חרדה חברתית

אבחנה

על פי ה-DSM 5, כדי שאדם יאובחן כסובל מחרדה חברתית, חייבים להתקיים כל הקריטריונים הבאים:
א. פחד ניכר או חרדה מפני מצב חברתי אחד או יותר בו הפרט חשוף לבדיקה או ביקורת מצד אחרים. דוגמאות יכולות לכלול שיחות פנים אל פנים, פגישה עם אנשים שאינם מוכרים, וקיום של פעילויות שבהן אחרים יכולים לראות את האדם עושה פעולות כמו אכילה או שתייה. דוגמה נוספת היא דיבור בפני קהל. בילדים החרדה צריכה להתקיים בנוכחות אנשים בוגרים.
ב. הפרט חושש שמא הוא ינהג באופן שיתפרש כשלילי, כלומר חושש מאפשרות של היות מושפל או מובך, או שיידחה על ידי הסביבה.
ג. הסיטואציות החברתיות כמעט תמיד גורמות לפחד וחרדה. בילדים הביטוי יהיה בכי, צעקות, קפיאה או היצמדות של הילד למבוגר.
ד. סיטואציות חברתיות בכלל מלוות בפחד אינטנסיבי וחרדה.
ה. הפחד החרדה וההימנעות אינם פרופורציונליים לעצם האיום שבסיטואציה ואינם מותאמים להקשר החברתי.
ו. הפחד החרדה וההימנעות הם ממושכים, ובדרך כלל נמשכים שישה חודשים או יותר.
ז. הפחד החרדה וההימנעות גורמים לפגיעה משמעותית מבחינה קלינית בתפקוד החברתי התעסוקתי ובתפקודים אחרים החשובים לאדם.
ח. הפחד, החרדה וההימנעות אינם ניתנים להסבר טוב יותר על ידי הפרעה פסיכיאטרית אחרת, כמו הפרעת פאניקה, הפרעת גוף דיסמורפית, או הפרעת הספקטרום האוטיסטי.
ט. אם קיים רקע רפואי נוסף (כמו מחלת פרקינסון, השמנת יתר, השחתה של הפנים כתוצאה מכוויות או פציעה), הפחד החרדה וההימנעות הם לחלוטין אינם קשורים, או שהם נרחבים מאד.
תת סוג של ההפרעה: פחד מפני דיבור בפני קהל.

שכיחות ואפידמיולוגיה

בארצות הברית השכיחות עומדת על כ-7%. השיעור החציוני במדינות אירופה עומד על 2.3%. השכיחות בילדים ומתבגרים דומה לזו של מבוגרים, השכיחות של חרדה חברתית בקרב זקנים נעה בין 2% ל-5% בקרב אזרחי ארצות הברית. הבדלים בין המינים באים לידי ביטוי בעיקר בילדים ובני נוער, כאשר בנים נוטים יותר מבנות לפתח את ההפרעה. בארצות הברית שיעור החרדה החברתית גבוה יותר בקרב ילידים אינדיאניים ונמוך יותר בקרב יוצאי אסיה, אמריקה הלטינית, אפרו-אמריקנים, ויוצאי הקריביים.

גורמי סיכון פרוגנוסטיים

אישיותיים: תכונות בסיסיות היכולות להיות קשורות לפרה דיספוזיציה לחרדה חברתית הם חשש משיפוט חברתי ועכבות חברתיות.
סביבתיים: חינוך אינו תקין, או חוויות בלתי נעימות עם אנשים מובילות בדרך כלל לחרדה חברתית.
גנטיים ופיזיולוגיים: ישנה ככל הנראה השפעה גנטית הקשורה לאינטראקציה בין גנטיקה לסביבה (תחום הקרוי אפיגנטיקה). כמו כן קרובים מדרגה ראשונה הם בעלי סיכוי גדול עד פי שישה לפתח את ההפרעה.

סוגיות תלויות תרבות

התסמונת Taijin Kyofusho (בתרגום מכונה מיפאנית: "טיפול אישי") המוכרת בתרבות היפאנית והקוראנית קשורה בעיקר להשפעה שהאדם עם ההפרעה מיחס למבטים שלו. כוללת היבטים של חרדה חברתית והפרעת גוף דיסמורפית ובחלק מהמקרים גם הפרעה דלוזיונלית.
נקודה נוספת היא שבקרב מהגרים לבנים לארצות הברית נמצא שיעור נמוך יותר משמעותית של הפרעת חרדה חברתית.

