השושלת האיובית

עליית השושלת האיובית

נור א-דין, שליט מההשושלת הסלג'וקית, ירש מהאמירות של אביו זנגי ב-1146 את העיר חלב וסביבותיה. הוא שאף להרחיב את גבולות אמירותו ולדחוק אל מחוץ לגבולות ארצות האסלאם את הצלבנים. לשם כך קרא נור א-דין לאחדות מוסלמית, שסייעה לו גם להגדיל את כוחו הצבאי ואת ממונו, ובשילוב עם תעמולה דתית אדירה הצליח לספח בהדרגה את דמשק מדרום ואת ג'זירה ממזרח. כעת היעד שהציב לעצמו היה כיבוש מצרים הפאטימית, המפולגת והמתפוררת. הצלבנים, שחששו מאיחוד בין סוריה למצרים שיוביל לכיתורם, יזמו סדרת פלישות למצרים וסיפקו לנור א-דין את שעת הכושר לה נזקק. במהלך הפשיטות הללו, הצליחו הצלבנים לכבוש את קהיר, ובתגובה קראו השליטים הפאטימים לנור א-דין לבוא לעזרתם. הסורים נתקבלו במצרים כמשחררים, ומצביאו של נור א-דין, שירכוה, בן למשפחה כורדית, מונה לוזיר של הח'ליפה הפאטימי. במותו, בשנת 1161, ירש אותו בן אחיו, צלאח א-דין. נור א-דין, שהשפעתו במצרים הלכה וגדלה, הדיח לבסוף את הח'ליפה הפאטימי ומינה בשנת 1171 את צלאח א-דין לנציב מצרים.

יורשיו של צלאח אל-דין

עם מותו של צלאח א-דין התפרקה האימפריה לאמירויות רבות כשכל אחד מיורשיו מנסה לקרוע לעצמו נתח מהשלל. האימפריה המפוררת לא הצליחה להחזיק מעמד ונכבשה במהרה על ידי גורמים אחרים.
צלאח א-דין לא הצליח להבטיח את המשכיותה של האימפריה שלו, בעיקר משום שחילק אותה טרם מותו בין בניו ואחיו. חלוקה זו הובילה לסדרת מאבקים בין השליטים השונים, ומהם יצא אחיו של צלאח א-דין, אל-מלכ אל-עאדל, כשידו על העליונה: עד לשנת 1200 הוא הצליח למצב עצמו כשליטה הכולל של האימפריה, ושלטונו התפרש על פני מצרים, ארץ ישראל, מרביתה של סוריה וצפון עיראק, ובני משפחתו ששלטו בחלב ובדרום חצי האי ערב נשבעו לו אמונים. אולם גם הוא חילק את ממלכתו בין בניו טרם מותו בשנת 1218, והאימפריה נגררה בשנית למאבקים פנימיים על השלטון המרכזי בין בניו ובין גורמים פנימיים שניסו לפרוק עול. בנו, אל-מלכ אל-כאמל, השליט במצרים, ירש את אביו כסולטאן האימפריה, ונאלץ להתמודד עם מסעות הצלב - מסע הצלב החמישי, ומסע הצלב השישי, ועשרים שנות שלטונו עד מותו ב-1238 לוו בחוסר יציבות כללית. חוסר יציבות זו נוצלה על ידי הצלבנים שנכנסו לתוך מערכת הבריתות המוסלמיות באזור, ובמסגרת הסכמי שלום שונים שחתמו עם האיובים, הם הצליחו להעביר לרשותם שטחים שונים ללא לחימה, ובכללם גם את ירושלים.
בנו הבכור של אל-כאמל, אל-מלכ אל-עאדל השני ירש את כיסאו, אך הודח לאחר כשנתיים בשנת 1240 על ידי אחיו אל-מלכ א-צאלח איוב. א-צאלח איוב, אשר שלט בין השנים 1240 ל-1249, אמנם הצליח לאחד כמעט את כל שטחי האימפריה של צלאח א-דין תחת שליטתו, אך כל שנות שלטונו עסק במלחמות פנים עם השליטים האיובים האחרים, עם הצלבנים ועם הח'ווריזמים שברחו מפני ג'ינגיס ח'אן.

