גאלאץ

גאוגרפיה

גאלאץ נמצאת בין שפכי הנהרות סירט ופרוט לדנובה, במרחק של כ-130 ק"מ מהים השחור. בחלקה הצפוני-מזרחי גובלת העיר עם אגם בראטש וממערב נמצא אגם קטושה. העיר מקבלת צורה של חצי אי משום היותה מוקפת מים משלושה כיוונים.
גאלאץ נמצאת במפגש שלושה חבלים היסטוריים, מולדובה, מונטניה ודוברוג'ה ובמרחק כמעט זהה מבירות החבלים האלה, 228 קילומטרים עד יאשי, 239 קילומטרים עד בוקרשט ו-220 קילומטרים עד קונסטנצה.
העיר משתרעת על שלושה מישורים נבדלים, עמק העיר בעל גובה של 5 עד 7 מטרים, מישור נוסף בעל גובה של 20 עד 25 מטר בו נמצא מרכז העיר ומישור שלישי בעל גבהים שעוברים את 40 המטרים, שם נמצאת העיר המודרנית.
מבחינה סייסמית גאלאץ מצויה באזור בעל רגישות, בקו טולצ'אה - פוקשאן, אך לא ידוע על רעידות אדמה מקומיות בה עד 1918, פרט לשתיים, ב-15 בנובמבר 1901 וב-13 במרץ 1908. רעידות האדמה החזקות, שמרכזן בחבל ורנצ'אה השפיעו גם על גאלאץ, כך למשל רעידת האדמה בוורנצ'אה (1940). החל מספטמבר 2013 הופיעה תופעה חדשה בתחום, רצף של כ-300 רעידות אדמה.

התעבורה האווירית

בשנות העשרים של המאה העשרים נבנה שדה תעופה בגאלאץ, כדי לייצור את הקו האווירי הראשון ברומניה, הקו בוקרשט-גאלאץ. ב-1921 פנתה מנהלת התעופה האזרחית של רומניה אל השלטון המקומי בגאלאץ וביקשה הקצעת קרקע לצורכי הקמת שדה תעופה. לאחר הקצעת 108 הקטרי קרקע במערב העיר הוקמו הנגר מטוסים, מחסן לדלק מטוסים, תחנת כוח ובית למפקד המקום. ב-1926 התחיל לפעול שדה התעופה והנוסע הראשון בתשלום היה סוחר יווני מבראילה, שנחפז להגיע מבוקרשט, כדי לסגור עסקה והצפות של מסילת הברזל מנעו את נסיעתו ברכבת.
משדה התעופה של גאלאץ יצאו כל יום, פרט ליום ראשון, טיסות ליעדים שונים. מטוסי Junkers F 13 טסו שלוש פעמים בשבוע בקו בוקרשט - גאלאץ - יאשי - צ'רנאוץ ומטוסי Avia Bh 25 טסו כל יום במסלולים גאלאץ - קישינאו - יאשי וגאלאץ - קונסטנצה - בלצ'יק.
במלחמת העולם השנייה שדה התעופה שירת את המאמץ המלחמתי הרומני נגד ברית המועצות. ב-6 ביוני 1944 הגיעו מאיטליה 104 מפציצים מלווים ב-54 מטוסי קרב P-51 מוסטנג. המפציצים הפציצו קשות את העיר ואת שדה התעופה ולאחר מכן הנהלת שדה התעופה דיווחה על הרס של 98%. אחרי המלחמה שדה התעופה חזר לפעול, אך בעצימות נמוכה יותר.
ב-1958 נסגר שדה התעופה לפי דרישת ברית המועצות, שלא שבעה נחת מקרבתו לגבולה. לאחר המהפכה הרומנית (1989) והתפרקות ברית המועצות התחילו מגעים להקמת שדה תעופה באזור, אך המחסור במשאבים כספיים ואי הסכמות בין שתי הערים הסמוכות, בראילה וגאלאץ, מנעו בנייתו של שדה תעופה חדש.
ברומניה יש תוכניות ליצירת אזור מטרופוליני שיאחד את גאלאץ ואת בראילה, אזור שיהווה ריכוז האוכלוסייה השני בגודלו ברומניה, אחרי בוקרשט. בהתאם לכך האוכלוסייה מצפה לבניית שדה תעופה בינלאומי, שישרת אותה וגם נוסחה בקשה חתומה על ידי רבים.

