google/wiki40b huggingface dataset:
רודפי הבצע

עלילה

בתוניס הצרפתית, בזמן מלחמת העולם השנייה, פלוגה של לגיון הזרים הצרפתי נשלחת לעיר אל קשור בשביל לחלץ מטען זהב בשווי שישה מיליון פרנק שנימצא בכספת בבנק בלב העיר ולהביא אותו למקום בטוח, הרחק מן הכוחות הגרמניים.
ב-4 באפריל 1943, הפלוגה מגיע לעיר בשיירה רכובה וחונה בכיכר העיר לפני הבנק הצפון אפריקני המאוחד, שם הזהב נמצא. פלוגה גרמנית, שהתבצרה במבצר של העיר, מציבה מארב לשיירה ומצליחה להרוג את כל הפלוגה מלבד ארבעה לגיונרים. ארבעת הלגיונרים שמצליחים להינצל מסתתרים במלון נטוש בכיכר העיר. במלון הם מוצאים את ברל חייל מגושם ופחדן (מגולם על ידי ז'אק וילרט) מגדוד הארטילריה הקולוניאלי הצרפתי, אשר הסתתר בשירותים של המלון בזמן שהגדוד שלו נשחט על ידי הגרמנים.
רב-סמל אדוארד מאוזרד (מישל קונסטנטין), הלגיונר הבכיר מבין השורדים, מודיע לשאר שהם ממשיך במשימה. כשהוא ועוד אחד מן הלגיונרים מנסים להתגנב למשאיות הנטושות של הפלוגה ולפרוק את חומרי הנפץ, הגרמנים מזהים אותם ופותחים באש. אדוארד מצליח להימלט לתוך הבנק בזמן שהלגיונר השני נהרג בהתפוצצות המשאית.
סמל פייר גניור (ז'אן-פול בלמונדו) וברל יוצאים מן המלון מחופשים לחיילים גרמנים ומצליחים להשמיד את המבצר, בו מבוצרים הגרמנים, בעזרת התותחים הנטושים של הגדוד של ברל.
בבוקר פרנסואה דה לה רוש פריאון (פרנסואה פרו) מנהל הסניף הבנק מגיע עם אשתו ומציע לעזור ללגיונרים לחלץ את הזהב. אבל ריב מתפתח בין אדוארד, הרוצה להשלים את המשימה, לבין גניור, הרוצה לחלק את הזהב בין ארבעת החיילים. גניור מצליח לאחר קרב מכות לנעול את אדוארד במשרד המנהל ויוצא עם אשת המנהל לביתם בשביל להביא את המפתחות לכספת. בבית המנהל הוא מצליח לשבות את סרן אולריך דיטרל (פייר סמלר) קצין שריון גרמני, אשר מתברר שהוא המאהב של אשת המנהל.
כשגניור חוזר לבנק הוא מגלה שברל, שהופקד לשמור על אדוארד, שיחרר אותו מפחד של משפט צבאי והוצא להורג, שאדוארד איים בהם עליו. אדוארד כולא במרתף הבנק את גניור, הקצין הגרמני ואת הלגיונר הנוסף, ששרד את המארב, מפני שהוא מצדד בגניור. אשת המנהל שמואסת בבעלה מחליטה לשחרר את הכלואים במחשבה שהם ייקחו אותה איתם.
בזמן שאדוארד, ברל ומנהל מעמיסים את הזהב שלושת הכלואים נמלטים בעזרת מפתח, שאשת המנהל הגניבה להם, וחוזרים לבית המנהל בשביל להביא את הטנק של אולריך. לאחר שאדוארד מסיים את העמסת הזהב, גניור ושני הנמלטים מגיעים עם הטנק. בקרב שפורץ אדוארד, ברל ואחד הנמלטים נהרגים ומשאית הזהב מתפוצצת.
גניור ואולריך מעמיסים את הזהב על הטנק אבל משאירים מספר מטילים לאשתו של פרנסואה, שאותה הם משאירים מאחור ויוצאים מהעיר דרומה במטרה לחמוק מהכוחות הלוחמים. בדרך אולריך מנסה לנטוש את גניור במדבר ולברוח עם הזהב. אבל גניור מצליח להתגבר עליו ומפקיר אותו בצד הדרך בזמן שהוא מנסה למצאו את דרכו בין הכוחות הלוחמים.
גניור מצליח להתחמק מן הכוחות הלוחמים ופוגש אדם אשר מוכן לקנות ממנו את הזהב. לאחר שהם מסכמים על מחיר גניור נועל את עצמו בטנק ומחכה שהקונה ישוב עם הכסף. כשהוא מתעורר שהוא נדהם לגלות שהוא מוקף בצבא הצרפתי.
גניור מצליח לשכנע את מפקד הצבא שהוא ניסה למצוא את דרכו חזרה לקווים הצרפתיים. הגנרל ומנהל הבנק הצפון אפריקני המאוחד מודים לגניור אישית על כך שחילץ את הזהב.
הסרט מסתיים בציטוט מאת המשורר בלז סנדראד (לגיונר בעברו):
j'etais l'homme

