google/wiki40b huggingface dataset:
חיים קלוגמן

ביוגרפיה

בשירותו הצבאי מילא תפקיד אב בית דין בבית הדין הצבאי, בדרגת סגן-אלוף. שימש במשך עשרים שנה כאב בית הדין למשמעת של רשות השידור. 
משנת 1963 ועד למינויו לתפקיד מנכ"ל משרד המשפטים כיהן כיועץ מקצועי לשרי המשפטים חיים צדוק, שמואל תמיר, משה ניסים ויצחק מודעי.
בפעילותו המקצועית עסק רבות בנושאי חקיקה. קידם את חוק הגנת הפרטיות בישראל שנחקק בשנת 1981. כיהן כיושב ראש המועצה הציבורית להגנת הפרטיות בין השנים 1986 עד 2008. בהודעת המועצה הציבורית להגנת הפרטיות ליו"ר ועדת החוקה, חוק ומשפט של הכנסת מיום 1 באפריל 2008 נאמר: "חברי המועצה מבקשים לנצל הזדמנות זו ולהודות לעו"ד קלוגמן על פעילותו החלוצית והמרשימה, רבת השנים, בנושא הגנת הפרטיות. עו"ד קלוגמן היה שותף לחקיקת חוק הגנת הפרטיות, לתיקונים משמעותיים שנעשו בו (למשל פרק ד לחוק שהוא תוצאה של ועדה בראשותו), והוא ליווה את החוק - ואת הגנת הפרטיות בישראל מראשיתם. תרומתו לקידום הנושא בישראל ולהגנת האזרח היא תרומה רבה וחשובה עד מאד."
בתקופת כהונתו כמנכ"ל המשרד שימש כיו"ר מועצת רואי חשבון בישראל והפעיל בהרחבה את שיפוטה על עבירות רואי חשבון. כיהן כיושב ראש ועדות בין משרדיות שונות במינוי מטעם ממשלת ישראל. בין היתר - הוועדה להכרה במכללות למשפטים, הוועדה לבדיקת מבנים במזרח ירושלים (ועדת קלוגמן 1992) והוועדה לעניין הסגרת ויליאם נקש לצרפת.
בשנת 1992 עמד בראש ועדת היגוי שהוקמה על ידי שרי המשפטים והמשטרה, והמליצה על הקמת מחלקה ארצית לחקירת חשדות לביצוע עבירות פליליות שבביצוען חשודים אנשי משטרה. היחידה (מח"ש) הוקמה באותה שנה במשרד המשפטים בכפיפות לפרקליטות המדינה. 
בשנת 1994 עמד בראש הוועדה שהמליצה על הקמת הסנגוריה הציבורית במשרד המשפטים, שמטרתה לתת לחסרי אמצעים ייצוג משפטי בהליכים פליליים. הסנגוריה הציבורית החלה בפעילותה בחודש יוני 1996.
בעקבות פרסום דו"ח ועדת דוד ליבאי, לעניין עקורי הכפרים איקרית ובירעם שפונו במלחמת השחרור, נתמנה בינואר 1996 לעמוד בראש ועדת מנכל"ים לקידום יישום ההמלצות. פעילות זו נפסקה עם פרישתו ממשרד המשפטים.
בין השנים 1996-2003 שימש כמנכ"ל לשכת עורכי הדין בישראל והביא לרפורמה בדרכי הניהול והדיווח של הלשכה. כיהן כחבר הוועדה למינוי שופטים שבראשות שר המשפטים בין השנים 1996-1998. כן כיהן כדירקטור בבנק הפועלים.
משנת 2004 מכהן כחבר המוסד לבוררות מוסכמת בשירות הציבורי. באותה שנה הצטרף לפעילות בארגון הבינלאומי של עורכי דין ושופטים יהודיים ( IAJLJ ) ומכהן כסגן הנשיא ומזכ"ל הארגון ומשנת 2011 כמשנה לנשיא. משנת 2008 עד שנת 2014 עמד בראש הוועדה הסטטוטורית לרישוי חוקרים פרטיים ושירותי שמירה במשרד המשפטים. בינואר 2014 נתמנה, לפי חוק ההנדסאים והטכנאים המוסמכים התשע"ג - 2012, ליושב ראש ועדת המשמעת להנדסאים וטכנאים מוסמכים.
חיים קלוגמן נשוי ואב לשלש בנות.
אנטולי שפירו

