google/wiki40b huggingface dataset:
מטאל ג'אקט

תקציר העלילה

חלקו הראשון של הסרט, העוסק כאמור בהכשרת הטירונים, מעביר לצופה את האווירה הקשוחה והיחסים בין מפקד ההכשרה הארטמן לבין חייליו. את המפקד משחק מפקד מארינס אמיתי לשעבר, רונלד לי ארמי, שבמקור היה אמור ללמד שחקן אחר איך להתנהג ובסופו של דבר, בעקבות התלהבותו של קובריק, שיחק את התפקיד בעצמו. לחלק מהטירונים קשה יותר ולחלק פחות, אך חייל אחד, לאונרד "גומר פייל" לורנס (וינסנט ד'אונופריו), מתקשה יותר מכולם. לאחר תקופה ארוכה של התעללויות משתפר פייל והופך לאחד המובילים במחלקה, אך במקביל משתגע לחלוטין ובלילה שלפני העזיבה יורה במפקדו ומתאבד.
חלקו השני של הסרט, הארוך מביניהם, מובא מנקודת מבטו של סמל, ג'יי.טי. "ג'וקר" דייוויס, אחד מחייליו לשעבר של הארטמן, אותו מגלם מת'יו מודין. ג'וקר, כתב בעיתון הצבאי, משכנע את מפקדיו לרדת לשטח עם חברו הצלם הצבאי ולהתלוות למחלקת מארינס, שם נמצא חבר נוסף מההכשרה, "קאובוי". הסרט עוקב אחר הרפתקאות המחלקה בשטח האויב, בעיקר בעיר הואה, חללים שסופגת המחלקה, ראיונות שנערכים עם הלוחמים בהם נחשפת השקפת עולמם, הזוועות, הדילמות, האלימות, ההומניות, האכזריות ושגרת החיים במלחמה. בסרט משתתף גם אדם בולדווין כמאגיסט המטורף של המחלקה.

מוזיקה

בנוסף למוזיקה המקורית שהולחנה עבור הסרט על ידי בתו של קובריק, ויויאן קובריק, הסרט מלווה במוזיקה משנות השישים ושנות השבעים. 
השיר המוכר ביותר המופיע בפס-קול הוא שירה של הזמרת ננסי סינטרה "These Boots Are Made For Walkin".
בסיום הסרט, הצגת הקרדיטים מלווה בשירם של הרולינג סטונז "Paint It Black", שעם הזמן הפך להיות מזוהה עם מלחמת וייטנאם.
האבנים הניצבות בסטנס

תיאור

האתר שוכן על צוק בגדה הדרומית של הנחל המחבר את הקצוות הדרומיים של לוך סטנס ולוך האראי שמימיו מתוקים. מעל הנחל עובר גשר, אך בתקופה מסוימת ניתן היה לחצות את הנחל באמצעות סוללה, וטבעת ברודגאר נמצאת במרחק 1.2 ק"מ בכיוון צפון-מערב, לרוחב הנחל וליד קצה של מצר יבשה הנוצר בין שני הלוכים. אנדרטת מיס האו נמצאת במרחק 1.2 ק"מ בכיוון מזרח לאבנים הניצבות ובקרבת מקום נמצאים כמה אתרים נאוליתיים נוספים. דבר זה מרמז כי לאזור הייתה בעבר חשיבות כלשהי.
האבנים הן גושים עבים בעובי ממוצע של 300 מ"מ. ארבע מתוכן, שגובהן עד 5 מטרים, היו במקור חלק ממעגל אליפטי שהורכב מ-12 אבנים, בקוטר 32 מטרים בקירוב, ששכן על רמה בקוטר 44 מטרים המוקפת על ידי תעלה. התעלה חודרת לעומק 2 מטרים בתוך סלע ורוחבה הוא 7 מטרים, כאשר היא מוקפת בסוללת עפר, עם נקודת כניסה יחידה בצד הצפוני. הכניסה ניצבת מול היישוב בארנהאוס שנמצא ליד לוך האראי. גובהן של האבנים הניצבות מחוץ למעגל בכיוון צפון-מערב הוא 5.6 מטרים. אבנים קטנות יותר כוללות אבן מרובעת הנמצאת במרכז רמה מעגלית שבה נמצאו עצמות שרופות, פחם, כלי חרס ועצמות בעלי חיים. כלי החרס מהווים חוליית קישור בין האתר הזה לבין סקארה ברי ומיס האו, והאתר מתוארך לשנת 3000 לפנה"ס בקירוב.

