google/wiki40b huggingface dataset:
Trichomonas vaginalis

מורפולוגיה

הפרזיט אינו ציסט בשום שלב אלא תמיד כטרופוזואיט. מזכיר בצורתו אגס. בעל 5 שוטנים ארבעה קדמיים ואחד אחורי שהינו חלק מה center axostyle הנמצא לכל אורך הפרזיט.
הפרזיט יכול לחיות ללא מאחסן במשך 24 שעות בנוזל זרע, שתן ואפילו במים. ההדבקה היא מאדם לאדם דרך יחסי מין, במהלך הלידה או כתוצאה מהגיינה לקויה. הפרזיט אינו עמיד לחום ומוגבל בזמן שבו הוא יכול לחיות מחוץ לגוף.

תמונה קלינית

נשים: חלקן א-סמפטומטיות. במידה וסימפטומטים המחלה יכולה להיות חריפה או כרונית. תקופת הדגירה היא 3-30 יום, בדרך כלל פחות מ-10 ימים. יומיים שלושה לאחר ההדבקה עלולה להופיע הפרשה נוזלית מקציפה בצבע צהוב-ירוק מהנרתיק. ההפרשה תתגבר לפני ואחרי הווסת. מלווה בגרד, שריפה, שפשוף ולעיתים הגבלה בקיום יחסי מין. בהסתכלות יימצא נגע אדום באזור. תלונות על כאב והפרעה במתן שתן ותכיפות במתן שתן נפוצות. סיבוכים: ציסטות, עקרות, דלקות כרוניות העלולות להסתיר תהליך ממאיר.
גברים: בדרך כלל אסמפטומטיים. במידה וסימפטומטיים דלקת השופכה, מעורבות של ה-seminal vesicle, לעיתים גם מעורבות של הפרוסטטה ודרכי שתן עליונות. במקרים כאלו כאבים במתן שתן, השתנת לילה, גרד, הגדלה של הפרוסטטה, והפרשה של הפרזיט בעת מתן שתן בעיקר בבוקר.

אבחון וטיפול

ניתן לאבחן תוך שימוש בתרבית, צביעת גימזה (giemsa) או בעזרת זיהוי נוגדנים ספציפיים.
חשוב לטפל בשני בני הזוג, גם אם הגבר אינו מציג סימפטומים. metronidazole היא תרופת הבחירה. בנוסף אצל נשים יש לטפל מקומית בנרתיק בנוגדי דלקת, אנטיביוטיקה ונגד פטריות.
אצ'י

אצ'י (ביפנית: エッチ, באנגלית: Ecchi), הוא ז'אנר פופולרי במאנגה ואנימציה יפנית, המשתמש לרוב ברמיזות מיניות או נושאים אחרים המתאימים למבוגרים לשם אמצעי קומי. אין להתבלבל בין ז'אנר האצ'י להנטאי. סדרות אצ'י רבות לא מציגות עירום מפורש או תכנים אסורים וטאבואים אחרים. למרות זאת, ז'אנר זה לרוב מוגדר לקהל הצפייה הזכרי הבוגר (לרוב 18 ומעלה), למרות שגם הקהל הנשי יכול למצוא סדרות אלו מתאימות לצפייה. 
אצ'י מובא לרוב ביחד עם עלילות רומנטיות ומדגיש לחצים מיניים, פחדים שונים מהמין השני ואף משמש כזרז ליחסים שונים בין דמויות בעלילה.

מקור הביטוי

מקור הביטוי בא מהאות "ה", "H" היפנית המבוטאת Ecchi או אצ'י, שהיא גם האות הראשונה במילה הנטאי (Hentai). משמעות שתי המילים ביפנית זהה ומשמעותן 'סוטה'. מחוץ ליפן נהוג להפריד בין המושג אצ'י להנטאי, כאשר אצ'י הוא המושג הממותן והפחות גס והנטאי הוא מושג קיצוני בהרבה.
טלקינמה

הטלקינמה (באנגלית: Telekinema) היה אחד מהמבנים הייחודיים שנבנו עבור פסטיבל בריטניה בשנת 1951 באזור סאות' בנק (הגדה הדרומית של נהר התמזה) ברובע למבת' של העיר לונדון בירת הממלכה המאוחדת.
המבנה נבנה כקולנוע וכאולם הצגת סרטי טלוויזיה ייעודי עבור הפסטיבל. האולם כלל 400 מושבי צופים ויועד להצגת סרטי קולנוע דו ותלת ממדיים, וכן סרטים על מסך גדול במיוחד. המבנה מוקם בין תחנת ווטרלו לבין אולם הפסטיבל המלכותי, והיה אחד האטרקציות הפופולריות ביותר של פסטיבל בריטניה אשר התנהל בין מאי וספטמבר 1951.
המבנה תוכנן על ידי האדריכל וולס קואוטס והופעל על ידי מכון הסרטים הבריטי.
בתום הפסטיבל המשיך המבנה לפעול בשם "תיאטרון הסרטים הלאומי" החל מאוקטובר 1952.
בשנת 1957 עבר תיאטרון הסרטים הלאומי למבנה סמוך מתחת לגשר ווטרלו, ומבנה הטלקינמה נהרס.
אלברט קאלנד

