אוניות הקו בצי הבריטי

אוניות הקו בצי הבריטי היו עמוד השדרה של הצי הבריטי החל מהמאה ה-17 ועד הופעתן של אוניות המערכה המוקדמות באמצע המאה ה-19. בכל הציים האירופים היו אוניות הקו אוניות המלחמה הראשיות, ואולם הצי הבריטי, שהיה אז הצי הגדול בעולם והצי שנהנה מעליונות ימית בלתי מעורערת (במיוחד מאז קרב טרפלגר) הביא אוניות אלה לשיא התפתחותן. כינוי אוניות הקו בצי הבריטי היה "men-of-war".

דירוג אוניות הקו בצי הבריטי

במאה ה-17 היו אוניות הקו אוניות בעלות שני סיפונים (double decker) שנשאו 50 תותחים; במאה ה-18 כבר היו אוניות גדולות ובעלות חימוש כבד בהרבה. הצי הבריטי הנהיג שיטה לדירוג אוניותיו, על פיה רק אוניות בדרגים הראשון עד השלישי היו חלק מהקו. 
אוניות מן הדרג הראשון (first rate) נשאו 100 תותחים ומעלה, בשלושה סיפונים; בסיפון התחתון תותחי 32 ליבראות. 
באמצעי 24, ובעליון 18 ליבראות - חימוש כבד מאד. לאוניות אלה היה צוות של 850 איש ויותר, והן שובצו בדרך כלל במרכז הטור הלוחם. אך מכיוון שהסיפון התחתון היה קרוב כל כך לפני המים, הרי שבמצב של גלים גבוהים מדי לא ניתן היה להפעיל את התותחים של אותו סיפון. עובדה זו, וכן העובדה שהאוניות היו גדולות ומסורבלות, ויקרות מאוד לתפעול, הביאו לכך שהן היו בדרך כלל אוניות הדגל של האדמירל שפיקד על הצי. לא נבנו אוניות רבות מסוג זה.
אוניות מן הדרג השני (second rate) היו למעשה דגם קטן יותר, ולכן זול יותר, של אוניות הדרג הראשון. הן נשאו 90 עד 98 תותחים, קלים יותר מאלו של הדרג הראשון - 32 ליבראות בסיפון התחתון, אך 18 ו-12 ליבראות בסיפונים הגבוהים יותר, ו-750 אנשי צוות. גם הן סבלו מהמגבלות של הדרג הראשון, ואוניות מהדרג השלישי היו יכולות להתמודד איתן, אך בקרב צמוד היה לעוצמת האש שלהן יתרון. בנסיבות שבהן היה יקר מדי להשתמש באוניות מן הדרג הראשון, כמו למשל בציים שהיו באתרים מרוחקים, נעשה שימוש באוניות מן הדרג השני.
אוניות מן הדרג השלישי (third rate) - אלו היו אוניות שנשאו 64 עד 80 תותחים. רוב ספינות הקו היו מסוג זה, כאשר הדגם שהיה הנפוץ ביותר היה ספינת הקו בת 74 תותחים, שנקראו בקיצור 74 (Seventy Four). באוניות אלו היו שני סיפוני תותחים, כשבתחתון תותחי 32 ליבראות ובעליון - 18 ליבראות. לאוניות אלו היה צוות בן 600 עד 650 איש, והן היו המיזוג הטוב ביותר בין עוצמת אש, יכולת תמרון, ועלות כלכלית.
אוניות מן הדרג הרביעי (fourth rate) - אוניות אלו היו אוניות הקו של המחצית הראשונה של המאה ה-18, ונשאו 50 - 60 תותחים, בני 18 ליבראות. בשיאן של אוניות הקו הגדולות, נחשבו אוניות אלו כבעלות עוצמת אש חלשה מדי, וחלשות מדי לקו העיקרי. למרות זאת שימשו אוניות אלו בקרבות, בעיקר בים הבלטי (קרב קופנהגן) וזאת בשל השוקע הנמוך שלהן. זו הסיבה שאוניות מדרג זה השתתפו גם בקרב קמפרדאון. למרות זאת, אונייה מדרג זה השתתפה גם בקרב הנילוס. אולם, אוניות אלו שימשו בעיקר לתפקידים שאינם חלק מתפקידי הטור העיקרי, כמו ליווי שיירות, הגנת חופים, ועוד. בצי ארצות הברית היו פריגטות גדולות, בנות 44 תותחים, שהיו קרובות מאוד בכוחן לספינות אלו.
אוניות מן הדרג החמישי (fifth rate) היו בעיקר פריגטות. הן נשאו תותחים בסיפון אחד, במגוון רב של תצורות, החל מפריגטות שנשאו 32 תותחים בני 12 ליבראות וכלה בכאלו שנשאו 40 תותחים בני 24 ליבראות. 
אוניות מן הדרג הששי (sixth rate) היו פריגטות קטנות יותר, בעלות 22 או 28 תותחי 9 ליבראות.