היסטוריה

גם במאה ה-18 האתר היה מקושר למסורות וטקסים, שבאותה תקופה היו קשורים לאלים מהמיתולוגיה הנורדית. המשורר וולטר סקוט ביקר במקום ב-1814. חוקרי עתיקות אחרים תיעדו את האבנים ואת המסורות והאמונות המקומיות הקשורות אליהן. אחת האבנים, הידועה בשם "אבן אודין" נוקבה בחור עגול, ושימשה את המקומיים לצורך אירוסין בכך שהזוג המיועד החזיק ידיים לאחר שהכניסו אותן לחור. האבן הייתה קשורה בעבר לטקסים נוספים ונחשבה כבעלת כוחות קסם.
בדצמבר 1814 החליט קפטן ו. מקיי, מהגר לאורקני שהחזיק בבעלותו חווה חקלאית בקרבת האבנים, להזיז את האבנים הניצבות כיוון שהתושבים המקומיים חצו את אדמותיו בדרכם לבצע טקסים ליד האבנים. הוא החל לפעול באותו חודש כאשר ריסק את אבן אודין. דבר זה גרם להתפרצות זעם והוא נאסר לאחר שהרס אבן נוספת והפיל אבן אחרת.
האבן שהופלה הוצבה מחדש ב-1906 במקביל לעבודת שיקום לא מדויקת שבוצעה בתוך המעגל. אולם, גם האבנים ששרדו יוצרות אווירה חזקה המרמזת, לדברי תושבי המקום, על העבר הרחוק.

מאפייני הטבע

ישנה אוכלוסיית ציפורים גדולה המקננת בלוכים הנמצאים משני צידיו של האתר. במרחק 3.5 קילומטרים בכיוון דרום נמצא בנקודת הסיום של פלג איירלנד המסתיים במצר קלסטריין סאונד.
אפוד מגן

אפוד מגן או שכפ"ץ (שכבת פיצוץ), הוא סוג של שריון גוף מודרני אשר נועד להגן על פלג הגוף העליון של הלובש אותו, מפני כלי נשק כגון אקדחים, רובים ורובי ציד, ונתזים שנוצרים מחומרי נפץ כגון רימוני יד ונפילת פגזים. 
אפודי המגן נלבשים לרוב על ידי כוחות משטרה, צבאות ושומרי ראש. חוץ מכוחות אכיפה, הפריט נלבש על ידי טרוריסטים, לוחמי גרילה ולפעמים גם חברי קבוצות פשעים מאורגנים. אפודי מגן הם סטנדרט בלוחמה צבאית והוכחו כיעילים בהגנה על לובשיהם מפני פגיעות קטלניות.
ראשי מדינות לובשים אף הם לעיתים אפוד מגן דק מתחת לחליפה, וזאת בהוראת הגופים החשאיים האחראים על אבטחתם.

סקירה

רוב אפודי המגן כיום עשויים מאריגי קוולאר או לוחות פלדה חסינת כדורים כגון פלדת AR 500 או חומרים מרוכבים דומים. לעיתים קרובות, אפודי מגן אלה מתוגברים בלוחות ממתכות שונות כגון פלדה  או טיטניום, ומחומרים מלאכותיים כגון קרמיקה ופוליאתילן ("אפוד קרמי"). החומר הקשיח מרופד לרוב בבד הנעים יותר ללבישה. 
אפודי מגן קלים מגינים לרוב רק מרסיסים, ואינם מגינים כנגד קליעים. לעומת זאת, אפודים קשיחים וכבדים יותר, כגון אפודים קרמיים, מגינים כנגד קליעים מסוגים שונים, אך גם הם חדירים לקליעים גדולים ומתוחכמים יותר, ואינם מגינים באופן מלא כנגד ירי מטווח קצר.
לבישת אפוד מגן מעלה באופן סטטיסטי את הסיכוי לשרוד מתקפת ירי, אך אינה מבטיחה שרידות, שכן הראש אינו מוגן.

אופן ההגנה

אפוד המגן מבצע את פעולת ההגנה על ידי כך שהוא מונע חדירה של הקליע אל הגוף. הדבר מתבצע על ידי כך שהקליע פוגע בשכבה של חומר קשה ובלתי חדיר. למרות זאת, האפוד אינו יכול למנוע את ספיגת התנע הגבוה של הקליע. התנע מועבר ברובו אל הגוף ויכול לגרום לגוף לעוף בכח אחורנית. אפוד טוב יבצע פיזור מקסימלי של הכח על פני שטח פנים גבוה ככל האפשר, וכך ה"מכה" שמקבל הגוף תפוזר והנזק הנגרם יהיה קטן יותר. אף על פי כך, האפוד לא יכול למנוע לגמרי נזקים פוטנציאליים לאיברים הפנימיים. רוב אפודי המגן אינם בעלי יכולת הגנה נגד כלי נשק אחרים כגון סכינים, חצים, דוקרני קרח וקליעים עם קצוות מחודדים. בנוסף, אפודי מגן אינם יכולים לעצור כדורים חודרי שריון.
מצמיח קרן ישועה

מצמיח קרן ישועה היא הברכה החמש עשרה בתפילת שמונה עשרה, אחת משלוש עשרה ברכות הבקשה בתפילה זו, והאחרונה בקבוצת ברכות הבקשה הנוגעות לנושאים לאומיים ולהשבת קיומה של האומה העברית כאומה עצמאית (יחד עם ברכת המשפט, ברכת קיבוץ גלויות, וברכת ירושלים). עניינה של הברכה הוא בקשה מהאל כי יביא את הגאולה על ידי המשיח, שעל פי המסורת יהיה מבית דוד. מקור הברכה בנוסח בבל, ובנוסח ארץ ישראל ברכה זו לא הייתה קיימת כלל אלא נכללה בתוך ברכת בונה ירושלים.