le plus riche du monde,

l'or m'a ruine.
אני הייתי האיש העשיר בעולם,

הזהב הרס אותי.
סבסטיאן האלר

קריירת מועדונים

במהלך גביע העולם בכדורגל עד גיל 17 לשנת 2011 האלר הוחתם לחוזה המקצועי הראשון שלו במועדון הצרפתי אוסר, החוזה נחתם לשלוש שנים. את הופעת הבכורה שלו רשם ב-27 ביולי 2012 במשחק הליגה נגד נים.
ב-24 בדצמבר 2014 הושאל האלר לאוטרכט מהליגה ההולנדית עד לתום העונה. בסוף העונה החליטה אוטרכט להחתימו. במהלך שהותו בקבוצה רשם 51 שערים ב-98 הופעות.
ב-15 במאי 2017 האלר חתם חוזה לארבע שנים בקבוצת איינטרכט פרנקפורט.
ב-17 ביולי 2019 חתם האלר לחמש שנים בווסטהאם יונייטד, והפך לרכש היקר בתולדות הקבוצה, ששילמה עליו 45 מיליון ליש"ט.
סרט מפלצות

סרט מפלצות הוא תת-סוגה קולנועית מסוגת סרט אסונות או סרט אימה בהם האנטגוניסטים הראשיים הם מפלצות המאיימים על בני אדם, לעיתים כאשר הם עצומים בצורה לא נורמלית. עם זאת עקב טבעם החייתי הם אינם מעוררים סלידה ממעשיהם כמו לאנטגוניסטים אחרים ובכמה סרטים הם אף הפכו לפרוטגוניסטים (למשל בחלק מסרטי קינג קונג). כיום המפלצות נוצרות באמצעות תוכנת Computer-generated Imagery כשבעבר הציגו אותם בעזרת בובות גדולות, אנימציית סטופ מושן או מסיכות גדולות.
סרטים מסוגה זו יכולים להיכלל בנוסף על אימה ואסון עם סוגות הרפתקאות, מדע בדיוני ואף קומדיה. הם מבוססים בחלקם הגדול על סיפורים ועל פולקלורים של תרבויות שונות. בחלק מהסרטים המפלצות בעלות כוח על-טבעי או שהם מגיעות מכוכב אחר. באחרות הם נוצרו או קיבלו כוח בידי טעויות אנוש והחיות המשתחררות מאיימים על עתיד האנושות. 
במרבית סרטים אלה נראים אנשים הנאבקים יחדיו, לעיתים בצבאות גדולים, נגד מפלצת כוחנית גדולה או יותר ובמקרים רבים מובסים למפלצת. סרטים אלה בולטים בעיקר ביפן בסרטים מסוג קאייג'ו, שהמפלצת המפורסמת בהם היא הגודזילה - מפלצת דמוית-דינוזאור (בעל מראה שגוי מדעית) בגובה של מעל 50 מטר, יכולה לשרוד פצצת אטום ותוקפת אנשים בעזרת נשיפת אנרגיה קטלנית. במרבית הסרטים הראשונים הגודזילה נחשבת לאויבת האנושות ומנסה להשמידם, אך לאט לאט היא הפכה לאייקון תרבותי ביפן ונעשו מספר סרטים, בייחוד סרטי לג'נדרי, בהם מציגים את גודזילה כמפלצת השומרת על הסדר הטבעי ממפלצות אחרות.
הסרט הראשון שנעשה בסוגה זו היה הגולם בשנת 1915, סרט אימה שבמרכזו דמות גולם שיוצא משליטה ואחריו נעשו מספר סרטי מפלצות שונות של סוגת אימה. 
ב-1933 יצא הסרט קינג קונג, בו קבוצת ספנים והרפתקנים נקלעים לאי מסתורי ומוצאים עליו יצורים טורפים מוזרים ובראשם גורילה ענקית הקרויה קינג קונג. הגורילה מתאהבת בבחורה שנקלעה אליה ותוקפת את החבורה שלה אך אנשי הספינה מצליחים לגבור עליו ולהוביל אותו לעבר ניו יורק. קינג קונג משתחרר וזורע הרס בעיר עד שיורים בו למוות. הסרט שזרע הצלחה הוביל למגוון סרטים נוספים דומים, בחלקם קינג קונג נלחם בגודזילה.
סרטי מפלצות בולטים שיצאו לאורך השנים כוללים את: דרקולה, פרנקנשטיין, המומיה, טרנטולה, מלתעות של סטיבן ספילברג, סדרת הסרטים המצליחים פארק היורה וסרטי דינוזאורים נוספים.
ואלרי טודורובסקי

ביוגרפיה

ולרי טודורובסקי נולד ב-8 במאי 1962 באודסה לבמאי הקולנוע פיוטר יפימוביץ' ולמריה גריגורייבנה. ב-1978 הוא כיכב בסרטו של יולי רייזמן "האישה הזרה" בתפקיד הבן של הדמות הראשית.
בשנת 1984 סיים את לימודי התסריטאות במכון  VGIK (בסדנא של קירה פראמונובה ועיסאי קוזנצוב).
במרץ 2000 מונה לסמנכ"ל ערוץ RTR להפקות קולנוע ומשנת 2003 היה ליועץ מנכ"ל הערוץ לענייני הפקות קולנוע וניהל את מחלקת הפקות הקולנוע של הערוץ, יחד עם חברת ההפקות שהקים Rekun TV. בסוף 2007 עזב את הערוץ.
בשנת 2005 הקים עם ואדים גוריאנינוב ולאוניד לבדב את חברת ההפקות "החץ האדום".
ב-3 בפברואר 2012 נרשם כתומך במיכאיל פרוחורוב בבחירות לנשיאות רוסיה.
אוהנוב