קריירה

בשנת 1974 השלים קאלנד את לימודיו באקדמיה הימית של ארצות הברית. בסיום לימודיו הוסמך כקצין בצי ארצות הברית. ב-1982 התנדב ליחידת הקומנדו הימי האמריקני, "אריות הים" (Navy SEALs), שם שימש כלוחם ומפקד. קאלנד שימש במגוון תפקידי מטה ופיקוד בצוותי הקומנדו הימי. בשנים 1992–1995 פיקד על צוות 1 ובשנים 1997–1999 שימש כמפקד צוות 6 (צוות הלוחמה בטרור הנחשב למעולה שבצוותים). ביולי 2000 מונה למפקד המבצעים המיוחדים בפיקוד מרכז של ארצות הברית ומילא תפקיד זה בבמהלך השלבים הראשונים של מלחמת אפגניסטן. באוגוסט 2002 מונה למפקד פיקוד הלוחמה המיוחדת של הצי ושירת בתפקיד עד מרץ 2004. לאחר מכן שימש כסגן מנהל ה-CIA, והיה אמון על התחום הצבאי של מבצעי הסוכנות. בשנת 2006 פרש מן הסוכנות ועבר למרכז הלאומי ללוחמה בטרור שם שימש כסגן מנהל לתכנון מבצעי אסטרטגי. בשנת 2007  פרש לגמלאות.
אלטנין

תכונות

אלטנין הוא ענק כתום מסוג ספקטרלי K5 III, עם מסה של כ-3 מסות שמש, רדיוס של כ-48 רדיוסי שמש - כמחצית רדיוס המסלול של כוכב חמה, טמפרטורת פניו כ-3,900 קלווין והוא מאיר בעוצמה של פי 244 מעוצמת ההארה של השמש באור נראה, אך בשל טמפרטורת פניו הנמוכה יחסית חלק משמעותי מקרינתו היא בתחום התת-אדום ועוצמת הארתו הכוללת היא בערך פי 535 מעוצמת ההארה של השמש.
יורם ברונובסקי

ביוגרפיה


ברונובסקי נולד בשם יֶז'י ברונובסקי בעיר לודז' שבפולין ב-1948 להורים ניצולי השואה (קרובו של המתמטיקאי והביולוג יעקב ברונובסקי). אביו סטפן היה התובע המחוזי של מחוז לודז'. עלה לישראל עם משפחתו בשנת 1957, כשהיה בן 8. גדל ברמת גן ולמד ב"אהל שם". בארץ עבד אביו כעורך דין שעסק בתביעות הפיצויים מגרמניה.
משנת 1971 ועד מותו היה חבר מערכת "הארץ".
מספרות העולם תרגם גם משפות עתיקות, כגון יוונית עתיקה. הרצה באוניברסיטאות שונות, אך את השכלתו חלק עם הציבור בעיקר באמצעות העיתונות היומית, כשביתו העיקרי והקבוע היה עיתון "הארץ".
ברונובסקי הרבה לעסוק במסות ובתרגומים מן הקלאסיקה היוונית והתרבות הספרדית (חורחה לואיס בורחס, חוזה אורטגה אי גאסט), ובשירה (המשורר היווני קוואפיס). כמו כן הרבה לעסוק בסוגיות שונות מתחום תרבות פולין, צרפת, גרמניה ובריטניה. היה לו קשר מיוחד לארץ הולדתו, פולין.
ייחודה של כתיבתו הוא בין השאר במגוון הרחב של דמויות ותופעות ובשילוב בין אלו הגדולות לאלו מהשוליים.
לצד ניתוח יצירות מהספרות היפה הרבה לעסוק מעל דפי "הארץ" בסוגיות פילוסופיות-הגותיות, באופן השוואתי וביקורתי, תוצר של השכלתו הרחבה והמעמיקה. בכתביו דחה באופן עקבי את רעיון ה"רב תרבותיות", כפי שהוא משתקף בתרבות השמאל האירופי, וביקר בחריפות תימות פוסט-מודרניסטיות שונות, מה שהפך אותו בעיני רבים בישראל למעין מייצג של תרבות קלאסית גבוהה ואנינה, ועבור אחרים לאנציקלופדיסט של איזוטריה תרבותית. 
אף בנוגע לרעיון איחוד אירופה הביע ברונובסקי לא אחת פיקפוק, תוך שימת דגש מיוחד על ניגודים תרבותיים בולטים, הן בין התרבויות הגבוהות והן בין אלו הפולקלוריסטיות, ברחבי היבשת. לדעתו של ברונובסקי כל ניסיון לחברן בדרך של כלכלת שוק הוא שטחי וסופו כישלון. לעומת זאת לא הסתיר את נטייתו לרעיון הטמון במבנה ובשיטה הרב לאומית של ארצות הברית. בכמה מסות טען שהעוינות לארצות הברית הרווחת באירופה היא סימפטום אירופאי של ניוון הרסני המצוי באירופה של השמאל והימין כאחד.
ברונובסקי נפטר באביב 2001 בבית החולים איכילוב משטף דם במוח, בן 52 במותו. נקבר בקיבוץ עינת.
הותיר אחריו שלושה ילדים (המתגוררים בפריז) ובת זוג, אגניישקה מצ'יובסקה, מנהלת המכון לתרבות פולנית בתל אביב.
ג'ון דוויט (גנרל)