נוסח הברכה

אֶת צֶמַח דָּוִד עַבְדְּךָ מְהֵרָה תַצְמִיחַ וְקַרְנו תָּרוּם בִּישׁוּעָתֶךָ,

כִּי לִישׁוּעָתְךָ קִוִּינוּ (נוסח הספרדים: וְצִפִּינוּ) כָּל הַיּום 
(חלק מקהילות נוסח ספרד: וּמְצַפִּים לִישׁוּעָה),

בָּרוּךְ אַתָּה ה', מַצְמִיחַ קֶרֶן יְשׁוּעָה

מקור הברכה

ככל הנראה ברכת מצמיח קרן ישועה נתקנה מאוחר יותר ביחס לשאר הברכות שבתפילת העמידה ולא התקבלה בכל נוסחי התפילה. לפי המדרש, תפילת שמונה עשרה במקורה כללה רק שבע עשרה ברכות:
כל תשא עון וקח טוב (הושע יד ג)... ועכשיו אין בידנו אלא תפילה. טוב בגימטריא שבע עשרה, תפילה תשע עשרה. הוצא משם ברכת המינין שתקנוה ביבנה, ואת צמח דוד שתקנו אחריו על שום בחנני ה' ונסני.
— מדרש תנחומא פרשת קורח סימן יב
הוספה זאת לא התפשטה בכל מקום וניתן לראות שבנוסח ארץ ישראל הברכה כלל אינה מופיעה. במקום זאת מופיעה הבקשה של צמיחת קרן דוד בתוך ברכת בונה ירושלים והיא כלולה בה הן בעיקר הברכה והן בחתימתה, זאת כדברי התלמוד הירושלמי: "וכולל... של דוד בבונה ירושלים". בגרסה זו חותמת הברכה במלים: "בא"י אלוהי דוד בונה ירושלים". אף בנוסח הביננו של התלמוד ירושלמי הושמט כל אזכור לברכת מצמיח קרן ישועה. לפי נוסח זה מתיישבים בפשטות דברי המשנה (הארץ-ישראלית) הקובעת: "בכל יום מתפלל אדם שמונה עשרה". לפי התלמוד הבבלי לעומת זאת המשנה אינה כוללת את ברכת המינים שנתקנה מאוחר יותר.

השפעות נוצריות על נוסח הברכה?

במאמרו השנוי במחלוקת מצמיח קרן ישועה, טוען יהודה ליבס כי יסודה של הברכה בהשפעת כת הנוצרים-היהודיים בראשית תקופת הנצרות. ליבס טוען כי לפי תוכנה, הייתה צריכה הברכה להיחתם במילים "מצמיח קרן דוד" והבחירה במילה ישועה אינה מקרית ומרמזת על שמו של ישו המשיח הנוצרי, הקרוי בקרב מאמינים נוצרים בעברית בשם "ישוע".
במאמר תגובה פרופ' מאיר בר-אילן מאוניברסיטת בר-אילן, דחה טענה זו מכל וכל. תחילה השיג על חלקו של המאמר הדן בתחיית המתים, ודוחה את טענת ליבס שברכה זו היא מאוחרת, ושבר-אילן הסכים לכך. בהמשך דן בברכת מצמיח קרן ישועה: ראשית, טען, אין כל עוררין על נוסח ברכה זו ומשמעותה, ואיש מעולם לא טען כך למרות חקר מעמיק וממצה בידי היהודים לגבי התפילה, מכל גוני קשת הדעות. בנוסף הוא מצביע על הסתירה החמורה בין "שתי התוספות - שנכנסו על ידי הנצרות" כדברי ליבס. הראשונה, ברכת המינים, שנועדה להוציא את היהודים-הנוצרים מבית הכנסת, כמוסכם על כולם. ואילו השנייה, הברכה המדוברת - כיצד הוכנסה ללא התנגדות? לסיום הוא מתפלמס עם שיטת המחקר של ליבס, הלקויה וארכאית לדעתו מכמה סיבות.
סנטיאגו דה קאלי

היסטוריה

הקונקיסטאדור סבסטיאן דה בלאלקסאר (de Belalcázar) הגיע ליבשת אמריקה במסגרת מסעו השלישי של קולומבוס, ב-1498, וב-1532 הצטרף לכוחותיו של פרנסיסקו פיסרו שעסקו בכיבוש פרו. מאוחר יותר נפרד דה בלאלקסאר מפיסארו, וייסד את העיר ב-1536.
ב-1810, לאחר מאות שנות שלטון ספרדי, פרצה בעיר מרידה, והתושבים הכריזו על עצמאות והינתקות מהשלטון המרכזי. ב-1811 כרתה העיר ברית הגנה עם הערים השכנות נגד הספרדים. ב-1815 שלח מלך ספרד פרננדו השביעי כוח צבאי בראשות Pablo Morillo, והעיר חזרה למרות הכתר הספרדי. ב-1819 ניצחו כוחות המורדים בקולומביה בראשות סימון בוליבאר בקרב בויאקה, וב-1822 הגיע בוליבאר עם כוחותיו לקאלי והעיר שוחררה סופית מהכיבוש הספרדי.