תולדות היישוב

בשנת 1462 העניק קז'ימייז' הרביעי, מלך פולין, זכויות עיר לאוהנוב, וזו נקראה עד שנת 1648 בשם "הובנוב". בסמוך לעיירה נבנתה טירה מבוצרת.
בתחילת המאה ה-17 נפגעה העיירה מפלישת הטטרים, ובשנים שלאחר מכן פגעו בה מגיפות ושריפות. מהמאה ה-18 נודעה העיירה בתעשיית הסנדלרות והפרוונות בה, ומגפיה ופרוותיה נמכרו ברחבי פולין.

יהודי אוהנוב

התיעוד הראשון לישיבת יהודים בעיירה הוא מאמצע המאה ה-16, ובתחילת המאה ה-17 החל היישוב היהודי בה לגדול. עם זאת, כתוצאה מעלילת דם שהופצה נגד יהודי העיירה, מהשריפות שאירעו בה, ומפרעות ת"ח ות"ט, כמעט שחוסלה הקהילה במקום. מסוף המאה ה-18 חזר היישוב היהודי בעיירה לגדול, והגיע לכמחצית ממספר תושביה. מאמצע המאה ה-19 פשטה באוהנוב החסידות, ורבים מיהודיה נמנו על חסידות בלז.
בשנת 1902 נערך פוגרום ביהודי העיירה בידי אוקראינים מקומיים, במהלכו הוכו יהודים, ורכושם נשדד. במהלך מלחמת העולם הראשונה, פרעו ביהודי העיירה יחידות הקוזקים, תוך ביצוע מעשי שוד, גזיזת זקנים ופאות, ואונס נשים. כמו כן, אולצו יהודי העיירה לבצע עבודות כפייה משפילות. בשנת 1915 פרצה בעיירה מגפת כולירה, בה נספו יהודים רבים. עם כינון השלטון הפולני בעיירה בשנת 1919, התנכלו גם החיילים הפולנים ליהודי העיירה. לאחר תום המלחמה, עזבו את אוהנוב רבים מיהודיה, ומצבם הכלכלי של הנותרים בה הוחמר.
בין מלחמות העולם היוו יהודי אוהנוב רוב בקרב תושביה, אך סבלו ממעשי התנכלות אנטישמיים, כאשר במקרה אחד, במאי 1928, נרצחה בעיירה משפחה יהודית שלמה. בתקופה זו התגברה הפעילות הציונית בעיירה.
בין רבני העיירה, היה הרב אברהם יהושע השיל פרנקל, חתנו של רבי דוד פלאם מאלעסק ומחותנו של רבי אהרן רוקח מבעלז. צאצאיו משושלת ליסקא מכהנים כאדמו"רי היבנוב בארצות הברית.

בשואה

מסוף ספטמבר 1939 ועד סוף יוני 1941, הוחזקה אוהנוב בידי הצבא האדום. עם כניסת הגרמנים לעיירה, נכלאו יהודיה בבית כנסת ובשני בית מדרש בה, בהם הוחזקו כשלושה שבועות, תוך הוצאה להורג של 8 מהם. לאחר מכן, הוקם בעיירה יודנרט, אשר נצטווה לספק לגרמנים כוח אדם לעבודות כפייה, ולהעביר כסף ודברי ערך. בנובמבר 1941 נשלחו 40 גברים יהודים מהעיירה לרווה רוסקה, ומשם הועברו למחנות עבודה. בתחילת אוקטובר 1942 הועברו כל יהודי העיירה לגטו רווה רוסקה, וגורלם היה כגורל יתר יהודי המקום.
מערת חריטון

תיאור המערה

שטחה הכללי של המערה הוא 3,450 מ"ר, והיא כוללת ארבעה מפלסים עיקריים ו־55 חדרים, שחלקם נקראים גם אולמות. המרחק מפתח המערה ועד לנקודה הרחוקה ביותר ממנה הוא כ־400 מטרים. הפרשי הגובה בין המפלסים מגיעים עד 3 מטרים בין מפלס ראשון לשני, עד 7 מטרים בין השני לשלישי ועד 12 מטרים בין השלישי לרביעי. פנים המערה כולל תהומות, מצוקים, אולמות גדולים ומחילות טבעיות. היא מופתה בעזרת צלעון מדוד רק בשנת 1969 על ידי קבוצת מתנדבים חברי "החברה להגנת הטבע" מירושלים בראשות גדעון מן. המרכז לחקר מערות מיפה את המערה במלואה בשנים 2009-8. 
פתח המערה נמצא מעל מצוק הפונה אל הנחל מאחורי שני גושי סלע גדולים המכונים על ידי המטיילים "לוחות הברית". היא מכילה אולם כניסה גדול ומרווח כאשר מחילת הכניסה למכלול המסועף של המחילות והחדרים נמצא בקיר אולם הכניסה.