תחילת דרכו

דוויט נולד ב-9 בינואר 1880 בפורט סידני שבמדינת נברסקה, ארצות הברית. הוא היה בן למשפחה ממוצא הולנדי. ב-10 באוקטובר 1898 הוא התגייס לצבא ארצות הברית בדרגת לוטננט. בין השנים 1899-1902 שרת בפיליפינים במסגרת מלחמת ארצות הברית-הפיליפינים, וב-1916 הוא השתתף במשלחת העונשין למקסיקו - פעולת תגמול כנגד פשיטותיו של פנצ'ו וייה על אדמת ארצות הברית, תחת פיקודו של ג'ון פרשינג. ב-1918 הוא נשלח להילחם במלחמת העולם הראשונה בחזית המערבית, כחלק מחיל המשלוח של ארצות הברית בפיקודו של פרשינג. הוא שרת כקצין מטה בדיוויזיה ה-42, וביולי 1918 הוא הועלה לדרגת קולונל. הוא שימש כסגן ראש המטה הכללי של הקורפוס ה-1, ולאחר מכן שימש באותו תפקיד בארמייה ה-1. על חלקו במהלך המלחמה הוא קיבל את מדליית השירות המצוין.
בדצמבר 1924 הוא מונה למפקד רגימנט החי"ר ה-1, וב-3 בפברואר 1930 החזיק בדרגת מייג'ור גנרל (שני כוכבים) ומונה לראש אגף האפסנאות במשרד המלחמה. ב-14 באוגוסט 1934 הוא מונה למפקח הכללי של הבריגדה ה-1, וב-28 ביוני 1935 הועבר לפקד על הבריגדה ה-23. ב-1 במאי 1936 מונה למפקד פורט סטוטסנברג שבפיליפינים. ב-20 בינואר 1937 מונה למפקח הכללי של הדיוויזיה הפיליפינית, וב-30 ביוני של אותה שנה מונה למפקד מכללת המלחמה של הצבא. ב-1 בדצמבר 1939 הוא מונה למפקד הארמייה הרביעית, ובמקביל פיקד גם על אזור הקורפוס ה-9.

אחריתו

ב-1943 מונה דוויט למפקד המכללה של חיל הים. הוא החזיק בתפקיד עד פרישתו ב-1947. ב-19 ביולי 1954 קודם על פי החלטת הקונגרס לדרגת גנרל (ארבעה כוכבים). הוא מת בוושינגטון מהתקף לב ב-20 ביוני 1962 בגיל 82. הוא נקבר בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
סופראוקסיד

סופראוקסיד (באנגלית: Superoxide; בעברית: על-חמצן) הוא אניון ורדיקל חופשי שנוסחתו O_2^-).
סופראוקסיד נוצר באופן טבעי מחמצן בתהליכי נשימה אווירניים. עקב הנטייה החזקה שלו להגיב הוא עלול לגרום נזק למרכיבי התא ואף למוטציות ב-DNA, החומר התורשתי. בתאי מרבית היצורים החיים קיימים מנגנונים המקטינים את ריכוז הסופראוקסיד באמצעות אנזים המכונה סופראוקסיד דיסמוטאז (SOD). בנוסף קיימים מנגנונים המסוגלים לשחזר את הנזק שגרם הסופראוקסיד ל-DNA. אברונים בתא בהם מתרחשים תהליכי נשימה - בעיקר מיטוכונדריה - חשופים במיוחד לנזק מיוני סופראוקסיד.
לטיצ'ב

תולדות היישוב

לטיצ'ב נוסדה בשנת 1362, ובתחילת המאה ה-15 פלשו אליה הטטרים. בשנת 1429 הוענקו ליישוב זכויות עיר. במהלך המאות ה-17 וה-18 נפגעה העיירה מפשיטות הקוזקים.
בחלוקת פולין השנייה בשנת 1792 נכללה העיירה בתחום האימפריה הרוסית, ולאחר מלחמת העולם הראשונה נכללה בתחום הרפובליקה הפולנית השנייה.