גאוגרפיה ואקלים

קאלי שוכנת בעמק, בגובה של כ-1,000 מטר מעל פני הים, ממערב לנהר קאוקה, כ-100 קילומטרים מזרחית לחוף האוקיינוס השקט. העיר גובלת במערבה ברכס הרים גבוה. האקלים בעיר הוא טרופי-ממוזג, עם טמפרטורה ממוצעת של כ-24 מעלות, ללא הבדלים של ממש בין עונות השנה. משקעים יורדים במשך כל השנה, אך בעיקר באפריל-מאי ובאוקטובר-נובמבר.

העיר כיום

קאלי מתאפיינת בשנים האחרונות (2006–2007) בצמיחה כלכלית מהירה, כתוצאה ממיקומה הגאוגרפי באזור הפסיפי וקרבתה לנמלי קולומביה. בעיר יש מרכז פיננסי שוקק ותעשייה משגשגת והיא מהווה מרכז אוניברסיטאי אזורי ויעד תיירותי.
עם זאת רמת הפשיעה בעיר גבוהה, וב-2006 נמנו בעיר 1540 מעשי רצח. העיר ידועה גם בשל "קרטל הקוקאין של קאלי", שמרכזו שכן בה. על פי המגזין השבועי המשפיע ביותר בקולומביה, "Semana", ישנם למעלה מ -1,700 מתנקשים העובדים עבור קבוצות שונות, הפועלים ברחבי העיר. בפברואר 2012 פרסמה מחלקת המדינה של ארצות הברית אזהרת מסע בנוגע לקאלי, והזהירה מפני עלייה חדה בפשיעה ובפעולות טרור. במהלך שנת 2012 חלה ירידה במקרי הרצח, עם 24 מקרים פחות מאשר בתקופה המקבילה אשתקד, 294 פצועים פחות (ירידה של 8%) ו-152 פריצות לבתי מגורים פחות (ירידה של 17%) לעומת התקופה המקבילה של 2011. ניכרת גם הגברת הפיקוח הטכנולוגי בעיר, בין היתר באמצעות התקנת 254 מצלמות אבטחה ברחבי העיר.
אחד ממועדוני הכדורגל של העיר, אמריקה דה קאלי, נחשב לאחד מהמובילים בדרום אמריקה, אך שמו נקשר בעבר לקרטל הסמים.
ולטר הנגיד

ולטר הנגיד (לטינית: Galterius cancellarius; אנגלית: Walter the Chancellor) היה אדמיניסטרטור בכיר בנסיכות אנטיוכיה בראשית המאה ה-12. הוא כתב את החיבור "מלחמות אנטיוכיה" (לטינית: "Bella Antiochena") המכיל שני ספרים נפרדים. חיבור זה משמש כמקור ההיסטורי העיקרי לתקופת שנות העשרה של המאה ה-12 באזור צפון סוריה. בתקופה זו החלו להיווצר בריתות ויריבויות שונות בין הנסיכות שנוצרה בעקבות מסע הצלב הראשון ובין הנסיכויות המוסלמיות השכנות.
לא ידוע דבר על ולטר ממקורות נוספים מלבד חיבורו. ככל הנראה הוא היה ממוצא צרפתי או נורמני, מקרב האוכלוסייה שהרכיבה את נסיכות אנטיוכיה המוקדמת. לפי סגנון כתיבתו, השזור בפרפראזות על פסוקים תנ"כיים לצד אזכורים של כותבים קלאסיים כמו קיקרו, ניתן להניח כי היה בעל רקע קלריקלי משכיל. כמו כן, ולטר מסביר בראשית חיבורו שמטרת הכתיבה היא להראות את השגחת האל על הנוצרים, ומכאן ראיה נוספת למוצאו הדתי האדוק. ולטר שימש בתפקיד הנגיד (Chancellor) של נסיכות אנטיוכיה, לכל הפחות בשנים 1114-1122. עם זאת, שמו לא מוזכר בחוזים רשמיים כלשהם של הנסיכות מהתקופה. ידוע ששימש בתפקיד הנגיד לכל היותר עד לשנת 1127.
הספר הראשון של ולטר סוקר את האירועים בשנים 1114-1115, אז התגבשה ברית בין רוג'ר מסלרנו שליט אנטיוכיה לבין השליטים המוסלמים השכנים אל-גאזי וטוטגין שליט דמשק כנגד בורסוק בן בורסוק. הברית התפרקה לפני המערכה, שהתרחשה לבסוף ב-14 בספטמבר בקרב תל דנית, אז הביס הצבא הצלבני את המוסלמים.
הספר השני נכתב לאחר התבוסה הצלבנית של רוג'ר בשנת 1119. ולטר בוודאות נכח בקרב אגר סאנגויניס ב-28 ביוני 1119, אז הובסו הכוחות של רוג'ר בידי אל-גאזי (בעל-בריתו לשעבר). ככל הנראה ולטר נלקח בשבי בקרב זה, והובל לחלב, שם עברו השבויים הנוצרים עינויים רבים. הוא שוחרר לאחר מספר חודשים, כנראה רק בראשית 1120. רק לאחר שחרורו החל לכתוב את הספר השני של "מלחמות אנטיוכיה". הספר השני עוקב אחר האירועים שהובילו לקרב וסוקר את תוצאות הקרב ואת אחריתו. ולטר מתאר אירועים שהתרחשו במחצית השנייה של שנת 1119, אף שהיה בשבי באותה תקופה. כך למשל, הוא מספר על ההכנות בעיר אנטיוכיה למקרה של מצור מוסלמי, וכן על הגעתו של בולדווין השני מלך ירושלים לנסיכות ועל התבוסה שהנחיל לאל-גאזי באוגוסט של אותה שנה. ניתן להניח כי ולטר כתב על האירועים בשבי ממקור ראשון, ואילו ביחס לאירועים שהתרחשו באותה תקופה מחוץ לחאלב הסתמך על עדויות שמיעה. הספר השני מסתיים במותו של אל-גאזי בשנת 1122.
חיבורו של ולטר שימש את וויליאם מצור בכתיבתו ההיסטורית במחצית השנייה של המאה ה-12. חיבורים אחרים בני התקופה, כמו מתיו מאדסה או אלברט מאאכן, נכתבו ללא השפעה מכתביו של ולטר. הספר "מלחמות אנטיוכיה" הופיע בימי הביניים בסמיכות לחיבורים של פולקו משארטר ושל ריימונד מאגילר. בשנת 1611 הספר נדפס לראשונה לאחר עריכה, והדפסות נוספות בשפת המקור התרחשו בשנים 1876, 1895 ו-1896. בשנת 1999 הספר תורגם לאנגלית ויצא לאור במהדורה מדעית מורחבת.
אהרון רזין