ההיסטוריה של המערה

בתקופה הביזנטית ובתקופת הצלבנים זוהתה המערה בטעות כמערת עדולם בה הסתתר דוד המלך מפני שאול. בשנת 1139 פשטו כוחות בדואים על העיר תקוע, שהייתה יישוב צלבני חשוב. תושבי העיר נמלטו אל המערה והסתתרו בה.
הראשון שחקר את המערה בתקופה המודרנית היה טיטוס טובלר, בשנת 1853. הוא דיווח על חלקי ארונות מתים, חציבות במעברים ומערכת מים שכללה בורות מים, תעלות ובריכה בעומק המערה. כמו כן דיווח על כתובות רבות ביוונית עתיקה, ערבית ועברית. אולם כוונתו של טובלר לא הייתה למערה הנקראת כיום מערת חריטון אלא למערה הנמצאת כ־500 מטרים דרומה לה, הקרויה "מערת חריטון האמיתית" (כיוון ששם סביר להניח שהתגורר הנזיר) או "מערת חריטון התלויה".
ב־1873 חקרה את המערה משלחת הקרן לחקר ארץ ישראל בראשות קלוד קונדר, שמיפתה בדיוק רב את מה שחשבה לכלל המערה. כיום ידוע שהמיפוי חלקי ביותר וכולל רק חלק קטן ממנה. מיפוי נוסף ותיאור מפורט ורחב היקף נערך ב־1965 על ידי משלחת גרמנית בראשות שטרובל (Strobel) ופורסם ב"עיתון האגודה הגרמנית לחקר ארץ ישראל". אולם המפה אינה שימושית כיוון שהיא מכילה שגיאה חמורה בכיוון ולא ניתן לנווט על פיה במערה.
בשנת 1969 מופתה המערה בעזרת צלעון (מפוי 'השלד' של המערה) על ידי גדעון מן, חנן וורקר וצוות מתנדבים מהחברה להגנת הטבע בירושלים.
המרכז לחקר מערות מיפה את המערה במלואה בשנים 2009-8.
ב־8 במאי 2001 נרצחו סמוך למערה הנערים קובי מנדל ויוסף איש־רן מתקוע שיצאו לטייל באזור.
משפט פועלי

משפט פועלי הוא משפט בשפה, אשר הנשוא שלו הוא פועל, וניתן בדרך כלל להטותו בזמנים השונים. סוג זה של משפטים עומד בניגוד למשפט השמני, משפט נעדר פועל, שהנשוא שלו הוא שם עצם. רוב המשפטים בשפה העברית הם פועליים‏.
דוגמה למשפט פועלי: נורית זרקה את הפרח בחצר.
דאהרייה

היסטוריה

במחצית השנייה של המאה ה-19 זיהה הארכאולוג קלוד קונדר את דאהרייה כמקום בו שכנה העיר הכנענית הקדומה דביר, הנזכרת בתנ"ך במסגרת כיבושיו של יהושע בן נון והייתה לאחר מכן עיר חשובה בנחלת שבט יהודה. זיהוי זה עמד בעינו עד שנת 1924, שלאחריה הציעו ארכאולוגים שונים מיקומים אחרים כזיהוי העיר דביר.
בין 1948 ל-1967 הייתה דאהרייה תחת שלטון ממלכת ירדן, כחלק משטחי יהודה ושומרון. לאחר מלחמת ששת הימים הייתה תחת ממשל צבאי ישראלי. במסגרת הסכמי אוסלו עברה העיר לשליטת הרשות הפלסטינית.
ב-2007 עלתה העיר לכותרות עקב תקרית דאהרייה, באירוע זה, במהלך סיור שגרתי של גדוד לביא של צה"ל, החליט הקצין האחראי על דעת עצמו להשתמש במונית אזרחית (של תושב השטחים) כמסווה לפעילות צבאית. במהלך הסיור ירו החיילים על עובר אורח לא חמוש, כיוון שחשו איום, ופצעו אותו קשה.

ספורט

קבוצת הכדורגל של העיירה, שבאב א-דהרייה הייתה אלופת הליגה של הגדה המערבית בעונת 2012-13 ובעונת 2014-15.
גריגורי קוזינצב

