google/wiki40b huggingface dataset:
קריפטוביוזה

קריפטוביוזה הוא מצב של התעוררות לחיים בתנאי רטיבות אצל יצורים לאחר מצב של כמעט חוסר חיים כתוצאה מייבוש מוחלט של גופם. התכונה קיימת בעיקר אצל נבגים, והיא מאפשרת להם לשרוד תקופות יובש ארוכות ולנבוט מיד כאשר תנאי הרטיבות אידיאליים לצמיחה.
במצב הקריפטוביוזי כל תהליך חילוף החומרים מופסק, ומונע בעצם מהתאים להשתכפל,
להתפתח ולתקן את עצמם.
לאחר שהאורגניזם חוזר ל"חיים", תהליך חילוף החומרים ממשיך ישר מהמקום
שבו הוא הפסיק.

דוגמאות

אחד מהיצורים אשר יכול להיכנס למצב הקריפטוביוזי הוא סרטן הארטמיה הזעיר.
סרטן הארטמיה, אשר חי בסיביר, ארצות הברית, סין ועוד, שורד את התקופה היבשה
כאשר המים בסביבתו מתאדים, ומשאירים בעצם קרקעית אגם מיובשת.
סאו פאולו (מדינה)

האימפריאליזם הפורטוגזי

בתקופה הטרום- אירופאית, אזור סאו פאולו נשלט על ידי  בני הטופי, שהתקיימו בעיקר מציד וליקוט. בשנת 1510 התיישב הפורטוגזי הראשון באזור. בשנת 1532 הגיעה לסאו ויסנטה משלחת רחבה יותר של פורטוגזים בהנהגת מרטים אפונסו דה סוזה שהתיישבה במקום. 
הקולוניזציה האירופית של ברזיל הייתה מוגבלת מאוד בתחילה. זאת מכיוון שפורטוגל התעניינה יותר באפריקה ובאסיה. רק כאשר אוניות בריטיות וצרפתיות הגיעו ליבשת, ז'ואאו השלישי, מלך פורטוגל סיפח את ברזיל לשלטונו הישיר בשנת 1548. בשנים שלאחר מכן השלטון הקים את סאו פאולו. בתקופה זו יצאו מסאו פאולו משלחות חקר רבות לפנים היבשת בחיפוש אחר כסף, זהב ויהלומים. למרבית ממשלחות אלו התלווה גם ניסיון מיסיונרי לנצר את האוכלוסייה המקומית. מרבית מתחנות המסחר של משלחות אלו הפכו בסופו של דבר להתיישבויות קבע ונתיבי המשלחות התפתחו לנתיבי תחבורה של ממש. התפתחויות אלו עזרו רבות להשרשת השלטון הקולוניאלי בברזיל.

עצמאות ברזיל

בתחילת המאה ה-19 החלה התנגדות ברזילאית לשלטון הפורטוגזי, ובספטמבר 1822 ברזיל הפכה לעצמאית. בעשורים שלאחר מכן האזור החל להתפתח בהדרגה. בשנת 1889 המלוכה הברזילאית נפלה, ובמקומה החל להתקיים משטר פדרלי. כשנתיים לאחר מכן התחזק כוחה של המדינה הפדרלית. בעשורים אלו הכלכלה קרטעה, בעיקר בגלל ביטול העבדות בשנת 1888. מתוך חשש חברתי וכלכלי מפני העבדים המשוחררים ומפני "הפיכתה של ברזיל לשחורה", השלטון הבריזלאי עודד בלהט מהגרים אירופאים להגיע ולעבוד בברזיל. אזרחי ספרד, פורטוגל ואיטליה קיבלו תמריצים לעבוד בחקלאות בסאו פאולו. גל הגירה זה הגדיל רבות את סאו פאולו. בשנת 1920 הייתה  סאו פאולו העיר השנייה בגודלה בארץ, זאת בניגוד לשנת 1870, אז הייתה  היא הייתה העיר העשירית בגודלה. התעשייה הפכה תהליכי מודרניזציה והייצור המרכזי כלל קפה, טקסטיל, מכוניות וחלקי מטוסים. בשנת 1945 האזור כבר היה למרכז התעשייה של ברזיל. תהליך התיעוש גרם גם לתהליך עיור רחב.
תהליכים אלו גרמו גם למשברים כלכליים ופוליטיים בשנות ה-30 וה-40. עשרות אלפי פועלים פתחו בשביתות, והתעוררה מתיחות בין הימין הרפובליקני לשמאל הסוציאליסטי. בנוסף על כך, נוצרה התמרמרות המונית כלפי הנשיא והשלטון הארצי. ב-9 ביולי 1932 החלו מהומות כאשר 5 סטודנטים נהרגו בהפגנות. מהומות אלו התפתחו לכדי מרד בדלני כנגד השלטון הארצי. לאחר כשלושה חודשים האלימות הסתיימה בהפסד של הכוחות הבדלניים. עם זאת, השלטון הארצי נענה לדרישות המקומיים וחיזק את השלטון המקומי של סאו פאולו שכלל חוקה חדשה ופרלמנט מקומי.