ביוגרפיה

נולד בתל אביב ובילדותו עבר עם משפחתו לפתח תקווה, בה גדל. הוריו עלו לארץ ישראל בשנת 1926 ואביו ייסד וניהל קואופרטיב לבעלי מלאכה. בסיום לימודיו בבית החינוך "ברנר" בפתח תקווה התגייס לצה"ל ושירת בסיירת גולני. לאחר מכן החל בלימודי פיזיקה ומתמטיקה באוניברסיטה העברית בירושלים, אך בלימודי התואר השני עבר ללמוד ביוכימיה והחל להתמסר למחקר בגנטיקה וביולוגיה מולקולרית.
בשנת 1967 סיים את לימודי הדוקטורט. בשנים 1968–1970 שהה בבתר דוקטורט במכון הטכנולוגי של קליפורניה ובשובו לישראל הצטרף לסגל הפקולטה לרפואה של האוניברסיטה העברית. עבודתו התקיימה במסגרת המחלקה לביוכימיה של התא ולגנטיקה של האדם. רזין החל לעסוק בחקר המתילציה של DNA וגילה את הפעילות האנזימטית האחראית למתילציה של אחד ממרכיביו הבסיסיים. במעבדתו פותחו מבחנים לאיתור המתילציה של ה-DNA ומשנת 1980 הוקדשו מחקריו להבנת תפקידה. בין היתר נבדקו על ידו יצירת תבניות מתילציה בעת התפתחות עובר, תהליך הטבעת גנים בעוברים והשלכותיו על שיבוט ותכנות הגנום. מחקרים אלו היוו גם פריצת דרך בנושא מחלות גנטיות, בהן תסמונת פראדר וילי ותסמונת אנגלמן ומחלת הסרטן.
בשנים 1980–1984 עמד בראש המחלקה לביוכימיה של התא וניהל את המדור הביוכימי בפקולטה לרפואת שיניים. בשנים 1985–1989 ניהל את המכון לביוכימיה בפקולטה לרפואה ומשנת 1988 הוא מופקד על הקתדרה למדעי הרפואה על שם גרינבאום. במקביל לתפקידיו אלו, היה רזין חבר בצוות הקמת המכון לביוכימיה של הפקולטה לרפואה (1980), חבר הוועד המנהל של הרשות למחקר ולפיתוח באוניברסיטה העברית (1990–1993) ויו"ר הוועדה לתכנון ולפיתוח של הפקולטה לרפואה (1996–2000). הוזמן כפרופסור אורח לאוניברסיטת קיימברידג' (1971), למכון לחקר הסרטן בקליפורניה (1978–1979) ולמכונים הלאומיים לבריאות של ארצות הברית (1984–1986).
בשנים 1982–1991 היה רזין עורך עמית של כתב עת מדעי מוביל בתחום הביוכימיה, בשנים 1994–2000 שימש חבר הוועדה המייעצת בנושא חקר הגנום של האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
רזין הוא חתן פרס ישראל לחקר הביוכימיה (2004) ופרס וולף לרפואה לשנת 2008 (יחד עם חיים סידר) והוא נבחר לחבר בארגון הגנטיקה המולקולרית של האדם (1995) ובארגון האירופי לביולוגיה מולקולרית (1996). בשנת 2008 נבחר כחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, בשנת 2009 זכה בפרס א.מ.ת, בשנת 2011 זכה בפרס גרדנר למחקר ביו-רפואי ובשנת 2016 בפרס לואיזה גרוס הורוביץ לביולוגיה ולביוכימיה של אוניברסיטת קולומביה. 
נפטר ב־26 במאי 2019.
ישראל פרידמן מסדיגורה

