אלפנט (סרט)

עלילה

עלילת הסרט אינה לינֵארית, וחלק מההתרחשויות בסרט מוצגות כמה פעמים, מנקודות מבט שונות.
הסרט נפתח בפרולוג, המנותק מציר העלילה המרכזי, ובו מר מק'פרלנד (טימותי בוטומס) מסיע את בנו ג'ון (ג'ון רובינסון) לבית הספר. מק'פרלנד אינו נוהג ברכב כהלכה, וג'ון מבחין כי אביו שיכור ומורה לו לעבור לכיסא שליד הנהג, ולתת לו לנהוג במקומו. כאשר ג'ון מגיע לבית הספר, הוא מתקשר לאחיו הגדול ומבקש ממנו לבוא ולאסוף משם את אביהם.
בחלקו הראשון של הסרט, עוקבת המצלמה אחר תלמידים שונים הממהרים לשיעוריהם במסדרונות בית הספר ומשוחחים האחד עם השני כבכל יום לימודים רגיל. דמויות מרכזיות שונות מוצגות בשוט ארוך, שעוקב בפירוט רב אחר התנהלותם היומיומית בבית הספר, ובסצנות השונות נערכת הצלבה של עלילותיהם, על ידי מפגשים ביניהם.
באחת הכיתות מוצגים אלכס (אלכס פרוסט) ואריק (אריק דיולן) כשהם סובלים ממעשי בריונות מצד חבריהם לכיתה. בהמשך נראים אלכס ואריק יום קודם לכן בביתו של אחד מהם, כשהם מבצעים הזמנה של רובה דרך אתר אינטרנט ומקבלים אותו באמצעות שליח. הם בוחנים בהתרגשות את יכולותיו של כלי הנשק. אלכס נכנס להתקלח, ואריק נכנס אחריו לחדר המקלחת כשהרובה בידיו. אריק אומר ש"מעולם לא התנשק עם אף אחד", ואז השניים מתנשקים. מאוחר יותר השניים נראים כשהם מגבשים תוכנית התקפה לקראת אירוע אלימות גדול, וניכר כי אלכס הוא הדומיננטי מבין השניים. הוא מסביר לאריק באמצעות מפות של בית הספר את המקום שממנו ייכנסו, את המקומות שבהם יטמינו את מטעני הנפץ, כיצד יתחילו את הירי ומה יעשו במקרה שמשהו ישתבש. ביום למחרת, השניים נוסעים לבית הספר במכוניתו של אלכס מבלי שיחליפו ביניהם מילה.
כאשר הם מגיעים לבית הספר, עם תיקים המכילים כלי נשק ותחמושת, נתקלים אלכס ואריק בג'ון, ואומרים לו להתרחק מהמקום כי "משהו רציני עומד לקרות". ג'ון, שמבין מה עומד להתרחש, מנסה ללא הצלחה למנוע מתלמידים נוספים להיכנס לבית הספר ומשתדל להזעיק עזרה. שני הנערים החמושים נכנסים לבית הספר, ולאחר שתוכניתם לפוצץ חלק מהמתחם באמצעות מטעני צד נכשלת, הם נכנסים לספרייה ופותחים בירי חסר אבחנה לכל עבר. ההרוגה הראשונה היא מישל (קריסטן היקס), העובדת בספרייה. אחריה נורה אליאס (אליאס מקונל), שנראה קודם לכן מצלם תמונות ברחבי בית הספר ומפתח אותן. רגע לפני שנורה למוות, הוא מצלם תמונה בודדת של הרוצחים.
ברחבי בית הספר מחלחלת ההבנה שהירי הנשמע הוא אמיתי, התלמידים נכנסים לפאניקה כללית, והמורים עושים מאמץ לפנות אותם מהבניין במהירות האפשרית. אלכס ואריק מתפצלים, וממשיכים בנפרד את מסע ההרג. במסדרון אריק יורה למוות בנייט דבר המכניס את "הברית ההומו-לסבית" לפאניקה. כולם בורחים דרך החלון למעט אכדיה (אלישיה מיילס) שקופאת במקום מפחד ונשארת מאחור בכיתה. אלכס נכנס לשירותי בית הספר, שם הוא יורה למוות בבריטני, בג'ורדן ובניקול. באותה עת בני (בני דיקסון) עבר ליד הכיתה שם נורה נייט ועוזר לאכדיה לצאת דרך החלון. לאחר מכן בני הולך למסדרון ושם רואה את אריק מכוון רובה אל עבר מנהל בית הספר, מר לוס, וגוער בו על יחסו לתלמידים. בני מנסה לעצור את אריק אך זה מבחין בו ויורה בו. הוא מניח למר לוס לנסות ולהימלט, אך לאחר שזה פותח בריצה הוא יורה בו בגבו והורגו.
אלכס נכנס לקפיטריה ומתיישב על אחד הכיסאות. מהגופות המפוזרות במקום ניכר כי הוא כבר ביקר בו. אריק נכנס אף הוא למקום, והשניים מנהלים שיחה קצרה, שנקטעת כאשר אלכס יורה בחזהו של אריק בעת שזה באמצע משפט. אלכס עוזב את המקום באדישות ועוקב אחר רחש המגיע מאזור המטבח, שם הוא מוצא בחדר המקפיא את ניית'ן ואת קארי. הוא מכוון את הרובה לעבר הזוג המפוחד, ושר בלגלוג "אן דן דינו", כדי לקבוע במי מהם יירה קודם.
הסרט מסתיים בנקודה זו, ולמעשה לעלילה עצמה אין סיום מובחן בתום הסרט. השוט האחרון הוא של תמונת הפתיחה - שמים מעוננים שהולכים ומתקדרים.