אקלים

מחוז גאלאץ מהווה מין שער לכיוון צפון-מזרח ודרום-מערב, הוא נמצא תחת השפעת האוויר היבשתי המזרחי ובמידה פחותה, הדרומי. האוויר המערבי נעצר במחסום הרי הקרפטים. הטמפרטורה הממוצעת בחישוב שבעים שנה היא 10 מעלות צלזיוס. הטמפרטורה הממוצעת בקיץ היא 21,3 מעלות צלזיוס.
במהלך החורף מכיוון צפון וצפון מזרח מגיעות מסות של אוויר קר הגורמות לירידות חדות בטמפרטורה. הטמפרטורה הממוצעת של חודש ינואר נע בין מינוס 3 עד מינוס 4 מעלות צלזיוס. הטמפרטורה הגבוהה ביותר נמדדה באוגוסט 1904, 39,4 מעלות צלזיוס והנמוכה ביותר נמדדה בפברואר 1927, מינוס 28,6 מעלות. מרבית המשקעים יורדים במהלך הקיץ.
הרוחות השכיחות הן קריבץ 29%, אאוסטרול (Austrul) 16%, בעיקר בקיץ, בלטרצול (Băltărețul), הרוח המביאה גשם וקושאבה (Coșava).

הצומח והחי

הצומח והחי מושפעים מאוד מהאקלים, מהקרקע ומנופי המים הרבים.

הצמחייה המקומית

הצמחייה המקומית היא תוצאה של השפעה הדדית בין הצמחייה המזרח-אירופאית, הדרום-אירופאית והאטלנטית. ההשפעה השלטת היא של צמחיית מפגש הערבה עם היער, אך במקומות הנמוכים יש שפע של צמחים אוהבי מים, כמו סוף וקנה מצוי וגם צמחי מים רבים. על פני הביצות מופיעים צמחים צפים בעלי שורש קבוע, אך גם סוגים חסרי שורש קבוע.
בשולי הביצות אפשר למצוא נופרים לבנים, נופרים צהובים, ראש חץ (Sagittaria sagittifolia), אירוס הביצות ועוד. מיני העצים השכיחים הם צפצפה, ערבה, אלנוס ועוד, אך העץ המזוהה ביותר עם גאלאץ הוא הטיליה, שבתקופת הפריחה שלו הארומה ממלאת את אוויר העיר.

בעלי החיים

החי באזור גאלאץ משתייך לערבה ולשולי היער במפגש עם הערבה, כצפוי לגבי דרום חבל מולדובה. ברחבי המחוז פוגשים חזירי בר, אייליים, חובות, סנאיים, אוגרים, קיפודים,
באזור גאלאץ נוצר בסביבות שנת 1800 זן יונים מיוחד בשם ז'וקטור דה גאלאץ jucător de Galați, שטופח על ידי מגדלים המאוגדים באגודה. הזן מקורו ב-roller המזרחי.
אזור גאלאץ נודע עוד מימי קדם על עושר הדגים שבו. מבחר מקווי המים, הנהר הגדול, הנחלים הנשפכים לתוכו, האגמים והביצות מאפשרים חיים למיני רבים מאוד של דגים ואפילו דגי ים העולים בדנובה עד גאלאץ מתווספים אליהם. תנאים אופטימליים מאפשרים לדגים להגיע לממדים גדולים לשמחת הדייגים. באזור גאלאץ, באוגוסט 2013, פרופסור מיכאי קאדינויו הצליח לדוג שפמנון אירופי באורך שניים וחצי מטר ובמשקל 115 קילוגרם.

אטימולוגיה

ההשערה הרווחת היא שמקור השם של העיר הוא בשפתם של הקומנים, שבט טורקי נודד שהתיישב ברומניה, ופירושו "מבצרים" (Galat-מבצר, Galaţi-מבצרים). השערה אחרת מבוססת על הכינוי הישן של גאלאץ  Haliciu mic.‏ mic ברומנית – "קטן". Haliciu זה שם שאינו רומני ואין לו משמעות ברומנית, אך מזכיר את Halic (האליץ'), הבירה הראשונה של גליציה, מדינה שגבולותיה השתרעו עד שפך הדנובה, ממנה נגזר שמה. הכנסייה של גאלאץ הייתה כפופה לבישופות האליץ', וגאלאץ הוא הנמל הנגיש הקרוב ביותר לגליציה, לכן סביר להניח שגאלאץ הייתה פשוט גליציה הקטנה, ובקיצור – גאלאץ.
השערה אחרת מחברת את שם העיר לשבט הגאלים. על פי השערה זו הגאלים, שהיו בדרכם לגלטיה, עברו במקום וייסדו את היישוב המזכיר אותם בשמו.