תולדותיו

נולד בסדיגורה כבן רביעי לרבי אברהם יעקב פרידמן, בנו השני של רבי ישראל מרוז'ין, ולמרים בתו של רבי אהרן פרלוב, ה"בית אהרן" מקרלין. אביו כיהן כאדמו"ר המרכזי של חסידות רוז'ין, לאחר שאחיו הגדול רבי שלום יוסף נפטר מעט לאחר פטירת אביהם רבי ישראל.  נישא בשנת תרכ"ח, לאסתר בתו של בן דודו רבי יצחק מבוהוש. לאחר פטירתה בשנת תרמ"א, נישא בשנית לבת שבע בת דודו רבי שלום יוסף מסדיגורה.
אחיו וגיסו היו מיועדים לרשת את החסידות, אך שניהם נפטרו בחיי אביהם. לאחר פטירת אביו בשנת תרמ"ג, מונה יחד עם אחיו רבי יצחק לכהן באדמו"רות. בשנת תרמ"ו נעשתה בין האחים חלוקת ירושה, רבי ישראל זכה בחצר בסאדיגורה ובחלקת אבותיו, ואילו רבי יצחק זכה בנשיאות כולל ווהלין ועבר לבויאן. 
שלושה ימים לאחר יום הכיפורים תרס"ז נפטר, ונטמן בסאדיגורה. בנו רבי אהרן פרידמן מילא את מקומו והוכתר לאדמו"ר השלישי מסאדיגורה. חלק מהחסידם פנו לאחיו  רבי שלום יוסף מסאדיגורה - טשרנוביץ, וחלק פנו לאחיו רבי אברהם יעקב פרידמן מסאדיגורה, וחלקם פנו לאח נוסף רבי שלמה חיים מסאדיגורה ולאחר פטירתו של רבי אהרן הוכתר לאדמו"ר בנו רבי מרדכי שלום יוסף מסאדיגורה .
מערב טימור

מערב טימור (אינדונזית: Timor Barat) הוא החלק המערבי של האי טימור, המצוי בריבונות אינדונזיה ומהווה חלק ממחוז מזרח נוסה טנגרה. במערב טימור מתגוררים 1,662,056 איש.

היסטוריה

ממלכת מג'פהיט שלטה בימי שיאה בכל האי. דבר זה שימש לסוקרנו סיבה לתבוע את השליטה בכל האי.
במהלך התקופה הקולוניאלית, משנת 1816 עד 1942, נשלט חלק זה של האי על ידי הולנד, ונודע בשם טימור ההולנדית. בשנים 1942–1945 שלטה יפן בכל האי טימור. האזור היה מרכז של נאמני הממשל ההולנדי במהלך המהפכה הלאומית האינדונזית (1945–1949).
ב-1949 הפך אזור זה של האי לחלק מרפובליקת אינדונזיה, שהוקמה באותה שנה באיי הודו המזרחיים ההולנדים; האזור נודע בשם טימור האינדונזית, עד 1975.
ב-1975 כבשו כוחות אינדונזים את חלקו המזרחי של האי, מזרח טימור, אך האו"ם לא הכיר בריבונותם עליו, והתושבים פתחו במלחמת גרילה. לאחר משאל עם ב-1999, נחתם הסכם לפיו מזרח טימור קיבלה עצמאות מלאה. הממשלה האינדונזית חששה שתושבי מערב האי ינסו להצטרף לחציו המזרחי ולהקים מדינת אי שלמה; ב-2001 אכן החלה לפעול במערב טימור תנועת טימור הגדולה, הפועלת לאיחוד האי למדינה עצמאית.
ב-6 בספטמבר 2000 נהרגו שלושת חברי צוות נציבות האו"ם לפליטים באי, במהלך תקיפה של 5,000 אנשי מיליציה פרו-אינדונזית על משרד הנציבות בעיר אטמבואה במערב טימור, סמוך לגבול עם מזרח טימור.

גאוגרפיה

מערב טימור ממוקמת בחציו המערבי של האי טימור, מלבד מובלעת של מחוז אוקוסי-אומנו, השייכת למזרח טימור. שטח מערב טימור הוא 15,850 קמ"ר. ההר הגבוה בחלק האינדונזי של האי הוא מוטיס, 2,427 מטרים.
העיר הגדולה ביותר במערב טימור ונמלה הראשי היא קופאנג, והיא משמשת גם כעיר הבירה של מחוז מזרח נוסה טנגרה.

חקר המאובנים

בשנת 1935 גלה Friedrich von Huene את שרידי הזוחל הימי הקדום Globidens Timoransis לא הרחק מאתאמבוא. זיהויו כאחד מן המוזאזאוריים נתון בספק, בגלל צורת שיניו. בשנת 1966 גילה החוקר ההולנדי ורהובן שרידי כוח ממין שהיה חדש למדע ברייביא ליד אתמבוא. כן התגלו גם שרידי צב יבשה ענק (Geochelone Anas), ופיל גמדי (Stegodon Timorensis Sartono).