ביוגרפיה

שפירא נולד בעיירה קונסטנטינוגרד (כיום קרסנוגרד) שליד חרקוב, במזרח אוקראינה. למד הנדסה והוראה בעיר זפורוז'יה. בשנת 1935 גויס לצבא למשך שנה אחת, שבמהלכה עבר הסמכה לקצונה. בשנים 1937–1939 היה מרצה בבית ספר להנדסאים ולאחר מכן כיהן כחבר מועצת העיר זפורוז'יה.     
עם הפלישה הגרמנית לברית המועצות לא גויס לצבא כיוון שהיה פטור מהגיוס מתוקף תפקידו כחבר מועצת העיר, אך באוקטובר 1941 התנדב לצבא. הוא מונה לתפקיד מפקד מחלקת קשר בחטיבה הימית מס' 76 - חטיבת חי"ר שהורכבה מלוחמי צי הים השחור שספינותיהם טובעו או הוצאו מכלל שימוש. במסגרת החטיבה לחם בדרום רוסיה, בצפון הקווקז, השתתף בקרבות לשחרור העיר רוסטוב ובקרב קורסק. התקדם בסולם הדרגות והתפקידים - היה מפקד פלוגה, סגן מפקד גדוד ובקיץ 1943 מונה לתפקיד מג"ד. במהלך הקרבות נפצע כמה פעמים. באוקטובר 1943 פורקה החטיבה ושפירו הועבר לדיוויזיית הרגלים ה-100, בה מונה לתפקיד מפקד אחד הגדודים. יחד עם יחידתו השתתף בצליחת נהר הדנייפר ובקרבות לשחרור קייב, בשחרור בלארוס ופולין.
בינואר 1945 היה גדודו של שפירו יחידת החוד של האוגדה במסגרת ההתקפה רבתית של הצבא האדום בפולין (מבצע ויסלה-אודר). ב-27 בינואר הובקע קו ההגנה הגרמני בקרבת העיירה אושוויץ וגדודו של שפירו הגיע אל המחנה אושוויץ-1. דרך הגישה אל המחנה הייתה ממוקשת וחבלני הגדוד עמלו כמה שעות על פירוק המוקשים. לאחר מכן הגיע שפירו בראש חייליו אל שערי המחנה ופתח אותם.
בראיון על יום שחרור המחנה, שישים שנה לאחר השחרור, אמר שפירו:
הדבר הראשון שראיתי היה קבוצה של אנשים שעמדו בחוץ, בשלג, ונראו כמו שלדים, הלובשים מדי אסירים וסחבות על רגליהם במקום נעליים. הם היו כל כך חלשים עד כדי כך שלא יכלו להפנות את ראשם. אמרנו להם: "הצבא האדום הגיע לשחרר אתכם". הם לא האמינו לנו בהתחלה. הם התקרבו אלינו ונגעו בנו כדי לראות שזה היה אמיתי.
— 
כאשר נשאל כיצד הרגיש כיהודי שהיה ראשון משחררי היהודים באושוויץ,  ענה: 
הייתי מאוד גאה להיות בין ראשוני המשחררים, לא כל כך מפני שהייתי יהודי שמשחרר את המחנה, אלא בגלל שאנחנו, הצבא האדום, שחררנו אותו.
כמה ימים לאחר שחרור המחנה נפצע שפירו באחד הקרבות. פציעתו מנעה ממנו להמשיך בתפקידי שדה - הוא עבר לשרת בתפקידי מטה במפקדת הארמייה ה-65. לאחר סיום המלחמה במאי 1945 המשיך לשרת בצבא עד לשנת 1947, אז השתחרר מהשירות בדרגת מָאיוֹר (רב-סרן).
לאחר שחרור מהצבא חזר לעיר זפורוז'יה ועבד כמהנדס בתחנת כוח הידרואלקטרית.
בשנת 1992 היגר עם משפחתו לארצות הברית. התגורר בקוני איילנד. נפטר ב-8 באוקטובר 2005 ונקבר בבית העלמין היהודי של קווינס.
אלן רמזי (אמן)

קורות חיים

אלן רמזי נולד באדינבורו שבסקוטלנד והיה בנו הבכור של המשורר אלן רמזי.
בהיותו בן 20 עבר רמזי ללונדון ולמד בה אמנות תחת הצייר השוודי האנס הייסינג, בהמשך למד באקדמיית סמטת סנט מרטין (St. Martin's Lane Academy). בשנת 1736 נסע לרומא ונאפולי שם למד במשך שלוש שנים תחת פרנצ'סקו סולימנה ופרנצ'סקו פרננדי. בשנת 1738 שב לאדינבורו וצייר את דיוקנו של אריצ'יבלד קמפבל, דוכס ארגייל - דיוקן אשר לימים צוייר על שטרות הבנק המלכותי של סקוטלנד.
בשנת 1739 שב ללונדון והועסק על ידי פרנסיס אגרטון, דוכס ברידג'ווטר. באותה שנה נישא לאן ביין (Anne Bayne). שלושת ילדיהם מתו בינקותם. אן נפטרה ב-4 בפברואר 1743 במהלך לידת ילדם השלישי.
ב-1 במרץ 1752 ברח לאדינבורו עם אחת מתלמידותיו - מרגרט לינדזי, ונשא אותה לאישה, בלא הסכמת משפחתה. שלושת ילדיהם הגיעו לבגרות: אמיליה (1755 - 1813), שארלוט (1758 - 1818) וג'ון (1768 - 1845)
רמזי ואשתו שהו באיטליה בין השנים 1754 -1757 וביקרו ברומא, פירנצה, נפולי וטיבולי. בשנת 1761 שב לאנגליה ומונה לצייר ראשי (Principal Painter in Ordinary) של המלך ג'ורג' השלישי. במהלך עבודה זו נאלץ לצייר דיוקנאות כה רבים של המלך (אותם הגישו כמתנה לשגרירים ומושלי מושבות) עד שרמזי נאלץ להעסיק עוזרים רבים, בהם דייוויד מרטין ופיליפ ריינאגל.
בשנת 1773 הפסיק לצייר במטרה לעסוק בכתיבה. הוא שב וביקר באיטליה בשנים 1775–1777. בשנת 1782 נפטרה אשתו השנייה. לאחר פטירתה שב לאיטליה בשנים 1782–1784. פטירתה וכן תאונה בה נפגעה ידו הביאו לפגיעה בבריאותו. בשל בריאותו הלקויה התגורר בדרומה של אנגליה, והוא נפטר בדובר ב-10 באוגוסט 1784.
רדיו א-שמס

