הרולד לויד

נעוריו וכניסתו לעולם הסרטים

לויד נולד בבורצ'ארד שבנברסקה לג'יימס דארסי לויד ואליזבט פרייזר, סב רבו מצד אביו היה מווילס. הוא עבר למערב עם משפחתו לאחר כשלונו של אביו ביוזמות עסקיות מרובות.
הוא הופיע בתיאטרון משחר נעוריו והחל לשחק בקומדיות זמן קצר לאחר מעברו ב-1912 לסן דייגו שבקליפורניה. לויד החל לעבוד בחברת הסרטים של תומאס אדיסון ולבסוף יצר שותפות עם עמיתו השחקן והבמאי האל רואוץ, שהקים אולפן משלו בשנת 1913. לויד שעמל קשות לפלס דרכו בסולם ההצלחה, נעשה המוצלח מבין השחקנים הקומיים של רואוץ בין 1915 ל-1919.
הוא שכר את בב דניאלס כשחקנית משנה ב-1914; והיה ביניהם רומן, הם נודעו כ"הנער" ו"הנערה". ב-1919 היא עזבה את לויד בגלל שאיפות דרמטיות גדולות יותר. לויד החליף את דניאלס במילדרד דייוויס בשנת 1919, וככל שהוא צפה בה יותר כך הוא היה נלהב יותר להשיגה. תגובתו הראשונה של לויד בראותו אותה הייתה "היא נראית כמו בובה צרפתית גדולה!".
דמותו המוקדמת של לויד בסרטים, שכונתה בשם "לוקס הבודד", היה לפי הודאותו שלו חיקוי מטורף של צ'פלין כפי שהיה ב-1918. לויד ורואוץ פיתחו את דמות "המשקפופר" (שתמיד נקרא "הרולד" בסרטים), דמות קומית בוגרת יותר שלו עם פוטנציאל גדול יותר לסימפתיה ובעלת עומק רגשי. הוא התחיל בכך ב-1921 והם שינו את הקומדיות מקצרות לארוכות. אלה כללו את הסרט שזכה לשבחים Grandma's Boy משנת 1922, אשר (יחד עם הסרט "הנער" של צ'פלין) היה חלוץ בפיתוח דמויות מורכבות וקומדיות סרטים, הסרט "Safety Last!‎" הסנסציוני משנת 1923, שבזכותו דרך כוכבו של לויד, והסרט Why Worry משנת 1923.
לויד ורואוץ נפרדו ב-1924, כשלויד נעשה למפיק עצמאי של הסרטים של עצמו. הללו כללו את הסרטים הארוכים הבוגרים הטובים ביותר שלו "ביישן מנערות" (1924), The Freshman מ-1925, The Kid Brother מ-1927, וספידי מ-1928.
Welcome Danger מ-1929 היה במקור סרט אילם, לויד החליט בשלב מאוחר בהפקה לעשותו מחדש עם דיאלוג. כל הסרטים הללו היו מוצלחים ביותר ורווחיים, הם היו גם רבי השפעה עד מאוד ועדיין מצאו הרבה מעריצים בקרבם של קהלים מודרניים, עדות למיומנות ולמקוריות עשיית הסרטים של לויד ולכשרונות של משתפי הפעולה שלו. כמו הקומיקאים האילמים הגדולים, היה לויד הכוח היצירתי המניע העומד מאחורי סרטיו, במיוחד הסרטים ארוכי היריעה. מהצלחה זו הוא נעשה אחד האנשים העשירים ורבי ההשפעה ביותר בראשית ימיה של הוליווד.

