ניקולאי רובינשטיין

חייו

רובינשטיין נולד למשפחה יהודית במוסקבה, זמן קצר אחרי שאביו פתח שם מפעל קטן. הוריו היו ממוצא יהודי, ובאו מן העיירה אורפטינצי (כיום במולדובה) שעל גדות נהר הדניסטר, כמאה וחמישים קילומטרים צפון-מערב לאודסה. עוד בטרם נולד, סבו מצד אביו דרש מכל בני משפחת רובינשטיין להמיר דתם מיהדות לנצרות האורתודוקסית.
רובינשטיין, שגדל כנוצרי, חי בבית שבו דיברו שלוש שפות - יידיש, רוסית וגרמנית. בגיל צעיר גילה כישרון לנגינה בפסנתר. מורתו הראשונה לנגינה הייתה אמו, וכשהמשפחה התגוררה בברלין מ-1844 עד 1846, למד פסנתר אצל תיאודור קולאק והרמוניה וקונטרפונקט אצל זיגפריד דן; בתקופה זו עוררו הוא ואחיו אנטון את תשומת לבם של פליקס מנדלסון וג'אקומו מאיירבר, שגילו בהם עניין ועודדו את התפתחותם המוזיקלית. כשהמשפחה שבה למוסקבה, למד ניקולאי אצל אלכסנדר וילואינג ואף יצא עמו לסיור קונצרטים. כדי להימנע מגיוס לצבא למד רפואה וסיים את אוניברסיטת מוסקבה בשנת 1855.
כתוצאה מנגינתו, התקבל רובינשטיין במאור פנים בכל בתי האצולה האופנתית במוסקבה. הוא ייסד את הסניף המוסקבאי של "האגודה המוזיקלית של רוסיה" בשנת 1859 ואת הקונסרבטוריון של מוסקבה ב-1866, שם כיהן כמנהל עד מותו ב-1881. הוא שכר את צ'ייקובסקי, בוגר טרי של קונסרבטוריון סנקט פטרבורג, ללמד הרמוניה בקונסרבטוריון של מוסקבה ועודד באופן פעיל את נסיונותיו היצירתיים של צ'ייקובסקי, בין השאר בביצוע יצירותיו. סכסוך, שזכה לפרסום רב, התגלע בין השניים בנושא הקונצ'רטו הראשון לפסנתר של צ'ייקובסקי, אך לאחר זמן שינה רובינשטיין את דעתו מן הקצה אל הקצה והיה לתומך נלהב ביצירה. רובינשטיין ניצח על הצגת הבכורה של האופרה יבגני אונייגין מאת צ'ייקובסקי בשנת 1879. את שלישיית הפסנתר בלה מינור שלו כתב צ'ייקובסקי לזכר ניקולאי רובינשטיין אחרי מותו במחלת השחפת בפריז. 
רובינשטיין גם ניצח וביצע מוזיקה של חברי קבוצת החמישה הלאומנית הרבה יותר מאחיו, אנטון. ב-1869, כשמנהיג הקבוצה, מילי באלאקירב, אולץ להתפטר מתפקידו כמנצח הסניף הפטרבורגי של האגודה המוזיקלית של רוסיה, תמך בו רובינשטיין בנגינה בקונצרטים של "בית הספר החופשי למוזיקה" כאורחו של באלאקירב. כמו כן ניגן בביצוע בכורה את יצירתו של באלאקירב "אסלאמי: פנטזיה אוריינטלית", יצירתו הנודעת ביותר של באלאקירב כיום.

פסנתרנות

ניקולאי רובינשטיין נחשב, בראש ובראשונה, לאחד מגדולי הפסנתרנים בזמנו, אם כי כיום מעיב עליו צל גדולתו של אחיו אנטון. סגנונו הפסנתרני היה שונה מן הקצה אל הקצה מסגנונו חוצב הלהבות של אחיו. ניקולאי רובינשטיין בחר בסגנון קלאסי מאופק, ברוח ערכיה המוזיקליים של קלרה שומאן, לאו דווקא אלה של פרנץ ליסט. אדוארד גארדן כותב ב"מילון גרוב החדש למוזיקה ומוזיקאים" (2001), "ביצועיו שמו דגש על פרטים בולטים במבנה היצירה ושיוו להם משנה צלילות."
לדברי הרולד ק. שנברג, אמר אנטון רובינשטיין, כי "לו היה ניקולאי עובד על כך באמת ובתמים, היה יכול להיות הפסנתרן הטוב בשנינו". אחד מתלמידיו של ניקולאי, אמיל פון זאואר, כתב ב-1895 השוואה בין סגנונות הנגינה של שני האחים: 
"קשה לקבועי מי היה הפסנתרן הטוב ביניהם. ממש כשם שהשניים היו שונים איש מאחיו במראה חיצוני - האחד כהה, כמעט שחור; השני בהיר מאד - כך היו נבדלים בנגינתם. נגינתו של ניקולאי דמתה יותר לזו של קרל טאוסיג, אם כי חמה ואימפולסיבית יותר. ייתכן שבנגינתו של אנטון רובינשטיין הייתה השראה רבה יותר, אבל הוא לא היה אחיד. ניקולאי לא השתנה מעולם; נגינתו, אם בחדרי חדרים ואם בציבור, הייתה תמיד שווה והיה לו תקן של מצוינות, שממנו לא סר לעולם...
"

תלמידיו

תלמידי הפסנתר הנודעים ביותר של ניקולאי רובינשטיין היו סרגיי טאנייב, אמיל פון זאואר ואלכסנדר זילוטי. זאואר וזילוטי המשיכו בלימודיהם אצל פרנץ ליסט.

רובינשטיין כמלחין

רובינשטיין עשה לו שם גם כמלחין, אף כי גארדן מבטל את המוזיקה שלו כ"חסרת חשיבות". בין יצירות הפופולריות ביותר ה"טרנטלה" בסול מינור ו"פנטזיה על נושא של רוברט שומאן", שתיהן לפסנתר סולו. כשנשאל מדוע איננו מלחין יותר, ענה, שאחיו אנטון "חיבר די הצורך לשלושה".