google/wiki40b huggingface dataset:
הרדוק

תולדות היישוב

נהוג לציין כי האזכור הראשון של הרדוק מופיע ב"כתבי איפטי"(Hypatian Codex) כחלק מתיאור מסע צבאי שערך נסיך קייב מסטיסלב וולדימירוביץ', והוא מתוארך לשנת 1128.בימי הביניים נשלטת העיר על ידי נסיכות פולוצק תחילה, ולאחר מכן על ידי הדוכסות הגדולה של ליטא - במפתו של טומאש משקובסקי(1613) מופיע הרדוק כישוב הנמצא בפרובינציית וויטבסק. לאחר חלוקת הפולין הראשונה בסוף מאה ה-18, עוברת הרדוק לשליטת האימפריה הרוסית, ולאחר מספר שנים זוכה לסטטוס של מרכז אוּייזד (נפה) - תחילה במחוז פולוצק, לאחר מכן, במחוז בלרוס, וב-1802 - במחוז ויטבסק. בחצי השני של המאה ה-19, התפתחה העיר סביב הכביש המהיר בין ויטבסק לסנקט-פטרסבורג, התפתחות שהואצה עם חיבורה לקו מסילת ברזל ב-1904.
לאחר המהפכה הקומוניסטית, הפכה העיר ב-1919 חלק מהרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית, וב-1924 קיבלה סטטוס של מרכז ראָיון (נפה) על שמה, כחלק ממחוז וויטבסק.

יהודי הרדוק

קהילה יהודית גדולה התקיימה בהרדוק לפחות מתחילת המאה ה-19. ממקורות רשמיים ניתן ללמוד כי מניינם של היהודים בהרדוק במאה ה-19 היה:
1855 -2000 יהודים מתוך סך 3500 תושבי העיר.
1864 - 2408 יהודים מתןך סך 4173 תושבי העיר.
1884 - 2710 יהודים מתוך סך 5475 תושבי העיר.
1897 - 3411 מתוך סך 5023 תושבי הרדוק.
בתחילת המאה ה-20 נמנו בהרדוק כ-3,400 יהודים, רוב תושביה.בעיר פועלים מספר בתי כנסת, ושני בתי ספר עבריים.
עם עליית הבולשביקים לשלטון, מתחילה שקיעתם של חיי התרבות היהודית בהרדוק - בהדרגה נסגרים בתי הכנסת ומוסדות הלימוד, כאשר בסוף שנות ה-30 נסגר בית הספר היהודי האחרון, וכן בסוף שנת 1938 העבירה הקהילה היהודית את בתי הכנסת האחרונים לרשות השלטונות. ערב מלחה"ע ה-2,ב1939, עמד מספרם של יהודי הרדוק על כ-1584, כאשר אליהם נוספו עם פרוץ המלחמה גם פליטים מפולין. 
ב-9 ביולי 1941 נכבשה העיר בידי הגרמנים, כאשר רק חלק קטן מיהודי העיר הספיקו לעזוב טרם כיבושה.עד מהרה הוטלו על יהודים שנותרו תחת כיבוש נאצי גזירות שונות, כשהראשונה בהן הייתה נשיאת טלאי צהוב(לא בצורת מגן דוד, אלא עגול) .לאחר מכן נשדד ונבזז רכושם של היהודים, כאשר אלה החלו מבתי יהודים עמידים יותר(ברחוב קרל מרקס למשל),וסופם בפוגרום שפגע בכל יהודי העיירה.הנהגו עבודות כפייה משפילות וחסרות תכלית - למשל היהודים חויבו לנקש בידיהם עשבים ברחובות העיר. בד בבד, החלו הגרמנים בהוצאות להורג המוניות. תחילה,בכדי למנוע אפשרות של התנגדות יהודית נרצחו בכפר ברזובקה הסמוך גברים צעירים וחלק מנשים צעירות .
בסוף קיץ 1941 , מספר שבועות בלבד לאחר נפילתה של העיר בידי הגרמנים,רוכזו כ-500 היהודים שנותרו בעיר בגטו, אשר הוקף בהמשך בגדר תיל,ואמנם הגטו גבל בנהר הגורוז'אנקה, מה שאפשר בריחה מהגטו. בגטו התקיימו תנאי צפיפות ורעב, שהפילו חללים רבים, ומעת לעת נרצחו קבוצות של עשרות יהודים ממנו.ב-14 באוקטובר 1941 נלקחו כל היהודים שנותרו בגטו(זקנים, נשים וטף) לוורובייבי גורי (Vorobyevy Gory) הסמוכה לעיר, ונרצחו שם. בזמן זה הועלו באש בתי הגטו.
הרדוק שוחרר ב-24 לדצמבר 1943, ולמושל הצבאי מונה אברהם בודמן, מפקד גדוד הצבא האדום אשר פרץ ראשון אל העיר. בודמן, יליד המולדובה שהשתקע בהמשך בעיירה, זכה לפגוש את המשפחות היהודיות שחזרו אל העיר לאחר שחרורה, סה"כ כ-400 איש.
זרמים בבודהיזם

צורות ההוראה של הבודהה

על פי המסורת הבודהיסטית, הבודהה, באמצעות שימוש בדוגמה אישית, במילים  ובסמלים, הדריך תלמידים בעלי מנטאליות ויכולות שונות – מפשוטי-עם ועד למלכים, ובכך יצר דרך, שעל-פי הבודהיזם תוביל לשחרור, הארה, ומודעות.
 