גאוגרפיה

שטח המדינה הוא 248,000 קמ"ר.

פוליטיקה וממשל

מפלגת הסוציאל-דמוקרטיה הברזילאית היא המפלגה הדומיננטית בסאו פאולו מאז שנת 1994. הפרלמנט החד-ביתי מורכב מ-90 נציגים.
מבין הפוליטיקאים הארציים שצמחו במדינה, ניתן למנות את פרננדו אנריקה קרדוזו ולואיז אינסיו דה סילבה.

כלכלה

סאו פאולו היא המדינה החשובה ביותר מבחינה כלכלית ותעשייתית בברזיל והיא מספקת 40 אחוז מן התוצר של ארץ זו, מה שהופך אותה לאחת הכלכלות החזקות באמריקה הדרומית לאחר מקסיקו. המגזר הגדול במשק הוא מגזר השירותים. לאחר מכן המגזר התעשייתי לבסוף החקלאות. הייצוא המרכזי כולל כלי רכב ומזון. יתר על כן, סאו פאולו היא אחת המקורות החשובים ביותר בעולם של שעועית, אורז, חיטה, תפוזים ופירות אחרים, קפה, קני סוכר, אלכוהול, פרחים וירקות, תירס, בקר, חזירים, חלב, גבינה, יין ושמן .
קרל פון אוסייצקי

קרל פון אוסייצקי (בגרמנית: Carl von Ossietzky;‏ 3 באוקטובר 1889 - 4 במאי 1938) היה עיתונאי ופציפיסט גרמני שזכה בפרס נובל לשלום לשנת 1935.

פרס נובל

בינואר 1934 פרסם ויקהאם סטיד בטיימס הלונדוני קריאה לשחרורו של אוסייצקי. הקריאה עוררה הדים ונעשו ברחבי העולם פעולות שונות בדרישה לשחרר את אוסייצקי. בסוף 1934 התארגנו ידידיו, גולים גרמנים ברחבי העולם, במטרה לקדם את מועמדותו של אוסייצקי לפרס נובל לשלום, בתקווה שהדבר יביא לשחרורו. בראש המהלך עמד הלמוט פון גרלך והשתתפו בו בין השאר וילי ברנדט שפעל בנושא באוסלו ואלברט איינשטיין ששכנע את ג'יין אדמס להגיש את מועמדותו של אוסייצקי. עוד חמישה אנשים גויסו בהמשך להצעת המועמדות. במקביל, פעלו חבריו של אולייצקי לעורר את דעת הקהל בעד מועמדותו. בין השאר הוצע מחוגי מפלגת העבודה הנורווגית לתת לו את הפרס בשותפות עם תומאס מסריק. בנובמבר 1935 הודיעה ועדת הפרס שאף מועמד אינו ראוי לקבלת הפרס וכספי הפרס הועברו לחלוקה בשנה הבאה. המאמצים להענקת הפרס לאוסייצקי נמשכו בשנת 1936. 
הנאצים מצדם פעלו למנוע את מתן הפרס לאוסייצקי. בין השאר פרסם קנוט האמסון מאמר שעורר פולמוס נרחב נגד מתן הפרס לאוסייצקי. תומכיו של אוסייצקי, ראו בפולמוס זה סיוע רב למאבק שלהם למען אוסייצקי. הנאצים גם הפיצו מידע שלילי על אוסייצקי וניסו לקדם את פייר דה קוברטן כמועמד חלופי.  
המאמצים למתן הפרס לאוסייצקי הוכתרו בהצלחה כאשר בנובמבר 1936 הודיעה ועדת הפרס על הענקת הפרס לשנת 1935 לאוסייצקי. הנאצים הביעו מחאה בפני ממשלת נורווגיה על מתן הפרס לאוסייצקי והודיעו שמעתה והלאה לא יותר לאזרחי גרמניה לקבל פרסי נובל לשלום. לאחר ההודעה על מתן הפרס התירו הנאצים לנציגי התקשורת הזרה לבקר את אוסיצקי בבית החולים. אוסיצקי אמר לעיתונאים שהוא הסכים לקבל את הפרס ושהוא מצטער על שמתן הפרס הביא למתיחות ביחסי גרמניה-נורווגיה. השלטונות הותירו את שאלת נסיעתו לקבלת הפרס עלומה ולבסוף מנעו ממנו את הנסיעה. ממיטת חוליו הצליח אוסייצקי להבריח הודעה בה הוא מקבל את הפרס, תוך שהוא דוחה את הטענה שהסכמה לקבלת הפרס מוציאה אותו מ"קהיליית העם הגרמני" (deutsche Volksgemeinschaft). ניסיונות של רופאים בריטים לבקר אותו בבית החולים נדחו על ידי הגסטפו.
בעיתונות פורסם בתחילה שכספי הפרס הועברו לחשבון בנק בדנמרק ושהגסטפו עשה ניסיון להוציא את הכסף. בפברואר 1937 פורסם שהכסף הועבר לגרמניה. בתחילת 1938 העמידו הנאצים לדין את עורך הדין של אוסייצקי בטענה שהוא מעל בכספי הפרס ודנו אותו לשנתיים מאסר.
מוחמד חאג'-יחיא