כוח אדם ומשמעת

באותה תקופה לא היה מנגנון גיוס מסודר, וגם לא הייתה שיטה מסודרת לאימון מלחים חדשים. הרעיון של הצטרפות מסודרת לצי, מרצון, לא עלה כלל על הדעת. בעת מלחמה, כשהתעורר הצורך לאייש במלואו את הצי המלכותי - סדר גודל של למעלה מ-120,000 איש - נוצר קושי חמור. הקושי נבע פשוט ממספרם המצומצם של המלחים הזמינים, וכאמור, לא היה מנגנון אימון שיכשיר מלחים חדשים. על המלחים הקיימים התחרו שלושה גופים: צי המלחמה, צי הסוחר, וספינות שודדי הים שפעלו ברישיון (privateer); יש מי שטוען שהבעיה העיקרית הייתה בתנאי החיים הקשים של המלחים, אך הדבר אינו נכון. תנאי החיים של המלחים היו אמנם קשים ומאוד לא נוחים במושגי המאה ה-21, אך במושגי המאה ה-18 היו אלו תנאים סבירים בהחלט, ואף טובים במידה מסוימת מהתנאים בחוף (אם כי השכר היה קצת יותר נמוך). מכאן שהבעיה לא הייתה בתנאים, אלא בזמינות כוח האדם.
המלחים שהיו בצי היו משלוש קבוצות. ראשית, היו מתנדבים, אנשים שפנו מרצונם לשירות בצי. מתנדבים קיבלו מעין מענק הצטרפות לצי, מענק שהיה בעל ערך למי שהיה זקוק לו מאד; רבים מהמתנדבים לא הבינו שממענק זה מנוכה עלות הערסל שלהם, המדים, ועוד מספר פריטים. גורם חשוב להתנדבות היה הרצון להימלט מצרות בחוף: אנשים שנחשדו בפשעים קטנים, כמו אי-החזר חובות, וכדומה, היו יכולים למצוא מקלט בטוח על גבי ספינות הצי. הצי הבריטי סירב להסגיר בעלי חוב שחובם היה קטן מ-20 ליש"ט. 
הקבוצה השנייה, שהייתה הקבוצה העיקרית הייתה קבוצת המלחים שגויסו בעל כורחם (pressed men). החוק הבריטי קבע שניתן לגייס לצי, בעל כורחו, כל מלח שגילו מ-18 עד 55; שתי הגדרות (הגדרת "מלח" והגדרת הגיל) שזכו לפירוש נרחב למדי. הצי הציב קצינים בכל נמל, ואלו אספו חוליות של אנשי זרוע מקומיים שסרקו את הנמלים ואת ערי הנמל בחיפוש אחרי מלחים.

