google/wiki40b huggingface dataset:
סה-מה צ'יין

עבודתו בתור היסטוריון

עבודתו הידועה ביותר ,"רשומות ההיסטוריון", (בסינית "שְׁה גִ'י" - 史记/史記) קבעה מוסכמות חדשות הן בסגנון והן באיכות אליו ישאפו בעתיד היסטוריונים סינים. כמו גם היותה אבן דרך בכתיבת ההיסטוריה הסינית. 
בזמנים שקדמו להופעתו של סה-מה צ'יין ההיסטוריה הסינית נכתבה כהיסטוריה של שושלות בלבד. כאשר תקופה החלה עם עלייתה של שושלת והסתיימה עם נפילתה. החידוש שהכניס סה-מה צ'יין בכתיבת ההיסטוריה כהיסטוריה כללית הנוגעת לכל סין ולא רק לשושלות השליטים שלה השפיעה על היסטוריוגרפים והיסטוריוניום סינים מאוחרים יותר כגון גֶ'נְג צְ'יָאו וסְה-מָה גואנג. אף על פי שהיסטוריונים מאוחרים יותר רואים בכתיבתו של סה-מה צ'יין את המודל הרשמי לפיו צריך לכתוב היסטוריה, השיטה הסופית המנחה את ההיסטוריון הסיני כיצד לכתוב כתבים וספרים היסטוריים הופיעה מאוחר יותר בימיו של ההיסטוריון באן גו.
סה-מה צ'יין היה גם זה שהציג דרך כתיבה חדשה לסינים והיא כתיבת היסטוריה בצורה של סדרת ביוגרפיות. עבודתו הידועה ביותר, שה ג'י, כוללת יותר מ-130 פרקים ומחולקת לנושאים ספציפיים בצורת תולדות, דיווחים וחיבורים ולא בצורת ציר זמן כפי שנהוג במערב. בין שאר הנושאים שבהם סה-מה צ'יין עוסק בחיבורו אפשר למצוא דיווחים על כלכלה, מוזיקה, טקסים, דת, לוח השנה הסיני וביוגרפיות מורחבות. השפעתו של סה-מה צ'יין על כתיבת היסטוריה לא הצטמצמה לסין בלבד אלא הגיעה גם למקומות אחרים כדוגמת הממלכות הקוריאניות.

חייו

מקום לידתו של סה-מה צ'יין נקרא בתקופתו לונגמן, ליד המקום שבו שוכנת כיום העיר האנצ'נג אשר במחוז שאאנשי. בתור צאצא למשפחת היסטוריונים ותיקה, אביו, סה-מה טאן, היה מנהל הספרייה הקיסרית והמְתארך הצופה למועד החגיגות של הקיסר האן וו-די. תחת השגחתו של אביו, החל סה-מה צ'יין ללמוד מגיל צעיר מאוד, וכבר בגיל עשר היה בקיא בחלק ניכר מהכתבים הסינים הקלאסיים שנכתבו עד לתקופתו. כאשר התבגר עוד החל סה-מה צ'יין ללמוד אצל צמד הקונפוציאנים הידועים קוֹנג אנְגְווֹ ודונג ג'ונְגשוּ. כאשר הגיע לגיל עשרים החל סה-מה צ'יין בעידודו של אביו לנדוד ברחבי סין במטרה לאסוף חומרים לעבודתו ההיסטורית שה ג'י. במהלך מסעו ניסה לברר את אמיתותן של אגדות ושמועות שרווחו במקומות שבהם ביקר. כמו כן הוא גם ביקר באנדרטות ידועות בזמנו כאשר הבולטות ביניהן היו האנדרטות שייצגו את קברי המלכים המלומדים המיתולוגיים יו ושון.
רוברט שטולץ

רוברט אליזבת שטולץ (בגרמנית: Robert Elisabeth Stolz ‏ 25 באוגוסט 1880 - 27 ביוני 1975) היה  
פזמונאי ומנצח אוסטרי, כמו גם מלחין אופרטות ומוזיקה לסרטים.