מוחמד חאג'-יחיא (בערבית:  محمد حاج يحيى; נולד ב-1957 בטייבה) הוא פרופסור מן המניין המכהן בקתדרה על-שם גורדון בראון בבית הספר לעבודה סוציאלית ולרווחה חברתית ע"ש פאול ברוואלד, באוניברסיטה העברית בירושלים.

ביוגרפיה

חאג' יחיא נולד בשנת 1957 בטייבה. הוא סיים את הדוקטורט בעבודה סוציאלית באוניברסיטת מינסוטה בשנת 1991. לימד עבודה סוציאלית באוניברסיטת בית לחם ובאוניברסיטת אל-קודס. משנת 1994 החל ללמד באוניברסיטה העברית ובשנת 2004 מונה לפרופסור חבר ובשנת 2010 מונה לדרגת פרופסור מן המניין. בשנת 2009 העניקה לו אוניברסיטת מינסוטה פרס על מנהיגות מצטיינת. 
תחומי המחקר העיקריים שלו הם אלימות נגד נשים, פגיעה בילדים והזנחתם, המשפחה הערבית בתהליכי מעבר ושינוי, השלכות חשיפתם של ילדים ובני נוער לאלימות בקהילה ולאלימות פוליטית, גורמי החוסן הממתנים את ההשלכות הללו וההקשר הסוציו-תרבותי של החינוך לעבודה סוציאלית.
הנס פון פונק

קריירה מוקדמת

פון פונק נולד ב-23 בדצמבר 1891 באאכן, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה התגייס פון פונק לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הדרגונים ה-2 (ברנדנבורג ה-1), ולחם בשורותיו במלחמת העולם הראשונה, שבמהלכה נפצע כמה פעמים. ב-18 ביוני 1915 הועלה פון פונק לדרגת אובר לוטננט, ובאביב 1916 הועבר לרגימנט הפרשים במילואים ה-2. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, אות הפציעה בכסף, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה הצטרף פון פונק לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 באוקטובר 1932 מונה פון פונק למפקד פלוגה 11 ברגימנט הפרשים ה-1 (הפרוסי), וב-1 ביולי 1933 מונה לשלישו של מפקד הצבא. ב-1 באוגוסט 1934 הועלה לדרגת מיור, וב-1 באוקטובר 1936 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט.
בנובמבר 1936 מונה פון פונק לנספח צבאי בשגרירות הגרמנית בספרד, ובתפקידו זה סייע רבות לכוחות הלאומנים בראשות פרנקו במלחמת האזרחים בספרד. ב-1 בדצמבר 1938 הועלה לדרגת אוברסט, וב-1 בינואר 1939 מונה גם לנספח צבאי גרמני בפורטוגל.