דמוגרפיה

במערב טימור מתגוררים 35.5% מאוכלוסיית מחוז מזרח נוסה טנגרה, 1,662,056 איש (לפי מפקד 2010). חלק מהאוכלוסייה הם פליטים שנמלטו ממזרח האי בעקבות הלחימה שהתרחשה בו ב-1999.
השפה השלטת היא אינדונזית. שפות נוספות הן מגוון שפות ילידיות טימוריות, השייכות למשפחת השפות האוסטרונזיות, כגון אואב מטו וטטום. הדורות המבוגרים יותר דוברים גם את השפה הקולוניאלית ההולנדית.
הדתות העיקריות במערב טימור הן נצרות קתולית (56% מהאוכלוסייה), נצרות פרוטסטנטית (35%) ואסלאם (8%). הכלכלה מבוססת ברובה על חקלאות.
קסיוולאונוס

קסיוולאונוס (בלטינית: Cassivellaunus) הוא מנהיג בריטוני עתיק, ככל הנראה בן לשבט הקטווולאונים (Catuvellauni). קסיוולאנאונוס התפרסם הודות להתנגדותו ליוליוס קיסר בעת פלישתו השנייה לאי הבריטי בשנת 54 לפנה"ס במהלך מלחמת גאליה (58 - 50 לפנה"ס). קסיוולאונוס נבחר לפקד על הצבא הבריטוני המאוחד וארגן את התנגדות הבריטונית. נוכח העליונות הטקטית והטכנולוגית של הרומאים פנה למלחמת גרילה. בסופו של דבר נבגד ומיקום האופידום שלו נחשף. קסיוולאונוס ניסה לתקוף את המחנה הרומי העיקרי בחוף, אך נהדף. יחד עם זאת, קיסר בחר לסגת מהאי ולחזור לגאליה
קסיוולאונוס מופיע באגדות בריטיות רבות תחת השמות קאסיבלנוס (Cassivellaunus) וקאסוואלן (Caswallawn).
היינריך בינטינג

היינריך בִּינטינג (בגרמנית: Heinrich Bünting;‏ 1545–1606) היה כומר, תאולוג וקרטוגרף פרוטסטנטי גרמני אשר נודע במפות שצייר, ובספרו "מסע דרך ספרי הקודש" (Itinerarium Sacrae Scripturae) המכיל מפות תחריטי עץ אשר יצא לאור בשנת 1581.

קורות חיים

בינטינג נולד בהנובר שבגרמניה בשנת 1545 ולמד תאולוגיה באוניברסיטת ויטנברג. סיים את לימודיו בשנת 1569 והחל לעבוד ככומר בלמגו. בשנת 1575 עבר לגרונאו שעל הליין וב-1591 עבר לגוסלר. בשנת 1600 פוטר מתפקידו בשל מחלוקות תאולוגיות, ושב להתגורר בהנובר.
בספרו, שפורסם במגדבורג בשנת 1581 מופיעות מפות של ארץ הקודש ובהם מפת ירושלים בצורת תלתן הידועה, וכן מפה של אירופה בדמות אישה הלובשת גלימה ועונדת כתר, ומפה של אסיה בדמות פגסוס הסוס המכונף.
כיכר רמב"ם

היסטוריה

הכיכר עוצבה לראשונה בשנות העשרים. היא נקראה על שם הרמב"ם וכללה משולש דשא באזור שכונה "העמק" במרכז עיר הגנים הקטנה שהייתה רמת גן באותה עת. בשנת 1937 נחנך צפונית לכיכר קולנוע אורדע, ולפניו נבנתה רחבה שסופחה לשטח הכיכר; רבים מכנים את הכיכר על שמו של הקולנוע ההיסטורי. עם השנים נבנו מסביב לכיכר ובסמוך לו בית הכנסת הגדול של העיר, "בית האזרח", בית עיריית רמת גן ובניינים שונים בעיקר בסגנון הבינלאומי.
בשנת 1990 נסגר קולנוע אורדע והוסב לסניף של הבנק הבינלאומי, ולאחר מכן לסניף של רשת סופר פארם. 
בעשור הראשון של המאה ה-21 הוצעו תוכניות לבניית מגדלי מגורים על שטח הכיכר, ביניהן תוכנית לבניית מגדל בן 22 קומות על ידי חברת שיכון ובינוי. תוכנית זו נדחתה סופית לאחר שבשנת 2012 אושרה בוועדה הארצית תוכנית לשיפוץ הכיכר ובניית חניון תת-קרקעי בצידו. תוכנית זו שינתה את ייעוד הקרקע של הכיכר משטח שהוגדר "למגורים ומסחר" לשטח ציבורי פתוח. במסגרת שיפוץ הכיכר הוחלט לשמר את תחנת האוטובוסים הראשונה של רמת גן שעמדה בסמוך לכיכר רמב"ם, ולשלבה בתוך שטח הכיכר המחודשת.