היסטוריה

התחנה נוסדה ב-24 ביולי 2003 מכוח חוק הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו, התש"ן-1990. המכרז יצא לאחר שהתחנה הערבית הקודמת, רדיו 2000 הגיעה לחדלות פרעון והפסיקה את פעילותה. רדיו א-שמס היא תחנת הרדיו הערבית היחידה הפועלת מכוחו של חוק זה, והיא התחנה הערבית הפרטית החוקית היחידה הפועלת בישראל. א-שמס הוא המתחרה העיקרי של קול ישראל בערבית ( היום נקרא "רדיו מקאן") אך בניגוד לו, הוא מפעיל מערכת חדשות עצמאית, המשדרת 18 מהדורות חדשות ושלושה יומנים ביום. שידורי התחנה נקלטים באופן חלקי גם במישור החוף ובשומרון, בדרום לבנון ובצפון ירדן, וכן הם משודרים באמצעות רשת האינטרנט. התחנה מתייחסת אל עצמה כאל תחנה המשרתת את כל המגזר הערבי, למרות שאיננה נקלטת בנגב ובדרום הארץ, ולא כאל תחנה אזורית.
רדיו א-שמס נמצא בבעלות משפחת כראם, והוא מנוהל על ידי סוהיל כראם ואשתו אמאל. עד שנת 2005 הייתה קבוצת גאון-תקשורת של בני גאון שותפה בבעלות על התחנה, ופרישתה גרמה לה למשבר והביאה את הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו להעמיד את התחנה בתקופת מבחן של כשישה חודשים. בינואר 2007 הצטרף רדיו א-שמס למועצת העיתונות.
לפי סקרים שערכה הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו בשנים 2006 ו-2007, כ-50% מכלל המאזינים הערבים בישראל הקשיבו לשידורי התחנה מדי יום.
בעבר נטען כנגד התחנה כי משודרים בה תכנים אנטי ישראלים. ב-2008 נקנסה התחנה על ידי הרשות השנייה ב-2 דקות פרסום בעקבות שידור פרסומת שכללה "אלמנטים של הסתה ושטנה שאין להם כלל מקום בתחנת רדיו ישראלית".
ב-2014 התיר בג"ץ לתחנה לשדר במהלך יום הכיפורים אשר התלכד באותה שנה עם חג הקורבן. בעקבות זאת החריגה הרשות השנייה ב-2015 את התחנות הערביות מן הכלל האוסר שידורים ביום כיפור.
בשנת 2018, לאחר 15 שנים בהם רדיו א-שמס הייתה תחנת הרדיו הערבית הפרטית החוקית היחידה בישראל, יצא מכרז של הרשות השנייה לשתי תחנות רדיו בערבית. תחנת רדיו א-שמס אמנם ניגשה למכרז והתמודדה על אחת מן המשבצות הפנויות, אולם הבעלים של התחנה, סוהיל כראם, ציין כי הצורך להתחלק בנתח עם תחנתה נוספת עלול לפגוע בהיתכנות הכלכלית שלה.
מפלגה

מִפְלָגָה היא תנועה פוליטית השואפת להשיג שליטה מלאה או חלקית במוסדות הממשל או הפרלמנט. פעולת ההצטרפות למפלגה נקראת בישראל התפקדות.

בישראל

בישראל, פעילותן של מפלגות מוסדרת על ידי חוק המפלגות, התשנ"ב-1992 ובמספר חוקים נוספים כגון חוק הבחירות (דרכי תעמולה), התשי"ט-1959, חוק הבחירות לכנסת (נוסח משולב), התשכ"ט-1969 וחוק יסוד: הכנסת. מפלגה מוגדרת על ידי החוק כ"חבר בני-אדם שהתאגדו כדי לקדם בדרך חוקית מטרות מדיניות או חברתיות ולהביא לייצוגם בכנסת על ידי נבחרים". במפלגה חייבים להיות 100 חברים, ועליה להיות רשומה אצל רשם המפלגות. החוק אוסר על מפלגה להתאגד אם במטרותיה יש אחד מאלה: שלילת קיומה של מדינת ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית, הסתה לגזענות, תמיכה במאבק מזוין, של מדינת אויב או של ארגון טרור, נגד מדינת ישראל או יסוד סביר למסקנה כי המפלגה תשמש מסווה לפעולות בלתי חוקיות.
החוק אוסר על חברות ביותר ממפלגה אחת. הוא אינו מגדיר את דרך בחירת יו"ר המפלגה ורשימתה לכנסת, אלא קובע רק כי "מועמדי מפלגה לבחירות לכנסת ייקבעו בהליך שיוגדר בתקנון". לפיכך, מפלגות שונות בוחרות את היו"ר שלהן ורשימתן בדרכים שונות. לדוגמה, לקראת הבחירות לכנסת ה-18, במפלגות הליכוד, קדימה והעבודה, נבחרו היו"ר והרשימה על ידי כלל חברי המפלגה, בעוד שבמפלגת ישראל ביתנו נבחר היו"ר על ידי מרכז המפלגה ובמפלגת ש"ס קובעת מועצת חכמי התורה את רשימת המפלגה ואת היו"ר. כמו כן, החוק לא קובע איזה מוסדות צריכה כל מפלגה לקיים ומה יהיה סמכותיהם, ולכן אלה נקבעים על ידי כל מפלגה, לרוב באמצעות קביעה חוקה למפלגה.
מימון המפלגות בישראל מוסדר בחוק מימון מפלגות, אשר קובע שכל מפלגה תקבל מימון מהמדינה לפי מספר המנדטים שלה בכנסת, מדמי חבר ומכספי תרומות מוגבלים. מימון המתמודדים בפריימריז מוסדר בחוק המפלגות, אשר קבועות בו שורת הגבלות על התרומות אשר ניתן לתת למועמד ועל הוצאות המועמד.
קקדו ורדרד