יהודי לטיצ'ב

בשנת 1882 נערך ביהודי העיירה פוגרום. בשנת 1897 נמנו בעיירה כ-4,100 יהודים, כ-60% מתושביה. בתקופה הסובייטית הצטמצמה הקהילה היהודית בעיירה.
ב-17 ביולי 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו ריכזו תוך חודשיים את יהודיה בגטו מוקף גדר תיל, בו חויבו בענידת טלאי צהוב, במסירת רכוש ובביצוע עבודות כפייה. בשל הרעב והעבודה המפרכת מתו רבים מיושבי הגטו. במאי 1942 הובאו למחנה עבודה שהוקם בעיירה כמה אלפי יהודים שגורשו מבסרביה ומבוקובינה, לצד כמה מאות מיהודי יישובי הסביבה.
בספטמבר 1942 נרצחו בגטו ובמחנה העבודה בעיירה למעלה מ-1,500 יהודים. ב-20 בינואר 1943 רצחו הגרמנים את כל היהודים שנותרו בגטו ובמחנה העבודה.
בוז

בוז הוא יחס המערב רגשות כעס וגועל, וכולל ייחוס ערך שלילי של אדם לעצמו או לזולת. בוז יכול אך לא חייב להיות מובע באופן מילולי או התנהגותי. מילים קרובות הן זלזול, לעג, לגלוג, עלבון, והשפלה. 
בוז עשוי להופיע בכל מצב של אי שביעות רצון; הוא יכול להיות קשור לרגשי נחיתות, דעות קדומות, לחוויה של פגיעה, ולתפיסות שליליות קודמות כלפי מושא הבוז. לעיתים עלול הבוז להקצין ולהתבטא באופן תוקפני ואלים.
למרות שבוז כולל במידה רבה חשיבה, חוקרים רבים מתייחסים לבוז כאל רגש, ואף רגש אוניברסלי.

ביחסים בין אישיים

במחקרים נמצא כי נוכחותם של רגשות בוז במערכת יחסים זוגית, היא מנבא משמעותי לפרידה של בני הזוג. במחקר אורך של ג'ון גוטמן שעקב אחר זוגות לאורך 14 שנים, נמצא כי שימוש בבוז בתקשורת הזוגית ניבא ב-93% דיוק את מקרי הגירושין בקרב הזוגות שנבדקו.

בתרבות

בתרבות נחשב הבוז ליחס שלילי, ובדתות מסוימות הוא אף נחשב לחטא. משטרים דיקטטורים מבססים את שלטונם בין השאר על תעמולת בוז כנגד אויב חיצוני, שמאפשרת לתעל את הזעם הציבורי על השלטון הכושל הרחק מהעריץ והחוצה.
בקולוסיאום שברומא, הקהל נהג לצעוק "בוז!", כשרצה להביע אי-סיפוק מהמופע של הגלדיאטור, ופעולה זו עשויה הייתה להביא להחלטה של הקיסר להרוג את הגלדיאטור. בעקבות זאת הפכה קריאת הבוז לנפוצה במיוחד לציון אי שביעות רצון בתחרויות ספורטיביות ובאירועי תרבות פומביים כגון תיאטרון; זאת לאו דווקא כביטוי של רגשות כעס וגועל, אלא כביטוי לאכזבה וחוסר שביעות רצון מתפקוד השחקנים.

בפילוסופיה

על פי הפילוסוף ברוך שפינוזה, יש 3 רגשות בסיסיים: תשוקה, שמחה ועצב. מרגשות אלה נגזר הבוז - "בוז הוא שמחה בליווי אידיאה של סיבה חיצונית". כלומר, לפי שפינוזה, אנו מבזים את מה שאנו חושבים שגורם לנו להרגיש עצב ותיסכול בשעה של ציפייה למיטב. בכמה מספריו מובאת התייחסות קיצונית לבוז, בעקבות מקרים אישיים שלו, וכן מקרים מפורסמים מאותה התקופה.

ביזוי עצמי

ביזוי עצמי הוא בוז של אדם לעצמו או לקבוצה שהוא חבר בה. ביזוי עצמי יכול לנבוע מכך שהאדם רואה בעצמו או בקבוצתו תכונות שליליות שהוא לא יכול להזדהות איתן, או שהוא בז לעצמו או לקבוצתו כתוצאה מכישלון מתמשך. לעיתים שנאה עצמית יכולה להביא למצב זה. ביזוי עצמי עלול להוביל לתסביך נחיתות, דיכאון, בדידות, ייאוש, פגיעה עצמית ועוד ].
ביהדות ידועה תופעה של אוטואנטישמיות, שמתבטאת בבוז ושנאה עצמיים של יהודים כלפי קבוצת הייחוס שלהם. תופעה זו נובעת מהפנמת יחס השנאה של אוכלוסייה זרה כלפיהם.
אסף שחר

אסף שחר הוא במאי קולנוע, תסריטאי ומפיק ישראלי.
שחר למד בימוי, צילום ועריכה ב"קאמרה אובסקורה", וסרט הגמר  שלו, "בומרנג" (1997), על-פי סיפור קצר של אתגר קרת, זכה בפרס ראשון בפסטיבל סרטים ביפן.
סרטו הדוקטמנטרי "בדרכי אבות" (2007), אשר הופק בתמיכת קרן גשר והרשות השנייה, משתתף בתחרות הסרט התיעודי בפסטיבל הסרטים הבינלאומי ה-23 בחיפה. הסרט מתעד שחזור עלייה לרגל תנ"כית מהגליל לירושלים, שעשה בשנת 1998 תושב הושעיה מנחם גולדברג עם שני בניו הקטנים, ברגל ובעזרת אתונות, דרך ההתנחלויות והיישובים הערבים ביהודה ושומרון.
כיום, שחר מלמד תקשורת בחטיבה העליונה בתיכון חדרה.
החזית האוקראינית הרביעית

