מילה (ניתוח)

מילה היא ניתוח להסרת העורלה, שהיא העור העוטף ומכסה את קצה איבר המין של הזכר. המילה מתבצעת לרוב כחלק מטקס דתי שהוא מצווה ביהדות ובאסלאם ובזרמים מסוימים בנצרות, או מסיבות רפואיות לשם מניעת מחלות ושיפור ההיגיינה. הוערך שכ-30% מכלל הגברים ברחבי העולם נימולים.

בעת החדשה

בסוף המאה ה-19 החלו רופאים במדינות האנגלו-סכסיות להמליץ על מילה כאמצעי למניעת מחלות או לטיפול בהן, וכן לשם התמודדות עם אוננות, שבאותה תקופה נחשבה למזיקה לבריאות ולבלתי מוסרית. כך הרופא ג'ון הארווי קלוג הציע למול נערים שנהגו לאונן, ושהמילה תהיה ללא שיכוך כאבים. לאחר שהניתוח התקבל, בייחוד בארצות הברית כמומלץ, הוחל להקדימו לינקות, על מנת להקל על ביצועו ועל הכאבים הכרוכים בו. 
השינוי ביחס למילה ניכר מההבדלים בין מהדורות שונות של אנציקלופדיה בריטניקה. במהדורה שיצאה לאור ב-1876, המילה מתוארת כטקס דתי הנהוג בקרב קבוצות שונות. לעומת זאת, במהדורה שיצאה ב-1910, נכתב על המילה: "ניתוח זה, שבאופן רגיל מבוצע מסיבות רפואיות טהורות, מהווה גם טקס חניכה או טקס דתי בקרב יהודים ומוסלמים". במהדורה שיצאה לאור ב-1929 הערך כולל רק תיאור קצר של הניתוח, המבוצע "בילודים כאמצעי מנע", "בעיקר משיקולי נקיות". הקוראים מופנים לערכים העוסקים ב'השחתת איברים' ו'אובדן צורה', לדיון במילה בהקשרה הדתי.

בנצרות

בנצרות המוקדמת, ההכרעה שברית מילה לא תופסת עוד תפקיד מהותי בברית בין האדם לאל לאחר הצליבה, מילאה תפקיד חשוב הן בהיפרדות של הנצרות מן היהדות של אותה תקופה, והן בהתפשטות הדת בעולם ההלניסטי, בו נתפסה המילה היהודית כמנהג ברברי ומרתיע.
כיום, רוב הזרמים הנוצריים נייטרליים בנוגע למילת גברים המקראית, ואין בהם חיוב או איסור בנושא. בכנסייה האורתודוקסית המזרחית, במיוחד בכנסייה הקופטית ובכנסייה האורתודוקסית האתיופית וגם בחלק מהכנסיות הפרוטסטנטיות, מילת גברים נחשבת למצווה.
מילת גברים נפוצה במיוחד בקרב הנוצרים במזרח התיכון, במדינות האסלאם, ובמדינות נוצריות באפריקה, ובכמה מדינות נוצריות כמו ארצות הברית והפיליפינים. במשפחת המלוכה הבריטית, מנהיגי הכנסייה האנגליקנית, יש מסורת ארוכה הדורשת שעל כל הילדים הזכרים להיות נימולים.