חייו

גריגורי קוזינצב נולד בעיר קייב (כיום באוקראינה) למשפחת רופא. לאחר סיום בית הספר למד ציור. בהיותו חובב תיאטרון החל בהכנת תפאורה להצגות. ביחד עם חבריו סרגיי יוטקביץ' ואלכסיי קפלר הוא הקים תיאטרון בובות. בשנת 1920 קוזינצב נסע לפטרוגרד, שם המשיך בלימודי ציור והתחיל לעבוד כעוזר במאי בתיאטרון.
בשנת 1922 ביחד עם לאוניד טראוברג הקים תיאטרון אקסצנטרי (תיאטרון אוונגרד) תוך שנתיים הם העלו על הבמה מספר הצגות. בשנת 1924 הם התחילו בצילום סרטים קצרים. בשנת 1926 קוזינצב וטראוברג השלימו סרט ראשון באורך מלא. בסרט זה השתתפו גם הצלם אנדריי מוסקבין והצייר יבגני אנאי שהשתתפו כמעט בכל סרטיו של קוזינצב. 
בשנת 1927 קוזינצב החל ללמד במכון לאומנויות הבמה בלנינגרד ובשנת 1944 הוא התחיל ללמד ב-VGIK. בין תלמידיו היו אלדר ריאזנוב וסטניסלב רוסטוצקי.
בשנים 1934-1938 קוזינצב ביים טרילוגיה של סרטים על מקסים - נער שגדל מפועל צעיר למשתתף פעיל במהפכת אוקטובר עם בוריס צ'ירקוב בתפקיד הראשי. על טרילוגיית סרטים זו קוזינצב קיבל את פרס סטלין ועיטור הדגל האדום.
בשנות ה-40 קוזינצב חזר לתיאטרון וביים את ההצגות המלך ליר, המלט ואותלו בתיאטראות של לנינגרד. בשנת 1946 קוזינצב הוזכר במנשר מפלגתי על תופעות שליליות בקולנוע הסובייטי. למרות זאת הוא קיבל אישור לעשות סרטים על אנשים בולטים בתרבות הרוסית - הרופא פירוגוב ומבקר ספרות בלינסקי. בבימוי הסרטים הייתה התערבות עמוקה של הממסד וקוזינצב החליט לעבור לעבוד בתיאטרון בלבד.
במחצית השנייה של שנות ה-50, לאחר מות יוסיף סטלין, קוזינצב הוזמן בחזרה לאולפני הקולנוע בלנינגרד. בתקופה זו הוא ביים את סרטיו המפורסמים המבוססים על יצירות קלאסיות: דון קישוט (1957), המלט (1964) והמלך ליר (1970).
על הסרט "המלט" קוזינצב קיבל את פרס לנין, פרס בפסטיבל הסרטים של ונציה, פרסים בפסטיבלי קולנוע נוספים ותואר האמן העממי. הוא זכה להכרה בינלאומית והוזמן לכהן בחבר השופטים של פסטיבל הקולנוע בקאן. 
קוזינצב נפטר ב-11 במאי 1973 ונטמן בבית העלמין בלנינגרד.
סטאריה דרוהי (מחוז משנה)

דמוגרפיה

בתקופת עריכת מפקד האוכלוסין של בלארוס (2009) , מנתה אוכלוסיית מחוז המשנה סטאריה דרוהי 21,937 בני אדם. ההרכב האתני של האוכלוסייה במחוז היה: 92.95% בלארוסים, 4.82% רוסים, 1.1 אוקראינים ו-1.13% אחרים. שפות הדיבור הנפוצות: בלארוסית (80.53%) ורוסית (17.61%).
בזוכרי על משכבי

תוכן

הפיוט מתאר אדם שאינו נרדם בעקבות מחשבות על חטאיו. האדם קם ממיטתו והולך לבקש מחילה ותחנון מהבורא. האדם מוסר את גורלו בידי האל בתקווה לרחמים. בתחנוניו מכיר האדם באפסותו אל מול האל ומבקש את סליחתו, כעבד שבוי בידי יצרו ותאוותיו, והוא שואף להיפדות ולהיגאל. האדם המבקש לברוח מהאויבים השולטים בו ("רודיו וקמיו"). אותם אויבים הם למעשה כוונותיו הרעות ("זדון לבי") וחטאיו ("אשמיו"). כשהוא בורח מהם, הוא מבקש הגיע לידי תקוותו - האל הרחמן ("שברי"). האדם החוטא כביכול נמצא בגלות, כלומר מרוחק מהאל, אך מכיר בכך שהוא מקור כוחו ("איילותי"). האדם מודה על פשעיו וכן על חטאים בשוגג ומצפה מהאל להיענות לסבלו של העם העני, הסובל והאומלל. האדם מבקש שהאל ישמע את דברי השבח של עם ישראל ("מהללם") ויתעלם ממעשיו הרעים ("מעללם").  האדם הוא רק עבד, ותשוקתו כולה מופנית לאל. הפניה לאל מתחילה באמירה ממשיכה בתחנונים והופכת לצעקה. הוא מסיים את דבריו בבקשה לגאולה, בזכות זכות האבות שלו ושל עמו. כלומר, המעשים והחסדים הטובים של הדורות הקודמים. ובאמצעות הגאולה תבוא לידי ביטוי גדולתו של האל.
סוף כל בית נחתם במשפט "נִפְּלָה נָא בְּיַד יְיָ כִּי רַבִּים רַחֲמָיו" מקור הציטוט בדברי דוד המלך אשר חטא בספירת עם ישראל שלא לצורך ב"מסע הפוקדים". בבסיס הפיוט עומד אירוע זה, אשר בעקבותיו אמר לדוד גד החוזה שעליו לבחור בין שלוש גזרות: 7 שנות רעב, 3 חודשי הפסד לאויביו או שלושה ימים של מגפת דבר. דוד בוחר במגפה באומרו "צַר לִי מְאֹד נִפְּלָה נָּא בְיַד יְיָ כִּי רַבִּים רַחֲמָו וּבְיַד אָדָם אַל אֶפֹּלָה". דוד בחר בעונש בידי האל, ולא בידי האדם, שכן האל הוא רחום. לבסוף אכן נכמרו רחמיו והמגפה נמשכה פחות מהזמן הנקוב.