"סרטים מדברים" ומעבר מוצלח למחצה

ב-1924 הקים הרולד לויד חברת הפקת סרטים עצמאית משלו: "תאגיד הסרטים הרולד לויד", כשסרטיו הופצו על ידי פאט ומאוחר יותר על ידי פרמאונט ופוקס המאה העשרים. לויד היה החבר המייסד של האקדמיה לאומנות ומדעי הסרטים. לויד עשה את המעבר לקול ב-1929 עם סרטו Welcome Danger (הגרסה המקורית האילמת שלא הופצה של הסרט הוקרנה בערים שונות בהקרנה מחדש ב-2005 של סרטיו של לויד). הסרט הופץ שבועות מספר לפני התחלת השפל הגדול, הוא היה הצלחה כספית אדירה, עם צופים הלהוטים להאזין לקולו של לויד בסרט. שיעור הפצת סרטיו של לויד, שהיה אחד או שניים לשנה בשנות העשרים, הואט לכדי אחד כל שנתיים עד 1938.
הסרטים שהופצו במהלך תקופה זו היו: Feet First בעל סצנריו דומה ל-"Safety Last!‎" שבו הוא היה בצמוד לגורד שחקים בשיאו של הסרט; Movie Crazy משנת 1932 עם קונסטנצה קאמינגס; The Cats Paw משנת 1934 שהיה קומדיה פוליטית שחורה ועצובה; ו-The Milky Way משנת 1936, שהיה ניסיונו היחידי של לויד בקומדיה משוגעת, בשלב זה אופנתית ביותר.
הסרטים שהופצו בשלב זה הופקו באופן פרטי על ידי החברה של לויד. לרוע המזל, דמות המסך שלו המשיגנית, לא הצליחה לגעת כעת בנפשם של קהל סרטי השפל הגדול של שנות השלושים. ככל שאורך הזמן בין זמן הפצת הסרטים גדל, קטנה הפופולריות שלהם, וכך עשתה גם חברת ההפקה שלו. סרטו האחרון בעשור Professor Beware נעשה על ידי הצוות של פרמאונט, עם לויד המתפקד כשחקן הראשי והמממן החלקי.
ב-23 במרץ 1937, מכר לויד את חלקת האדמה של האולפן "חברת הסרטים הנעים של הרולד לויד" ל"כנסיית ישו הנוצרי של יום אחרון הקדושים". באתר ממוקם כיום היכל לוס אנג'לס קליפורניה.
לויד הפיק מעט קומדיות לסרטי RKO בתחילת שנות הארבעים, אולם פרט לכך הוא פרש מהמסך עד ל-1947. חזרתו להופעת כוכב נוספת בשנת 1947 בסרט The Sin of Harold Diddlebock הומאז' רע מזל לקריירה של לויד, שביים פרסטון סטרג'ס ומומן בידי הווארד יוז. הרעיון היה להראות את מה שקרה לדמותו האופטימית של הרולד מ-The Freshman בחייו המאוחרים. Diddlebock נפתח למעשה עם צילומים מ-The Freshman, ולויד היה צעיר דיו למראה על מנת להתאים לסצינות המבוגרות יותר די טוב. ללויד ולסטרג'ס היו תפישות שונות של החומר. על כל פנים, הם התקוטטו לעיתים קרובות במהלך הצילומים. הסרט המוגמר הופץ למשך זמן קצר ב-1947, ואז הוכנס למדפים על ידי המפיק יוז. יוז חתך את הסרט והוציאו במהדורה מחודשת ב-1950, תחת הכותרת Mad Wednesday, היה זה סוף עצוב לקריירת משחק מזהירה.

נישואים ובית

לויד נשא לאישה את השחקנית המובילה שלו מילדרד דייוויס בשבת ה-10 בפברואר 1923. ביחד היו להם שני ילדים: גלוריה לויד (נולדה ב-1923) והרולד לויד הבן (1931-1971). הם אף אימצו את פגי (1924-1986) ב-1930. לויד ריפה למשך זמן מה את ידיה של דייוויס מלהמשיך בקריירת המשחק שלה. מאוחר יותר הוא התרכך, אולם עד הזמן הזה היא איבדה את המומנטום בקריירה שלה. מילדרד נפטרה ב-1969, שנתיים לפני מותו של לויד.
ביתו של לויד, "גרינקאר", בבוורלי הילס, נבנה בין השנים 1926 ל-1929, ובו 44 חדרים, 26 חדרי אמבטיה, תריסר מזרקות, שנים עשר גנים ותשעה מסלולי גולף. האחוזה יצאה מכלל שליטתה של משפחת לויד ב-1975, לאחר ניסיון כושל להחזיקה כמוזיאון פרטי.
הקרקעות חולקו לבסוף מחדש, אולם הבית עיקרי נותר ומשתמשים בו לעיתים קרובות כאתר סרטים, למשל בסרט One. הוא רשום בארכיב הלאומי של מקומות היסטוריים.