על פי המסורת, יש 84,000 צורות לימוד, שכל אחת מהן מהווה תרופת נגד לאחד משילובי הרגשות המטרידים והסחות הדעת, בהמשלה, ניתן לדמות זאת לבית מרקחת עצום בו לכל מחלה יש תרופה.
לפי המסורת הבודהיסטית, הבודהה הציג את "הדרך" באופנים שונים וברמות שונות, כך שדבריו יתאימו ויובנו בקרב קהל השומעים הספציפי אשר האזין לו בכל פעם. למרות זאת, במרוצת הזמן חלק מתלמידיו (נגרג'ונה לדוגמה) שינה חלק מ"הדרך" וכך התפתחו כיתות ואסכולות שונות, המציגות גרסאות של הבודהיזם. אולם רובן מתבססות על שלוש האמיתות הנאצלות הראשונות. דהיינו, חיים חסרי הארה הם סבל, הסבל מתקיים בשל סיבות הניתנות לזיהוי, לפיכך ניתן להימנע מהסבל. השוני בין הזרמים השונים בבודהיזם, בא לידי ביטוי בגרסאות השונות המתארות את האמת הרביעית- סדרת הצעדים והשלבים של הדרך המתומנת האצילה. הדרך המתומנת האצילה (סנסקריט: אָרְיָאשְׁתָּאנְגה-מָארְגַה आर्याष्टाङ्गमार्ग, פאלי: אַרִיוֹ אַתַנְגִיקוֹ מַגוֹ) היא אחד העקרונות המרכזיים בתורתו של גאוטמה בודהה, אשר תיאר אותה כדרך המובילה לסיום הסבל (דוקהה) ולהשגת הארה עצמית באמצעות הבנה שלו את עצמו, ואת משמעות קיומו בעולם. זאת בין היתר באמצעות " פיתוח עצמי" או מדיטציה. המדיטציה מפתחת את המודעות העצמית אשר מבארת את אופיו האמיתי של חיינו, אשר כאמור מתואר בבודהיזם כגל אירועים בני רגע, המופיעים ונעלמים באופן תדיר ובלתי קבוע. ההתבוננות העצמית היא שתניב את הידיעה, והידיעה היא שתוביל את האדם לאושר.

חלק מהמתרגלים לקחו חלקים שונים מהמגוון הרחב והוסיפו חלקים חדשים, וכך, במהלך 2500 שנות ההיסטוריה של הבודהיזם, נוסדו והתפתחו אסכולות וזרמים שונים הנבדלים האחד ממשנהו בחזות ולפעמים גם במהות. ולעיתים אף מייחסים חשיבות עיקרית לכתבים שונים.  

אסכולות אלו נפוצו מהודו למדינות אסיה השונות ומשם הופצו בעולם.
הבודהה הראה דרך לאושר תמידי, שחרור מהסבל של הקיום המותנה, תוך הכרה בטבען של כל התופעות, והקנה לתלמידיו יכולת לעזור לאחרים בדרכם לשחרור והארה. 
מכאן, שעל-פי הבודהיזם, עומדים לרשות האנושות אמצעים המובילים למצב הארה מלאה, כפי שמימש הבודהה עצמו.
על-פי מקורות הטהרוואדה, הבודהה עצמו לימד בעל-פה בלבד, תלמידיו העלו את הדרשות על הכתב בתקופה מאוחרת יותר וכך העבירו אותם בצורתם הראשונית. בתהליך זה הושם דגש ניכר על העברה אותנטית ומדויקת של הלימודים. כתבים אלו נקראים הקאנון הפאלי. מאוחר יותר, אמני בודהיזם (שעל-פי המסורת מימשו את מצב ההארה), כתבו פירושים שביארו את משמעות לימודיו של הבודהה.
מריסה פאוואן