מבנה, חריזה ומשקל

הפיוט נכתב בסימן בלעם חזק. שמו של הכותב, "בלעם", חתום באקרוסטיכון הנבנה מראשי הבתים, והמילה "חזק" מצויה באקרוסטיכון נוסף המורכב מראשי הטורים של הבית האחרון. משקל הפיוט הוא הברתי-דקדוקי המבליעה שוואים-נעים וחטפים בתנועות הסמוכות להם, ואינה מונה אותם כהברה לעצמם המאפיינת את שירת ימי הביניים של יהדות ספרד וברוב הטורים 6 הברות.
לשיר מבנה סטרופי העשוי מחרוזות ולכל מחרוזת חרוז אחיד בסופי הטורים. כמו כן מבנה השיר הוא מעין-אזור הכולל בתוכו מערכת חריזה כפולה: חריזה קבועה בסופי המחרוזות, וחריזה פנימית מתחלפת ממחרוזת למחרוזת. החריזה החיצונית, חורזת את הטור האחרון בכל בית יחד עם הפזמון החוזר, והפנימית, חורזת את שלושת הטורים הראשונים בכל בית בצליל שונה. חרוז הקבע – '-מָיו' – נקבע על ידי הפזמון החוזר  שהוא שיבוץ מקראי: "נִפְּלָה נָא בְּיַד ה' / כִּי רַבִּים רחֲמָיו". 
הפזמון הוא חלק אינטגרלי מהשיר ומהווה המשך ישיר לשורות הבית. בשני הבתים הראשונים, לא רק שהשורה האחרונה מתחרזת עם הפזמון, אלא היא גם קשורה אליו מבחינת התוכן: "פדה עבד לך צועק מיד רודיו וקמיו" והעבד עונה את שורת הפזמון – "נפלה נא ביד ה' כי רבים רחמיו".

העת המודרנית

הפיוט זכה לביצועים רבים בגרסאות שונות, מהמפורסמות שבהן היא של מאיר בנאי.
בפברואר 2016 נכלל הפיוט בהמלצותיה של ועדת ביטון להעצמת הזהות של יהדות ספרד והמזרח במערכת החינוך אשר הוגשו לשר החינוך נפתלי בנט.
פיליפ אנטרמון

חייו

אנטרמון נולד להורים מוזיקליים. אמו הייתה פסנתרנית, זוכת ה"גראן פרי" ואביו היה מנצח אופרה. פיליפ החל ללמוד נגינה בפסנתר בגיל שש, אצל אמו. אביו קירב אותו אל עולם המוזיקה הקאמרית והתזמורתית. הוא למד בפריז אצל מרגריט לונג ונכנס לקונסרבטואר הלאומי. בגיל 12 זכה בפרס על קריאה מהדף, בגיל 14 בפרס למוזיקה קאמרית ובגיל 15 בפרס על נגינה בפסנתר. בתחרות הבינלאומית לונג-טיבו, שבה השתתף בגיל 16, זכה בעיטור כבוד מיוחד (Laureat). כעבור שנה זכה בפרס בתחרות בריסל בחסות אליזבת מלכת בלגיה והחל ברצינות בקריירה של הופעות קונצרטיות בפסנתר. אנטרמון הקליט רבות מיצירותיו של פרידריך קולאו.
תוך חמש שנים עשה לו שם כקול חדש וחשוב בעולם הפסנתר האירופאי. מסעות קונצרטים בדרום אמריקה ובארצות הברית הרחיבו את ההכרה שזכה בה. יוג'ין אורמנדי ערך לו מבחן בשנת 1954 והזמין אותו מניה וביה להופעת הבכורה שלו עם תזמורת פילדלפיה, שנערכה בנובמבר 1956. הקלטה שלו לחברת קולומביה עם יוג'ין אורמנדי משנת 1957 או 1958, שהופצה באירופה באמצעות חברת פיליפס (למשל, הרפסודיה של רחמנינוב  על נושא של פגניני) משמרת את הלך הרוח המרומם שאפיין את הופעות הבכורה שלו באירופה. הקלטתו לקונצ'רטו השני של רחמנינוב עם ליאונרד ברנשטיין, עם חברת קולומביה, נחשבה לפרשנות יוצאת מגדר הרגיל בזמנה. ראויים לציון גם הקונצ'רטי מס' 2 ו-3 של קאמי סן-סנס עם אורמנדי. בשנת 1968 הופיע לראשונה כפסנתרן ומנצח גם יחד (בניצוח מן המקלדת) בהקלטה של חברת קולומביה, שבה ניגן את הקונצ'רטי לפסנתר מס' 13 ו-17 של מוצרט וניצח על ה"קולגיום מוזיקום של פריז".
אנטרמון היה המנהל המוזיקלי של התזמורת הסימפונית של ניו אורלינס משנת 1980 עד 1986. הוא כיהן בתזמורת הסימפונית של דנוור (כיום התזמורת הסימפונית של קולורדו) כמנצח ראשי משנת 1986 עד 1988, וכמנהל מוזיקלי מ-1988 עד 1989. כמו כן היה אנטרמון מנצח ראשי של התזמורת הקאמרית של וינה וכיום הוא מנצח כבוד שלה. הוא מחזיק באותו תואר של התזמורת הקאמרית הישראלית.
אנטרמון ייסד את "פסטיבל המוזיקה הדו-שנתי של דנטו דומינגו" בשנת 1997. מאז 2002 הוא מכהן כמנצח אורח ראשי של תזמורת רדיו שנחאי בסין. בעונת 2005-06 הנהיג אנטרמון את התזמורת הסימפונית של מינכן הן כמנצח והן כפסנתרן במסע הקונצרטים הראשון של התזמורת בארצות הברית. בספטמבר 2007 חזר אנטרמון לניו אורלינס כסולן, לפתיחת העונה השנייה של התזמורת הפילהרמונית של לואיזיאנה לאחר הוריקן קתרינה, בקונצ'רטו לפסנתר בסול מז'ור של ראוול.
כונן רשת