תיאור

אורכו 35 ס"מ ומשקלו 270–350 גרם. שני הזוויגים דומים מאוד וצבעם ורוד חזק עם "כיפה" לבנה, מקור לבן המופנה למטה ולצידו "זקן" עבה, כנפיים אפורות, רגליים אפורות וזנב שחור. הם יכולים לפרוש את נוצות הראש שלהם שבפרישתם הן נראות ורודות-לבנות. ההבדל העיקרי בין המינים הוא צבע העיניים, כשלזכרים עיניים חומות כהות ולנקבות צבע חום עד אדמדם. לצעירי הקקדו חזה אפרפר וכיסוי עיניים לבן קטן והם אינם פורשים את נוצות הראש.
מין זה הוא קרוב רחוק של קקדו לבן ציצית וכן למיני הקקדו האמיתיים. לעיתים קקדויים ורדרדים התרבו עם קקדויים מתת-סוג Licmetis ועם נימפית מצוייצת.

אקולוגיה

מין זה מצוי בכל רחבי אוסטרליה והאי טסמניה למעט האזורים המדבריים וצפון מערב קווינסלנד. הוא מצוי ביערות, ערבות עשבוניות ובפארקים בערים שונות. הם התרבו מאוד לאחר הגעת האירופאים שכרתו יערות והשקו אזורים יבשים וכך יצרו בתי גידול אופייניים לקקדו זה, מקומות פתוחים עם עצים פזורים לנוח בהם.
כמו רוב התוכים הם ניזונים מזרעים ופירות של עצים שונים, בעיקר מאקליפטוס ומפרחים שונים בתוספת קטנה של חרקים.
שלומי אזולאי (קשר)

קריירה

אזולאי התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של מכבי חיפה, ושימש כקפטן קבוצת הנוער של המועדון, אך לא שיחק במדי הקבוצה הבוגרת. בקיץ 2010 הושאל להפועל פתח תקווה. ב-31 באוקטובר 2010 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל, כשנכנס כמחליף בדקה ה-89 בהפסד 0–1 לקבוצת נעוריו מכבי חיפה. לאחר שלא זכה לדקות משחק גם בפתח תקווה, הושאל בינואר 2011 להפועל הרצליה מהליגה הלאומית. עד לסיום העונה כבש אזולאי שלושה שערים ב-13 הופעות ועזר לקבוצה לשרוד בליגה הלאומית. אזולאי נשאר בהרצליה גם בעונה שלאחר מכן, בה הבקיע חמישה שערים ובסופה ירדה הקבוצה לליגה א'.
בקיץ 2012, עם תום חוזהו, שוחרר אזולאי ממכבי חיפה וחתם ביריבה העירונית הפועל חיפה, אך לא הצליח להטביע חותם ושיחק בשבעה משחקים בלבד בכל המסגרות. בקיץ 2013 חתם בהפועל ראשון לציון מהליגה הלאומית, במדיה כבש עשרה שערי ליגה והיה מלך שערי הקבוצה לעונת 2013/2014.
ב-21 ביולי 2014 חתם אזולאי לעונה אחת בבית"ר ירושלים, עם אופציה לשלוש שנים נוספות. ב-22 בספטמבר 2014 הבקיע אזולאי את שער הבכורה שלו בליגת העל, בניצחון 1–0 על מכבי חיפה. בסך הכל כבש בעונה זו ארבעה שערי ליגה, ובסופה נבחר לתגלית העונה בליגת העל. ב-16 ביוני 2015 מימשה בית"ר ירושלים את אופציית הרכישה על אזולאי, כששילמה עבורו 180 אלף שקלים לראשון לציון, והוא חתם בקבוצה לשלוש שנים.
ב-10 באוגוסט 2015 חתם אזולאי לארבע עונות במכבי תל אביב. את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה ערך במשחק אלוף האלופים בו הפסידה לעירוני קריית שמונה. ב-29 בנובמבר 2015 הבקיע את שער הבכורה שלו במכבי תל אביב, בניצחון 4–0 על בני יהודה תל אביב, ובסך הכל כבש בעונה זו שני שערים ב-16 הופעות ליגה.
ב-8 בספטמבר 2016 הושאל אזולאי לעונה אחת לעירוני קריית שמונה, ובמדיה כבש שישה שערים ב-28 הופעות בליגת העל.
לקראת עונת 2017/2018 חזר אזולאי למכבי תל אביב ושיחק במדיה במשחקי טרום העונה וגביע הטוטו, אך ב-30 באוגוסט 2017 חתם לשנתיים במכבי חיפה כחלק מעסקת אלירן עטר שעשה את הדרך ההפוכה. ב-16 בספטמבר 2017, במשחק הראשון שלו בהרכב והשני בסך הכל בקבוצה, בישל אזולאי ארבעה שערים בניצחון 4–2 על הפועל רעננה, והפך לשחקן הראשון בהיסטוריה של מכבי חיפה (והשביעי בישראל) שמבשל ארבעה שערים במשחק ליגה אחד. במשחק שלאחר מכן, מול מכבי תל אביב, נפצע אזולאי ונעדר לתקופה ארוכה מהמגרשים. ב-21 באפריל 2018 כבש את שער הבכורה שלו במדי מכבי חיפה, בניצחון 1–0 על מכבי פתח תקווה, והוא סיים את העונה עם שער אחד ושישה בישולים.
ב-30 בינואר 2019 הושאל אזולאי להפועל חיפה עד לתום העונה.
ב-10 ביולי 2019 חתם אזולאי לשנה עם אופציה לשנה נוספת במועדון ספורט אשדוד.