ביוגרפיה

פאוואן נולדה בקליארי בירת סרדיניה, איטליה בשם מריה לואיסה פיירנג'לי. פאוואון היא אחותה התאומה של כוכבת הקולנוע האיטלקייה המנוחה פייר אנג'לי. פאוואון פילסה את דרכה כשחקנית תוך כדי תפקידי משנה בסרט המלחמה של ג'ון פורד "What Price Glory", בדרמת הפשע של ארנולד לבן "Down Three Dark Streets" ובמערבון של דלמאר דייוויס "Drum Beat i".
היא פרצה לתודעה רשמית בשנת 1955 בזכות ליהוקה לעיבוד הקולנועי למחזהו של טנסי ויליאמס "השושנה המקועקעת", תפקיד שיועד בתחילה לאחותה התאומה פייר שהייתה יותר מוכרת בתעשייה בהוליווד. פאוואן הופיעה בסרט בתפקיד רוזה בתה הצעירה של סארפינה דל רוזה (אנה מניאני), היא זכתה בפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר והייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר אותו היא הפסידה לחברתה לסרט ג'ו ואן פליט על הופעתה בסרט "קדמת עדן". באותו טקס אוסקר עלתה פאוואן לקבל פרס אוסקר אחר בשמה של אנה מניאני שנעדרה מהמעמד. באותה השנה השתתפה פאוואן גם בעיבוד הקולנועי של נאנלי ג'ונסון לספרו של סלואן וילסון "האיש בחליפה האפורה" לצידם של גרגורי פק וג'ניפר ג'ונס.
בתקופה שלאחר מכן הופיעה פאוואן בתפקיד אבישג השונמית בדרמה המקראית של קינג וידור "שלמה ומלכת שבא" ובתפקיד קטרינה דה מדיצ'י אשתו של מלך צרפת אנרי השני (רוג'ר מור) בדרמה "דיאן". היא שיחקה בדרמה התקופתית של ג'ון פארו "ג'ון פול ג'ונס" ולצידו של טוני קרטיס בסרט הפשע "סיפור חצות".
את הופעותייה הזכורות האחרונות עשתה פאוואן בקומדיה הצרפתית של ז'אק דמי "הריון גברי" ובסדרות הטלוויזיה "התקווה שדל ראיין" ו-"77 Sunset Strip".
פאוואן נישאה בשנת 1956 לשחקן הצרפתי ז'אן פייר אומון ממנו הביאה לעולם שני ילדים, צלם הקולנוע ז'אן קלוד אומון והקולנוען פטריק אומון. פאוואן הייתה נשואה לאומון עד לפטירתו בשנת 2001.
PTRD

תכנון ופיתוח

ביולי 1941, כחודש לאחר הפלישה הנאצית לברית המועצות, דרש מנהיג ברית המועצות יוסיף סטלין ממשרד התחמושת לפתח באופן בהול אמצעי זול ויעיל נגד טנקים עבור חיל הרגלים. למכרז לפיתוח רובה נגד טנקים נגשו 3 משרדי פיתוח (של ואסילי דגטריוב, של סרגיי סימונוב ושל ניקולאי רוקבישניקוב). המשרדים של דגטריוב ושל סימונוב הצליחו לפתח ולייצר אב טיפוס של רובה נגד טנקים תוך 22 יום. לאחר הבחינה של שני הרובים על ידי הוועדה הממשלתית שניהם אושרו לשימוש בצבא האדום. אבל העדיפות בייצור הסדרתי ניתנה לרובה PTRD של דגטריוב, כיוון שעלות הייצור שלו הייתה קטנה יותר, פשוטה יותר ובנוסף לכך משקל הרובה היה קל יותר מזה של רובה שפיתח סימונוב.
הקליע שנורה מהרובה במהירות של כ-1000 מטר בשנייה היה מסוגל לחדור שריון בעובי של 35 מ"מ ממרחק של 300 מטר ולוח שריון בעובי 40 מ"מ ממרחק של 100 מטר. אבל כדי לחדור לוחות שריון בעובי כזה היה על הקליע לפגוע בזווית של 0 מעלות.
הסדרה הראשונה של רובה ה-PTRD יוצרה באוקטובר 1941 במפעלי נשק בעיר קוברוב (מחוז ולדימיר). בסוף אותה שנה הועבר הייצור למפעלי נשק בעיר איז'בסק. בשנת 1941 יוצרו 17,688 רובים, בשנת 1942 - 184,800 רובים. הייצור של רובי PTRD הופסק בדצמבר 1944. בסך הכל יוצרו 281,111 רובים.

היסטוריה מבצעית

היחידה הראשונה שקיבלה את רובי ה-PTRD הייתה דיוויזיית חיל רגלים 316 בפיקודו של גנרל איוואן פאנפילוב. היחידה הפעילה אותם במהלך הקרב על מוסקבה. ההפעלה מוצלחת הראשונה של הרובים אירעה ב-16 בנובמבר 1941, כאשר בעזרתם הצליחו חיילי הדיוויזיה לפגוע בשני טנקים גרמנים ולהוציא אותם מכלל פעולה.
המבוך

עלילת הסרט

שרה בת ה-15 נאלצת לשמור כשמרטפית על אחיה התינוק טובי, ומביעה משאלה שהגובלינים ייקחו את אחיה. מלך הגובלינים, ג'ארת, ממלא אחר משאלתה, ולוקח את אחיה לארמונו במרכז הלבירינת - מבוך מסובך ואינסופי. ג'ארת' מראה לשרה את המבוך ומודיע לה שאם היא רוצה את התינוק בחזרה עליה להגיע לארמון תוך 13 שעות בלבד. שרה חוצה את המבוך על מנת למצוא את אחיה ובדרך נתקלת בחידות ואשליות אופטיות, נכלאת באובליאט ופוגשת במבוך ביצורים ודמויות משונות כמו הוגל, הגובלין הרגזן; לודו, המפלצת החביבה שמסוגלת לשלוט בסלעים; וסר דידימוס, אביר זעיר שרוכב על כלבה של שרה.
שרה מגיעה לארמון בזמן ומחפשת את טובי וכשהשעון מצלצל את השעה ה-13 הכל נעלם ושרה מוצאת את טובי במיטתו.