הכיכר כמרכז תרבות

במהלך השנים הייתה הכיכר מוקד הבילוי העיקרי של בני רמת גן ובה מקיימת עיריית רמת גן הופעות ואירועים שונים. 
בשטח הכיכר קיימים מספר פסלים, ביניהם פסל ציפורים, "איילות" מעשה ידי פסל אהרון פריבר, ופסל של ביאליק מעשה ידי הפסל היהודי-אוזבקי יאשה שפירא.
נשרים (סדרת טלוויזיה)

עלילה

גיבורי הסדרה הם אודי (אורי בן ברוך), תלמיד כיתה ה' שאוהב הרפתקאות, ואחיו הגדול עופר (תובל שפיר) שהדבר היחיד שהוא רוצה זה להתרחק מאחיו הקטן ומחבריו הטובים: שחר הבן (להב גולן) ושחר הבת (מורין אמור) שבאים אחריו לכל מקום. הסדרה מתרחשת במהלך החופש הגדול. בתחילת הסדרה עופר רוצה לנסוע לרמת הגולן ולעשות עבודה על נשרים עם חברתו מאיה (אליענה מגון) שהוא מאוהב בה וחושב שהיא תנשק אותו בפעם הראשונה, ההורים של עופר ואודי מחליטים לטוס לחופשה בפריז, ואודי נרשם לקייטנה יחד עם שני השחרים. אך אודי מחליט ששלושתם יברחו מהקייטנה ויסעו עם עופר לגמלא. במהלך הסדרה עופר מנסה בכול-יכולתו להיות עם מאיה לבדו, בזמן שהיא מסתובבת עם שני בריונים: דור (סיוון פרסלר) ואסף (ברק חסיד). אודי ושני השחרים מגלים נשר חולה, קוראים לו מתושלח, וחושבים שהורעל. אך לאחר מכן מגלים שמתושלח בלע חומר הרדמה, אודי חושד שבשמורה מסתובב גנב, ויחד עם השחרים, עופר ומאיה, הם תופסים את הגנבים ומצילים את הנשרים ואת שאר החיות שנגנבו באותה העת.
במהלך הסדרה יש קטעים שבו אודי ושני השחרים נחקרים על ידי שוטר (אלון דהן), ואומרים על מה שקרה להם בגמלא אך הוא לא מאמין להם שהם גילו על דבר הגנבים והגנבות לפני המשטרה מפני שהם ילדים.

מבצע קיפוד

מבצע קיפוד היא סדרת בת של "נשרים", ומופיעות בה הדמויות הראשיות (אודי, שחר הבן ושחר הבת). גיבורי הסדרה הם אודי (אורי בן ברוך), שחר הבת (מורין אמור), שחר הבן (להב גולן). לסדרה מצטרפת גם אלה (עדי דבש) הבת של דוקטור גבעון. אודי שחר ושחר דורסים קיפוד,  מביאים אותו לווטרינר (דוקטור גבעון שהוא אבא של אלה) וביחד הם מקימים את חבורת "מבצע קיפוד".
מירוסלב אנטונוב

קריירה

אנטונוב התחיל את הקריירה שלו בקבוצות מונטנה ומיניור בוב דול. בקיץ 2008 הצטרף לספורטיסט סווגה בה היה מלך שערי הקבוצה עם 15 שערים ב-29 משחקים והיה שותף לעלייה של הקבוצה לליגת העל הבולגרית. אנטונוב שיחק עם הקבוצה גם בליגת העל ועד לינואר הבקיע 5 שערים ב-15 משחקים.
ב-4 בינואר 2010 חתם ל-3 שנים בלבסקי סופיה תמורת 50 אלף אירו. ב-7 במרץ 2010 ערך את הופעת הבכורה שלו בלבסקי בניצחון 1–3 נגד מיניור פרניק. בתחילת עונת 2010 הושאל למונטנה עד לינואר. בינואר 2011 חתם בלודוגורץ ראזגרד מהליגה הבולגרית השנייה בה כבש 3 שערים ב-8 משחקים והיה שותף לעלייה של הקבוצה לליגת העל. בינואר 2012 הושאל למונטנה בה רשם קדנציה שלישית וכבש 7 שערים ב-14 משחקים. בינואר 2013 הצטרף לסלביה סופיה. בקיץ 2013 חזר למונטנה.
בינואר 2014 עזב לראשונה את בולגריה וחתם במכבי יבנה מהליגה הלאומית. ב-20 בינואר 2014 ערך את הופעת הבכורה שלו ביבנה בהפסד 1–4 להפועל בני לוד. ב-3 בפברואר 2014 כבש את שער הבכורה שלו ביבנה בהפסד 1–2 למכבי אחי נצרת. ב-21 במרץ 2014 הבקיע שלושער בניצחון 1–9 נגד מכבי אום אל-פחם.
בקיץ 2014 חזר לקדנציה חמישית במונטנה שירדה לליגה השנייה עונה קודם לכן. אנטונוב הוביל את הקבוצה עם 17 שערים ב-28 משחקים ודורג שני בטבלת מלך השערים של הליגה. בתום העונה מונטנה חזר לליגת העל. בקיץ 2015 חזר אנטונוב ליבנה. אף על פי שהיה מלך שערי הקבוצה עם 16 שערים, יבנה ירדה לליגה א' ואנטונוב שוחרר מהמועדון.
בקיץ 2016 חתם בהפועל בני לוד. בינואר 2017 חתם בהפועל ניר רמת השרון.