תולדות היישוב

האיזכור הראשון של העיר מופיע במסמך מ-1445 החתום על ידי השליט שטפן הגדול. 
בשנת 1651 העיר נשדדה ונשרפה על ידי הטאטארים. בשנת 1659 עשה זאת רקושי נסיך טרנסילבניה ובשנת 1711 הטורקים שרפו את כל העיר, פרט למנזרים שבכיכר. בשנת 1789 התנהל במקום קרב בין הטורקים ובין הרוסים בפיקודו של מיכאיל קמנסקי, ששרף את העיר.
בשנת 1821 מרדו היוונים שחיו בגאלאץ והרגו סוחרים טורקים. לאחר המרד כבשו הטורקים את העיר, הרגו נוצרים רבים ושרפו את העיר. לאחר איחוד נסיכות מולדובה עם נסיכות ולאכיה, שליט הנסיכויות המאוחדות, אלכסנדרו יואן קוזה, שבעברו היה פרקלאב של גאלאץ, רצה להפוך את גאלאץ לבירת הנסיכויות המאוחדות. גם קוסטקה נגרי היה שותף לשאיפה זו. רצון זה לא התגשם הן משום כהונתו הקצרה של קוזה, שנקטעה, וגם בגלל קרבת גאלאץ לגבול הרוסי, מה שהיה מאפשר לרוסים בשעת מלחמה כיבוש קל של הבירה הרומנית.
במהלך שנת 1877 שימשה גאלאץ למעבר החילות הרוסים, שיצאו להילחם בטורקים. במלחמת העולם הראשונה ניצלה גאלאץ מכיבוש, אך הופגזה קשות. בימים 7 עד 9 בינואר 1918 נערך בגאלאץ קרב בין צבא רומניה ובין היחידות הרוסיות באזור, שעברו לצד המהפכה הבולשביקית. בקרב לקחו חלק יחידות רגלים, כלי שיט רומנים ושלושה מטוסים רומנים והם הצליחו למנוע את כיבוש גאלאץ. היחידות הרומניות ליוו את היחידות הרוסיות למעבר מזרחה מעבר לפרוט.
בעת סיפוח בסרביה בעקבות הסכם מולוטוב-ריבנטרופ, עזבו את בסרביה והגיעו לגאלאץ כ-22,000 פליטים ממוצא גרמני ובמקום הוקם מחנה מעבר ענקי, מנוהל ומתופעל על ידי צבא גרמניה, שנכח ברומניה לפי הזמנת הממשל הרומני. במלחמת העולם השנייה, הגרמנים ניהלו מגאלאץ את צי הדנובה ואת צי הים השחור.
ההפצצות של בעלות הברית הרסו לחלוטין 30% מהעיר. לאחר כניעת רומניה ומעבר למחנה בנות הברית, נכנסו חבלנים גרמנים למרכז העיר, מיקשו את הבנינים שבמרכז העיר ופוצצו אותם.

ניהול היישוב

הניהול המודרני של היישוב גאלאץ התחיל על בסיס התקנון האורגני ב-13 בינואר 1832. לפני חקיקה זו היישוב נוהל על ידי ועדה עירונית, שהורכבה מהספטאר דומיטרקה קודראנו והפאחארניקים פאראסקיב שרבאן וא. אואפרישאן. בנוסף לכך הייתה גם ועדת משטרה. מדצמבר 1831 הוחלפה הוועדה במועצה עירונית בת שלושה חברים. המועצה הראשונה נבחרה ב-1832 וכיהנו בה פטרקה אלטנטוביץ', יורדקי מנטו ויואן סימינוביץ'. 
החוק העירוני הראשון בנושא ניהול העיר נוסח ב-1864 ועל פיו נבחר ראש העיר הראשון של גאלאץ, יון ויזו (Ion Vizzu), שכיהן בתפקידו שנתיים.