תפאורות

את הבובות והתפאורות עיצב בריאן פרוד, אשר שיתף פעולה עם ג'ים הנסון בעיצוב התפאורות והבובות בסרט "הקריסטל השחור". בנו התינוק של פרוד משחק את התינוק טובי, בסרט.
התפאורות מושפעות ומראות את דמיונן לסיפור עליסה בארץ הפלאות, הקוסם מארץ עוץ וציוריו של מ. ק. אשר.
מייקל בנסון

ביוגרפיה

בנסון נולד בבריטניה ועלה לישראל עם הוריו בגיל שנה. בצעירותו רצה ללמוד תיפוף, אולם בסופו של דבר הפך לנגן בס. בנעוריו היה חבר במספר להקות, והוא גם זכה בתחרות הריקודים של "עיר הנוער" לשנת 1980. בנסון ניגן בלהקה צבאית, ולאחר שחרורו מהצבא ליווה זמרים כמו דני ליטני, אושיק לוי, אהוד בנאי, מאיר בנאי, רמי קלינשטיין ואחרים. ניגן בתקליטם של ריטה ודני בסן, לאלבום הבכורה של דני בסן הלחין את השיר "השד יוצא מהבקבוק" למילים של יעקב רוטבליט .
ב-1983 הצטרף בנסון לגרעין שהקים את להקת "משינה", שהתפרקה באופן זמני בשנת 1984. לאחר מכן חבר לגיטריסט להקת "משינה" שלומי ברכה, ויחד פעלו כצמד תחת השם "החזית העממית". ב-1985 חידשו חברי "משינה" את פעילות הלהקה, ובסוף אותה שנה יצא אלבומם הראשון. בלהקה היה בנסון נגן הבס, והתפרסם גם כזמר בשיר "הכל עוד אפשרי" ששר בקולו הנאיבי. הלהקה התפרקה ב-1995, אך חזרה לפעילות ב-2003.
לאחר פירוק הלהקה המשיך בנסון לנגן יחד עם אבנר חודורוב וליווה בהופעות "הילד שבך" את יהודה פוליקר, במשך שש שנים הכולל תועדו בסרט ואלבום מצוין שיצא ב-1997 הופעה חיה בקיסריה. ב-1998 בנסון הפיק מוזיקלית את אלבום הבכורה של להקת כמעט אפריקה. הוא גם ניגן בס, שר קולות וייעץ אמנותית באלבום ובהופעות של שלומי ברכה ורמי פורטיס, רץ על הקצה. ניגן ביצוע מחודש שלשלומי ברכה ורמי פורטיס לשירו של ניסים סרוסי "אשליות" וביצוע המחודש של עפרה חזה ל"לתת" של בועז שרעבי באלבום עבודה עברית. בשנת 2003 ניגן מאלבום שלשלומי ברכה "צ'אפלין צ'ארלי",
ניגן בטלוויזיה, בלהקת הבית של התוכניות "אברהם ויעקב" של אברי גלעד וקובי מידן ובתוכנית האירוח של יאיר לפיד.
היה חבר בהרכב המוזיקה האלקטרונית "אטמוספייר", שהוציא בשנת 2001 אלבום בשם "Discover Your Soul".
וחבר בהרכב מוזיקת עולם "GangaDance", שהוציא אלבום בשנת 2004.
בשנת 2009, במקביל לפעילותה של משינה, חבר בנסון לאבנר חודורוב ול-DJ אסף אלמוג, וביחד הם הקימו את להקת המוזיקה האלקטרונית "לימוזינה", שבה משמש בנסון כסולן. השלושה הוציאו באותה שנה אלבום בכורה בשם "לימוזינה אקספרס", שבו שירים מקוריים בעברית ובאנגלית ועיבודים אלקטרוניים חדשים לשירים של משינה ולשיר "ריקדי" של ישי לוי.
השלום

השלום היא קומדיה יוונית שנכתבה על ידי המחזאי היווני אריסטופנס. ההצגה הוצגה לראשונה בשנת 421 לפנה"ס באתונה וזכתה בפרס שני בתחרות בה השתתפה.
במחזה זה תוקף אריסטופנס את בני תקופתו ובהם אוריפידס, ראקינוס, קליאון והיפרבולוס. המחזה נכתב זמן קצר לאחר חוזה השלום של ניקיאס, ותוקף בציניות רבה את החוזה.