רדיו ופרישה

באוקטובר 1944 הופיע הרולד לויד כבמאי וכמארח של The Old Gold, סדרה אנתולוגית כשפטרסון סטרג'ס סירב להצעה עבור התפקיד, אולם רצה הציע את לויד במקומו. המופע הציע עיבוד רדיו בן חצי שעה של קומדיות סרטים מוצלחות שיצאו לאחרונה, הושק עם גרסה של Palm Beach Story, עם קלודט קולברט ורוברט יאנג.
ישנם הסוברים שה-The Gold Comedy Theater הוא גרסה קלה יותר של Lux Radio Theater והוא הציג כמה מטיפוסי הסרטים והטלוויזיה הידועים ביותר בני הזמן ההוא, בכללם פרדי אלן, ג'ון אליסון, לוסיל בול, ראלף בלאמי, לינדר דארנל, סוזן הייווארד, הרברט מרשל, דיק פאוול, אדוארד ג. רובינסון, ג'ין ויימאן ואלן יאנג. אולם הפורמט בן החצי שעה של המופע גרם לכך שייתכן שהחומר נקטם באורח קשה מדי - ולויד נשמע מעט חולה במשך רוב העונה (אף על פי שהוא אימן את עצמו לדבר ברדיו טרם הופעת הבכורה של המופע, ונשמע רגוע מעט יותר כשהתקרב סיום הרצתה של הסדרה), ייתכן שפעלו כנגד כך.
שידורי "תיאטרון קומדיית הזהב הישן" הסתיימה ביוני 1945, עם עיבוד של "טום דיק והארי" שהציגו ביוני אליסון ורג'ינלד גרדינר ולא חודש בעונה שלאחר מכן. שנים רבות לאחר מכן, דיסק ובו 29 מהמופעים של לויד התגלה בביתו.
לויד נותר מעורב במספר עניינים אחרים, בכללן עבודות צדקה ותרומה לקהילה. הוא קיבל השראה מהתגברות על פציעותיו וכוויותיו, הוא היה פעיל מאוד בבית חולים לילדים נכים ולבסוף העפיל למדרגת המשרה הרמה ביותר בארגון זה Imperial Paretante.
הוא הופיע בעצמו במספר תוכניות טלוויזיה לאחר פרישתו, הראשונה הייתה בתוכניתו של אד סאליבאן, Toast of the Town, ב-5 ביוני 1949 ושוב ב-6 ביולי 1958. הוא הופיע כאורח המסתורין ב"מה השורה שלי?" ב-26 באפריל 1953, ופעמיים ב"אלו הם חייך". ב-10 במרץ 1954 אצל מאק סנט ושוב ב-14 בדצמבר 1955 בפרק משלו.
לויד למד את אומנות הצבעים והמיקרוסקופיה ועסק בצילום. בכלל זה צילום 3D וניסויים בסרטי צבע. כמה ממבחני הטכניקולור המוקדמים בני שני הצבעים צולמו בביתו שבבוורלי הילס. הוא נעשה נודע בשל תצלומי העירום שלו, של דוגמניות כמו בטי פייג' וסטריפר דיקסי אבאנס, עבור מספר כתבי עת לגברים. הוא צילם תמונות של מרילין מונרו המסבה בבריכה בבגדים, שפורסמו לאחר מותם של השניים. ב-2004 הפיקה נכדתו סוזן ספר עם מבחר מתצלומיו בשם "הוליווד של הרולד לויד ב-3D". לויד אף העניק עידוד ותמיכה למספר שחקנים צעירים, בכללם ג'ק למון, דבי ריינולדס ורוברט וגנר.

עניין מחודש בפועלו

לויד שמר על שליטה על זכויות היוצרים של סרטיו ושיחרר אותם מחדש תחת לעיתים נדירות לאחר פרישתו. כתוצאה מכך, סבלו המוניטין וההכרה הציבורית שלו בהשוואה לצ'פלין וקיטון, שעבודתם הייתה זמינה יותר באופן כללי.
גם אופי דמותו של לויד היה מקושר באופן חזק עם עידן שנות העשרים וכשניסו לגרום לעניין מחודש בהם בשנות הארבעים והחמישים הם נתקבלו בקול ענות חלושה, אז ראו הצופים את שנות העשרים (ובעיקר סרטים אילמים) כמיושנת. בראשית שנות השישים הפיק לויד שני אוספי סרטים שהציגו סצינות מהקומדיות הישנות שלו Harold Lloyd's World of Comedy משנת 1962 וכן The Funny Side of Life משנת 1963.
הסרטים הללו נתקבלו באופן חיובי ועוררו עניין מחודש בלויד, הם סייעו לו להעלות מחדש את קרנו בקרבם של היסטוריוני סרטים. במהלך שנותיו המאוחרות יותר הוא הקרין את סרטיו בפני קהלים באירועי צדקה וחינוך מיוחדים, וזכה לתשואות רבות.
לאחר מותו שווקו רוב סרטיו האילמים על ידי סרטי טיים לייף והוקרנו לעיתים קרובות בטלוויזיה, אולם הם הוצגו בפורמט עלוב, עם סיפור שהפריע לעלילה ופסקול מוזיקלי לא מלודי. באמצעות מאמציו של קווין ברונלאו ודייווידיגיל והתמיכה של נכדתו סוזן לויד רוס, שחררה מחדש סדרת הסרטים האילמים הבריטית תיימס כמה מסרטיו הארוכים של לויד, זאת בתחילת שנות התשעים בגירסת הוידאו (עם תכלילים תזמורתיים חדשים בביצועו של קרל דייוויס).
לאחרונה שוחזרו במלואם יתרת סרטיו האילמים ארוכי היריעה של לויד, כמו גם רבים מסרטיו הקצרים, זאת עם תכליל תזמורתי חדש בביצוע של רוברט ישראל. כיום הם מוקרנים לעיתים קרובות בערוץ סרטי הקלאסיקה של טרנר (TCA) בכבלים. ב-1990 יצרו ברונלאו וגיל סרט תעודי על לויד שעורר עניין מחודש בעבודתו בראשית שנות התשעים. אוסף ה-DVD הגרסאות המשוחזרות של רוב סרטיו ארוכים (והקצרים החשובים יותר שלו) שוחררו להפצה על ידי קולנוע און ליין, בשותפות חברת הנאמנות הרולד לויד בנובמבר 2005, ביד עם ההקרנה הקולנועית המוגבלת שלו בניו יורק ובערים אחרות בארצות הברית, קנדה ואירופה. אנט לויד אף אמרה תגדל תמיכת המעריצים, ייתכן שישוחרר אוסף שני בעתיד.