חייו

שטולץ נולד להורים מוזיקליים בגראץ. אביו היה מנצח ומלחין, אמו הייתה פסנתרנית קונצרטים, והוא היה קרוב משפחה של זמרת הסופרן טרזה שטולץ. בגיל שבע, סייר באירופה כפסנתרן וניגן מיצירות מוצרט. הוא למד באוניברסיטה למוזיקה ואמנויות הבמה של וינה אצל רוברט פוקס ואנגלברט הומפרדינק. משנץ 1899 כיהן משרות ניצוח במריבור (שנקראה אז מרבורג), זלצבורג וברנו, לפני שתפס את מקומו של ארטור בודנצקי בתיאטר אן דר וין בשנת 1907. הוא ניצח שם, בין השאר, על ביצוע הבכורה של "חייל השוקולד" מאת אוסקר שטראוס בשנת 1908. בשנת 1910 פרש ממשרתו כדי להיות מלחין ומנצח עצמאי. בינתיים החל להלחין אופרטות ושירים נפרדים וקצר כמה וכמה הצלחות בתחומים אלה.
אחרי ששירת בצבא אוסטריה במלחמת העולם הראשונה, הקדיש שטולץ את זמנו בעיקר לקברט, ובשנת 1925 עבר לברלין. בסביבות 1930, החל לחבר מוזיקה לסרטי קולנוע, בהם הסרט המדבר הגרמני הראשון "שני לבבות בקצב הוואלס", שוואלס הנושא שלו היה עד מהרה לחביב הקהל. כמה יצירות קודמות של שטולץ, כגון "Adieu, mein kleiner Gardeoffizier"  מתוך האופרטה שלו "נשות וינה העליזות", התפרסם בקהל הרחב באמצעות מדיום הקולנוע, לאחר ששולב ב"פונדק הסוס הלבן".
עקב עליית המשטר הנאצי בגרמניה חזר שטולץ לווינה, שם היה שיר הנושא שלו לסרט Ungeküsst soll man nicht schlafen gehn ללהיט. הוא המשיך בפעילותו גם בברלין. בנסיעותיו הלוך ושוב מעיר לעיר הבריח יהודים ופליטים פוליטיים מגרמניה לאוסטריה בתא המטען של הלימוזינה שלו. הוא חזר על כך 21 פעמים. אז הגיע האנשלוס ושטולץ עקר שוב את מושבו, תחילה לציריך ואחר לפריז, שם נכלא בשנת 1939 כגורם עוין. הוא שוחרר בעזרת ידידים וב-1940 יצא לניו יורק. 
בארצות הברית נחל שטולץ תהילה הודות לקונצרטים של מוזיקה וינאית שערך, החל ב"לילה בווינה" בקרנגי הול. כתוצאה מכך, קיבל הזמנות רבות להלחין מוזיקה להצגות ולסרטים, והיה מועמד לשני פרסי אוסקר: "ואלס בעננים" ל"מצעד האביב" היה מועמד ל"שיר המקורי הטוב ביותר" ב-1941, והמוזיקה שלו לסרט "זה קרה מחר" הייתה מועמדת לפסקול הסרט לדרמה או קומדיה הטובה ביותר ב-1945.
ב-1946 חזר שטולץ לווינה, שם חי את שארית חייו. בשנות ה-60' וה-70' הרבה להקליט אופרטות של מלחינים כיוהאן שטראוס הבן, פרנץ להאר, אמריך קלמן ולאו פאל, שהכיר קודם לכן.
בשנת 1952 החל שטולץ להלחין ל"רביו הקרח של וינה". הוא הקדיש את הראשונה ב-19 אופרטות הקרח שלו ("אוה הנצחית") לאלופת אירופה אוה פאווליק. ב-1970, לציון יום הולדתו ה-90, הוענק לו תואר "אזרח כבוד של וינה", המוזיקאי השני שזכה לכבוד זה אחרי ריכרד שטראוס. דמותו מונצחת גם על בול דואר בסדרת זיכרון של הדואר הווינאי. 
בשנותיו המאוחרות השתמש בשרביט ניצוח שירש מפרנץ להאר; השרביט היה שייך במקור ליוהאן שטראוס וראשי התיבות של שטראוס היו חרותים בו בכסף.
לאחר מותו בברלין בשנת 1975 נקבר סמוך ליוהנס ברהמס ויוהאן שטראוס הבן בבית הקברות המרכזי בווינה, ופסל שלו הוצב בגן העיר של וינה. רחוב נקרא על שמו - סמוך לבית האופרה.

נישואים

רוברט שטולץ נישא חמש פעמים. נשותיו הראשונה והשנייה (גרטה הולם ופרנצי רסל) היו זמרתרות. אשתו השלישית הייתה יוזפינה צרניץ והרביעית נקראה לילי. אשתו החמישית הייתה איבון לואיז אולריך, שכונתה "איינצי" (2004-1912) או "די איינציגה", על שום תפקידה כמסייעת לאמנים גרמנים ואוסטרים גולים בפריז במלחמת העולם השנייה, הייתה מנהלת עסקיו עד מותו. הייתה לה בת אחת, קלאריסה,  מנישואיה הראשונים, ורוברט שטולץ אימץ אותה.
קבוצת תהל

ייסוד תה"ל

חברת "תכנון המים לישראל", שהיא גרעינו של התאגיד, נוסדה ב-1 באפריל 1952 (ו' בניסן תשי"ב) כחברה ממשלתית על ידי ממשלת ישראל, הסוכנות היהודית, הקרן הקיימת לישראל ושמחה בלאס (שהיה מנהלה הכללי הראשון לאחר סיום עבודתו כמנהל אגף המים במשרד החקלאות). בעת הקמתה, הייתה תה"ל החברה הממשלתית היחידה בישראל שעסקה במשק המים. ועסקה הן בתכנון (בעיקר תכנון המוביל הארצי) והן בביצוע השלבים הראשונים של המוביל. בשנת 1956 נקבע שתה"ל לא תעסוק בביצוע ותתמקד בתכנון כולל של משק המים הארצי.

