google/wiki40b huggingface dataset:
התערבות בשוק המט"ח בישראל

מדיניות בנק ישראל להתערבות בשוק המט"ח בישראל השתנתה במהלך השנים, בהתאם למציאות הכלכלית ששררה במשק.
בשנים הראשונות לקיום המדינה, יתרות המט"ח היו מצומצמות מאוד. כאשר הוחלפה הלירה הארץ ישראלית (לא"י) בלירה הישראלית עם קום המדינה, הוחלט ששוויו של המטבע החדש יהיה שווה ערך לשוויה של לירה שטרלינג אחת. עד מהרה התברר שהשערים שנקבעו לא מציאותיים - לירה ישראלית אחת הייתה שווה פחות מלירה שטרלינג. במציאות נוצרו כמה וכמה שערי חליפין. ריבוי שערי החליפין גרם לבלבול רב, ופגע קשות ביכולת התכנון של המשק. תופעה זו גרמה למשבר חמור במשק.
החל מאמצע שנות החמישים ועד אמצע שנות השישים שררה במשק גאות יחסית. הסכם השילומים עם גרמניה ופיחות חד שבוצע ב-1962 (מ-1.8 ל-3 לירות לדולר) סייעו למדינה להתגבר על המחסור במטבע חוץ. למעט פיחות זה, שער החליפין מול הדולר היה מקובע במשך התקופה.

שנות התשעים ואילך

בתקופה שלאחר מכן, ועד אמצע שנות התשעים החזיק בנק ישראל ביתרות בגובה של מספר מיליארדי דולרים ונמנע מהתערבות בשוק מטבע החוץ. היתרה הדרושה הוגדרה כרמה של מט"ח הדרושה למספר חודשי יבוא.
בסוף 1992 עמדה רמת היתרות על 5.2 מיליארד דולר, והשינוי משנה לשנה היה מקרי. החל מ-1996 החל בנק ישראל ברכישה מסיבית של מט"ח והיתרות, שהסתכמו בסוף 1995 ב-8.3 מיליארד דולרים, הגיעו בסוף 1999 ל-22.5 מיליארד. רכישות אלו לא נבעו ממדיניות הבנק לרכוש מט"ח, אלא נבעו מהיצע גדול של מט"ח על רקע הריבית השקלית הגבוהה, ששררה במשק בשנים האחרונות של שנות התשעים. בנק ישראל, נאמן למדיניות האלכסון, נאלץ למעשה לרכוש את עודפי המט"ח שנוצרו.
למרות קיומן של היתרות, השימוש בהן ככלי להשפעה על שער החליפין היה נדיר ביותר, אם בכלל. לא נעשה בהן שימוש גם בתקופות בהן הסתמן משבר בשוק המט"ח. כך למשל בשנת 2002, בה האמיר שער הדולר לשיא של כל הזמנים, העדיף בנק ישראל להשתמש בנשק הריבית ולא למכור מט"ח מהיתרות.
המדיניות השתנתה בתקופת כהונתו של סטנלי פישר כנגיד. החל ממרץ 2008, משהגיע שער הדולר לשפל של כ-3.4 שקלים, הודיע בנק ישראל כי בכוונתו להגדיל את יתרות המט"ח שלו לכ-40 מיליארד דולר תוך שנתיים, על ידי רכישה יומית של כ-25 מיליון דולר בשוק המט"ח. המהלך, שיוחס בראש ובראשונה לניסיון להחלשת השקל, לא צלח בידו, שער הדולר הדרדר שוב, וביולי 2008 הודיע בנק ישראל כי יגביר את קצב רכישות המט"ח לכ-100 מיליון דולר ביום.
בעקבות הרכישות עלו מאוד יתרות המט"ח של ישראל. בסוף 2008 עמדו יתרות המט"ח על 42.5 מיליארד דולר. מדיניות שער החליפין של הבנק נחלה הצלחה זמנית, ושער הדולר זינק אל מעל 4.20 שקלים. במאי 2009, לאחר שיתרות המט"ח התקרבו לכ-50 מיליארד דולר. נרמז כי בנק ישראל מחפש דרך להפסקת רכישות המט"ח. בעקבות זאת, חזרו החל מיולי 2009 סימני התחזקות של השקל אל מול המטבעות הזרים, והדולר חזר שוב לרמות של 3.75 שקל לדולר. בנק ישראל הגיב ברכישת מאות מיליוני דולרים תוך ימים ספורים, והשקל נחלש שוב.
באוגוסט 2009 הודיע הבנק על הפסקת רכישה סדירה של מט"ח, לאחר שיתרות המט"ח הגיעו לרמתן הרצויה מבחינתו. הבנק הודיע עם זאת כי ימשיך לרכוש מט"ח מעת לעת בהתאם לנסיבות, ואף עשה זאת בפועל.
באוקטובר 2010 היוו לראשונה היתרות (69.1 מיליארד) מעל ל 30% מהתוצר הגולמי (GDP).
בעקבות גילוי שדות גז טבעי בשטחי המים הכלכליים של ישראל בים התיכון החל בנק ישראל ברכישת מט"ח בכמויות המותאמות להשפעה של הפקת הגז על מאזן התשלומים, כדי להימנע מהמחלה ההולנדית.
בינואר 2017 עברו לראשונה יתרות המט"ח את רף 100 מיליארד דולר.
אודימוניה