מלחמת העולם השנייה

ב-15 באוקטובר 1939 מונה פון פונק למפקד רגימנט הפאנצר ה-5, ובמהלך המערכה על צרפת לחם עמו כחלק מדיוויזיית הפאנצר ה-3 במסגרת הקורפוס הממונע ה-16, ובשלב השני במסגרת הקורפוס ה-24. ב-13 בנובמבר 1940 מונה פון פונק למפקד חטיבת הפאנצר ה-3, וב-1 בינואר 1941 הועלה לדרגת גנרל מיור, ומונה למפקד הדיוויזיה הקלה ה-5 בלוב. ב-15 בפברואר 1941 מונה פון פונק למפקד דיוויזיית הפאנצר ה-7, ובמהלך מבצע ברברוסה לחם עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס הממונע ה-39 במסגרת ארמיית הפאנצר השלישית. ב-15 ביולי 1941 קיבל פון פונק על פעולותיו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל, ובמהלך הקרב על מוסקבה לחם עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוסים ה-8, ה-56, וה-41 במסגרת ארמיית הפאנצר השלישית. בינואר 1942 הוכפפה הדיוויזיה לארמייה התשיעית כחלק מהקורפוסים ה-56, ה-41, וה-27 לסירוגין. ביוני נשלחה הדיוויזיה לצרפת לצורך מנוחה והתארגנות, והוכפפה לקורפוס ה-80, שהיה חלק מהארמייה השביעית, ולאחר מכן חלק מהארמייה הראשונה. ב-1 בספטמבר 1942 הועלה פון פונק לדרגת גנרל לוטננט, ובינואר 1943 לחמה הדיוויזיה בקרבות סביב סטלינגרד, בתחילה כחלק מקורפוס הפאנצר ה-48 במסגרת פלגת הארמייה הולידט, ולאחר מכן כחלק מקורפוס הפאנצר ה-3 במסגרת פלגת הארמייה פרטר פיקו. בפברואר הוכפפה הדיוויזיה לארמיית הפאנצר הראשונה, ופעלה לסירוגין כחלק מקורפוסי הפאנצר ה-3 וה-40, וב-14 במרץ קיבל פון פונק את עיטור הצלב הגרמני בזהב. באפריל הוכפפה הדיוויזיה לפלגת הארמייה קמפף, כחלק מקורפוס הפאנצר ה-3, ולחמה עימה בקרב חרקוב השלישי ובקרב קורסק. ב-17 באוגוסט 1943 פרש פון פונק מתפקידו, וב-22 באוגוסט קיבל על פעולותיו בקרב קורסק תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-7 בדצמבר 1943 מונה פון פונק למפקד הקורפוס ה-23, שהיה חלק מארמייה התשיעית, ולאחר מכן חלק מהארמייה השנייה במסגרת קבוצת ארמיות מרכז, וב-2 בפברואר 1944 פרש מתפקידו. ב-1 במרץ 1944 הועלה פון פונק לדרגת גנרל חיל השריון, וב-5 במרץ מונה למפקד קורפוס הפאנצר ה-47, שהיה חלק מהארמייה השמינית במסגרת קבוצת ארמיות דרום שהפכה בסוף אותו חודש לקבוצת ארמיות דרום אוקראינה. ביוני הועבר הקורפוס לצרפת, והשתתף בקרבות המרים בנורמנדי. ב-21 באוגוסט מונה פון פונק למשך יומיים למפקד הארמייה השביעית, וב-4 בספטמבר נפצע באורח קשה בקרבות. ב-28 בפברואר 1945 פרש פון פונק לביתו, ובסוף המלחמה נפל בשבי הרוסי.

לאחר המלחמה

פון פונק שוחרר מהשבי רק בשנת 1955. לאחר שחרורו התגורר פון פונק בעיר פירזן, עד למותו ב-14 בפברואר 1979, והוא בן 87 שנים.
פארק תעשיות עמק חפר

פארק תעשיות עמק חפר הוא פארק תעשיות אשר נמצא בעמק חפר. הפארק הוקם בשנת 1992, ומשתרע כיום על שטח של כ–700 דונם.
בפארק התעשיות פועלים כ-150 בתי עסק וחברות המעסיקים כ-3,000 עובדים]. בתי העסק והחברות עוסקים במגוון רחב של תחומים כגון: תרופות, יין, קפה, גבינות, מזון בריאות, ריהוט, הלבשה והנעלה, ציוד לבריכות שחיה, טיהור מים, מתחם פעילות לשעות הפנאי, חברת גז לרכב, מוסכים ועוד. בין החברות בפארק: טיב טעם, יקבי רקנאטי, סנו, שפיר הנדסה, ובירה אלכסנדר.
נשי ובנות חב"ד

היסטוריה

הארגון נוסד בשנת תשי"ב, 1952 בניו יורק על ידי הרבי מנחם מנדל שניאורסון, זמן קצר לאחר שמונה למנהיג תנועת חב"ד. הארגון היה ראשון מסוגו במגזר החרדי, בכך שהתמקד בנשים עצמן, ומטרותיו לא היו גיוס כספים או פעילויות עזר לארגונים הגבריים. והיה בין ארגוני הנשים הראשונים שקמו בארצות הברית.
מטרת הארגון היא העצמה נשית, בין השאר באמצעות לימודי תורה וחסידות. הרבי חלק נחרצות על עמדתם של זרמים מסוימים ביהדות שיש להגביל את לימוד התורה לגברים בלבד, וטען כי הלימוד הנשי של תורה וחסידות מספק תוכן ומשמעות לדרך החיים היהודית הנשית, על ידי הדגשת התפקידים והכוחות הנשיים הייחודיים.
בנוסף מפעיל הארגון תוכניות להבאת יופי התורה והמצוות לידיעתם של אחרים, בעיקר נשים ובנות, חסרות רקע יהודי או תורני.
הרבי ייחס חשיבות רבה להתפתחות הארגון, ואף נטל חלק בעצמו בוועידות השנתיות של הארגון שנערך בבית מדרשו שבניו יורק
הארגון מפעיל סמינרים ותוכניות עולמיות לבנות מגיל בית הספר ועד זקנה. מתנועת נוער והדרכת כלות, ועד פעילויות ושיעורים לקשישות. במאות קהילות ברחבי העולם, ארגון נשי חב"ד נותן חסותו ל"שבוע האישה היהודייה". אלפי נשים מכל גוני הקשת נפגשות יחד בוועידות של נשי חב"ד כדי ללמד וללמוד, לתת ולקבל השראה, ולקבוע את האג'נדה של הארגון בשנה הקרובה.
חטיבת בנות חב"ד, מארגנת פעילויות מקבילות עבור בנות בגילאים צעירים.