החברה כיום

בהמשך, פנתה תה"ל לשוק הבינלאומי והופרטה. החל משנת 1995 קבוצת תה"ל היא חברה פרטית בבעלותה המלאה של חברת ההחזקות קרדן ומכילה מתחתיה מספר חברות בת בנושא תכנון הנדסי וביצוע בנושא מים וסביבה. החברה מדורגת בין 100 החברות המובילות בתחום זה בעולם. החברה פועלת בכל רחבי העולם וממותגת כחברת ההנדסה הבינלאומית הגדולה ביותר בישראל. משנת 2001 עד 2012 עמד בראש הדירקטוריון אמנון ליפקין-שחק.
צ'אד סמית

ביוגרפיה

סמית נולד במינסוטה שבארצות הברית, וגדל במישיגן. לפני שהצטרף לרד הוט צ'ילי פפרז ב-1989 הספיק לתופף במסגרת הרכבים רבים. עבודת התיפוף שלו מופיעה ביותר ממאה אלבומים שונים. עם הלהקות והאמנים שאיתם שיתף צ'אד פעולה נמנים: Pharaoh, Twenty Mondays, Toby Redd, Wild Colonials, Second Self, Wayne Kramer, Thermadore, Lili Haydn, John Fogerty, Leah Andreone, Fishbone, Loud Rocks, Johnny Cash, Glenn Hughes
בשנת 2008, לאחר שלהקת רד הוט צ'ילי פפרז הודיעה על פירוקה הזמני, הצטרף סמית' להרכב מוזיקלי הכולל את ג'ו סטריאני, סמי הייגר ומייקל אנתוני ושמו "Chickenfoot".
סמית התחתן ב-1994 עם מריה. לזוג נולדו ארבעה ילדים. הם התגרשו, וסמית נישא לאדריכלית בשם ננסי ב-8 במאי 2004. 
צ'אד רשום בספר השיאים של גינס לאחר שניגן במערכת התופים הגדולה בעולם (308 חלקים).
קרלוס סלים

קרלוס סלים חילו (בספרדית: Carlos Slim Helú; נולד ב-28 בינואר 1940) הוא איש עסקים מקסיקני ממוצא לבנוני. סלים היה השני בעושרו בעולם אחרי ביל גייטס עד 2015.
קרלוס סלים נולד ב-1940 במקסיקו כצעיר בששת ילדיהם של המארוני ג'וליאן (יוסף) סלים חדאד, שהיגר כנער מהעיירה ג'זין בלבנון, ושל לינדה חילו, אף היא בתם של מהגרים מלבנון. לאחר סיום לימודי הנדסה ב-1961 נישא קרלוס לסומאיה דומיט (Soumaya Domit).
הונו הוערך (תחילת 2016) בכ-50 מיליארד דולר.
לאחר מות אשתו ואחרי ניתוח לב שעבר, העביר את התפעול השוטף לידי שלושת בניו, קרלוס הבן, מרקו אנטוניו, ופטריק.
סלט דה בף

סלט דה בף או סאלאטה דה בף (ברומנית: Salată de boeuf)
הוא סוג של סלט מיונז או סלט תפוחי אדמה, גרסה רומנית של "סלט אוליבייה" או "הסלט הרוסי". הוא מלווה ברומניה את הארוחות החגיגיות, כמו למשל של חג המולד, אבל נהוג להגישו גם בהזדמנויות אחרות.
למרות שמו החצי צרפתי (המילה "בף" בה מבוטאת וכתובה במקור הצרפתי ומשמעותה "שור"). למרות זאת ה"סלט דה בף" הרומני אינו דומה כלל ועיקר עם "סאלאד דה בף", סלט הבקר הצרפתי.
מכינים בכמויות גדולות לארוחה ומגישים אותו או כמתאבן או כמנה מלווה את המנות העיקריות.
האיזכור הראשון של שם הסלט הזה ברומנית הוא ככל הנראה משנת 1936, ב"ספר הבישול" הקלאסי של סנדה מרין.