תקציר העלילה

גיבור המחזה הוא החקלאי הזקן טריגאאוס. בעוד אתונה וספרטה לוחמות אחת בשנייה במלחמה הפלופונזית, עולה טריגאאוס על חיפושית זבל ענקית, בסגנון רכיבתו של בלרופון על פגסוס, במטרה לעוף אל השמים ולהיפגש שם עם זאוס. חלק של המחזה רצוף בדיחות נמוכות, באשר חיפושית הזבל ניזונה מגללים. משרתיו של טריגאאוס נדרשים לאסוף מספיק גללים על מנת שיהיה לחיפושית מה לאכול במסעה, ואנשי העיר נדרשים שלא לעשות צורכיהם על מנת שלא להסיח את דעתה של החיפושית במעופה.
טריגאאוס מגיע לשמים ומגלה שכל האלים האולימפיים למעט הרמס עזבו את השמים והשאירו אותם בשליטת "מלחמה" ו"אי סדר". כמו כן הוא מגלה כי אלת "השלום" נכלאה בתוך בור עמוק מכוסה באבנים כבדות. "מלחמה" ו"אי סדר" ישבו יחד ותכננו תוכניות להרוס את יוון, אחת התוכניות היא לרמוס את כל ערי יוון עם עלי אולם הם לא מוצאים אף עלי.
בעודם מחפשים עלי, מצליח טריגאאוס לקרוא למקהלה (חקלאים של ערים יווניות שונות) העוזרים לו לשחרר את אלת השלום מכלאה. בעלי מלאכות המרוויחים מהמלחמה (כגון יצרני הנשק) מנסים להפריע להם במלאכתם אולם לבסוף הם מצליחים לשחרר את אלת השלום.
אלת השלום מגיעה, מלווית ב"יבול" ו"פסטיבל" אולם היא כועסת על היוונים (מאחר שאלה הפרו הסכמי שלום רבים), והיא מוכנה לדבר עם היוונים רק באמצעות הרמס. לבסוף היא משתכנעת לשוב לאתונה.
טריגאאוס מסכים לשאת את יבול, ופסטיבל נשלח להכין את החגיגה. כבש נבחר כקורבן אולם אלת השלום אינה מוכנה לשפיכות דמים, גם של כבש. אורקל שמגיע ומנבא נגד השלום מגורש מהמקום.
מאחר שהמלחמה נגמרה מגיעים סוחרי הנשק ומנסים למכור את מרכולתם במכירת חיסול - אולם איש לא קונה אותה. טריגאאוס מציע לרכוש מגן בתור כיסא, וחניתות בתור תמוכות לגפן, והסוחרים עוזבים את המקום בכעס. המחזה מסתיים בחתונתם של טריגאאוס ויבול.

תרגומים

המחזה תורגם לעברית בשנת 2005 על ידי זיוה כספי ויצא לאור בהוצאת מגנס.
אז'ן בודן

חייו

אז'ן בודן נולד בעיירה אונפלר, שלחוף התעלה בנורמנדי, לאב שהיה מלח. בילדותו שימש נער שירות בספינת קיטור בקו שבין אונפלר לעיר הנמל לה האבר. ב-1835 העתיקה משפחתו את מושבה אל העיר לה האבר, ואביו פתח שם חנות למכשירי כתיבה ולמסגרות לציורים. בודן הצעיר עבד בחנות זו לפני שפתח חנות דומה משלו, שבה בא במגע עם אמנים שציירו בסביבה והציג בה את ציוריהם. ציירים אלה, בהם ז'אן פרנסואה מילה, עודדו את בודן לנסות את כוחו בציור. ב-1846 נטש בודן את המסחר והחליט להיות צייר. ב-1847 נסע לפריז ובשנה שלאחריה סייר בפלנדריה. ב-1850 זכה במלגה שאפשרה לו להעתיק את מקום מגוריו לפריז, אם כי שב לצייר לסירוגין בנורמנדי, והחל ב-1855 בחבל ברטאן.
על פי עצת ידידו, הצייר ההולנדי יוהאן ג'ונקינד, החל בודן לצייר בחיק הטבע. ב-1857 פגש בצייר קלוד מונה, והם נשארו ידידים כל חייהם (מאוחר יותר הודה קלוד מונה בהשפעתו של בודן על אמנותו). ב-1859 פגש בודן בצייר גוסטב קורבה שהפגיש אותו עם המשורר והסופר שארל בודלר, שעסק גם בביקורת האמנות. בודלר הביא לידיעת הציבור את ציוריו של בודן, שהציג אותם בראשונה בתערוכה בפריז באותה שנה. בודן הצטרף לקלוד מונה ולחבריו הצעירים שהציגו את ציוריהם בתערוכה הראשונה של הציורים האימפרסיוניסטים בפריז ב-1874.
שמו של בודן הלך לפניו והוא ערך מסעות בבלגיה, בהולנד ובדרום צרפת. הוא המשיך להציג את ציוריו בתערוכות בפריז, וזכה במדליית זהב בתערוכה העולמית בפריז ב-1889. ב-1892 זכה בתואר "אביר מסדר לגיון הכבוד". בין 1892 ל-1895 נסע לעיתים קרובות לוונציה. כאשר הזיקנה החלה לתת את אותותיה ניסה לבלות את זמנו בדרום צרפת, אך לבסוף שב לביתו בעיר דוביל שבנורמנדי. הוא נפטר שם ב-1898, ונקבר בבית הקברות של מונמארטר שבפריז.
כריסטינה נובל

כריסטינה נובל (באנגלית: Christina Noble; ידועה גם כ"אמא טינה"; נולדה ב-23 בדצמבר 1944) היא מייסדת "קרן כריסטינה נובל לעזרה לילדים מעוטי יכולת", הפועלת בוייטנאם ובמונגוליה.

ביוגרפיה

נובל נולדה באירלנד בשנת 1944. אמה גידלה אותה ואת שלושת אחיה, בעוד אביה ביזבז בפאב את מעט הכסף שהיה למשפחה. כשהייתה בת 10 נפטרה אמהּ, והילדים הופרדו על ידי המדינה ונשלחו לבתי יתומים שונים, ולכל ילד נאמר ששאר האחים נפטרו.
אחרי מספר רב של ניסיונות, ברחה נובל מבית היתומים וחיה כחסרת בית בדבלין. במהלך תקופה זו היא נאנסה ונכנסה להריון, והתינוק נלקח ממנה בכוח. אחרי שגילתה שהמדינה שיקרה לה אודות אחיה, היא הצליחה לאתר את אחד מאחיה באנגליה, וכשהייתה בת 18 הם עברו לגור יחד. בתקופה זו היא נישאה, אך ובעלה התעלל בה במשך עשור, וכתוצאה מכך סבלה מדיכאון ומהתמוטטות עצבים.