כלכלה

העיר היא מרכז תעשייתי חשוב. הקומפלקס המטלורגי של גאלאץ, ארצ'לורמיטל גאלאץ (ArcelorMittal Galați), מפיקה 55.6% מתפוקת הפלדה ו-90.4% מתפוקת הפח של רומניה. יותר ממחצית התוצרת מיוצאת. המספנות של גאלאץ מספקות כלי שיט לתעבורה הימית על הדנובה וגם לשיט הימי (עד נפח של 55.000).
גאלאץ היא מרכז מסחרי גדול המקושר, באמצעות השיט על הדנובה (ובהמשך הודות לתעלת מיין-דנובה עד הים הצפוני), עם ארצות רבות בעולם. בעיר ארבעה נמלים, אחד שנועד למפליגים ושלושה שנועדו לסחורות.
המשורר ברבו נמצאנו, יליד המקום, תיאר אותו בחרוזיו בזו הלשון:
גאלאץ, עיר של סוחרים/המשורר חש בה כמו בסדום
בגאלאץ יש ערוץ טלוויזיה המשודר בלוויין ומועבר לישראל באמצעות הטלוויזיה בכבלים. מגדל הטלוויזיה של גאלאץ מתנשא לגובה 150 מטרים, ומשמש גם לשידורי רדיו.

תיירות ואתרים

טיילת מצוקי הדנובה בגאלאץ משתרעת לאורך כארבעה קילומטרים ומזמנת למטיילים נופי נהר וצמחייה. בקרבת קצה הטיילת הקרוב למעגן המעבורת החוצה את הדנובה, שוכן הגן הבוטני של גאלאץ. בקרבת מקום נמצא מגדל הטלוויזיה של גאלאץ המתנשא לגובה רב. במרומיו יש מסעדה בה ניתן לסעוד ולהשקיף מלמעלה על הנוף.
רחוב דומנאסקה, שמתחיל מטיילת מצוקי הדנובה ועולה צפונה לאורך ארבעה קילומטרים, מהווה ריכוז נדיר של מבנים בעלי ייחוד ארכיטקטוני המארחים בתוכם רבים מהמוסדות העירוניים החשובים, מוזאונים ומוסדות דת.
ברחוב הגיבורים (Eroilor) מספר 6 שוכן המוזיאון לאומנות חזותית המתמקד באומנות מודרנית רומנית.

פארק אמינסקו

מיכאי אמינסקו ביקר רק פעמיים בגאלאץ, לראשונה ב-1867 ובפעם שנייה כעבור שנתיים. למרות הקשר הרופף, תושבי גאלאץ היו הראשונים שהקימו פסל לאמינסקו. הפסל נוצר על ידי הפסל פרדריק סטורק (Frederic Storck) ובנוי משיש לבן. הפסל נחשף ב-16 באוקטובר 1916 בנוכחותם של מיכאיל סדוביאנו, ניקולאה יורגה ונכבדים רבים אחרים. במקום בו הוצב בפסל, ברחוב דומנאסקה פינת רחוב יאקוב להוברי, פותח במהלך הזמן פארק אמינסקו ופסלו הוכרז אתר היסטורי.

חינוך

אוניברסיטת דנובה התחתונה בגאלאץ הוקמה ב-1991, על ידי איחוד מוסדות אוניברסיטאיים שהוקמו בעיר החל משנת 1948. גאלאץ מאכסנת גם מספר מוסדות חינוך ותרבות לאומיים אחרים.

ספורט

בעיר גאלאץ בלטו שתי קבוצות כדורגל: אוצלול גאלאץ (אוצלול פירושו "הפלדה"), ששיחקה בליגת העל הרומנית בכדורגל ובעונה 2010/11 הייתה אלופת רומניה ודונראה גאלאץ (דונראה הוא השם הרומני לדנובה), ששיחקה לרוב בליגה הרומנית המשנית, והיו לה הישגים חשובים של העפלה לגמר הגביע הרומני בכדורגל בשנים 1973 ו-1976, אך מועדון זה התפרק ב-2014 מסיבות פיננסיות.