כונן רשת או מיפוי כונן רשת היא שיטה שבה משתמשות מערכות Microsoft Windows ו-OS/2 לצורך קישור אות כונן מקומי (A עד Z) לתיקייה משותפת ברשת מחשבים.
המשתמש יכול לקרוא את הקבצים ואף לבצע בהם שינויים בהתאם להרשאות שהוקצו עבורו (כל גישה לכונן הרשת תגרום לגישה לכונן הפיזי המרוחק).
אם המחשב שמשתף את התיקייה כבוי או שהתיקייה ששותפה איננה קיימת עוד, כונן הרשת לא יהיה זמין.
מקס מורלוק

קריירת מועדונים

בנעוריו שיחק מורלוק באיינטרכט נירנברג, ובשנת 1940, כאשר היה בן 15, הצטרף לקבוצה הבכירה של העיר, נירנברג. בתקופת מלחמת העולם השנייה כמעט שלא התנהל כדורגל בצורה סדירה בגרמניה. לאחר המלחמה, הקבוצה שיחקה בליגת האוברליגה הדרומית, שכללה את הקבוצות הבכירות בבוואריה, הסה ובאדן-וירטמברג. החל מעונת 1945/46 החל מורלוק לשחק בליגה זו עם נירנברג באופן סדיר, ובשלוש עונותיו הראשונות בקבוצה הבקיע לפחות 23 שערים בכל עונה, כאשר בעונת 1947/48 הבקיע 30 שערים ב-34 הופעות והוביל את הקבוצה לאליפות. בעונת 1950/51 הבקיע מורלוק 28 שערים ב-33 הופעות והוכתר כמלך השערים, ובעונת 1951/52 הבקיע 26 שערים ב-29 הופעות, והיה למלך השערים בפעם השנייה ברציפות. לאחר עונה זו חלה ירידה מסוימת במספרי ההבקעות של מורלוק, אך הוא שמר על יציבות עם קבוצתו. בעונת 1958/59 חזר מורלוק להבקיע במספרים מרשימים, כאשר כבש 20 שערים ב-30 הופעות. עונת 1960/61 נחשבת לעונת השיא של השחקן, כאשר אמנם הבקיע רק 13 שערים ב-30 הופעות, אך זכה עם הקבוצה באליפות בפעם השנייה בקריירה שלו, ונבחר בסיום העונה לכדורגלן השנה בגרמניה, והיה השחקן השני לו ניתן התואר, לאחר שאווה זלר זכה בו בשנה הקודמת. בעונת 1961/62 זכה מורלוק עם נירנברג בגביע הגרמני, לאחר ניצחון 2-1 בגמר מול פורטונה דיסלדורף, בו לא שיחק. עונת 1963/64 הייתה האחרונה של מורלוק בקריירה, וזו גם הייתה עונת הבכורה של הבונדסליגה לאחר איחוד כל הליגות בגרמניה. בעונה זו הבקיע מורלוק שמונה שערים ב-21 הופעות, ובתומה פרש מכדורגל.
מורלוק ניחן ביכולת לשחק בעמדות רבות במגרש, והוא תופקד לרוב כקשר התקפי, אך הוא ביצע בנוסף גם מספר תפקידים הגנתיים והבקיע שערים רבים.

קריירה בינלאומית

את הופעתו הראשונה במדי נבחרת גרמניה המערבית ערך מורלוק בשנת 1950, כאשר החליף את פריץ ואלטר הפצוע. בשנת 1954 השתתף מורלוק במונדיאל 1954, והיה חלק משמעותי בזכייה של הנבחרת בתואר, לראשונה בתולדותיה. מורלוק הבקיע שער נגד נבחרת טורקיה בניצחון 4-1 בשלב הבתים. שתי הנבחרות נפגשו שוב בפלייאוף העלייה משלב הבתים לנוכח העובדה שלפי הכללים שהיו נהוגים אז, אם שתי נבחרות סיימו עם מספר נקודות זהה, היו ממשיכים למשחק מכריע. במשחק זה נבחרת גרמניה המערבית ניצחה את טורקיה בתוצאה 7-2, ומורלוק הבקיע שלושער. בהמשך, מורלוק הבקיע שער בחצי הגמר מול נבחרת אוסטריה שהסתיים בתוצאה 6-1 לגרמניה המערבית. במשחק הגמר מול נבחרת הונגריה, הובילה הנבחרת ההונגרית בתוצאה 2-0 כבר בדקה השמינית, ונראתה בדרך הבטוחה לזכות בתואר, במיוחד לנוכח העובדה שבשלב הבתים של אותו מונדיאל הביסה הונגריה את גרמניה המערבית בתוצאה 8-3. במשחק הגמר, מורלוק הבקיע שער מצמק בדקה העשירית, והלמוט ראן הוסיף צמד, ונבחרת גרמניה המערבית זכתה במונדיאל שנערך בשווייץ, כאשר הגמר כונה הנס של ברן בגין ההתרחשות המפתיעה. בדצמבר 1958 ערך מורלוק את הופעתו האחרונה במדים הלאומיים, במשחק מול נבחרת מצרים.