היסטוריה

"הסלט הרוסי", שהוא אבי אבותיו של הסלט דה בף, הוכן לראשונה על ידי לוסיין אוליבייה, שף איטלקי של מסעדת "ארמיטאז'" במוסקבה, בשנת 1860. המתכון נשמר בסוד ובשנת 1905 כשמסעדת "ארמיטאז" נסגרה, נשארה ידועה רק גרסה רוסית של הטבח איוואנוב שעבד לצידו של אוליבייה וניסה לשחזר את הסלט הרוסי שלו.
במקור המתכון כלל מעדנים יקרים, בשרי ציד, סרטנים ועוד. עם הזמן חלק מהמרכיבים המקוריים הוחלפו בזולים יותר: בשר עוף, אפונה, והסלט נפוץ כמאכל שכיח ברחבי מזרח אירופה.

מצרכים והכנה

ה"סלט דה בף" הרומני מורכב מגזר, פסטרנק, ביצים, תפוחי אדמה ובשר או חלקי פנים (למשל לשון חזיר) מבושלים ולאחר מכן חתוכים לקוביות, ואליהם מוסיפים אפונה (יכולה להיות משימורים), מלפפונים חמוצים, חתוכים לקוביות, לפעמים זיתים. לאחר מכן ההרכב הזה מעורבב עם מיונז (עם מיץ לימון, חרדל, שמן ומלח) ומקשטים אותו.
קילטפה

קילטֵפֶּה (בטורקית Kültepe, "גבעת האפר") הוא שמה הנוכחי של עיר במרכז מזרח אנטוליה שבטורקיה, הידועה גם בשם כּרוּם כּנֵש, היינו "מושבת-הסוחרים של כנש" באשורית (בטורקית נהגה כַּנִיש). העיר המודרנית הקרובה ביותר היא קייסרי, כ־20 קילומטרים דרום מערבית לקילטפה. תעתיק שם העיר השכיח הוא "כנש", אחר שמה החתי, אולם שם מדויק יותר יהיה "כַּנֵס". כרום כנש מתייחס לחלק מסוים של העיר שניתן על ידי הממונים המקומיים לסוחרים אשוריים לשימושם הפטור ממס, כל עוד סחורתם נותרה בתוך הכָּרוּם. המונח "כרום" שאול מאכדית, ומשמעותו היא נמל. העיר אליה הוצמד הכרום היא נשש, בירתם הראשונה של החתים באנטוליה. 
מספר ערים אנטוליות אחרות אכלסו כרום, אולם הגדול בהם היה בכנש. כרום חשוב זה יושב על ידי סוחרים אשוריים במשך מאות שנים. האשורים ייבאו בדיל ואריגים מארצם עבור כסף ומוצרי מותרות.
אשטרום

היסטוריה

בשנות ה-80 של המאה ה-20 ייצרה אשטרום במפעל באשקלון מבנים מודולריים תחת השם "אשקובית" - אשדר קוביות.  שיטת הבנייה המודולרית שאיפשרה בניית שכונות גדולות בפרקי זמן קצרים הייתה פופולרית במיוחד ביהודה ושומרון. ברוב היישובים השכונות הראשונות נקראו מאוחר יותר בשם "שכונת האשקוביות". איכות המבנים טובה יחסית ורבים מהם בשימוש עד היום.
מייסדת נוספת של החברה היא חברת האחזקות "אלייד", אשר עד לחודש אוגוסט 2018 היו בבעלותה כ- 20% ממניות החברה, אז מכרה זו את עיקר אחזקותיה לחברה יונדקו. 
רמי נוסבאום וגיל גירון, בני הדור השני למייסדים, מכהנים בה כמנכ"לים משותפים.
ב-2017 נהרגו שני עובדי החברה ושלושה נפצעו באורח קשה כתוצאה מתאונות עבודה.

בעלי עניין

69.98% ממניות הקבוצה מוחזקות על ידי יונדקו חברה מאוחדת להנדסה ופתוח בע"מ, אשר בידי המשפחות המייסדות נוסבאום (33.3%), גירון (33.3%), משורר (15.4%), רובין (11%) ומייבלום (כיום משפחות מור וליפשיץ, 7%).
הר דורלי

גילוי ההר

ההר התגלה על ידי משלחת דיסקברי, שחקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1904–1901, תחת פיקודו של רוברט פלקון סקוט.

מקור השם

ההר נקרא על שם סגן ג'רלד סטוקלי דורלי (Gerald S. Doorly) מהצי המלכותי הבריטי, ששירת על הספינה מורנינג (Morning), שהייתה ספינת הסיוע של המשלחת.
תטא

צורות כתיבה

במקור נכתבה האות כצלב בתוך מעגל:  או .
בהמשך, התפתחה האות והפכה לסימון של קו במעגל  או נקודה בתוך מעגל .