הקמת הקרן

בתקופת מלחמת וייטנאם החלה נובל לחלום אודות המלחמה ועל השפעתה על הילדים בוייטנאם. בחלום אחד שחזר פעמים רבות ראתה ילדים וייטנאמיים בורחים בשביל עפר מפני הפצצות נפאלם, ולדבריה היא חשה שהילדים קוראים לה לעזרה. חלום זה שינה את חייה, ונתן לה השראה לעזור לילדים סובלים, כפי שהיא סבלה בילדותה.
עשרים שנים מאוחר יותר, בשנת 1989, יצאה נובל לוייטנאם במטרה לסייע לילדים סובלים בעיר הו צ'י מין סיטי. היא סיכנה את חייה מדי יום, כשהיא הולכת ברחבי העיר ומחפשת ילדים עזובים הזקוקים לעזרה רפואית או להגנה מפני ניצול מיני, ולעזרה כלכלית. במשך שמונה שנים היא הקימה את קרן כריסטינה נובל, שמטרתה לסייע לילדים, מתוך הבנה שעתידם תלוי בהכנתם לחיים. במהלך השנים הקימה הקרן מרפאות חירום, בתי ספר, מקלטים לילדים חסרי בית, ובתי ספר להכשרה מקצועית. כמו כן ניתנים לילדים חוגים בכדורגל, שירה, שחייה ועוד.
נכון ל-2016, ממשיכה נובל לסייר ברחובות וייטנאם בחיפוש ילדים הזקוקים לסיוע. היא מגיעה לקהילות עניות וחושפת אותם למידע אודות הקרן, ודרכים לקבלת סיוע. הקרן נתמכת כלכלית על ידי 14 מדינות, ותקציבהּ השנתי הוא כחצי מיליון דולר. בשנת 1997 הרחיבה הקרן את פעילותה למונגוליה, שם פועלת הקרן בתוכניות חינוך בבתי הכלא, בפרויקטים בתחום הבריאות, ובתוכניות לטיפול בילדים. עד היום סייעה הקרן ללמעלה מ-700 אלף ילדים.
בשנת 2014 יצא הסרט "נובל", המספר את סיפורה של כריסטינה נובל.
הארי פוטר: איחוד הקוסמים

רקע

הארי פוטר: איחוד הקוסמים הוכרז ב-8 בנובמבר 2017, כמשחק מציאות רבודה שיפותח על ידי "WB Games San Francisco" ו-"Niantic". השחקנים יוכלו לבקר לטייל במיקומים אמיתיים סביבם, תוך כדי הטלת לחשים, גילוי חפצים מסתוריים, ומפגשים מול חיות פלא מהיקום של הארי פוטר. חברת "Niantic" חשפה שהמשחק ימשוך השראה ממשחקיה הקודמים - פוקימון גו ואינגרס.
לאחר ש-"Niantic" רכשה את ממשק Escher Reality, המשחק צפוי ליישם טכנולוגיה חדשה כדי לאפשר משחקיות חלקה ללא מסכי טעינה. ב-14 בנובמבר 2018, אושר שהמשחק יופץ במהלך שנת 2019.

עלילה

בעשור השני של המאה ה-21, עולם הקוסמים נתון במשבר חמור מאין כמותו: אירועי קסם רבים ושונים מופיעים באופן תדיר בעולם המוגלגים: חיות פלא מסתובבות חופשי, חפצי קסם מסוכנים נחשפים לציבור, וכישופים מסתוריים מוטלים על עוברים ושבים. סדרת אירועים זו, המכונה בעולם הקוסמים בשם "הפורענות" (The Calamity) מעמידה בסכנה ממשית את קיומו הסודי של עולם הקוסמים, שנתון תחת מעטה סודיות מאז שנחתמה האמנה הבינלאומית לשמירת סודיות הקוסמים במאה ה-17.
כתוצאה מאירועי ה"פורענות", יוזמים הרמיוני גריינג'ר, שרת הקסמים, והארי פוטר, ראש המחלקה לאכיפת חוקי הקסם ממשרד הקסמים של בריטניה, את הקמתו של "כוח המשימה המיוחד לשמירת הסודיות", ואליו יגויסו קוסמים מכל רחבי העולם כהילאים, כמאגי-זואולוגים, או כפרופסורים כדי לעזור להתמודד עם התופעה שמעמידה בסכנה את עולם הקוסמים כולו.