מילה כנוהג חברתי

בקרב עמים בדרום ומרכז אפריקה ובמקומות נוספים מקובלת מילה כנוהג חברתי. ישנם קבוצות אתניות בהם המילה מתבצעת בינקות, אך היא נפוצה יותר כטקס מעבר לבגרות. במקור טקס זה אולי שימש כמבחן לאומץ וכושר סיבולת, אך הוא עשוי להתקשר גם לגבריות, דיבוק חברתי עם נערים אחרים הנימולים במקביל, זהות עצמית ורוחניות. הסבר פסיכולוגי שניתן לצורך בטקס המעבר, הוא שאי בהירות במעמד החברתי יוצרת מתח, וטקס המעבר יוצר שיוך סימבולי לחברת הבוגרים. בתרבויות מסוימות יחידים וקבוצות שאינם נימולים סובלים מאפליה, או שהמילה אף נתפשת כחובה, ומי שמבקש להימנע ממנה נענש עד כדי מילה כפויה.
בפיליפינים מילת גברים היא נוהג נפוץ כחלק מטקס שנקרא טולי, כמעט כל הגברים הפיליפינים עברו טקס זה בסמוך ללידתם. מקור טקס הטולי לא מוסכם, יש הטוענים שמקורו בתרבות הפרה-נוצרית של האיים וייתכן שהטקס קשור להשפעות איסלמיות על תרבותם. טקס הטולי נהוג בפיליפינים מאז המאה ה-14.
גם בחברות השבטיות וגם בחברות מודרניות, הרצון לאמץ את הסטטוס והמראה המקובל הוא גורם משמעותי במוטיבציה למול. 61% מהמשיבים בסקר שנערך בקוריאה הדרומית האמינו שילעגו להם אם לא יִמולו. בישראל, למשל, נעשו ניתוחי המילה בגברים מבוגרים נפוצים בעקבות גל העלייה מרוסיה בשנות ה-90. ברוסיה המילה הייתה נדירה גם בקרב יהודים, ואילו בישראל גם עולים חדשים שאינם יהודים הביעו עניין במילה, בפרט בגיל הנעורים. סיבה נפוצה שהזכירו היא החשש ממבוכה במקלחות משותפות.

מילה למטרה רפואית

כפי שיתואר להלן, מילת גברים מתבצעת לעיתים למניעת הסיכון לבעיות רפואיות מסוימות. במקרים אחרים היא משמשת לטיפול בבעיות הקשורות ברקמת העורלה.
ב-28 במרץ 2007 פרסם ארגון הבריאות העולמי (WHO) הודעה לעיתונות, שעל-פיה הוא ממליץ על מילה כאמצעי להפחתת הסיכון להידבקות באיידס. הארגון בחן שלושה מחקרים פרוספקטיביים מבוקרים שתוצאותיהם פורסמו בשנת 2005. המחקרים נערכו בקניה, באוגנדה ובדרום אפריקה במימון אמריקני וצרפתי, ומהם עולה כי ביחס לגברים ההטרוסקסואליים החיים באזורים אלו, שכיחות הידבקותם של גברים נימולים נמוכה ב-60% מזו של גברים לא-נימולים. בשנת 2007 שלח ארגון הבריאות העולמי צוות מומחים לישראל כדי ללמוד מהניסיון הישראלי במילת אוכלוסיות רחבות. השותף הישראלי לארגון הבריאות העולמי בתחום זה הוא "פרויקט איידס ירושלים" (JAIP). בעקבות המלצת הארגון מספר מדינות אפריקניות יזמו תוכניות למילת תושביהן, בסיוע ארגון הבריאות העולמי. (ראו: ניתוחי מילה באפריקה שמדרום לסהרה)
המרכז לבקרת מחלות ומניעתן בארצות הברית פרסם ב-2010 וב-2014 כי מילת תינוקות סמוך ללידתם מוסיפה להם שנים של חיים איכותיים וחוסכת הוצאות על בריאותם.
אחד מגורמי הסיכון למחלות שעלולות להיגרם בגלל העורלה הוא הימשכות החיידקים לסמגמה, כך ששמירה על היגיינה מקטינה את הסיכון הרפואי הכרוך בשמירה על העורלה. כך לדוגמה, בפרגוואי, בה המילה אינה נהוגה וגם התנאים ההיגייניים לוקים בחסר, שכיחות סרטן הפין גדולה פי 42 מאשר בישראל. לעומת זאת בדנמרק, בה המילה אינה נהוגה, אך התנאים ההיגייניים תקינים, שכיחות סרטן הפין גדולה רק פי 10 מאשר בישראל. בנוסף, שימוש נכון ועקבי בקונדום מגומי מקטין את הסיכון להעברת הנגיף ב-80%–90%.
בשנת 2016 פורסם מחקר דני בכתב העת Pediatrics אשר בחן מחלות עורלה אשר חייבו ניתוח בבנים בגילאים 0–17. נמצא בדנמרק הסיכון המצטבר לעבור ניתוח כלשהו בעורלה עד גיל 18 הוא 1.66%. מתוך 181 בנים שנכללו במחקר ושעברו ניתוח, 53 בנים עברו לבסוף מילה וביתר בוצעו רק ניתוחים משמרי עורלה. החוקרים הסיקו שאין להתעלם מבעיות הילדות הקשורות לעורלה בארצות בהן אין מסורת של מילת כלל התינוקות. המחקר אינו מתייחס לאחוז הגברים הבוגרים שיזדקקו למילה או לניתוח משמר עורלה במהלך חייהם.