היסטוריה

ב-20 באוקטובר 1943 שונה שמה של החזית הדרומית לחזית האוקראינית הרביעית, ולמפקדה מונה פיודור טולבוחין.
החזית לחמה בקרב על הדנייפר ובמבצע דנייפר-קרפטי, ולאחר מכן השתתפה במתקפת קרים. ב-31 במאי 1944 פורקה החזית, ויחידותיה פוזרו בין היחידות השונות.
ב-5 באוגוסט 1944 הוקמה שוב החזית, ולמפקדה מונה איוואן פטרוב. החזית לחמה בקרב על סלובקיה, ובהמשך לחמה החזית בקרבות בצ'כיה ובקרב על פראג.
לאחר סיום המלחמה, הפכה החזית לפיקוד הקרפטים ששכנה באוקראינה.
ויימות'

היסטוריה

ויימות' נולדה כמושבה ומורכבת משתי העיירות ההיסטוריות ויימות' ומלקומב רג'יס. היא החלה להתפתח החל ממחצית המאה ה-12. בשנת 1252 ויימות' נוסדה כעיירת נמל ובנפרד אליה מלקומב רג'יס התפתחה גם היא בעזרת עסקי ייבוא סחורה מהנמל המקומי. ביוני 1348 הגיעה אל מלקומב רג'יס מגפת המוות השחור, העיירה נחשבת לראשונה באנגליה אליה הגיעה המגפה ומעריכים כי ממנה התפשטה לשאר רחבי אנגליה. בתחילת דרכן ויימות' ומלקומב רג'יס נחשבו ליריבות בעסקי הסחר אך בשנת 1571 אוחדו בשם ויימות'.
בשנות השלושים של המאה ה-16, על מנת לבלום פלישה לאנגליה, נבנו על ידי הנרי השמיני, מלך אנגליה, שני מבצרים בדרום דורסט: מבצר פורטלנד שבקאסלטאון ומבצר סנדספוט  שבוויימות'. עם השנים מבצר סנדספוט אשר נמצא על שפת הים נשחק עקב קרבתו למים וחלקים ממנו אף נפלו אל תוך הים. במהלך מלחמת האזרחים האנגלית, בפברואר 1645, כ-250 בני אדם נהרגו בקרבות המקומיים. בשנת 1635, כמאה תושבים מהעיירה היגרו אל היישוב החדש ויימות' שבמסצ'וסטס, ארצות הברית כאשר חצו את האוקיינוס האטלנטי על ספינת Charity. תושבים נוספים היגרו ליישוב החדש ויימות' שבנובה סקוטיה, קנדה על מנת לחזק גם את אוכלוסייה מקומית זו.
בשלהי המאה ה-18 ותחילת המאה ה-19, ג'ורג' השלישי, מלך הממלכה המאוחדת, נהג לבקר בעיירת הנופש של ויימות' בחופשות הקיץ ושהה בבית הנופש שנבנה בהוראת אחיו. בשנת 1809 נבנה פסל אל מול חוף הים בשם 'פסל המלך' לאות ציון ביקוריו הרבים של המלך בעיירה ובשנת 2007 עבר הפסל שיפוץ. נוסף על כך, בשנת 1908 נחקקה דמות גבעה של המלך על גבעה בסמוך לעיירה. במהלך מלחמת העולם הראשונה, כ-120 אלף חיילי אנזא"ק נשלחו לוויימות', שם קיבלו טיפול רפואי ועברו תהליך שיקומי. במלחמת העולם השנייה, ויימות' הופצצה על ידי מטוסים גרמניים ו-517,816 חיילים יצאו מחופי העיירה על אוניות בדרכם ללחימה בנורמנדי.
העיירה אירחה את תחרויות השיט באולימפיאדת לונדון 2012. התחרויות נערכו באקדמיית השיט הלאומית ויימות' ופורטלנד שבעיירה, סמוך למפרץ ויימות', למרות שמרבית התחרויות בענפים השונים התקיימו בלונדון עצמה.