משמעויות האות תטא

על פי פורפיריוס מצור, צלב בתוך מעגל שימש במצרים העתיקה כסימן הנשמה, ונקודה בתוך מעגל כסימן השמש - וכן סמלו של אל השמש רע.
ביוון העתיקה ראו באות קיצור של המילה "תנטוס" (θάνατος) - "מוות", והאות היוותה בעיניהם סימן הגולגולת - המסמלת גם בימינו מוות. היוונים השתמשו באות בהצבעות בעד עונש מוות.
חוקרי הכתב הכנעני העתיק (כתב פיניקי) ראו באות זו  (טית) את סמל הגלגל, כחלק מרשימת כלי עבודה: יוד - יתד לחפירה, כף - את חפירה, למד - שוט.
הילה (פיזיקה)

הילה (באנגלית: Halo) היא תופעה אופטית של היווצרות מעגל סביב מקור אור. הילה מופיעה לעיתים קרובות סביב השמש או הירח כתוצאה משבירת קרני האור בגבישי קרח באטמוספירה.
קיימים סוגים שונים של הילות בהתאם לצורת גבישי הקרח ולסידור המרחבי שלהם. ההילה הנפוצה ביותר קרויה "הילת 22°", והיא נוצרת כתוצאה משבירת אור בגבישי קרח הקסגונליים. חלק גדול מקרני האור נשברות בזווית כוללת של 22°, ולכן ההילה מופיעה כמעגל של אור בזווית זו סביב מקור האור. זו גם זווית השבירה המינימלית
ולכן העיגול שמוגבל על ידי ההילה פחות בהיר מחלקה החיצוני.
Hey Hey Hey

רקע וכתיבה

השיר נכתב על ידי קייטי פרי, סיה פרלר, עלי פייאמי, שרה האדסון ומקס מרטין, והופק על ידי מרטין ופעמני.

וידאו קליפ

וידאו קליפ לשיר פורסם בערוץ ה-Vevo של הזמרת בדצמבר 2017. בקליפ ניתן לראות את פרי כשהיא בדמותן של ז'אן ד'ארק ומארי אנטואנט, הקליפ בעל מסר פמיניסטי וקיבל שבח ממבקרים רבים.
מונה הצפיות שלו ביממה הראשונה שלו ביוטיוב עלה על למעלה מ-4.5 מיליון צפיות.
זאב אלעזר וולף

ביוגרפיה

נולד בתל אביב לרב יוסף אברהם וליזל וולף, שהיו מנהלי סמינר בית יעקב בני ברק. בילדותו למד בתלמוד תורה יסודי התורה בתל אביב
עם הגיעו לגיל ישיבה גדולה נסע ללמוד בישיבת באר יעקב שם נקשר לראש הישיבה הרב משה שמואל שפירא שאותו הוא מחשיב לרבו, לאחר שנתיים עבר ללמוד בישיבת פוניבז'.
בשנת ה'תשכ"ב נישא ללאה, בתו של ישראל זכריה שטרן (איש עסקים ובעליה של טחנת קמח דגן שהייתה קיימת בבני ברק, גיסו הוא המקובל הרב דוד חיים שטרן), עבר להתגורר בבני ברק, והמשיך את חוק לימודיו בכולל פוניבז' בראשותו של הרב אהרן יהודה לייב שטיינמן.

עבודתו החינוכית

בשנת ה'תש"ל עקב מחלתו של אביו מונה לכהן תחתיו כמנהל הסמינר לבנות בבני ברק, ולאחר פטירת אביו בשנת תשל"ט נקרא הסמינר על שמו "סמינר בית יעקב על שם הרב וולף". מוכר יותר בשם סמינר הרב וולף.
הרב וולף מוסר את שעורי ההלכה המרכזיים בסמינר בכיתות א' ו-ו'. בין הנושאים אותם הוא מלמד הלכות שבת, ייחוד ויהדות. בכיתות שבהן הוא אינו מלמד, ממלאת את מקומו כלתו המחנכת טובה וולף. הוא ממעט בשיחות פרטיות עם תלמידותיו ואת עיקר היכרותו עימן הוא עורך בשעורים ובמבחנים. הוא קבע והדברים נכתבו בדפי הקבלה לסמינר שבכל הנושאים ההלכתיים יקבעו על ידי הרבנים שמואל וואזנר ונסים קרליץ.
תחת ניהולו גדל הסמינר ונחשב לאחד המוסדות המבוקשים.
בשנים האחרונות מסייעים לו בניהול הסמינר בנו הרב שלמה וולף, בתו מרים קופשיץ וחתנו הרב נחום קופשיץ.
הרב וולף משמש גם כיו"ר איגוד מנהלי הסמינרים של "בית יעקב".
אגורנומוס