משחקיות

המשחקיות של הארי פוטר: איחוד הקוסמים תוארה כדומה לזו של משחקיה הקודמים של ניאנטיק: אינגרס ופוקימון גו, כשהשחקנים יוכלו להתנהל במרחב הממשי בו הם נעים בעזרת הטלפונים החכמים שלהם. המשחק מאפשר לשחקנים להילחם נגד חיות מיתולוגיות מעולמו של הארי פוטר ושהופיעו בסדרת "חיות הפלא" וללכוד אותן, לבחור את הבית אליו הם משתייכים, את השרביט שלהם ואת תחום התמקצעותם: פרופסור, הילאי או מאגיזואולוג.
לאחר יצירת החשבון, השחקן יוכל ליצור אווטאר, שמיקומה יהיה תלוי במיקומו הגאוגרפי של המכשיר. לאחר מכן, השחקן יוכל להסתובב במרחב הממשי כדי למצוא ולתפוס יצורים קסומים, לעצור בפונדקים (כדי לחדש את כוח הכישוף שלו), בחממות (כדי לקבל מרכיבים לשיקויים) ובמבצרים (על מנת להילחם ביותר יצורים).

הפצה

סרטון המשחקיות הראשון עבור המשחק הופץ במרץ 2019, והראה צילומי קידום של התגוננות מפני סוהרסן והתקפה על ידי אדם זאב. ב-11 במרץ 2019, אפשרות ההרשמה מוקדמת למשחק בגוגל פליי נפתחה, וסרטונים קידום חדשים הופצו על ידי "Niantic". ב-17 באפריל 2019, המשחק הופץ בניו זילנד כגרסת בטא ניסיונית. ב-24 באפריל 2019, נשלחה הודעת דוא"ל בטעות לפיה המשחק יופץ באוסטרליה כגרסת בטא ניסיונית. יומיים לאחר מכן, המשחק הושק באוסטרליה כגרסת בטא, אך כמה שעות לאחר מכן, "Niantic" אישרה שמדובר בטעות נוספת וגרסת הבטא הוסרה מה-App Store. המשחק הופץ מחדש באוסטרליה ב-2 במאי 2019. ב-19 ביוני 2019, נחשף שהמשחק יהיה זמין להורדה החל מ-21 ביוני 2019.
שמואל צמח

שמואל צמח (21 במאי 1932 - 15 באוקטובר 2017) היה מפיק, אמרגן ואיש תרבות ישראלי.

ביוגרפיה

צמח נולד בפתח תקווה ב-21 במאי 1932. הוא החל את דרכו כמארגן פסטיבלי ריקודים ופסטיבל באר שבע בשנות ה-50. היה שליח המדינה בארצות הברית במשך שנה וארגן שם את חגיגות העשור למדינת ישראל. היה מנהל ההפקה של להקת כרמון, מפיק מחזות זמר בתיאטרון גיורא גודיק.
צמח הפיק בארץ גרסאות עבריות למחזות זמר כמו "כנר על הגג", "גברתי הנאוה" ו"סיפור הפרברים".לאחר מכן נהפך לאחד ממפיקי המופעים הבולטים בישראל ונחשב לחלוץ הופעות האצטדיונים בישראל.
צמח היה מפיק ואמרגן עצמאי אשר הביא ארצה אמנים מן השורה הראשונה, בהם אנריקו מסיאס, פרנק סינטרה, מרסדס סוסה, הבולשוי הרוסי, לאונרד כהן, אריק קלפטון, ג'ואן באאז ורבים אחרים.
שימש נשיא כבוד לתמיד של ארגון האמרגנים בישראל, יקיר העיר תל אביב, וזוכה בפרס אמי למפעל חיים לשנת תשס"ט.
בטקס פרסי אקו"ם של שנת 2017, קיבל פרס מפעל חיים על תרומתו להעשרת התרבות בישראל.
פיוניר 11

מבנה

אורכה של פיוניר 11 הוא 2.9 מטרים. יש לה 3 אנטנות: אחת בקוטר 2.74 מטרים, עליה מורכבת עוד אנטנה בעלת יכולות פחותות, בנוסף ישנה עוד אנטנה מתכווננת בעלת יכולות פחותות עוד יותר, המורכבת מתחת לאנטנה הראשונה. הגשושית מכילה שני מחוללים חשמליים המבוססים על דעיכת איזוטופים רדיואקטיביים, שהפיקו 144 ואט על צדק, אך עד שהגיעה הגשושית לשבתאי פחתה יעילותם עד ל-100 ואט.
לגשושית יש שלושה חיישנים למדידת מיקומה: אחד המתייחס לכוכב קאנופוס, ושניים המייחסים לשמש. כך ניתן לקבוע את מיקום הגשושית בייחס לשמש ולכדור הארץ וגם ביחס לקאנופוס בתור גיבוי. החיישנים שופרו בעזרת התוצאות שהביאה פיוניר 10. שלושה זוגות מנועים העניקו לגשושית יכולת להסתובב במהירות זוויתית של 4.8 סיבובים לדקה ולשנות מהירות וכיוון.
במקום מצלמת עדשה רגילה, פיוניר 11 סורקת את התמונות שורה אחר שורה. המערכת האחראית ליצירת התמונות בפיוניר 11 מצלמת פיקסל אחד בכל תמונה, ולאחר שנסרק כל האזור המבוקש, בעזרת ההתקדמות שלה והסיבוב סביב עצמה, התמונה מורכבת בבסיס שבכדור הארץ.
לפיוניר 11 יש גם כלים שונים למדידת השדות המגנטיים של הכוכבים ובניהם, מאפייני רוח השמש, מאפייני הקרינה הקוסמית, מאפייני חלקיקי האבק הבין-פלנטרי (תפוצה, גודל, שטף, מסה ומהירות) וגורמים שונים באטמוספירות של צדק ושבתאי.