הארגון בישראל

הארגון מפעיל פעילות תרבותית וחברתית ענפה לנשות ובנות חב"ד בישראל, ופעם בשנה מקיים כנס ארצי לכלל הפעילות והחברות בארגון. הארגון מעודד ומפעיל פעילות חינוכית, ומפגשי יהדות לנשים, שבהם הנשים לומדות מתורת החסידות ועורכות התוועדויות.
מטה הארגון בישראל פועל במרכז צעירי אגודת חב"ד בכפר חב"ד, ומחולק ל-12 מחלקות, הפונות לנשים בכל הגילאים והתקופות. כל בנות חב"ד בישראל חברות בארגון או במיזמי הבת. מידי מספר שנים מתקיימות בחירות דמוקרטיות לתפקיד יו"ר הארגון]. בבחירות שנערכו בשנת 2012, נבחרה ציפורה וישצקי לתפקיד היו"ר.

'שפרה ופועה'

נשי חב"ד מפעילות ארגון עזרה ליולדות בשם 'שפרה ופועה' התומך מדי שנה באלפי יולדות.
הפעילות כוללת הכנת ארוחות חמות ליולדות ולמשפחותיהן, שירותי שמרטפות בהתנדבות לילדיהן של היולדות ולעיתים גם סיוע במשק הבית ועוד. אחת המטרות המרכזיות של הארגון היא עידוד הילודה. פעם בשנה במוצאי שבת פרשת שמות מתקיים כנס הצדעה לארגון.

די אידישע היים

רבעון 'די אידישע היים' הוא ביטאון שיוצא לאור על ידי 'נשי ובנות חב"ד' בשפת היידיש והאנגלית, העלון נכתב על ידי נשים והוא מיועד לנשים, הרבי נהג להגיה בקביעות את העלון לפני הוצאתו לאור - וזאת כדי לבטא את החשיבות שהוא ייקר למעמד האישה. שמו של העלון בתרגום לעברית הוא 'הבית היהודי'.

תנועת הנוער בת מלך


תנועת הנוער בת מלך מיועדות לבנות ונערות עד גיל 14. המדריכות הן תלמידות הכיתות ט' עד י"ב. במסגרת הפעילות, הבנות מחולקות לקבוצות לפי שכבות גיל, לכל כיתה - קבוצה עם מדריכה משלה. פעם או פעמיים בשבוע מתאספות הבנות בשעות אחר הצהריים לפעילות חווייתית.
מדי שנה מתקיים 'כנס בת מלך' (בדרך כלל בתאריך פטירתה של הרבנית חיה מושקא שניאורסון, אשת הרבי מנחם מנדל שניאורסון) בבנייני האומה בירושלים. לכנס מגיעות הבנות מכל הסניפים בארץ יחד עם המדריכות או המורות שלהן בבית הספר. לכל כנס יש נושא משלו והוא מוצג בצורה אומנותית על במה בשילוב מסכים. התוכנית כוללת הצגות, ריקודים של סניפים נבחרים, נאומים, אמירת 12 הפסוקים, והחלטות טובות.
בשנת 2014 הפכה תנועת הנוער לארגון נוער רשמי המוכר מטעם משרד החינוך, כאשר התאחדה עם ארגונים נוספים לעמותה בשם 'ארגון נוער חב"ד: בת מלך, הפנסאים - צבאות ה', מועדון המעשים הטובים'.
לאוטארו