סיבוכים

במחקר על 66,519 ילדים ונערים שנימולו באנגליה, מצא קת'קרט (2003) ששיעור סיבוכי הדימום הוא: 0.8%, שיעור מקרי הדלקת או סיבוך אחר בטווח הקצר הוא 0.3%, ושיעור המקרים בהם נצרך ניתוח חוזר לתיקון המילה בטווח הארוך הוא 0.5%. קת'קרט גם מפנה למחקר שנערך על 136,086 ולדות שנימולו באופן שגרתי בבית חולים צבאי אמריקאי, לפיו שיעור סיבוכי הדימום הוא 0.06%, ושיעור מקרי הדלקת או סיבוך אחר הוא 0.08% (לא היו מקרים של מוות או אובדן הפין או ראשו). קת'קרט מסביר את שיעור הסיבוכים הנמוך יותר במחקר האמריקאי, בכך ששם המילה בוצעה סמוך לאחר הלידה, ולא בעקבות בעיה פתולוגית שהתפתחה בגיל מאוחר יותר, וכן בכך שהמחקר האמריקאי לא מנה סיבוכים שלא התגלו עד שהתינוק שוחרר מבית החולים.
מחקר שבוצע בבית חולים שניידר בישראל ואשר סקר 90 ילדים שפונו לחדר המיון בעקבות מילה בשנים 2009–2014, מצא שמתוכם 12 אחוז נזקקו לתפרים או לניתוח אחר, כשליש לא נזקקו לטיפול, והרוב נזקקו לחבישה בלבד. במשך אותה תקופה נולדו כ-28 אלף תינוקות זכרים בבית החולים.
בישראל, כל מקרה של פינוי תינוק לבית חולים בעקבות ברית מילה טעון דיווח למשרד הבריאות. השיעור הוא פחות מתינוק אחד מאלף. זהו גם שיעור ניתוחי המילה שבעקבותיהם מוגשות תלונות, מוצדקות ושאינן מוצדקות, לוועדה לפיקוח על המוהלים, נגד מוהלים, או למשרד הבריאות, נגד רופאים שמבצעים ניתוחי מילה.
במחקר על 19,478 זכרים שנולדו בישראל בשנת 2001 והונח שכמעט כולם נימולו, נמצא שאצל 66 (0.34%) אבחן אורולוג ילדים סיבוך שלאחר הברית. מתוכם, שישית נימולו בידי רופא, והיתר בידי מוהל. הסיבוכים כללו מקרה אחד חמור: קטיעה חלקית של העטרה בצידה, בידי מוהל. בשני מקרים אחרים התפתח זיהום, 16 ולדות (0.08%) סבלו מדימום יתר (ללא צורך בעירוי), ומחציתם אף נזקקו לתפרים. יתר הסיבוכים היו מאוחרים: 38 מקרים של עורלה עודפת המכסה את רוב העטרה (0.2%), 5 מקרים של תסביב הפין (0.03%), וארבעה של חוסר עור, פימוזיס וציסטות כלואות. כל הסיבוכים המאוחרים תוקנו בהצלחה בניתוח בהרדמה כללית. החוקרים מציינים שייתכנו סיבוכים מאוחרים שבטעות אינם מיוחסים למילה, ובפרט עקמת הפין והיצרות פתח השופכה. החוקרים הסיקו שסיבוכי מילה הם נדירים, קלים, וניתנים לתיקון ברוב המכריע של המקרים, ושנראה שאין הבדל משמעותי בסוג הסיבוכים בין מילה רפואית לדתית.