נבחרות ישראל

לזכותו של אזולאי שתי הופעות במדי נבחרת הנוער של ישראל. ביוני 2015 זומן אזולאי לראשונה לסגל הנבחרת הבוגרת על ידי המאמן אלי גוטמן, לקראת המשחק נגד בוסניה והרצגובינה במסגרת מוקדמות יורו 2016. במסגרת אימוני הנבחרת נפצע אזולאי בשריר הארבע ראשי ושוחרר מהסגל בטרם ערך הופעה רשמית.
ראדו מאפומאץ

הכינוי "מאפומאץ"

הוא קיבל את הכינוי "מאפומאץ" כי היה לו רכוש באפומאץ (מחוז אילפוב), שירש מסבו ולאד הנזיר (1425-1495). כדי להבדיל בינו לבין השליטים הולאכים האחרים בשם ראדו (במיוחד אביו ואחיו), הנסיך קיבל גם כינויים אחרים. במהלך חייו הוא כונה ראדו וודה הצעיר, ולאחר מותו הוא נקרא גם ראדו האמיץ (במסמך מ-4 ביוני 1588), כהכרה בהישגים שלו בעצירת ההתקדמות של העות'מאנים ובמניעת הפיכתה של ולאכיה לחלק מהאימפריה העות'מאנית. אחרי המקום שבו הוא נהרג, הוא היה מוכר גם כנסיך ראדו של רמניק.

רקע משפחתי

ראדו מאפומאץ היה שייך לשושלת בית דרקולשט והבן של השליט הולאכי ראדו הגדול והנסיכה קטלינה. היו לו שתי אחיות, כריסטינה ובובה.
אשתו הראשונה, ווֹייקה, הייתה בתו של הוורניק ולאייקו מבוסקן (מחוז דמבוביצה). היא נפטרה בסוף 1525. 

מנישואים אלו נולדו להם שלושה ילדים: ולאד (שנהרג יחד עם אביו 1529), אנקה (נישאה לבויאר בשם אודרישטה) וניאסה (Neacşa).
ב-21 בינואר 1526 ראדו התחתן עם הנסיכה רוקסאנדרה, בתו של ניאגויה בסאראב, לא היו להם ילדים ביחד. לאחר מותו של ראדו נישאה רוקסאנדרה לאחיו, ראדו פאיסיה.
אחיו ששלטו בוולאכיה היו: ראדו השישי (בדיקה) (1524-1523), ראדו פאיסיה (1545-1535) ומירצ'ה הרועה (1552-1545, 1554-1553, 1559-1558).

שלטונו

ראדו מאפומאץ הפך לוויווד של ולאכיה בזמן שהסולטאן הכריז על מהמט ביי, הפאשה של ניקופול (שהיה בוגד רומני שהתאסלם), כשליט ולאכיה.
ראדו הביס את צבאו של מהמט ביי בינואר 1522. ועלה על כס המלכות, אך נאלץ להגן מסדרת התקפות למשך מספר חודשים, וצבר ניצחונות רבים.
בחודש אפריל 1522, נאלץ ליסוג אל טרנסילבניה, שם הוא קיבל מספר אחוזות מן המלך לואי השני, מלך הונגריה כפרס על הלחימה בעות'מאנים.
הוא חצה בחזרה את הרי הקרפטים ביוני, עם תמיכה מן הוויווד של טרנסילבניה ג'ון זפוליה, וכבש מחדש את ולאכיה. הוא שיקם את הממשל הרומני, וגירש את העות'מאנים מן הארץ.
מהמט ביי תקף את ולאכיה בקיץ של שנת 1522 עם כוחות טריים. למרות ניצחונות בגרגיטה (Gherghita), בוקרשט וסלטינה, צבאו של ראדו נחלש. לאחר שהטורקים קיבלו תגבורת, הוא נאלץ למצוא מקלט בפעם השנייה. לפיכך, ב-15 אוגוסט 1522, כאשר נכנס ראדו מאפומאץ לטרנסילבניה, לקח מהמט ביי את השלטון. בניסיון לבסס את סמכותו, הוא הציג משטר של טרור מוחלט שנמשך עד סתיו 1522. בחודש אוקטובר שני הצבאות התעמתו ברוקאר (Rucăr) וראדו השיג ניצחון נוסף בגלל ארגון טוב יותר וטקטיקה.
סכסוך חדש התחיל באביב 1524, כאשר ולדיסלב השלישי, מבית דנשט טען לשלטון.
בקיץ 1526 התרחש קרב מוהאץ' וממלכת הונגריה נכבשה על ידי האימפריה העות'מאנית. נסיכויות רומניה (ולאכיה ומולדובה) היו כעת כמעט מוקפות על ידי הטורקים. ראדו לא היה מוכן כדי לעשות משהו נגד הטורקים. בנוסף הסולטאן לקח אותו ואת בנו ויורשו היחיד ולאד בשבי. וכל מה שהוא יכל עתה לעשות היה לדאוג למצב הפנימי, לחזק את הכלכלה של המדינה.

