ג'ון ויין

שנותיו הראשונות

ווין נולד כמאריון רוברט מוריסון באיווה, ארצות הברית. שמו האמצעי שונה במהרה למיטשל מפני שהוריו החליטו לקרא לאחיו הקטן של ווין רוברט. אביו של ווין, קלייד לאונרד מוריסון (אנגלית: Clyde Leonard Morrison), היה בנו של מאריון מיטשל מוריסון, חייל, מוותיק מלחמת האזרחים האמריקנית. אימו של ווין, מרי "מולי" אלברטה בראון, הגיעה מנברסקה. ויין היה במוצאו סקוטי אירי וחונך כפרסביטריאני.
משפחתו של ווין עברה לפלמדייל, קליפורניה וב-1911 עברה לגלנדייל, קליפורניה. שם אביו של ויין עבד כרוקח. אחד הכבאים שבעיירה כינה את ויין ליטל דיוק (Little Duke), כי לכל מקום שאליו היה הולך, התלווה אליו כלב האיירדייל טרייר הגדול שלו.
כנער, ויין עבד בחנות גלידה בשביל אדם אשר השכיר סוסים לאולפנים בהוליווד. הוא גם היה פעיל כחבר במסדר דה-מוליי, ארגון נוער אשר היה קשור לבונים החופשיים. הוא למד בבית הספר המקומי ושיחק בנבחרת הפוטבול של בית הספר.
ויין נדחה מהאקדמיה הימית של חיל הים האמריקני ולבסוף התקבל לאוניברסיטת דרום קליפורניה, על מלגת ספורט, שם למד משפטים. הוא היה חבר באחוות אבירים הטרויאנים ובסיגמה קי. ויין שיחק בנבחרת הפוטבול של האוניברסיטה. בעקבות פציעה שנפצע בגלישת גלים לא היה יכול להמשיך לשחק בנבחרת והמלגה שלו הופסקה והוא נאלץ לעזוב את האוניברסיטה.
לאחר שעזב את האוניברסיטה ויין התחיל לעבוד באולפן סרטים כעוזר במחלקת אביזרים, במהרה ויין קיבל תפקידים קטנים כניצב בסרטים שונים שהאולפן הפיק. ויין נהיה חבר טוב של גון פורד הבמאי של רוב הסרטים שבהם הופיע כניצב.

ראשית הקריירה

בזמן עבודתו בשביל חברת הסרטים פוקס שמו הופיע רק פעם אחת כדיוק מוריסון, בכתוביות הסיום של הסרט "מילים ומוזיקה" (1929). הבמאי ראול וולש ליהק את ויין לסרטו "נתיב ענקים" (1930) בתפקיד ראשי לאחר שראה אותו מעביר רהיטים כעובד במה. וולש נתן לוויין את שם הבמה אנתוני ויין על שמו גנרל "אנתוני המשוגע" ויין, גיבור מלחמת העצמאות האמריקנית. וינפילד שאיין, אחד מראשי פוקס, חשב שהשם "איטלקי מדי" ולכן הציע וולש לשנותו לג'ון ויין, ווינפילד הסכים לשם החדש. ויין עצמו לא נשאל לדעתו או להסכמתו בקשר לשם הבמה שנבחר בשבילו.
על אף ביקורות טובות הסרט היה "נתיב ענקים" לכישלון מסחרי, אשר הוביל את ויין להשתתפות בסרטים קטנים בלבד, שלא זכו להצלחה גדולה ובהם "הבלש" (1931), שלושת המוסקטרים (1933) ומספר רב של סרטי מערבונים. להערכתו של ויין הוא שיחק בקרוב לשמונים מערבונים זולים בין השנים 1930 ל-1939. בסרט "פרשי הגורל" (1933) הוא היה בין השחקנים הראשונים ששחקו בוקרים מזמרים על ידי דיבוב.
הפריצה הגדולה של ויין הגיע כאשר שיחק בסרטו של ג'ון פורד, "מרכבת הדואר". משום שווין שיחק רק בסרטים נמוכי תקציב, התקשה פורד למצוא ממנים לסרט, אך לבסוף הצליח לשכנע את וולטר וונגר, מפיק עצמאי, להפיק את סרטו בכיכובו של ויין. מרכבת הדואר זכה להצלחה עצומה בקופות וויין הפך לשחקן מבוקש.
עם כניסת ארצות הברית למלחמת העולם השנייה שוחרר ויין משרות צבאי, עקב גילו (34) ומצבו המשפחתי, והוא סווג בלשכת הגיוס כ-A-3 (נדחה עקב מצב משפחתי). למרות זאת ויין ניסה להתגייס לצבא לכל תפקיד אפשרי, אבל אולפני רפובליקה לא היו מוכנים לאבד את ויין שהפך לאחד השחקנים הריווחים שלהם. הרברט ג. ייטס, נשיא אולפני רפובליקה, איים לתבוע את ויין אם יפר את החוזה שלו בשביל להתגייס לצבא. הצבא שלח לבסוף את ויין להופיע בפני חיילים בחזית האוקיינוס השקט ובבתי חולים בשביל לעלות את מורל החיילים. דחייתו משרות צבאי הייתה החוויה הקשה ביותר שעבר ויין בחייו, והיא המשיכה לרדוף אותו עד מותו. אלמנתו של ויין סיפרה שהפיכתו של ויין לפטריוט קנאי נבעה מניסיונו לכפר על כך שהוא "נשאר בבית" בזמן מלחמת עולם שנייה.