בריאות הציבור

היישוב גאלאץ היה מועד למגפות, שמקורן בסחורות ובנוסעים, שהגיעו ממקומות אחרים. בעבר נהגו להשתמש בחפצי המתים, כולל בבגדיהם. לא הייתה אפשרות לכפות על צבאות זרים משטר קרנטיני והייתה גם אמונה שמחלות, דוגמת הדבר, אינן עוברות מהחולים לבריאים.
הידיעות הוודאיות על מגפת דבר בגאלאץ הן מסתיו 1652. לפי הרשומות מתו מעל שישים אלף בני אדם עד יוני 1681, כשהמגפה פסקה. ב-1729 הופיע שוב הדבר. דימיטריה קנטמיר טען שהדבר מקורו אינו באוויר מקולקל, אלא בספינות שמגיעות לגאלאץ ממצרים או מ-קונסטנטינופול. יש ידיעות על דבר ב-1759 ואחרי כן ב-1766 וגם במהלך המלחמה בשנים 1769 - 1774. ההתפרצויות של המגפה נמשכות כל כמה שנים. החל מהעשור השלישי של המאה ה-19 מתחילות להופיע בגאלאץ גם מגפות של כולרה.
בשנת 1804 נשכר בגאלאץ רופא בשם רומאנטאי. ב-1819 מוזכר בגאלאץ רופא בשם קראוסוב-1825 רופא בשם ואיקום שקיבל כשכר 300 לאי. ב-1829, בעת מגפת דבר, מונה לטיפול בה הרופא קונדוס, שקיבל כשכר 5,000 לאי לשנה, עצים להסקה ונרות למאור. ב-1832 נשכר הרופא קיריאקופול וב-1834 הוא סולק ונשכר במקומו הרופא דימיטריה דיפלטו, אך דיפלטו, שלא ידע את שפת המקום, סירב לתפקיד.
ב-22 בדצמבר 1836 הוקם בית החולים בבית, שנעזב על ידי בעליו ועל ניהולו הופקד הרופא קיריאפול. בשכונות של גאלאץ היה עוד בית חולים עם 16 מיטות בשנת 1836 והוא נוהל על ידי הזקנה קטרינה, אולם בפקודת המשטרה בית חולים זה נסגר. בית החולים, שנותר היה קטן מהצרכים, לכן תוכננה בנייתו של בית חולים חדש עבור עניי גאלאץ והעבודות החלו ב-1938. בית החולים החדש נפתח ב-1 בספטמבר 1841 עם 24 מיטות וב-1845 הוגדל ל-40 מיטות.
הקהילה היהודית של גאלאץ הקימה בית חולים יהודי, "בית החולים הישראלי" (Spitalul Israelit) ולשם החזקתו הוציא השליט מיכאיל סטורדזה, בשנת 1846, צו שאיפשר גביית מס של פרומיל אחד על היבוא והיצוא של הסוחרים היהודים דרך נמל גאלאץ.
ב-1860, בביקור של מיכאיל קוגלניצ'אנו בגאלאץ נוכח זה בריבוי מחלות המין ובעיקר העגבת והמליץ לפתוח בית חולים מיוחד למחלות מין. הוא תרם למטרה זו 30 שמיכות צמר. בנובמבר 1860 נפתח בית החולים למחלות מין. מלחים זרים נמנעו מלהתאשפז בבית חולים זה בגלל עלויות הגבוהות של 10 עד 12 פרנקים ביום. לאחר התדיינות בין הקונסולים הזרים ובין השלטונות המקומיים הושג הסכם על פיו הקונסולים הזרים ישלמו עבור "מנוי" בשווי שתי מיטות אשפוז עבור המלחים הזרים.

הארמנים בגאלאץ

אלכסנדרו הטוב, ששלט בנסיכות מולדובה בשליש הראשון של המאה ה-15 וביא למולדובה ב-1418 אוכלוסייה ארמנית והושיב אותה בשבע ערים ובהן גם גאלאץ.

השווייצרים בגאלאץ

מהגרים שווייצרים התיישבו בגאלאץ מאמצע המאה ה-19 ובשיאה המספרי, בשנות השלושים של המאה העשרים, הקהילה השווייצרית מנתה כאלף נפש. במהלך מלחמת העולם השנייה ובשנים הראשונות לאחריה היגרה הקהילה השווייצרית מרומניה, מרביתם הגיעו לשווייץ, אך גם למדינות אחרות.
בתקופה בה חיו בגאלאץ השווייצרים הם השתייכו לרובד המבוסס כלכלית ומשכיל והיו להם חיי קהילה פוריים. השווייצרים נהגו להתכנס בכנסייה הקתולית ברחוב דומנאסקה, בכנסייה האוונגלית שברחוב הגיבורים וגם בפיקניקים.
הנוכחות המוגברת של השווייצריים בגאלאץ הייתה בין הנימוקים שהובילו את ממשלת שווייץ לפתוח, ב-18 בספטמבר 1881, קונסוליה בגאלאץ.