תהליך הגיוס בכוח נתפס בפולקלור הבריטי כמהלך שבו נחטפו אנשים תמימים מבתיהם. בפועל היו רוב המגויסים בעל כורחם מלחים בצי הסוחר, שחיפשו את העסקה הטובה ביותר מבחינתם; היו לא מעט מלחים שערקו מן הצי אל צי הסוחר, וגם בכיוון הפוך. מבחינה סטטיסטית אירעו רוב העריקות ב-18 החודשים הראשונים של השירות; לאחר תקופה כזו כבר לא היה משתלם כלכלית למלח לערוק.
קבוצה השלישית של מתגייסים היו אנשים שנשלחו כמכסה (quota) שהוטלה על כל מחוז בבריטניה. המחוזות השונים היו אמורים לספק מספר מסוים של אנשים לטובת הצי. בפועל, נשלחו בדרך כלל פושעים ואסירים; לאסירים הייתה העסקה משתלמת, שכן אף על פי שסיכנו את חייהם והעמידו עצמם תחת עולה של משמעת חמורה, הרי שבדרך זו היו יכולים להימלט מעונשם ואף לזכות בפנסיה ממשלתית בסוף השירות (תאורטית לפחות; לעיתים קרובות לא שולם שכרם של המלחים במועד, וגם לא במלואו, אם בכלל).
המלחים דורגו בשתי דרגות: מלח מן השורה (ordinary seaman) ומלח מקצועי, או מיומן (able seaman). מלח עלה בדרגה לאחר שירות של כשנתיים, אך היה יכול לאבד אותה בגין עבירות משמעת שונות.

משמעת

המשמעת על סיפון אוניות הקו, כבכל הצי הבריטי, הייתה קשוחה מאד, וכללה לעיתים קרובות ענישה גופנית. אולם, המשמעת הנוקשה לא הייתה יוצאת דופן; מערכת המשפט של אותה תקופה לא הכירה כלל מושגים אחרים של ענישה, ועונשי תלייה ניתנו לעיתים קרובות, על עבירות קלות מאוד בעיני בן דורנו. 
בים ניתן עונש מוות, בתלייה, על מרד, בגידה או עריקה. עונש מוות ניתן גם על מעשה סדום, אולם נרשמו מקרים בודדים בלבד של הוצאה להורג מסיבה זו. הוצאה להורג הייתה יכולה להתבצע רק לאחר משפט צבאי בבית דין צבאי שהיה מורכב מחמישה קפטנים. קפטן לא יכול היה להוציא להורג על דעת עצמו, ולפיכך התבצעו רוב ההוצאות להורג רק כאשר היו מספר אוניות ביחד, בדרך כלל בשייטת או פלגה. ההוצאה להורג התבצעה עם עלות השחר, על אחד מתרני האונייה (התלייה התבצעה מקצה אחד ממוטות הרוחב של התרנים, yardarm). כל צוות האונייה היה מתייצב לצפות בהוצאה להורג, וסירות מלאות במלחים מספינות אחרות היו מגיעות לצפות בהוצאה להורג גם הן, כדי לראות את העונש וגם כדי למנוע מרידה בין מלחי האונייה שבה התבצעה התלייה.
עונשים אחרים כללו בעיקר עונשי מלקות. למש"קי המשמעת היו מקלות שבהם היו מכים מלחים שעברו עבירות קלות, כמו איחור קל במילוי פקודה. על עבירות חמורות יותר היה המלח מולקה בשוט שיוצר מחבל, שנפרם. שוט זה נקרא בפי המלחים "החתול בעל תשעת הזנבות" (cat o' nine tails). המלח העבריין היה זה שבדרך כלל פרם את החבל והכין לעצמו את השוט. את המלקות נתנו מש"קי המשמעת (Bousun's Mate), בנוכחות כל צוות האונייה. כעיקרון, לקפטן היה מותר להורות על עונש של עד 12 מלקות ללא משפט צבאי מסודר, אך עונשים כבדים בהרבה היו נפוצים מאד. במקרים חמורים של מרידה או הפרת משמעת חמורה מאוד (כמו הכאת קצין או מש"ק) היה בית דין צבאי יכול להורות על עונש שנקרא "הלקאה בכל הצי" (flogging around the fleet). העבריין היה נענש ב-500 מלקות, עונש שהיה למעשה עונש מוות.
למרות החומרה שבעונש לא התלוננו המלחים על תנאי המשמעת, אדרבא: בעת המרידות הגדולות שהיו בצי הבריטי, בנור (nore) ובספיטהד (spithead) ב-1797 השתמשו הצוותים המורדים עצמם בעונשי מלקות כלפי מלחים סוררים.