סופה של הסולטנות האיובית

סופה של השושלת האיובית הגיע במחצית המאה ה-13, בשנת 1250, לאחר פטירתו של א-צאלח איוב בזמן מסע הצלב השביעי למצרים. אלמנתו, שג'ר א-דור, שמרה בסוד את דבר מותו, שימשה כשליטה בפועל במקומו ושיגרה פקודות בשמו. בכך היא סייעה לשמור על יציבות השלטון והצבא עד הגעתו למצרים של בנה הבכור ויורש העצר, תוראן שאה, אותו זימנה בחשאי ממקום מושבו בצפון עיראק. עם שובו, הוא הצליח להביס את הצלבנים ולהסיגם מכל השטחים שכבשו. אולם, בניסיון להיפטר מהתלות בגדודי הממלוכים, שבראשם עמד הגנרל בייברס, נרצח תוראן שאה על ידם, והם מינו במקומו לסולטאנית את אמו, שג'ר א-דור. מהלך זה לא מצא חן בעיני השליטים האיובים של סוריה, והם התאגדו לכדי קואליציה שקראה להדחתה, בגיבוי של הח'ליפה העבאסי בבגדאד. רצף חילופי שליטים לאחר מכן, שחלקם מונו בידי הממלוכים, סימן את קץ שלטונם של האיובים במצרים. מנגד, עם פלישת המונגולים לשטחי הח'ליפות העבאסית בין השנים 1256–1260, נכבשה סוריה מידי האיובים, ולאחר שהביס את המונגולים בקרב עין ג'אלות ב-1260, הכריז על עצמו בייברס כסולטאן והקים את האימפריה הממלוכית.

ביסוס הסונה כזרם ההלכתי המרכזי

עוד בימיו של נור א-דין, לאחר שכבש שטחים מידי הפאטימים השיעים, החל תהליך של "תחייה סונית" בסוריה, שכלל הקמת עשרות מדרסות לכל הזרמים ואסכולות באסלאם, ולווה במקביל במאבק קשה בחכמי הדת השיעיים ובתומכיהם. אנשי הדת הסונים החלו להשתלב במנגנון השלטון, והפקידות גויסה מבין בוגרי המדרסות. לאחר עלייתו לשלטון, החל צלאח א-דין בתהליך דומה במצרים, אשר הייתה במשך שנים מעוז שיעי תחת שלטון האיסמעילים. אל-אזהר הפך למוסד לימודי סוני, ומצרים נעשתה למרכז דתי סוני ולכר פורה למחקר מדעי ולתאולוגיה. יורשיו של צלאח א-דין החישו את תהליך העברת מרכז הכובד האסלאמי מבגדאד ומפרס לסוריה ומצרים. הם הקימו רשת צפופה של מדרסות לכל ארבע האסכולות הסוניות, בדומה לנור א-דין, ומשכו לאזורם צופים וחכמי דת רבים. כתוצאה מכך גם מרכז הכובד התרבותי, בתחום השירה והספרות, עבר לשטחי שלטון האיובים.

היחס ליהודים

היהודים (והנוצרים) באימפריה האיובית היו במעמד של ד'מי, ולמרות זאת שיעור גבוה למדי ביחס לגודלה של האוכלוסייה היהודית הועסק במוסדות השלטון. אולם מרבית נושאי המשרות השלטוניות הבכירות היו מוסלמים, ומתי המעט היהודים שהגיעו בכל זאת למשרות בכירות כשל וזיר התאסלמו קודם מינויים. רבים מהיהודים שהיו בעלי תפקיד בחצר השלטון מילאו גם תפקידים בקהילה היהודית, גם אם לא באופן רשמי, וניצלו את מעמדם וקשריהם כדי לסייע לבני דתם ולהגן עליהם.
עם זאת, השתלבותם של יהודים במנגנוני השלטון לא נבעה מכך שהשליטים האיובים גילו סבלנות יתירה כלפי בני מיעוטים. צלאח א-דין, לדוגמה, הטיל עליהם מגבלות ישנות וחדשות, ולכל אורך תקופת שלטונה של השושלת האיובית הוחמרו ההגבלות שהוטלו על בני החסות. כמו למשל, המגבלה שחייבה את היהודים לענוד סימן מזהה על טורבניהם ועל גלימותיהם, מגבלה שכל תכליתה הייתה השפלה ויצירת הבחנה בינם לבין האוכלוסייה המוסלמית. ולמרות זאת, מצרים וסוריה תחת שלטון האיובים היוו מפלט נוח יחסית ליהודים שברחו מאל-אנדלוס שנכבשה כמעט כולה עד שנת 1172 בידי אל-מוואחידון שנהגו באכזריות בבני מיעוטים.