מחקר מצא שהסיכוי של תינוקות בגיל תשע עד 30 ימים לפתח דלקת בדרכי השתן גדול פי 4.34 אם נימולו בברית מילה מסורתית (שמתבצעת בידי מוהל בגיל שמונה ימים לפחות) מאשר אם עברו מילה רפואית. החוקרים יחסו את הפער לשיטת עצירת הדימום ומשך החבישה בברית מילה מסורתית. מחקר אחר שהתבצע על תינוקות מלידה ועד גיל חודשיים מצא סיכון של פי 2.8 לדלקת בדרכי השתן כשהמילה בוצעה בידי מוהל, ברמת סמך של 0.06. המחקר ספג ביקורת על מובהקותו הסטטיסטית הנמוכה, ועל ההבדלים הדמוגרפיים בין קבוצת המדגם לקבוצת הביקורת. 
במספר מקרים שתועדו בישראל, בקנדה ובארצות הברית, תינוקות נזקקו לאשפוז לאחר שנדבקו בנגיף הרפס ממוהלים שנוהגים למצוץ את הפצע בפה לאחר ברית המילה. בשנת 2003 הוועדה הבין-משרדית לפיקוח על המוהלים בישראל הפיצה חוזר לפיו על מוהלים מוסמכים ליידע את הורי התינוק על האפשרות לבצע את המציצה דרך שפופרת. בעקבות שני מקרי תמותה מהנגיף שקרו במדינת ניו יורק הוציאה ועדת הבריאות בניו יורק פרוטוקול למניעת זיהום הרפס בילוד ובהמשך הוסיפה דרישה להסכמת ההורים בכתב למציצה.
סיבוכים ארוכי טווח של מילה כוללים היווצרות גשר עור וכן היצרות פתח השופכה. לרוב סיבוכים אלה קלים וניתנים לטיפול ללא צורך באשפוז.
מאמר שהתפרסם בארצות הברית בשנת 1996 סקר שבעה מקרים של כריתה חלקית של הפין שתועדו מאז ראשית המאה העשרים. בשישה מתוכם הפין אוחה בהצלחה בניתוח. כריתה חלקית של הפין תועדה לעיתים תכופות יותר בגאנה ובניגריה.
שיעור הסיבוכים במילת ולדות נמוך משמעותית משיעור הסיבוכים במילה שמתבצעת בהמשך החיים. תינוקות גם נהנים מיכולת החלמה עדיפה מהניתוח, ונחסכת מהם החרדה מהציפייה לקראתו.

אוסטרליה

ב-2010 פרסם קולג' הרופאים האוסטרלי RACP מסמך על אודות מילת גברים ולפיו המסקנה היא שלאחר סקירת העדויות הזמינות, הקולג' אינו ממליץ על מילה באופן גורף באוסטרליה. עם זאת, מתיר הקולג' בידי הורים לשקול את היתרונות והחיסרונות ולקבל החלטה בדבר בנם.