לאוטארו (בספרדית: Lautaro; מקור במפודונג: Leftraru, שפירושו קרקרה מצוייצת (Crested Caracara) מהירה; 1535–1557) היה טוקי (מנהיג צבאי נבחר של בני המפוצ'ה בימי מלחמה) מבני המפוצ'ה בשלב הראשון של מלחמת האראוקו.
לאוטארו נולד בשנת 1535 לאביו, שהיה לונקו (מנהיג מפוצ'ה בימי שלום), ובשנת 1550, בהיותו כבן 15 שנים, נשבה בידי פדרו דה ולדיביה, הקונקיסטדור כובש צ'ילה, ואולץ לשמש עבורו כסייר. אף על פי כן שמר לאוטארו על קשרים עם בני המפוצ'ה, ובו בזמן למד את דרכיהם של הספרדים ואת דרכם לנהל מלחמה. לאחר כשלוש שנים בשבי נקרתה לפניו ההזדמנות לחזור לאנשיו ולנקום במשעבדיו בהעבירו לידיהם את הידע שצבר, כגון אופן השימוש בסוסים ופיתוח טקטיקות לחימה כנגד הספרדים. לאטארו נבחר כטוקי ובקרב טוקאפל (Tucapel;‏ 25 בדצמבר 1553) הובסו ולדיביה ואנשיו בידי בני המפוצ'ה בהנהגתם של קאופוליקאן וקולוקולו (Colocolo), ועל אף נסיונותיו של לאוטארו להציל את חיי השבויים הספרדיים, לא עלה הדבר בידו.
בשנים שלאחר מכן השתתף לאוטארו במספר קרבות במסגרת העימות המתמשך שזכה לשם מלחמת האראוקו, ביניהם המצור על קונספסיון בשנת 1554. בשנת 1557, בקרב מטקיטו (Mataquito) הפתיעו הספרדים, תחת פיקודו של פרנסיסקו דה וייאגרה (Villagra) את מחנה המפוצ'ה בו שהה לאוטארו, הביסו את המפוצ'ה והרגו את לאוטארו.

השפעתו התרבותית

לאוטארו הפך לאחד מסמליה של מלחמת האראוקו, לאב טיפוס של מנהיג צבאי צ'יליאני נועז ומקורי וכסמל להתנגדות המפוצ'ה לכיבוש הספרדי. במאה ה-19 הועלתה התנגדות המפוצ'ה לספרדים על נס בידי תומכי העצמאות, ולאוטארו הפך לסמל התנגדות הלאומיות הצ'יליאנית הצעירה לכיבוש של המלוכנים נאמני הכתר הספרדי.
בספרות הונצח לאוטארו כגיבור בפואמה האפית לה אראוקנה (La Araucana), שחיבר אלונסו דה ארסייה (Alonso de Ercilla) על כיבוש צ'ילה. במאה ה-20 קשר לו כתרים המשורר הצ'יליאני חתן פרס נובל לספרות פאבלו נרודה.
על שמו נקראה לשכת לאוטארו (Logia Lautaro), אגודת סתרים שהוקמה בסוף המאה ה-18 ערב מלחמות העצמאות של אמריקה הלטינית בידי פרנסיסקו דה מירנדה (Miranda) במטרה להביא את העצמאות, ואשר על חבריה ניתן למנות את סימון בוליבר, חוסה דה סן מרטין ואת ברנרדו או'היגינס.
העשור השני של המאה ה-1

אירועים בולטים בעולם

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

כלכלה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

התנקשויות, חיסולים, וניסיונות התנקשות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

מדע וטכנולוגיה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

תרבות פופולרית

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

אישים בולטים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.
חיידקים קומפטנטים

חיידקים קומפטנטים הם חיידקים שיכולים לעבור טרנספורמציה בקלות. לרוב, הכוונה היא לחיידקים שגודלו בתנאים מוגדרים מסוימים ועברו טיפול (למשל, על ידי החלפת מדיום הגידול שלהם בתמיסות שונות) שמגביר את חדירות הממברנה שלהם ל-DNA. כאשר מוסיפים DNA (ברוב המקרים, פלסמיד) לתמיסה בה הם נמצאים הוא נכנס לתוך תא החיידק. לעיתים, משתמשים באלקטרופורציה על מנת להגביר את חדירות הממברנה ובה בעת להניע את ה-DNA על מנת להגביר את יעילות הטרנספורמציה.

הכנת חיידקים קומפטנטים

חיידקים קומפטנטים אפשר להכין, למשל, על ידי סרכוז תרבית חיידקים בפאזה לוגריתמית והרחפתם בתמיסת קרה עשירה ביוני סידן. לאחר ההרחפה החיידקים קומפטנטים למשך מספר דקות עד מספר שעות, אך ניתן לשמור אותם בהקפאה עמוקה לתקופות ארוכות יותר.
לאחר מכן החיידקים הקומפטנטיים יכולים לעבור טרנספורמציה. קיימות שיטות רבות לטרנספורמציה, אך השטה הנפוצה ביותר היא טרנספורמציה כימית, משהים את החיידק הקומפטנטי בתמיסה עם הפלסמיד תוך שמירה על טמפרטורה נמוכה (קרובה לאפס מעלות צלזיוס) מעלים את הטמפרטורה, מה שגורם ל"סגירת" ממברנת התא. כעת, ה-DNA נשאר בתוך תא החיידק.