הגיית הרעיון

זמן קצר לאחר אירועי הטבח בתיכון קולומביין, החליט גאס ואן סנט לביים סרט טלוויזיה על אודות אירועי הטבח. עוד בשלביו הראשונים של הפרויקט, התעניינה בו השחקנית והמפיקה דיאן קיטון, שעבדה באותה עת ברשת HBO, והיא שכנעה את קולין קלנדר (Colin Callender), נשיא מחלקת הסרטים והמיני-סדרות ב-HBO, להשקיע במיזם. על מנת להימנע מתיאור ישיר של האירועים, הציע לו הרמוני קורין, תסריטאי הסרט "ילדים" (Kids,‏ 1995) שאותו הפיק ואן סנט, ליצור סרט הדומה ל"אלפנט" משנת 1989, סרט שהופק עבור ה-BBC ובוים בידי אלן קלארק (Alan Clarke), העוסק באלימות בני נוער בבתי הספר של צפון אירלנד. קורין אף הציע לכתוב את התסריט לסרט בעצמו, מאחר ש"אלפנט" של קלארק היה הסרט האהוב עליו, אך לא עשה זאת לבסוף. ואן סנט ביקש מהסופרת ג'יי ט'י לירוי (JT LeRoy) לכתוב את התסריט, והיא נענתה לבקשה. על אף שדיאן קיטון (בשלב זה המפיקה בפועל של הסרט) אהבה את התוצאה, סבר ואן סנט שהתסריט שגרתי מדי ואיבד עניין ביצירת הסרט. במקום זאת, הציע ואן סנט לזנוח את התסריט שכתבה לירוי ולצלם את הסרט ללא עלילה כלל וללא שחקנים מקצועיים. להפתעתו הסכים לכך צוות ההפקה, וכך יצא הפרויקט לדרך.

ליהוק

כל התפקידים הראשיים בסרט נועדו לשחקנים לא מקצועיים, תושבי עיר הולדתו של ואן סנט, ומקום התרחשות העלילה נקבע לעיר פורטלנד שבאורגון. לתפקידי התלמידים בסרט ביקש ואן סנט ללהק תלמידי תיכון רגילים ולא שחקנים מקצועיים, וליום מבחני הבמה, שהיה פתוח לכול, הגיעו כ-3,000 צעירים שביקשו להיבחן לתפקיד בסרט. התלמידים חולקו לקבוצות ונפגשו עם המלהקת הראשית של הסרט, מלי פין (Mali Finn), זוכת פרס אמי לליהוק. על העבודה עם שחקנים לא מקצועיים אמר ואן סנט: 
פשוט אמרתי להם: "תגידו מה שעולה לכם לראש". זו ככל הנראה המשימה הקשה ביותר עבור כל שחקן, אך מכיוון שאותם צעירים כלל לא היו שחקנים, הם לא ידעו כי מדובר במשימה קשה, מה שהיה מעולה.