הצלחה מסחרית

הסרט הצבעוני הראשון שוין הופיע בו היה הרועה מהגבעות (1941). בהמשך אותה שנה הוא כיכב בסרט לחתוך את הרוח הפראית (1942) של ססיל ב. דה-מיל. זאת הייתה הפעם היחידה בה ויין גילם דמות בעלת ערכים שנויים במחלוקת.
במשך עשרים השנים הבאות הוא הופיע ביותר מעשרים סרטים של גון פורד, המפורסמים שבהם כוללים את היא לבשה סרט צהוב (1949), האדם השקט (1952), כנפי הנשר (1957), היום הארוך ביותר והאיש שירה בליברטי ואלנס (1962).
ב-1949, הבמאי רוברט רוסן הציע לוויין את התפקיד הראשי בכל אנשי המלך. אבל ויין סירב משום שהוא חשב שהתסריט לא אמריקני.

קרירה מאוחרת

ויין זכה באוסקר לשחקן הטוב ביותר על תפקידו בסרט אומץ אמיתי (1969). ויין גם היה מועמד לאוסקר כמפיק הסרט הטוב ביותר, האלמו (1960), אחד משני סרטים שהוא ביים. השני היה הכומתות הירוקות (1968). סרט זה היה הסרט הגדול היחיד שנעשה בזמן מלחמת וייטנאם ותמך בה. בזמן צילומי הסרט הכומתות הירוקות ויין קיבל צמידים כאות הוקרה מאנשי הדגר, התושבים של מרכז וייטנאם אשר עמדו בראש ההתנגדות לקומוניזם. ויין לבש את הצמידים האלו בכל סרט שהופיע מהכומתות הירוקות.
הסרט האחרון שויין הופיע בו היה היורה (1976). בסרט הוא גילם בוקר זקן אשר גסס מסרטן, מחלה אשר ויין סבל ממנה במהלך צילומי הסרט וממנה נפטר כשלוש שנים לאחר מכן. לפי IMDb, הופיע ויין בתפקיד הראשי ב-142 סרטים.

חיים אישיים

וויין היה נשוי שלוש פעמים והתגרש פעמיים. נשותיו היו ג'וזפין אליסיה סנז, אספרנסה באור, ופילאר פלט. היו לו ארבעה ילדים מג'וזפין: מייקל ויין (23 בנובמבר 1934 - 2 באפריל 2003), מריה אנטוניה "טוני" ויין (25 בפברואר 1936 - 6 בדצמבר 2000), פטריק וויין (נולד ב-15 ביולי 1939), ומלינדה ויין מוניוס (נולד ב-3 בדצמבר 1940). היו לו עוד שלושה ילדים מפילאר: איישה ויין (נולדה ב-31 במרס 1956), ג'ון ויין איתן (נולד ב 22 בפברואר 1962), ומריסה ויין (נולדה ב 22 בפברואר 1966).
גירושיו הסוערים ביותר היו מאספרנסה באור, השחקנית המקסיקנית לשעבר. היא שכנעה את עצמה שלוויין וגייל ראסל היה רומן. ב-1947 שב ויין מאוחר מצילומים לסרט מלאך ואיש רע. אספרנסה אשר הייתה שיכורה זעמה במיוחד על ויין והיא ניסתה לירות בו כשחצה את דלת הכניסה.
לוויין היו מספר רומנים מחוץ לנישואים, הידוע ביותר הוא הרומן שלו עם מרלן דיטריך, אשר נמשך שלוש שנים. בשנים לפני מותו, ויין ניהל קשר רומנטי עם מזכירתו לשעבר פט סטייסי (1995-1941).
ויין החל להתקרח בשנת 1940 ועקב כך עבר לחבוש פאה עד סוף אותו עשור. הוא נראה מדי פעם בלי פאה (על פי מגזין לייף, גם בהלוויה של גרי קופר) בפומבי. במהלך ביקור באוניברסיטת הרווארד, ויין נשאל על ידי תלמיד, "מאיפה השגת את השיער המזויף?" ויין ענה: "זה לא מזויף. זה שיער אמיתי. כמובן, זה לא שלי, אבל זה אמיתי".
ויין היה מעשן כבד מצעירותו, אחת הריאות שלו נכרתה בניתוח והוא אף סבל בסוף ימיו מסרטן ריאות עקב העישון הכבד שלו. התדמית הציבורית שבנה לו מנעה ממנו לחשוף בפומבי את המחלה שלו. בנוסף לעישון הכבד ויין אף סבל מבעיות שתייה. הוא היה בונה חופשי בדרגה של רב בונה, בלשכת מוריסון מקדניאל 56# באריזונה. הוא גם הגיע לדרגה השלושים ושתיים בנוסח הסקוטי.