מהלך ההפרעה

הגיל החציוני לתחילת ההפרעה בקרב ילידי ארצות הברית הוא גיל 13. כ 75% מהילדים מפתחים את ההפרעה בין גיל 8 לגיל 15. תמונת ההפרעה עולה לעיתים מסיפור החיים של הילד הכולל עכבות חברתיות וביישנות. ההפרעה יכולה להתפתח ולבוא לידי ביטוי גם בילדים צעירים יותר. התפתחות ההפרעה יכולה להתרחש על רקע של התנסות משפילה (למשל ילד שהיה קורבן לאלימות בבית הספר, ילד שהקיא כשהיה צריך לדבר מול קהל). במקרים אחרים ההפרעה מתפתחת בהדרגה ובאיטיות.
התפתחות של הפרעה חברתית בבגרות היא אירוע נדיר יחסית וקשור לצורך לרכוש תפקידים חברתיים חדשים (למשל תפקיד בכיר יותר בעבודה, או ניסיון למצוא בת/בן זוג לנישואין). במקרה האחרון, החרדה החברתית תיעלם עם הנישואין. עם זאת היא עלולה להופיע שוב אם האדם יתגרש.

התמונה הקלינית

הסימפטומים הגופניים של החרדה החברתית שאותם חווים אנשים החיים עם ההפרעה דומים לאלו של הפרעות חרדה אחרות וכוללים: הזעה, הסמקה, רעד בגוף, בחילה, ורעד בקול. כמו כן ישנה נטייה חזקה להימנע מסיטואציות חברתיות שבהן האדם התנסה בתסמינים אלה בעבר. מתבגרים יציגו תמונה רחבה יותר של סימפטומים מאשר ילדים, אשר תהיה קשורה למגוון רחב יותר של סיטואציות חברתיות (דייטים, מסיבות ואירועים חברתיים אחרים וכדומה). אצל זקנים תסמיני החרדה החברתית יהיו מתונים יותר, אך הם ייתרחשו במגוון רחב יותר של סיטואציות חברתיות. אצל זקנים החרדה החברתית עשויה להיות קשורה לאובדנים הקשורים לזקנה (ירידה בשמיעה למשל) או פגיעה בעקבות מצב רפואי. התמונה הקלינית אצל זקנים תכלול יותר סימנים גופניים מאשר תסמינים נפשיים .

תחלואה נלווית

מעבר לסימפטומים הגופניים, בדומה להפרעות חרדה אחרות, אנשים עם חרדה חברתית יכולים להציג במקביל גם סימפטומים של הפרעות אחרות ובכללן הפרעות חרדה נוספות, דיכאון (שכיח)I, הפרעה דו קוטבית, דיסטימיה, הפרעה בדימוי הגוף או אילמות סלקטיבית. כמו כן, בקרב הסובלים מההפרעה יש אחוז גבוה, ביחס לשאר האוכלוסייה, של התמכרויות לאלכוהול וסמים, כתוצאה מניסיון לטיפול עצמי בחרדה. מבחינה רפואית 'חרדה חברתית היא ממצא שכיח אצל חולי טרשת נפוצה (MS).

מחקר

הפרעת הפוביה החברתית עדיין אינה מובנת דיה וחלק מהעבודה המחקרית על הפרעה זו עוסקת בניסיונות לבסס גורמים פרוגנוסטים העשויים לנבא טוב יותר התפתחות של פוביה חברתית. סוג אחר של מחקרים בודק שיטות התערבות חדשות שתכליתן לסייע לאנשים עם הפרעת חרדה חברתית. דוגמה לשיטה כזו היא פיתוח של מערכת היוצרת מציאות וירטואלית מבוססת אינטרנט בה יכולים אנשים עם ההפרעה להתנסות בחשיפה מדורגת ומבוקרת לגירויים המפחידים.

טיפול

טיפול תרופתי: קיימות מספר אפשרויות בטיפול התרופתי, תרופות נוגדות דיכאון וחרדה ממשפחת SSRI או SNRI שיש ליטול באופן רציף והשפעתם למשך כל היום, תרופות נוגדות חרדה ממשפחת בנזודיאזפינים כמו קלונקס. אפשרות תרופתית נוספת שהיא חדשה יחסית היא ההורמון אוקסיטוצין המשפר יכולות חברתיות.
פסיכותרפיה פרטנית: ישנן עדויות להצלחת טיפול פרטני באמצעות CBT. טיפול זה יצליח יותר אם למטופל לא היו תסמיני דיכאון.
טיפול קבוצתי: ישנן עדויות להצלחת CBT בטיפול קבוצתי.