צילום

את הסרט צילם האריס סַביידס (Harris Savides), שכבר שיתף פעולה עם ואן סנט בסרטיו "למצוא את פורסטר" ו"ג'רי". האריס זכה לתשבחות על סגנון הצילום של הסרט, ואף היה מועמד לפרס אינדפנדנט ספיריט לצילום על עבודתו בסרט. מבקר הקולנוע של הניו יורק טיימס, אלביס מיטשל (Elvis Mitchell), כתב: "האריס גייס את כל כישרונו לביצוע רומנטיזציה של הנטורליזם", וציין את התנועה המתמדת של המצלמה ואת הטייקים הארוכים. הסרט צולם במהלך 20 יום במהלך חודש נובמבר 2002. הצילום שאב השראה מהסרטים התיעודיים של פרדריק וייסמן (Frederick Wiseman), ומעבודותיו של הצלם פורץ הדרך ויליאם אגלסטון.
הסרט מאופיין בסגנון צילום מינימליסטי, מורכב מסצנות ושוטים ארוכים במיוחד, וכולל תנועות דולי איטיות. ממאפייניו הבולטים של הסרט הם השוטים הארוכים שבהם עוקבת המצלמה אחר אחת הדמויות כשגבה מופנה למצלמה. מאפיין זה, לצד האופי המינימליסטי של הצילום, מושפע מהסרט הקצר "אלפנט" של ה-BBC, משנת 1989, שאף היווה השראה לשם הסרט, ושהוצע בשלב מוקדם של ההפקה על ידי קולין קלנדר כמודל לַסרט. ואן סנט ציין בראיון לאתר IGN כי סטנלי קובריק בסרטו "תפוז מכני" היווה השראה בעניין התאורה בסרט. כך, במהלך צילומי "אלפנט", נעשה שימוש בעיקר בתאורה טבעית (או בתאורת נורות הניאון הרגילות שבבית הספר), בדומה ל"תפוז מכני" שבו לא נעשה שימוש בתאורה הוליוודית קונבנציונלית, כי אם בתאורה שהייתה קיימת וללא עזרי תאורה מלאכותיים נוספים.

שם הסרט, משמעותו ומקורו

שם הסרט, "אלפנט" (באנגלית: 'פיל'), הוא מחווה לסרט קצר בעל אותו שם שביים אלן קלארק עבור ה-BBC בשנת 1989, המציג את האלימות הקנאית בבתי הספר של צפון אירלנד כמצעד אנונימי של רציחות, וללא קו עלילתי. קלארק נפטר בשנת 1990, ולכן כאשר החל ואן סנט את העבודה על הסרט הוא פנה למפיק של "אלפנט" מ-1989, דני בויל, כדי לקבל את הסכמתו לשימוש בשם.
ואן סנט סבר תחילה כי השם רומז למשל ההודי העתיק "העיוורים והפיל", שמספר על קבוצת עיוורים המנסים לתאר יחד פיל. לצורך כך ממשש כל אחד מהם בחלק אחר בגופו של הפיל, ועל כן אין הם מצליחים להגיע להסכמה כיצד נראית החיה. בג'ייניזם מובא סיפור זה כמשל לרבדיה הרבים של האמת, שאותה ניתן לראות בדרכים שונות. מקביל לכך הוא אחד המאפיינים הבולטים ב"אלפנט", מוטיב הצגתה של אותה התרחשות באותה נקודת זמן, מנקודת מבטן של דמויות שונות.
בהמשך גילה ואן סנט כי שם הסרט "אלפנט" משנת 1989 מתייחס לביטוי האנגלי "פיל בחדר" (Elephant in the room), המתאר אמת הברורה לכול, אך כולם מתעלמים מקיומה או נמנעים מלהתייחס אליה. על כך אמר ואן סנט: "הנחתי שקלארק קרא לסרטו 'אלפנט' משום שהוא עסק בבעיה שקשה לזהותה, מפני שישנן דרכים שונות להסתכל עליה. כך חשבתי במשך תקופה ארוכה, עד שקראתי ציטוט של קלארק, שבו הוא אמר שהכוונה בשם הסרט היא לביטוי 'פיל בחדר'. אך עבורנו כיוצרי הסרט, בעת הפקתו, המשמעות המנחה הייתה משל העיוורים".
רמיזה לשם הסרט נעשית בסצנה שבה נפגשים אלכס ואריק בביתו של אלכס, בטרם עברו על הפרטים האחרונים של הטבח המתוכנן. בזמן שאלכס מנגן בפסנתר, נראה לכמה רגעים אחד מציוריו, רישום של פיל התלוי על קיר חדרו.