הגעה לצדק

ב-4 בדצמבר 1974 הגיעה פיוניר 11 לנקודה הקרובה ביותר לצדק במסלולה, מרחק של כ-34,000 ק"מ ממנו. הגשושית צילמה תמונות של הכתם האדום הגדול, סיפקה תמונות ראשונות של אזורי הקטבים של צדק ומדדה את מסת קליסטו. לאחר מכן השתמשה פיוניר 11 בצדק כבמקלעת כבידתית ושינתה את מסלולה לכיוון שבתאי.

הגעה לשבתאי

ב-1 בספטמבר 1979 הגיעה פיוניר 11 לנקודה הקרובה ביותר לשבתאי במסלולה, מרחק של כ-21,000 ק"מ ממנו. 
באותו זמן היו הגשושיות וויאג'ר 1 וויאג'ר 2 בדרכן לשבתאי לאחר עזיבתן את צדק, לכן הוחלט להטיס את פיוניר 11 דרך מישור הטבעות של שבתאי באותה דרך בה אמורה לעבור וויאג'ר 1 על-מנת להכין את הדרך. לדעת מתכנני המשימה, עדיף היה לדעת על חלקיקים שיוכלו להזיק לגשושיות דרך פיוניר, הפחותה מבחינה טכנולוגית.
פיוניר 11 עברה קרוב מאוד, וכמעט שהתנגשה באחד הירחים הקטנים של שבתאי. אותו ירח זוהה באופן זמני כאפימתאוס, ירח שהתגלה בעזרת פיוניר רק 11 יום לפני כן. כאשר עברו במקום חלליות הוויאג'ר התברר כי ישנם שני ירחים דומים, אפימתאוס ויאנוס הנעים על אותו המסלול, כך שלא ברור איזה נצפה על ידי פיוניר.
לבד מאפימתאוס, גילו המכשירים של פיוניר 11 עוד ירח קטן וטבעת שלא היו ידועים קודם. הם גם מדדו את המגנטוספירה והשדה המגנטי של שבתאי. פיוניר 11 גילתה גם שפני השטח של טיטאן קרים מכדי להכיל חיים.

האזורים החיצוניים של מערכת השמש

לאחר עזיבתה את שבתאי, עברה פיוניר 11 למסלול המתרחק ממישור המלקה, שם החלה לחקור את רוח השמש ואת הקרינה הקוסמית. בפברואר 1985 הצטמצמה אספקת החשמל בעקבות דעיכת האיזוטופים במחולל, עד כדי כך שמכשירי החשמל בגשושית לא יכלו לפעול ביחד והמפעילים נאלצו להפעילם לסירוגין. ב-30 בספטמבר 1995 פסקה פעולת המכשירים המדעיים בפיוניר 11 עקב ירידת רמת החשמל מתחת לסף היעילות. בסוף המשימה, ב-1995, הייתה פיוניר 11 במרחק 44.7 יחידות אסטרונומיות מהשמש, ליד קו הרוחב האקליפטי 24.6 צפון. כעת היא מתרחקת ממערכת השמש במהירות של 2.4 יחידות אסטרונומיות בשנה (בערך 11.6 ק"מ לשנייה). פיוניר 11 היא, נכון לעכשיו, הגשושית האיטית ביותר מבין אלו המתרחקות ממערכת השמש. פיוניר 11 מתקדמת לכיוון קבוצת הכוכבים נשר ותגיע אליה בעוד כ-4 מיליוני שנים.
אלפרד הטנר

חייו

אלפרד הטנר היה בנו של ההיסטוריון הספרותי והאמנות הרמן הטנר.
לאחר לימודיו בבון ובשטרסבורג, הוא קיבל את הדוקטורט שלו מאוניברסיטת שטרסבורג עבור התזה על האקלים של צ'ילה בפטגוניה המערבית (1881). ההסמכה האקדמית, פוסט דוקטורט (Habilitation) קיבל בשנת 1887 בלייפציג, על ידי פרידריך ראצל ופרדיננד פון ריכטהופן, זאת על עבודתו באזורים הרריים של שווייץ הסקסונית. בשנת 1894 קיבל תואר פרופסור לשם כבוד בלייפציג ועבר בשנת 1897 לאוניברסיטת טיבינגן, שם הפך לפרופסור הראשון לגאוגרפיה. אחרי שנתיים עבר לאוניברסיטת היידלברג ובשנת 1906 קיבל את ראשות המחלקה שם, עד פרישתו בשנת 1928.
הטנר ערך מספר נסיעות מחקר ברחבי העולם, כולל דרום אמריקה (בעיקר בהרי האנדים בקולומביה).
מחקרי שדה מאוחרים יותר ערך ברוסיה (1897), בצפון אפריקה (1911) ובאסיה (1913-1914).
מ-1920 עד 1931 היה יו"ר של החברה הקולוניאלית הגרמנית בהיידלברג.
הטנר היה המייסד של כתב עת גאוגרפי בעל השפעה בשם "Geographische Zeitschrift " שפורסם לראשונה בשנת 1895, שבו פירט על הרעיונות שלו בנושא המתודולוגיה של הגאוגרפיה במשך 40 שנים.