ארצות הברית

בשנות ה-70 האקדמיה האמריקאית של רופאי ילדים (AAP) הצהירה שאין צורך רפואי למילה שגרתית. בשנת 1989 הצהיר הארגון שישנם יתרונות פוטנציאליים למילת ולדות. בשנת 1999 הוא הצהיר שחרף היתרונות, אין ראיות מספיקות להמלצה על מילה שגרתית.  בשנת 2012 הוא הצהיר שהיתרונות הבריאותיים של מילת וולדות עולים על חסרונותיה, ומצדיקים מתן גישה להליך למשפחות שבוחרות בו. נייר העמדה זכה לתמיכת הקולג' האמריקאי לרופאים מיילדים וגניקולוגים. עמדת איגוד האורולוגים האמריקאי, שעודכנה לאחרונה במאי 2017, היא שאף שלא ניתן בהכרח להסיק ממחקרים בתרבויות אחרות לגבי גברים הנמצאים בסיכון לחלות ב-HIV בארצות הברית, הוא ממליץ שהמילה תוצג כאפשרות בשל יתרונותיה הרפואיים.

קנדה

בשנת 2015 פרסם איגוד רופאי הילדים הקנדי נייר עמדה המבוסס על סקירה של הספרות בנושא מילת ילדים. כותבי הנייר הסיקו שאף שישנם ילדים היכולים ליהנות מיתרונות של מילה באזורים בהם סיכון גבוה, ונסיבות שבהם יכול ההליך להפחית תחלואה ולשמש לטיפול האגודה הקנדית לרופאי ילדים אינה ממליצה על מילה שגרתית של כל יילוד.

תפוצה

במרבית מדינות העולם לא נהוג לבצע ניתוח מילה בבנים. תפוצתה של מילת הזכרים בעולם מוערכת בכ-30% מהגברים בני 15 ומעלה. ישנם הבדלים גדולים בין אזורים שונים ומרבית הנתונים המופיעים בערך זה פורסמו בסקירה ספרותית כוללת שנערכה בשנת 2016, אף שמידת הדיוק לגבי הנתונים תלויה בשנת איסופם ובמתודולוגיית האיסוף. מחקר הסקר משלב ממצאי מחקרים סטטיסטיים ממדינות בהם הם נערכו, ונתונים של האומות המאוחדות ושל ה-CIA לגבי ההרכב הדתי והדמוגרפיה במדינות אחרות.

מדינות שבהן נימולים מעל 75% מהגברים

מילת זכרים נפוצה במיוחד במזרח התיכון ובצפון אפריקה. במדינות הבאות לפחות שלושה רבעים מהגברים נימולים: אוזבקיסטן, אזרבייג'ן, איחוד האמירויות, אינדונזיה, איראן, אלג'יריה, אנגולה, אפגניסטן, אריתריאה, אתיופיה, בורקינה פאסו, בורונדי, בחריין, בנגלדש, בנין, ג'יבוטי, גאנה, גבון, גינאה, גמביה, דרום אפריקה, קוריאה הדרומית, האיים המלדיביים, הרפובליקה של קונגו, ונואטו, טג'יקיסטן, טוגו, טונגה, תוניסיה, טורקיה, טורקמניסטן, ישראל, כווית, לוב, מאוריטניה, מאלי, מדגסקר, מצרים, מרוקו, ניגריה, ניז'ר, סומליה, סוריה, סיירה לאון, סמואה, עיראק, הרשות הפלסטינית, ערב הסעודית, הפיליפינים, פקיסטן, קומורו, קטר, קמרון, קניה ותימן.

ברוב המדינות הללו מבוצעת המילה מטעמי דת אף שמילה מטעמים בריאותיים מקודמת על ידי ארגון הבריאות העולמי במדינות שבהן נפוץ HIV. בפיליפינים ובקוריאה הדרומית נהוג למול עקב נוהג תרבותי שאינו דתי. במהלך מלחמת קוריאה השפעת האמריקאים הביא לכך שנימולו קרוב למאה אחוזים מהילדים בדרום קוריאה ובשנת 2002 86.3 אחוזים מהזכרים בגילאים 14-29 נימולו. מחקר שנערך ב-2012 הראה צניחה באחוז הנימולים באותה קבוצת גיל ומצא שהוא עומד על 75.7 אחוזים. המחקר הסיק שהצניחה המהירה באחוזי המילה נובעת מזמינות המידע על אודות היתרונות והחסרונות של המילה.
בישראל מרבית הבנים נימולים סמוך ללידתם מטעמים דתיים וחברתיים ואין פרסום ישראלי רשמי על אודות אחוזי המילה בארץ. מאז 1990 עלו לישראל כחצי מיליון גברים, מחקר שערך מכון הגאוקרטוגרפיה ב-2008 מצא כי כ-32.9% מעולי ברית המועצות שהגיעו לישראל בתקופה זו אינם נימולים. נכון למרשם האוכלוסין בסוף שנת 2014, כ-32% מהעולים לא היו יהודים.