מקומו של הסרט ביצירתו של ואן סנט

"אלפנט" אינו סרט המותאם למיינסטרים של קהל צופי הקולנוע. מדובר בסרט עצמאי ודל-תקציב, וזאת על אף שבעת הפקתו כבר רכש לעצמו גאס ואן סנט מוניטין כבמאי בהוליווד. בדומה, סרטיו "ג'רי" (2002) ו"פרנויד פארק" (2008) אף הם הופקו בתקציב דל, בתקופה שבה כבר היה ואן סנט במאי מוכר. אלו עומדים בניגוד לסרטים אחרים שיצר, כמו "סיפורו של ויל האנטינג" (1997) ו"למצוא את פורסטר" (2000), שעליהם העיד ואן סנט כי "כוונו למשוך קהל נרחב לבתי הקולנוע".
הסגנון הוויזואלי המינימליסטי שב"אלפנט" חוזר בסרטים נוספים של ואן סנט, ומהווה סימן היכר של יצירתו. כך למשל, תואר סרטו "ימים אחרונים" (2005) כבעל סגנון מינימליסטי, וכך גם מאופיין "ג'רי" במינימליזם, אם כי בביקורת באתר haro-online נכתב כי "ג'רי היה תרגיל במינימליזם שהיה מעט מינימלי מדי. 'אלפנט' מהווה צעד אחורה במינימליזם, אך התקדמות קדימה עבור ואן סנט".
ג'סטין הול מ-Cinema Confidential ציין את "אלפנט", לצד "ג'רי", כדוגמה לסרטים שיצר ואן סנט בשיטת ה"סינמה וריטה" (Cinéma vérité), שבה מפיח ואן סנט רוח חדשה, ולפיה הבמאי עובד ללא תסריט וללא תבנית עשייה מוכנה מראש, באופן שדורש מהצופה בסופו של דבר לנתח בעצמו את פשרו של הסרט. נקודת דמיון נוספת בין הסרטים "אלפנט" ו"ג'רי", מצא הול בכך ששניהם "מאופיינים בקטעים ארוכים ושקטים, דלים בדיאלוג, אך נושאיהם תובעים השפעה רגשית עמוקה" ("ג'רי" עוסק אף הוא ברצח).
יאיר הוכנר, מבקר אתר "סרט", ראה ב"אלפנט" חזרה של ואן סנט ליצירת סרטים איכותיים, לעומת סרטיו הקודמים שהתאפיינו בעיניו ברמה נמוכה, כדוגמת "סיפורו של ויל האנטינג" ו"למצוא את פורסטר". לדבריו, "אחרי תקופה ארוכה ומייאשת למעריציו הבמאי מצא בשנית את הכיוון הנכון וחוזר בגדול עם סרט בעל חזון אומנותי".

קבלת הסרט בישראל

בישראל הוקרן הסרט לראשונה ב-6 במאי 2004, כמעט שנה לאחר שהוקרן בפסטיבל קאן, שבו זכה בפרס דקל הזהב.
יאיר הוכנר ציין את הסרט לחיוב בביקורתו. לדבריו, "למרות המתח מורט העצבים, גאס ואן סנט מהפנט את הקהל בשוטים ארוכים וסוחפים, עריכת סאונד מרהיבה וצוות צעיר ואנונימי של שחקנים מוכשרים. "אלפנט" הוא מסוג הסרטים שמעסיקים את מחשבותיכם זמן רב אחרי שתצאו מאולם הקולנוע." על עיצוב הדמויות אמר הוכנר כי "ואן סנט מספר את סיפורם של התלמידים דרך העיניים שלהם ולא שופט אותם אפילו לא לרגע אחד. אפילו אלכס ואריק יוצאים אנושיים בצורה מפתיעה ומעוררת הזדהות".
לעומתו, כתב אביעד שמיר ביקורת מעורבת על "אלפנט" באתר "עין הדג". מחד, ציין כי ערכו של הסרט טמון בכך ש"יש בו ביקורת מרומזת על הקלות הבלתי נסבלת בה ניתן ליצור טרגדיה בקנה מידה לאומי. מודגם כמה קל להשיג אמצעים להטלת אסון, ומה קורה כשכל מה שמעניין אנשים הוא לצאת עם החתיך/ה של השכבה, בזמן שמצוקותיהם של תלמידים פחות פופולריים זוכות להתעלמות מוחלטת". מאידך, ביקר את הסרט בכמה היבטים, וסבר כי "רוב השחקנים בסרט הם בני נוער חסרי ניסיון-משחק, שנאספו באקראי לתפקידים השונים", וכי "רוב השיחות האקראיות... נראות מאולצות, ולא עוזרות ללמוד שום דבר על התלמידים", ובנוסף ציין שהסרט איטי מאוד בקצב התקדמותו.