K-19

שירות הצוללת

תכנון הצוללת בוצע במשרד תכנון רובין (לנינגרד). בניית הצוללת החלה ב-17 באוקטובר 1958 במספנות סבמאש שבעיר סברודבינסק (מחוז ארכנגלסק). לאחר סיום בנייתה ב-11 באוקטובר 1959 היא הורדה מהמבדוק למים בטקס חגיגי. הצוללת עברה סדרת מבחנים בים וב-30 באפריל 1960 היא הועברה לידי הצוות הקבוע שלה. ב-12 בנובמבר 1960, לאחר סיום הכשרת הצוות היא נכנסה באופן רשמי לשיבוץ הקרבי של הצי הצפוני של ברית המועצות. הצוללת שירתה באופן פעיל בצי הסובייטי עד לשנת 1991.

התקרית הגרעינית

הצוללת בפיקודו של רב חובל מדרגה שנייה ניקולאי זאטייב ביצעה משימה בחלק הצפוני של האוקיינוס האטלנטי קרוב לאי יאן מאיין. במהלך המשימה אירעה דליפה במערכת הקירור של הכור, מה שגרם ללחץ של המים בירכתיים של הכור לרדת לאפס והביא להפסקת פעולת משאבות הקירור. לאחר הכשל במערכת הקירור טמפרטורת הכור החלה לעלות במהירות והגיעה עד כ-800 °C (קרוב מאוד לנקודת ההתכה של מוטות הדלק הגרעיני). הפסקת פעולת הכור לא הביאה להפסקת התחממות הכור, היות שמערכת הקירור לא פעלה. ההתחממות הנוספת יכלה להביא להמשך תגובת השרשרת ולגרום לפיצוץ ולדליפה גרעינית.
כדי לקרר את הכור ארגן מפקד הצוללת קבוצה של 8 מתנדבים, אשר נכנסו לתוך התא המזוהם לפרקי זמן קצרים, כדי לנסות לאלתר מערכת קירור חלופית. בסופו של דבר הצליח הצוות לבנות את המערכת ולעצור את תגובת השרשרת.
מפקדי ספינות חיל הים של ארצות הברית, ששהו באזור והאזינו לתשדורות ששלח מפקד K-19, הציעו לו לפנות את הצוות אל ספינותיהם (אירוע נדיר בזמן המלחמה הקרה), אך הוא סירב מתוך חשש כי האמריקאים ינצלו את האירוע למטרות ריגול. הוא העדיף לחכות לבואה של צוללת דיזל סובייטית S-270, אשר תיקח את הצוות. רב חובל זאטייב חשש ממרד המלחים, לכן זרק לתוך הים את כל הנשק הקל שהיה על הצוללת, פרט ל-5 אקדחים אותם חילק בין הקצינים, שבטח בהם באופן מוחלט. בסופו של דבר הצוללת S-270 הגיעה לעזרת K-19. כל אנשיה הועברו לצוללת הדיזל והצוללת עצמה נגררה על ידה אל הבסיס.
כתוצאה מהפליטה הרדיואקטיבית מהכור הגרעיני במהלך האירוע כל אנשי הצוות של K-19 נחשפו לקרינה רדיואקטיבית ברמות שונות. קבוצה של 8 מתנדבים שנכנסו לתוך תא הכור הפגום ספגו מנות קטלניות של קרינה, וכולם נפטרו תוך שבועיים מיום האירוע. עוד כ-20 אנשי הצוות מתו מהרעלה רדיואקטיבית במהלך 3 השנים הבאות. מפקד הצוללת עצמו האריך ימים – הוא מת בגיל 72 בשנת 1998. לפי בקשתו נקבר בסמוך לקברם של אנשי צוות הצוללת שמתו בשנת 1961. 9 ימים בטרם פטירתו, מת וסילי ארחיפוב באותו גיל. וסילי נכח על הצוללת K-19 ונחשף אף הוא לקרינה, וכן נכח בצוללת B-59 שמפקדה ביקש לשגר טילי טורפדו גרעיניים לעבר האמריקאים. 
ועדה מיוחדת של מפקדת הצי הסובייטי חקרה את פעולות המפקד והצוות ומצאה אותם נכונים ומתאימים לסוג האירוע. כתוצאה מעבודת הוועדה 26 מאנשי צוות הצוללת עוטרו בעיטורים סובייטים שונים. מפקד הצוללת אומנם עוטר בעיטור הדגל האדום, אך הועבר לשרת במטה הצי ולא מילא יותר תפקיד פיקודי עד לפרישתו מהשירות בשנת 1986. 
השיפוץ ותיקון הנזקים בצוללת לאחר האירוע נמשכו כשנתיים.

השריפה

כאשר הצוללת שטה בעומק של כ-120 מטר במרחק של כ-800 מייל מניופאונדלנד, פרצה דליקה בשני תאים של הצוללת. 28 מאנשי הצוות נשרפו למוות. הצוללת ביצעה עליית חירום על פני הים. ספינות מלחמה סובייטיות שהיו באזור הגיעו לעזרתה וחילצו את הצוות מהצוללת אל סיפונם. אבל 12 מלחים מצוות הצוללת נלכדו בחדר הטורפדו עקב השריפה. בגלל נזקי השריפה לא היה ניתן להגיע אל החדר ואפשרות יחידה לחלץ אותם הייתה לחתוך חלק מדופן הצוללת. אבל היות שחדר הטורפדו נמצא מתחת לקו המים, לא היה ניתן לבצע את הפעולה בלב ים. לכן המלחים חולצו מהחדר רק כאשר הצוללת הגיעה (בגרירה) לנמל סברומורסק. הם היו לכודים בתוך החדר במשך 24 ימים ללא אור, חימום עם מעט מאוד מים וכמעט ללא מזון. כל הלכודים חולצו בשלום. הצוללת שופצה והוחזרה לשירות כעבור 9 חודשים. חקירת הסיבה לדליקה הגיעה למסקנה כי שמן ממערכת הידראולית שנשפך על מסנן חם היה הגורם לשריפה.