מדינות שבהן נימולים 25-75% מהגברים

מדינות שבהן אחוז הנימולים בינוני כוללות את אוסטרליה, אלבניה, ארצות הברית, בוסניה והרצגובינה, דרום אפריקה, הונג קונג, טנזניה, לבנון, לסוטו, מקדוניה, מלזיה, מוזמביק, נמיביה, ניו זילנד, סודאן, פיג'י, צ'אד, קנדה, קזחסטן, קלדוניה החדשה,
בארצות הברית ואוסטרליה, מילה לרוב מבוצעת מסיבות רפואיות או חברתיות. בארצות הברית, מאז שנת 1979 המרכזים לבקרת מחלות ומניעתן (CDC) אוספים נתונים על אחוז הנימולים לפני שחרורם ממחלקת יולדות, נתוני מילה שאינם כוללים יהודים ואחרים שנימולים במילה מסורתית או רפואית בהמשך החיים. בין השנים 1979 ל-2010 שיעור המילה ירד ועלה חליפות, ועמד על 58.3% בסוף התקופה. שיעור המילה הגבוה ביותר, כ-70%, היה בארצות המערב התיכון  והשיעור הנמוך ביותר, כ-40%, היה במערב ארצות הברית. בתחילת התקופה מילה סמוך ללידה מומנה על ידי ביטוח הבריאות הציבורי (Medicaid) בכל ארצות הברית, אולם בין השנים 1982 ל-2011 שמונה עשרה מחמישים המדינות ביטלו את הכיסוי למילה, שינוי שהוביל לירידה בתפוצת המילה בתחומן. השינוי במדיניות הושפע בין היתר מהשינויים בעמדת האקדמיה האמריקאית של רופאי ילדים (AAP) לאורך השנים (ראו לעיל).
למעלה מ-58% מזכרי אוסטרליה הנוצרים היו נימולים ב-2010. ב-2010 פרסם קולג' הרופאים האוסטרלי RACP מסמך על אודות מילת גברים ולפיו בעוד שבשנות החמישים הייתה המילה בשיאה באוסטרליה והגיעה לכדי 85% מאמרים שפורסמו בשנת 2001 ו-2008 מראים ששכיחות המילה באוסטרליה צנחה ל-10–20 אחוזים. בשתי המדינות חסרים נתונים עדכניים לגבי תפוצת ניתוח המילה.

