי הכולל בעבר: הרבנים אריה פומרנצ'יק, חיים שאול קרליץ, מיכל יהודה ליפקוביץ, אהרן יהודה לייב שטיינמן, נחום דב קרייזמן, יוסף רוזובסקי, זלמן רוטברג, חיים קרייזווירט, ראובן פיין, אברהם סלומון, ברוך שמעון סלומון והרב שלמה וולבה, שמסר שיחות בכולל עד שנותיו האחרונות.
ראשי בית המדרש היו הרב יצחק קאץ והרב צבי פוחוביץ.

קהילת בית המדרש

שנים רבות היה בית המדרש (מכונה ה"כולל" בקרב הקהילה המקומית) מרכז תורני לציבור החרדי בעיר. רבנים ידועים בעלי שם הגיעו לדרוש ולעורר את הציבור ולכינוסים הללו הגיעו מאות אנשים. בשנות ה-90 של המאה ה-20, עם עזיבתם של הצעירים לשכונת גני הדר והתמעטותם של הוותיקים, הידלדל המניין הגדול ומאז הוא התבסס בעיקר על בני משפחת ראבד והרב פנחס גליקמן המגיעים מדי שבת.

בית המדרש כיום

בית המדרש משמש ככולל רגיל, הלימודים בו כבכל הכוללים בארץ ישראל, ומצוות התלויות בארץ אינן הסוגיות העיקריות שנלמדות בו. בראשות בית המדרש והכולל מכהן הרב בנימין ראבד נכדו של רבי יצחק קאץ ומקורב לבית הרב חיים קנייבסקי, וכן הרב יחזקאל וילנסקי נכדו של רבי צבי פוחוביץ'. בשנת תשס"ח פתח וילנסקי מסגרת נוספת בכולל לקבוצה בת שלושים אברכים רובם חניכי ישיבת חברון כנסת ישראל, בראש החבורה העמיד את חתנו הרב אליהו סוקולובסקי גם הוא בוגר ישיבת חברון ומקורב מאוד לראש הישיבה הרב דוד כהן. הקבוצה הוותיקה של הכולל נותרה תחת אחריותו של הרב בנימין ראבד. 
יום הלימודים בכולל שבבית המדרש מסתיים בשעה 18:00 ולא כמקובל בשאר הכוללים. זאת על פי המלצת החזון איש לראשי כולל לומז'ה שבעיר, על מנת לאפשר לאברכים מבני ברק לשוב מוקדם לביתם שיספיקו ללמוד אף בסדר שלישי.

מפעל הקדיש

בבית המדרש קיים מפעל הקדיש. במסגרת זו, נאמרים בסיומי התפילות, בימות החול ובשבתות, קדיש לעילוי נשמת קרוביהם של תורמים לבית המדרש. הקדיש נאמר על ידי ראשי בית המדרש או אחד מוותיקי המתפללים.