תפקידים ואנשים באוניית הקו

הקפטיין היה מפקד הספינה. הקצין הראשון היה סגנו, והיה אחראי על ניהול הספינה בעת שגרה. תחתיו בסולם הפיקוד היו קצינים נוספים, עד חמישה. כולם היו בדרגת liutenant, כאמור לעיל. כפי שתואר, הקצינים הזוטרים היו בדרגת midshipman, והם היו למעשה קצינים מתלמדים. אצל כולם נקבעה הבכירות לפי הוותק בדרגה.
מעבר לקצינים אלו, היו על הספינה כמה בעלי תפקידים, שלא היו קצינים אלא בעלי מעין רישיון, warrant - מעין מפקדים שאינם קצינים, אם כי בכירים יותר ממש"קים בצבא כיום. הבכיר ביניהם היה האחראי על ההשטה, sailing master, שהיה הסמכות הבכירה ביותר באונייה, אחרי הקפטיין, בנושאי ניווט ושיט; בין שאר בעלי תפקידים אלו יש למנות את רופא האונייה, הכומר, הכלכל (pursur), שהיה אחראי על ניהול האספקה שנשאה האונייה, נגר הספינה, התותחן (שהיה אחראי על אחזקת התותחים והתחמושת, אך לא לירי עצמו), האחראי על המשמעת והענישה, אחראי על המפרשים, ועוד.
מעבר למלחים ולקצינים, נשאה אוניית הקו גם יחידה של חיילים שנקראו נחתים (marines) בצי הבריטי. אלו לא היו נחתים במשמעותם כיום, אלא חיילי חי"ר שהפליגו בספינות. תפקידם של אלו היה לסייע בעת קרב ימי, ולהות כוח שיוכל לבצע השתלטות על אוניות אויב ולנחות מהים לביצוע פעולות יבשתיות קצרות. בפועל, בכל פעולה כזו השתתפו גם המלחים.

מזון

המלחים היו מאוגדים בקבוצות של ששה עד שנים עשר, שבהן אכלו את ארוחותיהם. קבוצות אלו נקראו מס (mess), ושם זה הפך לכינוי לחדרי האוכל בספינות עד היום (כולל בחיל הים הישראלי). האוכל בושל במטבח שנקרא galley, על ידי מלח ותיק, בדרך כלל נכה שלא יכול היה לעשות תפקידים אחרים בספינה.
במאה ה-18 כמעט ולא היו ידועות שיטות לשימור מזון, ולפיכך מגוון המזון שעמד לרשות הצוות היה מצומצם מאד: בשר שהומלח ונשמר לזמן רב, שיבולת שועל וסוגי גבינה שניתן היה לשמר, וכן לחם שנקרא hardtack, שהיה למעשה מעין קרקר, עשוי מקמח, מים ומלח, שנאפה כמה פעמים והיה קשה ועמיד מאד. תנאי השימור היו גרועים ופרימיטיביים. הלחם היה נגוע, לעיתים קרובות, בעובש ובתולעים, והבשר היה קשה לאכילה. כאשר מזג האוויר היה סוער כובתה האש במטבח הספינה (מחשש לדליקה העלולה להיגרם מהתהפכות התנור עקב טלטולי הספינה), ואז לא ניתן היה לבשל את הבשר כלל, וזה הוגש קשה וכמעט בלתי אכיל.
מים נשמרו בחביות עץ, ואיבדו את טריותם תוך זמן קצר. קפטיינים נצטוו לחדש את מלאי המים בתכיפות, ככל שניתן. במקביל, חולקה למלחים בירה, או יין, ובנוסף, קיבלו אנשי הצוות רום, שעורבב בשלושה חלקים מים. התערובת נקראה גרוג. מכיוון שאנשי הצוות הפכו עמידים לאלכוהול, הם נטו לצבור את מנות האלכוהול שלהם ולשתות מנה של מספר ימים בפעם אחת. כמות המשקה, אשר איפשרה למלחים להשתכר, פגעה בצייתנותם ובנימוסייהם כלפי מפקדיהם. הגרוג, אשר התקלקל אם נצבר לאורך זמן, גרם לצוברי המשקה לחוש ברע, והביאם לאגף החולים, שלא היה מקום נעים. כך נמנעה צבירת המשקה.
הצי הבריטי הקפיד לחלק לימונים ותפוזים למלחיו, כדי למנוע צפדינה; מכאן נגזר הכינוי limey למלחים בריטיים. 
האיכות הירודה של המזון הייתה מקור לתלונות רבות אצל המלחים, והייתה אחד הסיבות למרידות הגדולות בצי הבריטי ב-1797, ולאחריהן נעשה מאמץ מסוים לשפר את איכות המזון. עם זאת, יחסית למזון שהוגש בחוף, הייתה איכות המזון באוניות טובה יותר והכמות גדולה יותר.