מותו

בסוף שנת 1528, קבוצה של אצילים בראשות Neagoe ודרגן, מרדו נגד ראדו שנמלט למערב, ומצא מחסה תחת חסותה של משפחת קראיובשט. הוא נתפס ליד רמניקו ולצ'אה, ונהרג בכנסיית צאטטויה (Cetăţuia), יחד עם בנו ולאד ב-2 בינואר 1529. ראשיהם נשלחו לחצר הסולטאן העות'מאני בקושטא, וגופו נקבר ב-4 בינואר בקתדרלת קורטאה דה ארג'ש. הוא היה בערך בן 35-36 שנים, ומלך שבע שנים.
דופטאנה (בית סוהר)

דופטאנה(ברומנית: Doftana) היה בית סוהר ביישוב דופטאנה שבמחוז פרחובה, ברומניה.
בשנות העשרים והשלושים של המאה ה-20 שימש בית הסוהר דופטאנה לכליאת אסירים פוליטיים. בין שאר האישים שנכלאו בכלא זה ניתן למנות את גאורגה גיורגיו-דז', ניקולאה צ'אושסקו, גאורגה אפוסטול ומקס גולדשטין. בתקופה הקומוניסטית המבנה הפך למוזיאון, אך המחסור בתקציבי החזקה הביא לסגירתו.
אהרון בר-עוז

ביוגרפיה

בר-עוז, אז "ברזני", נולד במוסול שבעיראק בשנת 1936, למשפחת רבנים וראשי הקהילה. למד שש שנים בבית ספר אליאנס בעירו. ב-1951 עלה לישראל עם בני משפחתו במסגרת מבצע עזרא ונחמיה. הם שוכנו במעברת טירת כרמל. כנער לא היה יכול ללמוד באופן מסודר ועסק בעבודות שונות כדי לעזור בפרנסת המשפחה.
בגיל 18 הצטרף לגרעין הנח"ל "יפתח" בקיבוץ נוה אור, ונבחר ליו"ר ועדת חברי הגרעין. הוא נשלח לקורס מדריכים ברמת אפעל והדריך בתנועת "הנוער העובד". את שירותו בצה"ל עשה בנח"ל המוצנח כסייר. במלחמת ששת הימים נפצע ברמת הגולן.
אף על פי שלא זכה ללימודים פורמליים בבית ספר תיכון, סיים תואר ראשון במקרא והיסטוריה, תואר שני בחינוך בתחום הדרכת מורים ותוכניות לימודים, ותואר שלישי במינהל חינוכי. עבודת הדוקטורט שלו עסקה ב"אוטונומיה של המנהל העל-יסודי". כמו–כן השתתף בהשתלמויות רבות; בין היתר במכון הרטמן ללימודי יהדות מתקדמים.
בראשית דרכו כמורה, עבד בבית ספר יסודי ובתיכון קריית חיים. ב-1976 מונה למנהל בית הספר התיכון כי"ח אליאנס בחיפה, וכיהן בתפקיד זה עד 2002. כמנהל, הטביע חותמו בשיטת ניהול של "משק סגור". בתקופת כהונתו הגיע בית הספר להישגים בבחינות הבגרות, ומספר תלמידיו גדל ל-1,400. בעקבות הגידול בכמות התלמידים, בנתה חברת כי"ח בשנות השמונים 25 חדרי כיתות נוספים לבית הספר בקמפוס שלו ב"עמק השמש" בחיפה. בתקופת כהונתו פותחו בבית הספר תוכניות לימוד חדשות, ונוצרו קשרים וחילופי משלחות עם מספר בתי ספר בחו"ל מברמן, פריז ובוסטון.
לאחר סיום תפקידו, ב-2003, הירצה במכללת בית ברל, בקורסים של מנהלים ושל ארגון "צוות" (להכשרת קציני צה"ל בכירים לניהול בתי ספר). ב-2005 שימש כמנהל בית ספר להשתלמויות מורים.
מונה על ידי שר החינוך יוסי שריד לחבר המזכירות הפדגוגית של משרד החינוך, תפקיד בו תרם להתוויית "תוכנית הליבה" של בתי הספר בארץ.
בר-עוז כיהן לאורך השנים במספר תפקידים התנדבותיים: הוא שימש כמזכיר ארגון המורים העל-יסודיים בחיפה והצפון; נבחר לנשיא מועצת ארגון המורים; שימש יו"ר התאגדות המנהלים העל-יסודיים בארץ ובתפקיד זה, בין היתר, ייצג את ישראל במספר כנסים בינלאומיים בסין, קוריאה, בוסטון ובהלסינקי; היה ממארגני כנס ראשי המנהלים העל-יסודיים מרחבי העולם בירושלים בשנת 2000; היה פעיל ב"תנועה למען ישראל טובה" למען תלמידים במשך כ-16 שנים (כיו"ר ועדת החינוך). מלבד זה, היה חבר בוועדת תמיכות ומלגות של יו"ר הכנסת במשך 4 שנים.
ב-1986 קיבל תעודות הוקרה מממשלת צרפת על תרומתו להפצת התרבות הצרפתית (Palmes Academiques) וב-1993, ממשרד החינוך, על ארגון השתלמויות מורים בבית ספרו. על התנדבותו ותרומתו לקידום מערכת החינוך הוענק לו בשנת 2006 אות "יקיר חיפה".
בעשור השני של המאה ה-21 משמש בר-עוז יו"ר חבר הנאמנים של המכללה האקדמית "גורדון" בחיפה. כמו כן, הוא מרצה בהתנדבות בקורס של מתנדבים לקהילה באוניברסיטת חיפה. משמש ויו"ר ועדת החינוך של "התנועה למען ארץ ישראל טובה" ומכהן כנציג מדינת ישראל בפורום הבינלאומי של מנהלים על-יסודיים. מלבד זה, מכהן כיו"ר הוועדה האקדמית לחקר יהדות מוסול, עיר הולדתו. 
בשנת 2000 יצא לאור ספרו "מקודשת", המתאר את חיי משפחתו בעיראק עד עלייתה לישראל. לאורך השנים כתב מספר מאמרים לכתבי עת מקצועיים בתחומי היהדות, החינוך והחברה.
בר-עוז נשוי ואב לשלושה. מתגורר בחיפה.
נחל לבן