מדינות שבהן נימולים פחות מ-25% מהגברים

ניתוח מילה אינו נפוץ במרבית מדינות אירופה וכן באמריקה הדרומית והמרכזית ובחלק ממדינות אסיה.
מדינות שבהן אחוזי המילה נמוכים כוללות את: אנדורה, אנגווילה, אורוגוואי, איי הבתולה של ארצות הברית, אנטיגואה וברבודה, ארגנטינה, ארמניה, ארובה (טריטוריה), אוסטריה, איסלנד, איי בהאמה, איי הבתולה הבריטיים, איי קיימן, אירלנד, איי פארו, איטליה, אקוודור, אל סלוודור, אסטוניה, איי פוקלנד, ברבדוס, בלארוס, בלגיה, בליז, ברמודה, בהוטן, בוליביה, בוטסואנה, הממלכה המאוחדת, ברזיל, בולגריה, גאורגיה, גרמניה, גיברלטר, גרינלנד, גרנדה, גואטמלה, ג'מייקה, ג'רזי, גרנזי, גיאנה, דנמרק, דומיניקה, דרום סודאן, הרפובליקה הדומיניקנית, הרפובליקה העממית של סין, האיטי, הודו, הונדורס, הולנד, הונגריה, ונצואלה, וייטנאם, זמביה, זימבבואה, טאיוואן, מזרח טימור, טרינידד וטובגו, קריית הוותיקן, יוון, יפן, כף ורדה, לאוס, ליכטנשטיין, ליטא, לוקסמבורג, לטביה, מיאנמר, מקאו, מלאווי, מלטה, מאוריציוס, מקסיקו, מיקרונזיה, מולדובה, מונקו, מונגוליה, מונטנגרו, מונטסראט, נפאל, נורווגיה, ניקרגואה, סרביה, סיישל, סינגפור, סלובקיה, סווזילנד, סלובניה, סורינאם, פפואה גינאה החדשה, פולין, פרו, פרגוואי, פורטוגל, פוארטו ריקו, צ'ילה, צ'כיה, צרפת, פינלנד, קמבודיה, קולומביה, קוסטה ריקה, קרואטיה, קובה, קוראסאו, קפריסין, קיריבטי, קוריאה הצפונית, רומניה, רוסיה, רואנדה, שווייץ, שוודיה ותאילנד.

המעמד החוקי של המילה

המילה נאסרה בגזירות אנטיוכוס (167 לפנה"ס), ובגזירות אדריאנוס (איסור סירוס וברית מילה אחרי 117 לספירה). עם עלותו לשלטון של אנטונינוס פיוס, קיסר רומא משנת 138 לספירה, הותר ליהודים למול את בניהם, אך האיסור נותר בתוקפו ביחס לשאר האוכלוסייה, ובכך מנע אפשרות של גיור גברים.
ביוני 2012 פסק בית המשפט המחוזי בקלן, גרמניה שמילה לא רפואית לילדים היא "התערבות חמורה ובלתי הפיכה בשלמות הגוף האנושי". פסק הדין ניתן בעקבות הבהלת ילד בן 4 לבית חולים עקב דימום, יומיים לאחר שנימול בידי רופא מוסלמי. בעקבות פסק הדין נחקק חוק המאפשר את המילה.
נכון להיום, לא קיים במדינות העולם איסור חוקי על מילת זכרים. אולם במדינות רבות בעולם וגם בישראל פועלים ארגונים שמטרתם להוציא מילה של קטינים אל מחוץ לחוק. בדנמרק התקיים דיון ציבורי ופרלמנטרי בנושא ובאיסלנד הוגשה הצעת חוק בעניינו. בישראל הוגשו הצעות חוק להגבלת המילה לרופאים ולמוהלים שהוסמכו על ידי הוועדה לפיקוח על המוהלים.
בישראל הנושא הגיע לדיון משפטי בסכסוך משמורת שנכרך בתביעת גירושין, שבו האב דרש למול את הבן המשותף שאך נולד, בעוד האם, בעלת המשמורת, התנגדה. הסכסוך החל בבית הדין הרבני האזורי שפסק שהשארת הילד ערל תפגע בו בעתיד, ושהאם דורשת זאת כמנוף לדרישתה שבעלה יחזור לשלום בית. האם ערערה לבית הדין הרבני הגדול, אך ערעורה נדחה ובית הדין אף פסק קנס על כל יום נוסף שהאם תעכב את המילה. האם עתרה לבג"ץ, שפסק ברוב דעות שהחלטות בתי הדין הרבניים בטלות, מאחר שהם אינם מוסמכים לדון במילת הילד, שכן היא אינה כרוכה בתביעת הגירושין, ולפיכך הנושא בסמכות בית משפט לענייני משפחה בלבד.