מותו והנצחתו של מורלוק

בשנת 1994 מורלוק נפטר מסרטן, בגיל 69. שנה לאחר מותו, נחנכה כיכר על שמו, מחוץ לאצטדיון פרנקנשטדיון בנירנברג. בשנת 2006 אוהדי נירנברג דרשו לשנות את שמו של אצטדיון הפרנקנשטדיון עצמו למקס מורלוק שטדיון, אך נתקלו בסירוב מצדה של עיריית נירנברג, מאחר שזו חתמה על הסכם מסחרי עם בנק מקומי, ולכן האצטדיון נקרא באותה תקופה איזיקרדיט שטדיון. בשנת 2017 הוסב שמו של האצטדיון לשם אצטדיון מקס מורלוק.
עלי בן חוסיין מחיג'אז

חייו

עלי היה בנו הבכור של חוסיין בן עלי, מלך חיג'אז. הוא נולד במכה וחונך באיסטנבול. אביו מונה לשריף של מכה על ידי הסולטאן העות'מאני ב-1908. עם זאת, יחסיו של האב עם השלטונות הטורקיים החריפו והלכו, וב-1916 היה אביו לאחד ממנהיגי המרד הערבי כנגד השלטון העות'מאני. עלי פיקד על אחד הכוחות שצרו על מדינה, ועיקר תרומתו ללוחמה הייתה החבלה במסילת הרכבת החיג'אזית שקישרה את אזור חיג'אז לשאר האימפריה העות'מאנית. אף שהתועלת הצבאית של המרד הייתה מוגבלת, הבריטים ביקשו להיעזר בשריפים כדי להקל את השליטה על המזרח התיכון. בעקבות זאת הכריז על עצמו חוסיין כמלך חיג'אז, ובמרץ 1924 נטל את התואר הדתי ח'ליפה. בעוד שאחיו הצעירים של עלי, עבדאללה ופייסל הומלכו על ידי הבריטים בירדן ובעיראק, נותר עלי בחצי האי ערב, וציפה לרשת את כסאו של אביו בבוא היום.
המלך חוסיין מצא עצמו בתחילת שנות ה-20 בבידוד גובר והולך מצד האימפריה הבריטית, ובסכסוך עם בית סעוד שמרכזו בריאד. בספטמבר 1924 כבש אבן סעוד את טאיף מידי השריפים, וחוסיין נאלץ לוותר על תאריו, מתוך תקווה שהדבר יביא לסיום המתקפה של בית סעוד. עלי נטל את תאריו החילוניים של אביו, ונמנע מליטול את תואר הח'ליפה. הוא עזב את מכה על מנת שלא להביא את המלחמה לעיר הקודש, והתבצר בג'דה שם עמד במצור במשך שמונה חודשים.
בדצמבר 1925 זכה בית סעוד לניצחון סופי, ועלי נאלץ לעזוב את חצי האי ערב, ולעבור לעיראק, שם שלט אחיו הצעיר פייסל. ממלכת חיג'אז צורפה לממלכת ערב הסעודית, ותואר מלך חיג'אז בוטל. במשך שנים אחדות ניהל משא ומתן עם הצרפתים על תואר מלך סוריה שנשלל מאחיו פייסל בשנת 1921, אך בסופו של דבר לא יצא הדבר לפועל. את שארית חייו בילה עלי בבגדד, שם הוענקה לו אחוזה מלכותית. חלק ניכר מזמנו בילה באירופה, שם נועץ ברופאים בשל מחלת לב בה לקה, ולעיתים שהה אצל אחיו עבדאללה בעמאן ובירושלים. לאחר מותו של פייסל שימש כחונך למלך ראזי, שנישא לבתו עליה. ב-13 בפברואר 1935 מת עלי בבגדד.

צאצאיו מבית המלוכה העיראקי

מנישואיו לנפיסה ח'אנום ב-1906 נולדו לו ארבע בנות ובן.
אחת מבנותיו, עליה, נישאה לראזי, מלך עיראק, בן אחיו פייסל. לאחר מותו של ראזי, בשנת 1939 שימשה כמלכה האם של עיראק. בנו, עבד אל-אילה שימש במשך שנים רבות כעוצר עיראק, שכן המלך הצעיר, בנה של עליה ונכדו של עלי, פייסל השני היה אך פעוט כאשר אביו נהרג. בשנת 1958 אירעה הפיכה צבאית, שהעלתה לשלטון את הקצין עבד אל-כרים קאסם. בהפיכה נרצחו עבד אל-אילה ופייסל השני, ושושלתו של עלי נכרתה.