היתר שאיבת מים בשבת

בהלכות ערובין, היתר שאיבת מים בשבת הוא סדרת תקנות הלכתיות שמטרתן להתיר שאיבת מים בשבת, אף במקומות שיש בדבר איסור דרבנן של הוצאה מרשות לרשות מכרמלית לרשות היחיד, ובאמצעות תיקון מחיצה מינימלית. כיום אין כמעט שימוש מעשי בהיתר זה.

רקע

מדין התורה, אין איסור בהוצאת והכנסת חפצים מרשות הכרמלית (כגון ים או נהר), לרשות היחיד, ובכלל זה שאיבת מים שנחשבת גם כן כהוצאת והכנסת חפצים. אולם מדרבנן נאסר להוציא ולהכניס חפצים מרשות היחיד לכרמלית בשבת, וכן נאסר להוציא חפצים בין רשות היחיד פרטית לרשות יחיד משותפת, ללא תיקון עירוב חצרות. אולם כשחכמים אסרו דבר זה בכלליות, הם לא אסרו במספר מקרים פרטיים, והשאירו את ההלכה כדין התורה, ובתנאי שתהיה מחיצה מינימלית בכל אחד מהמקרים.

ההיתר בספינה

בספינה ההולכת על פני המים, שבה קשה לתקן מחיצה כזו סביב נקב השאיבה, מורחב היתר זה אף יותר, ואפשר לשאוב בה מים מהים דרך חור בקרש הרחב ד' על ד' טפחים שיוצא מדפנות הספינה, אף ללא מחיצה סביבו. הצורך בתיקון זה הוא דווקא בספינה נמוכה, שאין משפתה לשפת הים י' טפחים, וללא התיקון נמצא שהוא מטלטל מכרמלית (הים) לרשות היחיד. (הספינה) אולם במקרה והספינה גבוהה יותר, די בהוצאת זיז קטן מהספינה, שכן אוויר כרמלית מעל י' טפחים הוא מקום פטור, ונמצא כששואב מים הוא מטלטל מכרמלית למקום פטור וממקום פטור לרשות היחיד, דבר המותר במקרה הצורך. במקרה זה, הזיז משמש להיכר שרק לגבי שאיבת מים הותר לטלטל מכרמלית לרשות היחיד דרך מקום פטור, ולא לדברים לא נצרכים.
במקרה זה, של שאיבת מים על ידי הוצאת זיז להיכר, אסור לשפוך בחזרה מים ישירות מהספינה לים, שכן המים לא נחים בדרכם במקום פטור, ונמצא שהוא זורק מרשות היחיד לכרמלית, דבר שאיסורו דרבנן. אולם מותר לשפוך או לזרוק דברים על גבי דופן הספינה, אף שמשם הם יפלו לים, שכן לא אסרו חכמים הוצאה מרשות לרשות בין רשות היחיד לכרמלית על ידי 'כוחו', היינו כשאינו מוציא בין רשויות בצורה ישירה, אלא כשמוציא למקום ממנו ימשיך החפץ עצמאית לעבר הרשות האחרת, כמו פה.

אמת מים העוברת ברשות היחיד

אמת מים קטנה העוברת דרך חצר, שהיא רשות היחיד, ואין בה רוחב ד' טפחים או עומק י' טפחים, בטלה לרשות היחיד וניתן לשאוב ממנה מים ללא הגבלה. אולם אם יש בה שיעור גודל זה, היא נחשבת לכרמלית, היות שיש בה שיעור של 'מקום חשוב' שאינו בטל לרשות בו הוא עובר, והיא מפולשת משני צידיה אל מחוץ לחצר.
כדי להתיר לשאוב ממנה מים בשבת במקרה זה, יש להציב מחיצה בת עשרה טפחים בכניסתה וביציאתה מהחצר. מחיצה זו צריכה להיעשות כך שלפחות טפח אחד מהמחיצה יהיה בתוך המים, ולפחות טפח אחד מעליהם. אולם גם במקרה זה, המחיצה תתיר לשאוב מים אף אם היא 'מחיצה תלויה' - מחיצה שיש בינה לקרקע יותר מעשרה טפחים.
אם האמה נכנסת לחצר בפתח ברוחב בן פחות מג' טפחים, או בכמה פתחים כאלה, אין צורך בשום תיקון, שכן פתח פחות מג' טפחים נחשב כסתום. ('לבוד')

באר מים בין שתי חצרות

באר או בור מים שנמצאים בין שתי חצרות משותפות - נחשבים כשייכים לשתי הרשויות השונות. לכן אין אנשי החצרות יכולים לשאוב ממנה מים בשבת על מנת להכניסה לבתים, היות שבשאיבת המים יש הוצאה מרשות היחיד אחת לרשות היחיד אחרת שאינה באותה בעלות, דבר שיש בו איסור דרבנן ללא תיקון עירוב חצרות.
במקרה זה ניתן להתיר את שאיבת המים באמצעות תיקון עירוב חצרות, או באמצעות הצבת מחיצה תלויה בגובה של לפחות י' טפחים (כ- 80 ס"מ) שעומדת לפחות טפח בתוך המים, או מחיצה בגובה י' טפחים העומדת בתוך המים, שלפחות טפח ממנה נמצא מעל המים, כך שיש כעין מחיצה המחלקת את המים לשנים. באמצעות המחיצה רואים כאילו הבאר או הבור מחולקים בין שתי החצרות, וכל אחת מהחצרות שואבת את המים מחלקה. ההיתר בדין זה הוא בכך שמכשירים מחיצה תלויה אף שבדרך כלל היא פסולה, וכן שאין מתחשבים בכך שהמים בין שני החלקים מתערבבים ביניהם ללא הפסק. המחיצה לצורך היתר זה צריכה להיות מחיצה שנעשתה במיוחד, ולא מחיצה שעומדת ממילא.
אפשרות אחרת להתיר במקרה זה היא הצבת קורה מעל הבאר ברוחב של לפחות ד' טפחים, כך שרואים את הקורה כאילו היא יורדת לתוך הבאר ומחלקת אותה לשניים, מדין פי תקרה יורד וסותם.
באופן דומה יש לתקן מחיצה במאגר מים של שני מקומות יישוב, שבאמצעו עובר תחום השבת של אחד מהם.