אָגוֹרָנוֹמוּס (יוונית: ἁγορανόμος) - היה תואר המפקח על המידות והמחירים בשווקים. מקור המשרה הוא ביוון הקלאסית שם המשרה הייתה קיימת במספר פולייס, לאחר כיבושיו של אלכסנדר מוקדון במזרח המשרה נעשתה נפוצה גם בתקופה ההלניסטית והמשיכה להתקיים לאחר כיבוש המזרח על ידי רומא העתיקה.
המשרה מוזכרת גם בגמרא. האגורנומוס היה בעל סמכות להעניש ולהלקות את מעוותי המידות והמחירים. תפקיד האנגרומוס ככל גם את בדיקת איכות היין, הוא היה טועם מכוס היין ובודק את טיבה. אחד מהידועים שבאגורנומוסים היה רב ("אבא אריכא") שמונה על ידי ראש הגולה כדי למלא תפקיד זה בשוקי נהרדעא.
לתפקיד האגורנומוס הקפידו למנות אנשים בני מעלה: נקיי כפיים, ישרי לב, ושונאי בצע. אדם שנתגלה בו פגם הקשור לאחת המידות הללו, היה נפסל למשרה זו, בגלל שהיה בה שדה פעולה רחב ונוח לעסקי שוחד.
מנהג הפיקוח על השווקים באמצעות אגורנומוסים הוא מנהג עתיק והיה מקובל, על פי עדות הגמרא, גם בארץ ישראל וגם בבבל. בירושלים לעומת בבל, האגורנומוס היה אחראי רק על המידות (ולא על המחירים). לפי דברי יוסף בן מתתיהו, שימש גם אגריפס הראשון, לפני שהיה למלך, במשרת האגורנומוס בשוק של טבריה.
יוסי סיאס

ילדותו

בהיותו בגיל שנה התגרשו הוריו, והוא עבר לבית סבתו ברמלה. את שירותו הצבאי עשה בצוות הווי ובידור של צה"ל.

הקריירה בישראל

לאחר שחרורו עבר קורס קריינים והתקבל לעבודה בקול ישראל.
בשנות ה-80 החל לעבוד ברשת ג', והגיש תוכניות מוזיקליות.
ב-1988 החל להגיש מדי יום לפני הצהריים את התוכנית "אהבה יומיומית" שבה נוגנו שירים, וביניהם קרא מכתבים, לרוב מכתבי אהבה שכתבו מאזינים. כשצברה התוכנית פופולריות, ביקש לשמוע את כותבי המכתבים בקולם, והעלה אותם לשידור ובהדרגה הפכה התוכנית לשיחות עם מאזינים הפורשים את מצוקותיהם הרומנטיות והאישיות. מאז ובמשך 15 שנים נודע בסגנונו המיוחד שבו שימש אוזן קשבת ומסייע לאנשים הפונים אליו בשידור. המתכונת של תוכניתו הורחבה, הוא עבר לרשת ב' והגיש פעמיים בשבוע את התוכנית "מצב הרוח" שהחלה בחצות הלילה ונמשכה עד 5 בבוקר.
במקביל לעבודתו ברדיו, הגיש בערוץ 2 תוכנית ארוח שעסקה בזוגיות, "יוסי סיאס", ובערוץ 3 בכבלים תוכנית בשם "סיפור אהבה עם יוסי סיאס" (1997-1998). כמו כן הוציא לאור ספר ובו קיבץ מבחר סיפורים אישיים על רקע עבודתו.
סיאס התחתן עם יעל, כלכלנית, ושניהם הורים ל-10 ילדים. המשפחתיות החמה שבה ועולה בשיחות שהוא מנהל עם מאזיניו ועם כלי התקשורת.

הקריירה במיאמי

בספטמבר 2003, לאחר שקוצצה משכורתו ברשות השידור, וסירובו לקבל את התנאים המשפילים כהגדרתו - פוטר, וסיים בה קריירה של 15 שנים. סיאס, שהתגורר עם משפחתו בירושלים, ניסה כוחו בכמה עיסוקים, אך כשל. בחודש מאי 2004 עזב עם בני משפחתו למיאמי שבארצות הברית. עזיבתו הכתה בהלם את מאזיניו ועוררה הדים נרחבים. הכותרות בעיתונים דיברו על האיש שעזר לכולם ולא יכול היה לעזור לעצמו. 
עם בואו למיאמי, ולאחר תקופת התאקלמות עם בני משפחתו, החל לשוב ולהתפרנס. הוא נבחר להוביל מסע פרסום של חברת הטלפונים 013 ברק, שעסקה בשיחות לחו"ל ובה בולט מוטיב הגעגועים לבן משפחה הנמצא רחוק.
ב-2005 הוחתם על חוזה עבודה עם רדיו ללא הפסקה בה קרוב לעשור שידר עד סוף 2014, ומאז הוא הגיש בסגנונו המוכר את התוכנית "שיחות לילה", בין השעות 23:00 - 02:00. את התוכנית הוא שידר ממיאמי, באמצעות סידורים טכנולוגיים מיוחדים שנעשו למענה.