גאוגרפיה ואוכלוסין

השטח הכולל של העיירה הוא 18.5 קמ"ר והיא נמצאת בתוך מחוז דורסט. העיירה היא בעצם שער הכניסה הראשי אל אתר המורשת העולמי חוף היורה, שאורכו הוא כ-155 קילומטרים והיא ממוקמת בערך באמצעו. בשנות ה-80 וה-90 נבנה שובר גלים סביב נמל ויימות' על מנת למנוע הצפות.
על פי מפקד אוכלוסין משנת 2011, אוכלוסיית ויימות' מונה 52,323 תושבים וצפיפות האוכלוסייה היא 2,800 נפש לקמ"ר. 61.0% מהאוכלוסייה בעיירה הם נוצרים, 29.3% הם חסרי דת, 7.9% לא ציינו את דתם, 0.5% מוסלמים, 0.1% יהודים ו-1.2% בני דתות אחרות.
יוהנה אלברסקירכן

ביוגרפיה

יוהנה קרולינה אלברסקירכן נולדה ב -11 באפריל 1864 בבון. היו לה, אח גדול ושלוש אחיות צעירות. הוריה ניהלו חנות קטנה לפירות וירקות במרכז העיר. בהמשך עבד אביה במסחר וכסוכן נדל"ן. אלברסקירכן למדה בבית הספר הגבוה לבנות לבונאר. עם סיום הלימודים (שנת 1884), עבדה כקופאית ובהמשך כמנהלת חשבונות בעיר רינטלן. היא הייתה צריכה לשכנע את הוריה שיאפשרו לה ללמוד ולעבוד בעיר אחרת. ב-1891 היא נסעה ללמוד בשווייץ, משום שמוסדות אקדמיים היו סגורים בפני נשים בגרמניה. תחילה למדה רפואה בברן והמשיכה ללימודי משפטים בציריך עד שנת 1898. אין מידע על סיום לימודיה. בשווייץ, היא הכירה פעילים סוציאל-דמוקרטיים והתפתחה אצלה המחויבות לשיפור תנאי העבודה של נשים והגנה על עובדים. אלברסקירכן הסתכסכה עם המנהיגות הסוציאל-דמוקרטית כאשר מתחה ביקורת על "מערכת הניצול המיני" והמוסר הכפול של הסוציאל-דמוקרטים בשעה שיצאה בגלוי נגד הפוליטיקאי קרל מור, שאנס עובדת והשתיק גברים ונשים שידעו על הפרשה. בסביבות 1900 היא חזרה לגרמניה והתגוררה בבון, מחלם (Mehlem) ואלפתר (Alfter).
משנת 1911 כיהנה אלברסקירכן כיושבת ראש ועדת הנוער וכמזכירת האגודה הסוציאל-דמוקרטית בבון-ריינבאך. היא נחשבה על ידי המשטרה כאחת "המתסיסות העיקריות" בעיר. ב-1913 היא סולקה מהפלגה מאחר שהייתה מעורבת גם בתנועה הסופרג'יסטית הגרמנית, שנחשבה על יידי פעילים במפלגה כפעילות בורגנית.

בשנת 1914 נבחרה אלברסקירכן ליושבת ראש הוועדה המדעית-הומניטרית והייתה לאחת הנשים הבודדות שהיו פעילות בה.
בשנת 1915 עברה אלברסקירכן לברלין, שם עבדה בטיפול בתינוקות. חמש שנים לאחר מכן, אלברסקירכן ובת זוגה, הילדגרד מוניאק (1891–1967), מורה וחברה במפלגה הקומוניסטית, עברו להתגורר ברודרסדורף, מחוץ לברלין יחד עם שתי אחיותיה של אלברסקירכן, אידה ולורה. שם ניהלה מרפאה הומיאופתית.
יוהנה אלברסקירכן נפטרה ב־17 במאי 1943, בגיל 79, ברודרסדורף, ליד ברלין. כד האפר שלה נקבר בחשאי, ביוני 1975, על ידי שתי נשים בקבר של שותפתה לחיים הילדגרד מוניאק בבית הקברות רודולף-ברייטשיידשטראסה ברודרסדורף ליד ברלין. ב-5 בדצמבר 2002 החליטה מועצת העיר רודרסדורף לסמן את הקבר כמקום קבורה משותף של הילדגארד מוניאק ויוהנה אלברסקירכן.

כתיבה

אלברסקירכן קיבלה ממשפחתה את הכינוי Hannes בשל סקרנותה האינטלקטואלית, והשתמשה בו כשם עט "הנס קרולאן"; אולם לאחר תקופה קצרה חזרה לכתוב תחת שמה האמיתי. ב־1896 היא פרסמה בעלון מאמר בשם "זנות גברים", שעסק בתרבות המינית של גברים. במאמר טענה שבכל הנוגע למין, לגברים אין קוד מוסרי. בשעה שהם מקיימים יחסי מין, הם תוקפים את האישה שאיתם וממררים ומאמללים את חייה. ההתנהגות של גברים הופכת את העולם לבית בושת.
בטקסט שפורסם ב-1903 או 1904 כתבה אלברסקירכן על היותה לסבית: "אם אנו, נשות האמנציפציה, הומוסקסואליות - הניחו לנו! [אם] אנחנו כאלה, הרי שזה בצדק". ב-1904 היא אף פרסמה מאמר שנועד לסקסולוגים, "אהבת המין השלישי. הומוסקסואליות, ביסקסואליות אינה פריצות - ללא אשמה". במאמר היא טוענת שהומוסקסואליות היא מצב טרנזיציונלי בין גבר לאישה, הנובעת מהביסקסואליות הפיזיולוגית הבסיסית של האנושות. אלברסקירכן טוענת שאמבריולוגיה, אנטומיה ופיזיולוגיה מראות שיש דמיון רב בין גברים לנשים. היא טוענה שהביולוגיה האנושית יצרה מגוון סובייקטים בין גברים לנשים, ושהמגדר והמיניות תלויים בגירויים פיזיולוגיים, ועל כן אין גבר "מוחלט" ואין אישה "מוחלטת" – יש רק צורות של ביסקסואליות. ביולוגיה ביסקסואליות, על פי אלברסקירכן, מבנה לא רק הופעות מגדריות אלא גם סוגים שונים של משיכה מינית. על כן היא ההתנגדה לתאוריית הנטייה המינית ההפוכה שהייתה פופולרית בזמנה ביחס להומוסקסואליות.
פנק