נַחַל לָבָן הוא נחל הנמצא במערבו של הר הנגב הצפוני. שמו העברי הוא תרגום של שמו הערבי -"ואדי אלאביץ'" (קרי, אלאביד). אורכו של נחל לבן הוא כ-36 ק"מ, ושטח אגן הניקוז שלו הוא כ-330 קמ"ר.
תחילתו בהר לבן נמצאת בשוליה הצפוניים של רמת מטרד, ומשם הוא יורד כלפי צפון-מערב, אל עבר חולות שונרה. בערוץ הנחל, במרחק 3 ק"מ לאתר העיר הקדומה שבטה, קיימים מתקני חקלאות קדומים ובורות מים רבים. לאורכו של נחל לבן כונסים אליו  נחל דרורים, נחל זיתן ונחל קרחה. הוא מנקז את כתף שבטה וחלק מהר בוקר. במקום שבו חוצה הנחל את כביש באר שבע-ניצנה-אבו עגילה הוקם עליו גשר גדול, לא רחוק משם נמצאת ההיאחזות הנטושה שיזף. משם יוצא הנחל אל חולות שונרה עגור, לכיוון צפון-מערב, אחר כך הוא יורד בכיוון מערב, ומתחבר עם נחל ניצנה.
מסילת הרכבת הצבאית העות'מאנית מביר עסלוג' לעוג'ה אלחאפיר חצתה את תוואי הנחל על גבי גשר רכבת. כמו כן חוצים את הנחל הכביש הבריטי והכביש החדש (כביש 211) מבאר שבע לניצנה. 
בערוץ הנחל נמצאת דיונת החול הגדולה בארץ.
שמו של נחל לבן נגזר מן הפריחה הלבנה של שיחי רותם מדברי הצובעת לבן את נופו של הנחל בחורף ולא מלובנם של סלעי הקירטון בנחל.
איזק רוזנברג

איזק רוזנברג (Isaac Rosenberg;‏ 25 בנובמבר 1890 - 1 באפריל 1918) היה משורר יהודי-בריטי, ממשוררי מלחמת העולם הראשונה.