הסגנון של יוסי סיאס

סיאס נודע באישיותו הרדיופונית בעזרתה הוא מצליח ליצור קשר עם המאזינים ולעורר בהם תחושה של פסיכולוג המאזין למצוקותיהם. בעיות של עוני, אהבות נכזבות, מחלות וייסורי נפש, פרידות ממושכות, היעלמויות וכל מצוקה שמגיעות מהמאזינים. לעיתים קרובות הוא מסייע גם באופן מעשי, גם באמצעות פניה לגורמים שיכולים לפתור את הבעיות הצצות ועולות. 
בשנות הקריירה שלו הפך סיאס למותג של סיוע, ותוכניותיו משמשות כתובת למצוקות שונות.
דברי סיום (מונח ספרותי)

דברי סיום הם מאמר קצר או מידע מבהיר הממוקם בסוף הספר. משתמשים בסיומים, בדרך כלל, כדי שהמידע הפחות רלוונטי יופיע בסוף היצירה ולא יבלבל את הקורא.
דברי סיום הוא טקסט שנוסף בסוף הספר, או נכתב כנספח, או כמסקנה. בדרך כלל כדי להוסיף הערה או ביאור, או אזהרה. דברי הסיום יכולים להיכתב על ידי מחבר המסמך או על ידי אדם אחר. דברי הסיום מופרדים מגוף הספר וממוקמים בדפים נספחים. הם מציגים מידע שאינו חיוני לספר בכללותו אבל נחשב רלוונטי.
ולאדיסלאבה חומס

ולאדיסלאבה חומס (בפולנית: Wladyslawa Chomsowa;‏ 1885–1966) הייתה חסידת אומות העולם מפולין.

פועלה בתקופת השואה

לפני השואה הייתה חומס עובדת סעד בכירה בדרוהוביץ. לאחר הפלישה הגרמנית למזרח פולין ולברית המועצות הנהיגה חומס את סניף לבוב של הארגון המחתרתי ז'גוטה שסייע ליהודים בתקופת הכיבוש הנאצי. היא הקימה קרן סיוע ופעלה לזיוף מסמכים כדי להקנות זהות ארית בדויה ליהודים שגרו מחוץ לגטו לבוב. היא סייעה ליהודים בגטו ומחוץ לגטו בדרכים נוספות, כגון מציאת מסתור והענקת טיפול רפואי. לגרמנים נודע שבעלה ובנה בבריטניה ולוחמים נגד הנאצים, ולכן הייתה חומס מבוקשת ונעה בין מקומות מסתור. בנובמבר 1943 נאלצה לעבור לוורשה. בנה נהרג במלחמת העולם השנייה במסגרת שירותו בחיל האוויר המלכותי.

הנצחה

ב-1963 העניק יד ושם לחומס את התואר "חסידת אומות העולם". היא ביקרה בישראל ונטעה עץ ביד ושם.
יצחק פרנקל

יצחק (אלכסנדר) פרֶנקל (פְרֵנֵל) (10 באוגוסט 1899, אודסה – 1981, תל אביב) היה צייר ישראלי, חתן פרס דיזנגוף לציור (1938, 1947–1948).

ביוגרפיה

פרנקל נולד בשנת 1899 בעיר אודסה שבדרום-מערב רוסיה (אוקראינה), השישי משבעת ילדיהם של יוסף-צבי ויוכבד בת רפאל כשר, נצר לרבי לוי יצחק מברדיצ'ב. בילדותו למד ב"חדר מתוקן". בין השנים 1916–1918 למד ציור בבית ספר בעיר הולדתו. בשנת 1919 עלה לארץ ישראל באונייה "רוסלאן". 
עם הגיעו לארץ ישראל ניסה לפתוח סטודיו לציור בנגריה של גימנסיה הרצליה בתל אביב. בנוסף, היה שותף להקמת קואופרטיב "התומר", שביקשה לקדם אמנות מודרניסטית בארץ-ישראל.
בין השנים 1920–1925 נסע לפריז, שם למד בבית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות (École des Beaux Arts, הבוז-אר). בתקופה זו הציג מעבודותיו בסלון הסתיו. עבודותיו שאבו מסגנונות הציור האוונגרדים של התקופה, בעיקר הקוביזם והאמנות המופשטת, כדוגמת הציור חיבור ללא עצמים. ציור חשוב אחר מתקופה זו הוא הציור עקידת יצחק שצויר בצפת בשנת 1924, מן הראשונים המתארים נושא זה באמנות הישראלית. הציור עוצב בהשראת מסורת ציורי העקידה ובהשפעת הפולקלור הצפתי, עליו נמנים אמנים כגון משה בן יצחק מזרחי.
עם שובו לארץ ישראל פתח פרנקל את "הסטודיה לציור שליד ועדת התרבות של הסתדרות העובדים", שפעל בתל אביב עד לשנת 1929. על התלמידים בסטודיו נמנו מרדכי לבנון, דוד הנדלר, אריה נבון, ג'ניה ברגר ואחרים. בין השנים 1929–1934 נסע לתקופה שנייה בפריז, שם החל ליצור בסגנון ריאליסטי.
בשנת 1922 נישא ליהודית, והיה אב לאליהו ונחום. משנת 1927 חי עם מרים אניספלד, וממנה היה אב לבן נוסף: אליעזר (נולד ב-1929). הוא נשא את מרים בשנת 1954, לאחר שיהודית הסכימה להתגרש ממנו. בראשית שנת 1959 נפטרה אשתו מרים. לאחר מותה נישא בשלישית, וכשהיה בן 69 נישא ברביעית, לאילנה (שהייתה אז בת 23).
בנו אליעזר פרנקל היה אדריכל, צייר ומחנך.
בשנת 1973 נפתח בקריית האמנים צפת מוזיאון פרנקל פרנל, המציג את יצירותיו.
אלמנתו אילנה ניהלה עד מותה בשנת 2008 את המוזיאון . המוזיאון פועל גם כיום.