פוליטיקה

במשך רוב חייו, היה ווין רפובליקני שמרן. אבל בצעירותו הוא תיאר את עצמו כסוציאליסטי בשנותיו בקולג', הוא הצביע בעד הנשיא הדמוקרטי פרנקלין דלאנו רוזוולט בבחירות 1936 לנשיאות והביע הערצה אל יורשו של רוזוולט, הנשיא טרומן. הוא לקח חלק בהקמת ברית קולנוע לשימור אידיאלים אמריקאים בפברואר 1944 ונבחר לנשיא הארגון בשנת 1947. ויין היה אנטי קומוניסט נלהב ואף תמך בסנאטור ג'וזף מקארתי ובועדת בית הנבחרים לפעילות אנטי-אמריקנית. ב-1952 הוא עשה את הסרט גים מקלין הגדול אשר בו הוא הביע תמיכה ואימון בוועדת בית הנבחרים לפעילות אנטי-אמריקנית. לאחרונה ממסמכים סובייטיים שהותרו לפרסום עולה כי למרות היותו אוהד גדול של סרטי ויין, הורה יוסיף סטלין על חיסולו של ויין כתוצאה מפעילותיו כנגד המפלגה והתנועה הקומוניסטית בארצות הברית.
ויין תמך בסגן הנשיא ריצ'רד ניקסון בבחירות לנשיאות של 1960, אך לאחר שקנדי זכה בבחירות הוא הביע תמיכה בו ואמר בראיון: "לא הצבעתי עבורו אבל הוא הנשיא שלי, ואני מקווה שהוא עושה עבודה טובה". ויין השתמש בפרסומו הגדול בשביל לתמוך במטרות שמרניות, כולל תמיכה במלחמת וייטנאם על ידי הפקה, בימוי, ומשחק של סרט הכומתות הירוקות בשנת 1968.
למרות היותו שמרן ותומך ברעיון השוק החופשי בראיון שנתן לפליבוי ב-1971 הוא הביע תמיכה בביטוח לאומי והענקת קצבאות לשכבות החלשות.
עקב היותו הרפובליקאי המפורסם ביותר בהוליווד, המפלגה הרפובליקנית הציעה לו להתמודד על תפקיד רשמי. ויין סירב להצעה ואף אמר שהעם האמריקני לא ישקול ברצינות לבחור שחקן קולנוע לבית הלבן. ויין בחר במקום להתמודד בעצמו על תפקיד לתמוך בחברו רונלד רייגן לתפקיד מושל קליפורניה ב-1966 וב-1970. ויין השתתף בקמפיין הבחירות של ניקסון בבחירות לנשיאות של 1968.
למרות היותו רפובליקן הוא חלק על דעת המפלגה ביחס לתעלת פנמה. ויין תמך, בשונה מדעת מפלגתו, בהעברת התעלה לידי פנמה והפסקת השליטה האמריקנית בה. תמיכה זאת בפנמה נבעה בעיקר בזכות אשתו השנייה של ויין אשר במוצאה הגיעה מפנמה.