שימוש בחיידקים קומפטנטים

המחקר המדעי בביולוגיה מולקולרית מושתת על החדרת והחסרת גנים בחיידקים ובאורגניזמים אחרים. במחקרים אלה משתמשים תדיר בחיידקים קומפטנטים. בנוסף, חיידקים שונים, ובעיקר Escherichia coli משמשים לייצור חלבונים שונים, חיידקיים ולא חיידקיים. לצורך כך, מחדירים את הגן המקודד לחלבון המבוקש על גבי פלסמיד ביטוי בעל פרומוטר חזק שיביא לשעתוק הגן ולתרגום ה-RNA לחלבון.
אמיל והבלשים

העלילה

אמיל טישביין הוא נער עני שאביו מת, אשר חי עם אמו הספרית. אמו שולחת אותו לברלין אל דודתו ואל סבתו של אמיל במהלך חופשה, ונותנת לו 140 מרקים בשביל סבתו, אך בנסיעתו ברכבת שדד אותו גנב רכבות בעל מגבעת שחורה בזמן שהוא ישן.
למזלו הוא פוגש חבורת ילדים שעוזרת לו ללכוד את הגנב, ביניהם גוסטב בעל הצופר והפרופסור. החבורה רודפת אחרי הגנב בעל המגבעת השחורה במוניות, במלון אירופה שבו גוסטב בעל הצופר מתחפש לנער מעלית כדי לעקוב אחרי הגנב ובבנק, שבו נתפס הגנב. בבנק, אמיל וחבריו מצליחים לעצור את הגנב, ובעזרת סימן הזיהוי של השטרות (חור קטן בפינה של כל השטר, שנוצר כשאמיל השתמש בסיכה כדי להצמיד את הכסף למעיל שלו ברכבת) הוא מקבל את הכסף בחזרה, תופס את מקס גרונדיס (הגנב), מופיע בעיתון ומקבל פרס בסך אלף מרקים.

עיבוד לטלוויזיה, לתיאטרון ולקולנוע

הסיפור הוסרט והומחז כמה וכמה פעמים. גרסה ראשונה הופקה ב-1931, לפי תסריט שכתב בילי ווילדר, והייתה הצלחה מסחרית. אותו תסריט הופק מחדש בבריטניה ב-1935 וב-1954 בגרמניה. גרסה נוספת הופקה בארצות הברית ב-1964 על ידי אולפני וולט דיסני וגרסה נוספת ב-2001 בגרמניה. כמו כן, סדרת טלוויזיה בת 3 פרקים הופקה בבריטניה ב-1952. בעברית הועלתה העלילה מספר פעמים כמחזה, בין היתר בעיבוד של רות חזן.
ההפקות הכניסו שינויים בעלילה: בכמה מהן הפכו הדמויות לאמריקאיות; בגרסה הגרמנית מ-2001 הותאם הסיפור לרוח הזמן: בספר המקורי, המתרחש בברלין ב-1929, רק לאחדים מהילדים היה טלפון בבית, ואחד מהם נשאר בביתו כמרכזן במשך כל העלילה, מתוסכל מכך שהוא מפסיד את ההתרחשות. בסרט לכל הילדים יש טלפון סלולרי, והם משתמשים בו שימוש נרחב. כמו כן בספר מסופר שאביו מת ושהוא נוסע לדודתו ולסבתו, ואילו בסרט הוא נוסע למשפחה שאינו מכיר דבר העוזר לחבר מהחבורה להתחזות אליו ולגרום לאמיל לתפוס את הגנב. יתרה מזאת בסרט אביו נפצע ואמו היגרה לאמריקה. בעקבות פציעתו אביו של אמיל מאבד את עבודתו מאחר שרישיונו נשלל. אמיל מנסה לזייף לו רישיון ובעקבות כך הוא מסתבך עוד יותר.
שיירה

שיירה היא קבוצה של כלי רכב, כלי שיט, אנשים או בעלי חיים נהוגים, הנעים ביחד כדי לסייע זה בזה. לעיתים שיירה מלווה לווי מזוין המגן עליה מפני התקפות. באזורים מבודדים נהוג לנוע בשיירות כדי לסייע לכלי רכב שעלולים להתקע עקב תקלה טכנית. בעת מלחמה, תנועת האספקה נעשית בשיירות כדי להגן על השיירה ביעילות. במלחמת העולם השנייה התבצעה רוב תנועת אוניות הסוחר בין אמריקה הצפונית ובריטניה או ברית המועצות בשיירות המלוות על ידי אוניות מלחמה.