יצירתו

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.
שצ'קוצ'יני

תולדות היישוב

שצ'קוצ'יני נזכרת לראשונה בשנת 1307, עת הייתה כפר בבעלות אצולה. במהלך המאה ה-15 קיבל היישוב זכויות עיר והיתרים לקיים בו ירידים שנתיים, והדבר הביא להתפתחותו.
באמצע המאה ה-17 הוחרב היישוב לחלוטין בידי גייסות האימפריה השוודית. במהלך המאה ה-18 שוקמה במעט העיירה, עת הייתה בבעלות משפחת האצולה דמבינסקי. שיקומה המלא של העיירה החל בתקופת פולין הקונגרסאית.

יהודי שצ'קוצ'יני

התיעוד הראשון לישיבת יהודים בעיירה הוא מהמאה ה-15, אך משך מאות בשנים נותרה הקהילה ביישוב מצומצמת, בשל הגבלות שונות שהוטלו עליה.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-2,800 יהודים, כמחצית מתושביה, והתקיימה בה פעילות של המפלגות הציוניות, של הבונד ושל אגודת ישראל. בשנות השלושים של המאה ה-20 סבלו יהודי העיירה מהתנכלויות אנטישמיות גוברות והולכות מצד שכניהם הפולנים, שכללו הצבת משמרות חרם בפתח חנויותיהם. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נמלטו כ-1,000 יהודים מהעיירה לאזור שבשליטת הסובייטים.

בשואה

ב-4 בספטמבר 1939 נכנסו הגרמנים לעיירה, וביצעו בה מעשי שוד ורצח של יהודים. בהמשך, הוטלו על הקהילה תשלומי כופר, תוך החרמת עסקי היהודים ביישוב, ואילוץ יהודי העיירה לענוד סרט זרוע ולהתייצב לעבודות כפייה. בהמשך החודש גורשו כ-200 מיהודי העיירה ליישובי הסביבה, ומשנת 1940 שולחו יהודי העיירה גם למחנות עבודה. בשנה זו רוכזו יהודי העיירה בגטו שהוקם בה, אשר מעת לעת נכנסו אליו הגרמנים, וביצעו בו מעשי רצח, ואשר בו סבלו היהודים מרעב כבד. ביוני 1940 נמנו בגטו שבעיירה 1,254 יהודים, ובהמשך צורפו אליהם 140 פליטים יהודים נוספים. ב-22 ביוני 1941 גודר הגטו שבעיירה, ושעריו ננעלו, תוך רצח יהודים שנתפסו מחוצה לו.
באמצע ספטמבר 1942 הוצעדו לגטו שבעיירה יהודים נוספים מכפרי הסביבה, תוך רצח חלקם בדרך. בד בבד, יהודים שניסו להימלט מהגטו שבעיירה הוסגרו ברובם לגרמנים בידי איכרי הסביבה, או נרצחו על ידם ישירות.
ב-20 בספטמבר 1942, ערב יום כיפור תש"ג, פשטו הגרמנים על הגטו שבעיירה, ורצחו חולים וקשישים בדירותיהם. כ-1,500 היהודים הנותרים שולחו לאחר מעשי התעללות ורצח למחנה ההשמדה טרבלינקה בקרונות בקר דחוסים.
בספר היזכור לקהילת שצ'קוצ'יני נמנים שמותיהם של 1,923 נספים מהעיירה.