פרס האוסקר

ב-1952 קיבל לויד פרס אוסקר לשם כבוד בשל היותו "קומיקאי אמן ואזרח טוב". חלקו השני של המשפט הוא במקארתיזם, שבשלב זה הפיל ברשתו את צ'פלין ושויזת הכניסה שלו לארצות הברית בוטלה. ללא התייחסות להיבטים פוליטיים, קיבל לויד פרס עבור חלקו הטוב.

מותו

לויד נפטר בגיל 77 מסרטן הערמונית ב-8 במרץ 1971 בבוורלי הילס, קליפורניה, ארצות הברית. גופתו נטמנה באולם תת-קרקעי במאוזליאום הענק בבית הקברות פארק הזיכרון פורסט לואון, בגלנדייל שבקליפורניה.

"הגאון השלישי"

לויד שימש כנושאה של סדרת טלוויזיה תעודית שהופקה בשנת 1989 "הרולד לויד: הגאון השלישי" שעשו קווין ברונלאו ודייוויד גיל, שלאחריו הגיעו סדרות תעודיות דומות שזכו לתשואות ועניינן ליצני הסרטים האילמים הגדולים האחרים צ'ארלי צ'פלין ובאסטר קיטון. הסרט הוקרן בבריטניה בטלוויזית תיימס ובאמריקה בתוכנית PBS "אומנים אמריקאים". באמצעות השתתפותה של נכדתו של לויד ומופקדת רכושו סוזן לויד, הייתה לעושי הסרטים גישה מלאה לסרטיו של לויד ולארכיב הפרטי שלו.
שיא התוכנית הייתה ראיון עם חברו ושותפו של לויד האל רואוץ, אז בן 98 שנים. עמיתיו ושותפיו האחרים של לויד, חבריו ובני משפחתו, השתתפו אף הם בסרט.
הסרט בן שתי השעות חשף את השיטות שעמדו מאחורי פעלוליו המפורסמים בגובה רב. על אלה הוא דן לעיתים רחוקות בפרהסיה במהלך חייו. הם בוימו על גבי חזית תמוכה שנבנתה מעל הכניסה למנהרת היל סטריט, או על גג הבניינים האחרים במרכז המסחרי שבעיר לוס אנג'לס. לויד הוצב בדרך כלל בגובה של עשרים רגליים מעל המצע המוסתר, אולם המצלמה הוצבה בצורה כזאת שלויד הופיע כגבוה מעל הרחובות שמתחתיו. הסרט התעודי ציין מעל מקום, שאם לויד היה נופל, הוא היה ככל הנראה צולל לרחוב חרף אמצעי הזהירות שננקטו.

מרצפות התהילה

להרולד לויד יש שני כוכבים במדרכת התהילה של הוליווד. הטקס שלו היה הרביעי במספרו, בו שומרו טביעות אצבעותיו וטביעות רגליו, האוטוגרף שלו ותווי משקפיו. ב-1994 זכה הרולד לויד לכבוד שבול דואר של ארצות הברית יעוצב בדמותו, אותו צייר הקריקטוריסט אל הירשפלד.