רפואה ותברואה

הרפואה במאה ה-18 הייתה פרימיטיבית מאד, ורוב מקרי המוות על הספינות, כמו גם בצבאות היבשה, היו כתוצאה ממחלות ומגפות; אחוז המתים כתוצאה מקרבות ופעילות מבצעית היה קטן יחסית. מלחים שחלו פונו אל אגף החולים, sickbay, אשר היה ממוקם בדרך כלל בחרטום הספינה, שסבל מתנודות חזקות. הרפואה בכלל הייתה נחשלת מאוד באותה תקופה, ועל סיפון האוניות המצב לא היה שונה. הרופא (surgeon) יכול היה לעשות מעט מאד: לתת תרופות מצמחי מרפא, או מרק ממטבח הספינה. עצם בידודם של המלחים החולים משאר המלחים היה כנראה הצעד הטוב ביותר שניתן היה לנקוט.
נעשו כמה וכמה צעדים כדי למנוע מחלות. סיפון האונייה קורצף מדי יום, ונעשה שימוש בחומץ ובגפרית כדי לחטא את הסיפון ואת אזורי המטען באונייה. הייתה הוראה לאוורר באופן קבוע את ערסליהם של המלחים ולכבס את בגדיהם במי הים המלוחים. מי ים שימשו גם כחומר המחטא היחיד לפציעות, אף על פי שהתהליך הכאיב מאד.
בעת קרב פונו הפצועים לאחד הסיפונים התחתונים בספינה, מתחת לקו המים. גם כאן, כמעט ולא היו אמצעים רפואיים לטיפול בפציעות, והאמצעי היחיד היה כריתה של האיבר הפגוע; לא היו חומרי הרדמה או חומרים מחטאים. למלח הפצוע ניתנה כמות גדולה של רום, וכאשר זה אזל - ניתנה לו פיסת חבל לנשוך, ואז ניסרו את האיבר הפצוע ומיד כיסו את אזור הגדם בזפת חמה, כדי לחטא את האזור. מקרים של זיהום היו נפוצים למדי, ונגדם לא הייתה לרפואה של אז תשובה. ניתוחים מורכבים יותר מקטיעה לא היו מוכרים כלל.
למרות התמונה הקודרת העולה כאן, האבדות בקרבות ימיים היו נמוכות יחסית; בקרב טרפלגר היו האבדות הבריטיות כ - 9% מסך המלחים בצי, לעומת 22% אבדות בצבא הבריטי בקרב ווטרלו.