קורות חיים

רוזנברג נולד בבריסטול לברנט וחסיה רוזנברג, שהיגרו ממזרח אירופה לאנגליה. היה אחד מבין שמונה ילדים ומשפחתו ניהלה חיים יהודים-מסורתיים. ב-1897 עקרה משפחתו לשכונות המהגרים "איסט אנד" שבלונדון שבו שכנה קהילה יהודית מבוססת. למד בבית הספר "סיינט פאול", וכשמשפחתו עברה לרובע "סטפני" (1900) למד בבתי הספר היסודיים ברובע. הוא עזב את הלימודים בגיל 14 והיה לשוליית מאיירים בהוצאה של "מול"ים לאמנות".
גילה עניין באמנות ובשירה והחל ללמוד אמנות בקולג' בירקבק באוניברסיטת לונדון בשעות הערב. הוא רצה לבחור באמנות הציור כמקצוע העיקרי בחייו וב-1911, זמן מה לאחר תקופת חניכותו, נטלו על עצמן שלוש נשות-חברה מבין חסידות יצירתו (דליסה ג'וזף, אי. די. לואי והרברט כהן) לממן את הוצאות מחייתו ולימודיו הסדירים במכללת סלייד המפורסמת לאמנות. שם למד לצדם של מפורסמים, כמו דייוויד בומברג, מארק גרטלר, סטנלי ספנסר, פאול נאש, אדווארד וודסוורת' ודורה קרינגטון. במקביל, הוא הוסיף לכתוב שירים (שהחל בהם עוד מגיל צעיר ביותר) ובעידודה ובסיועה של אחותו, היה מפיץ במו ידיו עותקים של חוברות שיריו, שזכו להתעניינותם האוהדת של כמה סופרים ומבקרים. להוציא כמה משיריו הבודדים שהופיעו בתבי עת ספרותיים שונים פרסם רוזנברג בימי חייו שלושה קובצי שירים: "לילה ויום" (1912), "נעורים" (1915) ומחזה "משה" (1916). בגלל בריאותו הרופפת ובעצת רופאיו היגר לדרום אפריקה ב-1912, בתקווה שהאקלים החם יסייע לריפויו. 
בעוד שרוב המשוררים כתבו על המלחמה כעל פולחן פטריוטי, היה רוזנברג המשורר הראשון הביקורתי כלפיה. שירו "חדשות מן המלחמה" (On Receiving News of the War) , שנכתב בעת שהותו בדרום אפריקה, נחשב לאחד מהשירים הגדולים של מלחמת העולם הראשונה. הוא חזר לאנגליה ב-1915, ולאחר זמן-מה התגייס לצבא (אוקטובר 1915). בראשית 1916 נשלח עם גדודו לסום, שהיה זירת קרבות קשים במלחמת העולם הראשונה בחזית המערבית בצרפת. ב-1 באפריל 1918 נהרג מכדורי האויב בקו האש (גופתו של רוזנברג מעולם לא התגלתה). עוד ידוע, כי הוא שירת בגדוד מיוחד, שהיה מיועד עבור מגויסים נמוכי קומה שלא היו יכולים להתקבל על פי הקריטריונים של הגיוס וההכשרה לגדודים הרגילים בצבא הבריטי. 
למרות המלחמה וסבלותיה המשיך אייזיק לכתוב שירים ולשלוח הביתה את כתבי היד שלו. בשיריו האחרונים בלטה שנאתו למלחמה וסלידתו ממנה. לאחר מותו יצאו לאור כמה גרסות ליצירותיו: הסופר גורדון בוטומלי שפרסם חלק גדול מיצירותיו ("שירים", 1922); דניס הארדינג וגורדון בוטומלי ("שירים נבחרים", 1937) וזיגפריד ששון ("שירים נבחרים", 1937). המחזור הנודע "שירי חפירות" הוא אחד הביטויים רבי העוצמה והמצמררים שנכתבו נגד מלחמת העולם הראשונה בפרט ונגד מלחמה ושפיכות דמים בכלל. כך למשל, השיר "שחר מפציע בחפירות", הפך להיות השיר המפורסם ביותר מבין השירים שנכתבו על מלחמת העולם הראשונה.
חיים טירר

רבי חיים בן רבי שלמה טִירֶר (Thirer; ~ה'ת"ק, 1740 - כ"ז בכסלו ה'תקע"ח, 6 בדצמבר 1817) היה מגדולי תנועת החסידות ומחבר ספרי חסידות נודעים. הוא נודע בשם ר' חיים מצ'רנוביץ בשל תפקידו כרבה של העיר צ'רנוביץ.

ביוגרפיה

רבי חיים טירר, שכונה "חיים מצ'רנוביץ" או "הצ'רנוביצר" (טשערנאוויצער), וידוע גם בשם ספרו באר מים חיים, היה מגדולי תנועת החסידות ותלמידו של רבי יחיאל מיכל מזלוטשוב. הוא נולד בכפר באזור בוצ'אץ' שבגליציה. אביו שלמה היה חסיד של הצדיק מהורודנקה. שם משפחתו המקורי היה טירור (Thiror), אך התפרסם בשם טירר. 
כיהן כאב"ד בערים רבות, בהן: מוהילוב, בוטושן, קישינב וחבל בוקובינה. בבוקובינה פעל בין השאר בסוצ'אבה שבה ייסד את בית הכנסת גמילות חסדים. בשנת תק"מ נתמנה כרבה של קריפץ, ומשנת תקמ"ב כיהן כרבה של צ'רנוביץ. הוא נאבק למען הסכמת השלטונות האוסטריים להשבת היהודים שגורשו מווינה. 
בשנת תקס"ה (1805), עם סיפוח חבל בוקובינה על ידי האימפריה האוסטרית ולאחר שנכנס לקונפליקט עם השלטונות האוסטריים, עזב רבי חיים את תפקידו כרבה של צ'רנוביץ, כדי לעלות לארץ ישראל, אך לאחר שעבר את הגבול אל נסיכות מולדובה שימש כרב בבוטושאן ומאוחר יותר בקישינב. לארץ ישראל הגיע רק בתקע"ג (1813) וקבע את מושבו בעיר צפת. הרב חיים טירר נאבק נגד חוקים שפגעו ביהודים ונגד המנהג להתפלל מחוץ לבית הכנסת. 
הוא קבור בבית הקברות העתיק של צפת, במערה הנקראת מערת הבאר מים חיים. ועל המצבה נכתב: "פ.נ. (פה נטמן) הרב ר' חיים בהחסיד ר' שלמה מבאטישאן נלב"ע (נלקח לבית עולמו) ביום כ"ז כסלו תקע"ח". על שמו קרויים רחובות "באר מים חיים" (כשם ספרו הידוע יותר) ברחובות ובשכונת רמת אלחנן בבני ברק, וכן "מעלה באר מים חיים" בשכונת בית וגן בירושלים.