מאפיינים

משקלו הממוצע של פנק בוגר הוא כ-1 ק"ג. מזונו העיקרי הוא חרקים. אזורי המחיה הטבעיים של הפנק הם מדבריות צפון אפריקה (סהרה), חצי האי ערב וחצי האי סיני. גרעיני רבייה של הפנק הוקמו גם בערבה ובנגב על ידי גיורא אילני. 
קרובו האבולוציוני הקרוב ביותר של הפנק הוא שועל צוקים, אולם הפנק שונה באופן מהותי משאר מיני השועלים, הן גנטית והן התנהגותית. לפנק 32 זוגות כרומוזומים, לעומת 35 ו-39 בשאר מיני השועלים. הפנק חי בלהקות, בעוד שאר מיני השועלים הם חיות מתבודדות.
לפנק דרכים רבות לשרוד במזג אוויר המדברי העוין. ביום הוא מתחפר במהירות בחולות ויוצר שם מנהרות המשמשות הגנה הן מטורפים והן מהשמש. הוא צד את טרפו בלילות. מזונו מורכב מכל הבא ליד, ומאחר שאינו יכול להיות בררן במדבר, הוא צד אף בעלי חיים הקרובים לגודלו, כגון נחשים ועקרבים. מזון שאינו נאכל בו-במקום נשמר במחילות. 
סימן ההיכר של הפנק הוא אוזניו הגדולות במיוחד. בנוסף להיותו בעל חוש שמיעה מצוין, משמשות האוזניים לקירור גופו, בשל היותן משטח נרחב הבא במגע עם האוויר. הפנק כמעט ואינו מקרר את גופו כדרך הכלביים (על ידי הלחתה - אידוי מים מדרכי הנשימה), ומחקרים הראו כי בשיטה זו הוא חוסך נוזלים רבים. עיניו הגדולות והחומות ואפו הקטן משווים לו מראה גורי.
הפנק מסוגל לקפוץ ממצב מנוחה לגובה מטר. כך הוא יכול לתפוס חרקים במהירות, בלי להבריח אותם בתנועות מיותרות.
עונת הייחום מתרחשת בחודשים ינואר-פברואר. הזכר מגן על השטח באגרסיביות רבה ומונע כניסת זרים לתחומו. הוא חופר את המחילות בסביבות חודש מרץ, מעט לפני הולדת הצאצאים (2–5 גורים בהמלטה). הזכר הוא שמביא מזון לאם ולוולדות בזמן ההמלטה ולאחריה.
קארל ריכטר