מותו

ג'ון ויין מת מסרטן הקיבה ב -11 ביוני 1979, במרכז הרפואי UCLA Center. הוא נטמן בבית הקברות בקורונה דל מרס. לדברי בנו פטריק ונכדו מת'יו, כומר ממחוז אורנג' בקליפורניה, ויין המיר את דתו לקתוליות זמן קצר לפני מותו. ויין ביקש שעל מצבתו תיחרט הכתובת "Feo, Fuerte y Formal" מספרדית: "מכוער, חזק ומכובד." אבל בקשתו לא נתקיימה והמצבה נשארה ריקה במשך עשרים שנה. כיום על המצבה חרוט ציטוט מן הראיון שנתן לפלייבוי ב-1971: "מחר הוא הדבר החשוב ביותר בחיים. הוא נכנס אלינו בחצות נקי מאוד. הוא מושלם כשהוא מגיע, הוא מכניס את עצמו לידינו. הוא מקווה שלמדנו משהו מאתמול".

פרסים, חגיגות וציוני דרך

ממשלת ארצות הברית עוד בחייו של ויין הכירה בו ובתרומתו. הקונגרס האמריקני העניק לו ב -26 במאי 1979, את מדליית הזהב של הקונגרס. דמויות הוליווד ומנהיגים אמריקנים מכל רחבי הקשת הפוליטית, כולל מורין או'הרה, אליזבת טיילור, פרנק סינטרה, קתרין הפבורן, הגנרל עומר ברדלי, גרגורי פק, רוברט סטאק, קירק דאגלס ועוד העידו בקונגרס לטובת הענקת המדליה לוויין.
ב-9 ביוני 1980, לאחר מותו הוענקה לו מדליית החירות הנשיאותית של הנשיא ג'ימי קרטר, ובשנת 1998 ויין זכה בפרס מורשת חיל הים על ידי הצי האמריקני כתודה על תמיכתו בצי האמריקני במהלך הקריירה הקולנועית שלו.
מספר רב של מקומות ציבוריים שונים נקראים על שמו של ויין, כולל נמל התעופה ג'ון ויין במחוז אורנג', קליפורניה, שם ניצב פסל ברונזה שלו בגובה 9 מטרים בכניסה. כמו כן נקראו מספר פארקים, בתי ספר ורחובות על שמו של ויין וכן נצבים בארצות הברית מספר פסלים שלו.
בשנת 1986, נכנס להיכל התהילה של מסדר דה-מוליי, של הבונים החופשיים.
בשנת 2006, חברו של ויין ושותפו לשעבר לעסקים, לואיס ג'ונסון, חנך את "לואי ודיוק קלאסיקות" שורה של אירועים לטובת קרן ג'ון ויין לסרטן ואת האגודה האמריקנית למלחמה בסרטן. האירועים מתרחשים בסופי שבוע באריזונה והם כוללים טורניר גולף, מכירה פומבית של מזכרות ג'ון ויין ושלל תחרויות שונות.
ב-26 במאי 2007, לרגל יום הולדת של ויין מושל קליפורניה, ארנולד שוורצנגר והגברת הראשונה מריה שרייבר הכניסו את ויין אל היכל התהילה של קליפורניה, הממוקם במוזיאון בקליפורניה.

סמל אמריקאי

ויין עלה וצמח לשחקן המפורסם ביותר בזמנו והפך לסמל אשר סימל ערכים אמריקאים. תוך כדי התפתחות הקריירה שלו הוא זוהה יותר יותר עם טיפוס הדמויות שגילם, גברים קשוחים ומחוספסים, בדרך כלל בוקרים או אנשי צבא, אשר נחנו ביושר וצדק אישי גבוה והיו תמיד מצילים את הזקוקים לעזרה. עד הסרט האחרון שויין שיחק בו הוא לא הסכים שהדמות שהוא משחק תירה למישהו בגב.
בעקבות מלחמת העולם השנייה הוא התחיל להופיע גם בסרטי מלחמה לצד סרטי מערבונים. סרטי מלחמה כמו חולות איוו ג'ימה וביקוריו הרבים בחזית הפכו אותו לסמל החייל האמריקני המושלם.
ויין הפך לדמות גיבור כל כך גדולה עד שבאנגלית השתרש הביטוי "Where is John Wayne when you need him" (איפה ג'ון ויין כשצריך אותו) ביטוי אשר מתאר כמיהה גדולה לגיבור שיציל את המצב.

פרסים מועמדויות

ווין היה מועמד לשלושה פרסי אוסקר, פעמים לשחקן הטוב ביותר ופעם אחת למפיק הטוב ביותר. הוא זכה באוסקר לשחקן הטוב ביותר רק על תפקידו בסרט אומץ אמיתי ב-1969.