שיירות בימי קדם ובמדבר

הסוחרים בימי קדם נהגו לנוע בשיירות. באזור המזרח התיכון היו נהוגות בעיקר שיירות גמלים משום שהגמל הוא בעל סיבולת גבוהה, מסתפק במועט ואינו מושפע מתנאי המדבר הקשים. התנועה בשיירות אפשרה לסוחרים להתגונן ביעילות כנגד שודדים. שיירות גמלים קיימות עד היום באזורי המדבר ויש שבטים, כגון בני שבט הטוארג, המתמחים בהובלת שיירות כאלה. מנהיג השיירה הוא בעל יכולת נווט גבוהה במדבר ויודע היכן נמצא נווה המדבר הבא או בור המים הקרוב.
אוטו אורבן

אוטו אורבן (בהונגרית: Orbán Otto‏, 20 במאי 1936 - 26 במאי 2002) היה משורר, מתרגם ומסאי יהודי הונגרי.

קורות חיים

אוטו אורבן נולד בבודפשט בשנת 1936. אוֹרְבַּן למד ספרנות באוניברסיטת בודפשט ועבד בכתב-העת "קֹרְטָרְשׁ". ספר ביכוריו, "חג שחור" התפרסם ב-1960, ואחריו הופיעו, בין השאר, "פרידה מבית-לחם" (1967), "קורבן-אדם" (1973), "הר-הגעש הרדום" (1981) ו"עוצמת השירה" (1994). אוֹרְבַּן שהרבה לתרגם להונגרית מאנגלית ומספרדית נודע גם בזכות ספרי הילדים המצוינים שכתב והודות לספר-המסע שלו על הודו, "חלון לאדמה" (1972). שירתו שילבה לשון גבוהה ונמוכה, דיאלוגים וסלנג.
איירון סורס

היסטוריה

איירון סורס נוסדה בשנת 2011 בתל אביב, בידי תומר בר זאב והאחים רועי, אייל ואיתי מילרד.
החברה פועלת בעיקר בשני תחומים. תחום הפעילות הוותיק שלה וזה שתורם את עיקר הרווח הוא שירות של הפצת תוכנות תמורת תשלום. לקוחותיה בתחום זה הם חברות שיודעות להפיק הכנסות, אך זקוקות ללקוחות והן משלמות לה על כל גולש שמוריד את התוכנה שלהן.
תחום נוסף שהחברה החלה בפיתוחו לפני מספר שנים הוא תחום המובייל. מפתחים, בהם חברות משחקים, מטמיעים את הטכנולוגיה וה–SDK (חבילה למפתחים) של החברה בעשרות אלפי האפליקציות שלהם, ובעקבות כך מופיע פרסום ממוקד.

רכישות

ברבעון הראשון של 2013 איירון סורס רכשה את חברת AfterDownload Ltd ב־28 מיליון דולר על מנת להרחיב אינטגרציית ההפצה שלו, התקנה וכלים למפתחים, מפיצים ומפרסמים.
בשנת 2013 היא פתחה משרד בסן פרנסיסקו ובבייג'ינג ב-2014 ובאנגליה ב-2015.
במהלך 2013 הייתה איירון סורס על סף מיזוג עם בבילון, אך לבסוף הוא לא יצא לפועל והחברה המשיכה לצמוח באמצעות אסטרטגיית הרכישות שלה.
בשנת 2014 החברה גייסה כ-85 מיליון דולר ממשקיעים בינלאומיים ורכשה סטודיו למשחקי פלאפון Upopa.
בספטמבר 2015, איירון סורס מיזגה את SuperSonic לתוך חטיבת המובייל אופריישן שלה ב-200 מיליון דולר.
במאי 2016 איירוסורס הודיעה על השקת פתרון ביג דאטה Atom, פתרון רובסטי תשתיתי שמאפשר לעסקים מוטי נתונים להעביר בביטחה מיליוני אירועים ביום לאחסנה בענן כמעט בזמן אמת.
ביולי 2016 איירון סורס הודיע על רכישת חברת טכנולוגיית וידאו StreamRail בסכום מוערך של 20 מיליון דולר, הצוות על 15 אנשיו הצטרף לחטיבת פתרונות פרסום באיירון סורס על מנת לשפר את הפלטפורמה הקיימת של החברה לפרסום וידאו.
באוגוסט 2017 היו מגעים לגבי רכישה של איירון סורס על ידי קרן השקעות סינית בסכום של 1.8 מיליארד דולר אבל לבסוף העסקה לא הבשילה.
באוקטובר 2019 פורסם כי קרן cvc תרכוש 25% ממניות החברה ב-450 מליון דולר, סכום שמשקף לחברה שווי שוק של 1.55 מיליארד דולר.