ביוגרפיה

קארל ריכטר נולד בפלאואן והחל את לימודי המוזיקה בדרזדן, שם היה חבר במקהלת הצלב של דרזדן, והמשיכם בלייפציג, שם סיים בתואר בשנת 1949. הוא למד אצל גונתר ראמין, קארל שטראובה ורודולף מאוארסברגר. באותה שנה התקבל למשרת נגן עוגב בכנסיית סנט תומאס בלייפציג, שם כיהן יוהאן סבסטיאן באך כמנהל מוזיקלי במשך 27 שנים. בתקופת כהונתו שם נחנך קברו החדש של באך בכנסייה וריכטר הכין ביצוע מיוחד של הפרלוד ופוגה סנט אן במי במול מאת באך לאירוע.
ב-1951 עבר ריכטר למינכן, שם לימד בקונסרבטוריון וכיהן כמנצח מקהלה ובנגן עוגב כנסיית סנט מארק. כמו כן ניצח מ-1954 על מקהלת באך של מינכן ועל תזמורת באך של מינכן. בשנות ה-60' וה-70' של המאה ה-20 הרבה להקליט ויצא למסעות קונצרטים ביפן, ארצות הברית, קנדה, אמריקה הלטינית, מזרח אירופה וברית המועצות.
ריכטר ניגן וניצח על מגוון רחב של מוזיקה (מוזיקת קודש מהיינריך שיץ עד מקס רגר, כמו גם רפרטואר סימפוני וקונצרטנטי מן התקופה הקלאסית והרומנטית - כולל סימפוניות של ברוקנר), אך הוא זכור בעיקר בפרשנויותיו לבאך והנדל. ביצועיו של ריכטר נודעו באופיים המעמיק, הדרוך והחגיגי. הוא נמנע משינויי המפעם שאפיינו בעבר את הסגנון הרומנטי, שהיה מקובל בניצוח יצירות באך, והקדיש תשומת לב רבה לכלי הנשיפה מעץ ולאיזון. הקלטותיו מן השנים 1958–1970 מצטיינות ב"משמעת, מיקוד רתמי ועוצמת הבעה."
ריכטר ראה את מוזיקת הבארוק כלא מתוכננת, סובייקטיבית בטבעה, והסביר בראיון, שנאמר לו כי הביצוע שהגיש למתאוס פסיון של באך נשמע שונה מזה שעליו ניצח שנה קודם לכן. הוא ראה את חוות הדעת הזאת באור חיובי וקבע, "רע הדבר, אם אתה מקפיד על שגרת נגינה ליצירה משום שכך צריך, ואם אין לך עוד שום מחשבות ורעיונות לגביה." הייתה זו אחת הנקודות החזקות של ריכטר, משום שכל קונצרט שניצח עליו היה אירוע ייחודי, שאין לו תחליף, ואף כי שני ביצועים יכלו להישמע שונים במידת מה זה מזה, הרי שניהם נשמעו נכונים ונאותים ברגע שביצע אותם. נגנים שהופיעו עמו הכירו בכך והשוו נגינה של מזיקת בארוק עם ריכטר למשחק פינג פונג, בשל תנועת הלוך ושוב שכיוונה את היצירה.
בשנת 1971 לקה ריכטר בהתקף לב, כמעט עשר שנים לפני מותו. באמצע שנות ה-70' סבל מבעיות גוברות והולכות בראייה. היה לו זיכרון מעולה, והוא החל לשנן בעל פה מספר רב ככל האפשר של יצירות לפני שיאבד כליל את כו הראייה. בסופו של דבר עבר ניתוח בעיניו, שעל אף ספקנותו הראשונית התגלה כיעיל.
כשנשאל על נטל העבודה המתיש שהעמיס על עצמו מבחירתו הוא, נהג להשיב, "זמני הוא עכשיו", או אפילו "אנחנו בני ריכטר איננו מזדקנים."
בשנות ה-70', לדברי ניקולאס אנדרסון, "לאור העניין הגובר בביצוע אותנטי ... הוטל ספק בערכיו של ריכטר"; ביצועיו של ריכטר זכו עם זאת להערכה ולהתפעלות הודות ל"משמעת, המיקוד הרתמי ועוצמת ההבעה" שאפיינו אותם.
בשנת 1981, כשהה במלון במינכן, לקה בהתקף לב קטלני, וכעבור שמונה ימים נקבר בציריך.
X-9 שרייק

היסטוריה

במאי 1947 קיבלה בל חוזה לפיתוח טיל האוויר-קרקע ASM-A-2 ראסכל (מאוחר יותר B-63/GAM-63) בעל ראש קרב גרעיני, המונע באמצעות דלק נוזלי. בנוסף, הוזמן טיל מוקטן לצורכי ניסויים, אשר כונה RTV-A-4 שרייק.
הטיל שוגר ממטוס EB-50D שהותאם לשיגור הטיל ולשידור פקודות הנחיה לעברו ברדיו. עם סיום המשימה הושב הטיל לקרקע באמצעות מצנח שנשא כדי שהמכשור שהכיל לא יפגע.
טיסת הניסוי הראשונה של הטיל הייתה טיסת דאייה לא ממונעת שהתרחשה באפריל 1949. כשנה מאוחר יותר, במאי 1950 בוצע הניסיון הראשון לשיגור הטיל הממונע, אך כשל. בנובמבר 1950, בטיסת הניסוי החמישית של הטיל, נרשמה לראשונה טיסת ניסוי מוצלחת. ב-1951 שונה שם הטיל מ-RTV-A-4 שרייק ל-X-9 שרייק.
ה-X-9 נחשב לטיל מוצלח לצורכי ניסויים, והיו אף מחשבות על ייצור מספר מוגבל של טילים לצרכים מבצעיים כשלב ביניים עד שה-GAM-63 יהיה זמין. ברם, עקב הטווח הקצר ומשקל המטען הקטן אותו יכול היה לשאת, ירד הרעיון מן הפרק.
אף אחד מהטילים לא שרד את הניסויים. השבר היחיד של טיל X-9 שנותר, ככל הידוע, הוא חלק מהמייצב האנכי, שנשמר כיום במוזיאון לארי בל במנטון, אשר באינדיאנה.
יחסי פנמה–רוסיה

היסטוריה

בעת המלחמה הקרה, התקיימו מספר מגעים וקשרים משמעותיים בין ברית המועצות לבין מפלגת העם של פנמה.
בנובמבר 1988, ברית המועצות הייתה המדינה ה-36 שהחליטה לחתום על הפרוטוקול בדבר נייטרליות תעלת פנמה.
היחסים הדיפלומטיים בין ברית המועצות לבין פנמה כוננו ב-29 במרץ 1991.