אֶוּדימוניה (יוונית: εὐδαιμονία , אנגלית: eudaemonia או eudemonia) היא מילה יוונית המובנת לרוב כאושר או רווחה; לעומת זאת, "שגשוג אנושי" הוצע בתור תרגום מדויק יותר. מבחינה אטימולוגית, היא מכילה את המילים "eu" (טוב) ו "daimōn" (רוח). זהו מושג מרכזי באתיקה של אריסטו ובפילוסופיה פוליטית, יחד עם המונחים: ארטה (aretē, מובן בעיקר כ"הצטיינות מוסרית" או "מצוינות") ופרונסיס (מובן בעיקר כ"חכמה מעשית או מוסרית"). בכתבי אריסטו, אודימוניה משמשת כמונח המציין את הטוב האנושי העליון (מבוסס על מסורת יוונית קדומה יותר), ואכן זו המטרה של הפילוסופיה המעשית, כולל אתיקה ופילוסופיה פוליטית, לשקול (וגם לחוות) מהו באמת, ואיך ניתן להשיגו.
הדיון על הקשר בין תכונת המידה הטובה (ethikē aretē) ואושר (אודימוניה) הוא אחד הנושאים המרכזיים באתיקה של העת העתיקה, והוא נתון למחלוקות רבות. כתוצאה מכך, ישנן מספר תפיסות לגבי אודימוניה. שתי התפיסות המשפיעות ביותר הן של אריסטו ושל הסטואיקנים. אריסטו תופס את תכונת המידה הטובה ואת הפרקטיקה שלה כדבר המכונן החשוב ביותר להשגת אודימוניה, אבל מכיר גם בחשיבותם של דברים חיצוניים, כגון: בריאות, עושר ויופי. לעומת זאת, הסטואיקנים תופסים את תכונת המידה הטובה כהכרחית ומספיקה להשגת אודימוניה ולמעשה אינם מכירים בצורך בדברים חיצוניים.
אלי קנדריק

ביוגרפיה

קנדריק נולדה בלונדון. היא למדה בבית הספר בננדן  שבקנט ושיחקה בתיאטרון הלאומי לנוער . באוקטובר 2009 החלה ללמוד ספרות אנגלית באוניברסיטת קיימברידג'.
קנדריק שיחקה בפרק בסדרה "להעיר את המתים" (2004), בסדרה "רופאים" (2004), בסרט הטלוויזיה "החשוד העיקרי" (2006), בסדרה "לואיס" (2007) ובסרט הקולנוע "לחנך את ג'ני" מאת ניק הורנבי, ושהוקרן לראשונה ב-2009 בפסטיבל סאנדנס.
ב-2009 גילמה קנדריק את דמותה של אנה פרנק במיני-סדרה "יומנה של אנה פרנק". היא אמרה שהגישה שלה לגילום אנה פרנק הייתה "לקלף את כל שכבות ההערצה ולחשוב על הדמויות כבני אדם רגילים". היא קיבלה שבחים על כך שבהופעתה "הביאה ריאליזם רענן לדמות שהיא סמל".
הופעת הבכורה של קנדריק על במת התיאטרון הייתה ב-2009 בתפקיד יוליה בהפקה של המחזה "רומיאו ויוליה" בתיאטרון שייקספיר גלוב. בדצמבר 2010 שיחקה בתפקיד המשרתת איווי מוריס בגרסה המחודשת של סדרת הדרמה "על אדונים ומשרתים". היא לא חזרה לשחק בעונה השנייה של הסדרה ששודרה ב-2012.
ב-2011 השתתפה קנדריק בעיבוד רדיופוני של BBC Four לרומן "החיים והגורל". ב-2012 שיחקה בתפקיד אליסון בפרק "Puppy Love" בסדרה "כמעט אנושיים". ב-2013 חזרה וגילמה את הדמות בפרק האחרון של הסדרה "The Last Broadcast".
ב-2012 לוהקה קנדריק לתפקיד מירה ריד בעונה השלישית של הסדרה "משחקי הכס". ב-2013 הופיעה במחזה "In the Republic of Happiness" ובמחזה "The Low Road" בתיאטרון רויאל קורט. היא שיחקה בתפקיד קונסטנס בסיטקום "Chickens" של SKY1, וגילמה את הדמות הלן בסדרת הטלוויזיה "עברייני על".
האזור הנייטרלי בין עיראק וערב הסעודית

האזור הנייטרלי בין עיראק וערב הסעודית הוא שטח אדמה בגבול שבין ערב הסעודית ועיראק, שהוגדר ב-1922 במסגרת פרוטוקול עוקיר לאחר משא ומתן בין סולטנות נג'ד לשלטונות המנדט הבריטי על מסופוטמיה, שקדם לעיראק המודרנית. הגבול בין שתי המדינות באזור הנייטרלי לא הוגדר באופן רשמי. הסכם נסיוני על חלוקת האזור הושג בשנת 1981, והחלוקה התבצעה בפועל בשנת 1983.
אזור נייטרלי דומה היה גם בין ערב הסעודית וכווית. הסיבה לאזורים הנייטרליים נעוצה באופי שוכני האזור בתחילת המאה ה-20. באותו זמן נדדו באזור שבטים בדואים נודדים שונים, ועל כן לא הייתה חשיבות רבה לנושא הגבולות. אולם, עם כניסת האימפריה הבריטית לאזור, לחצו הבריטים על המדינות למתוח באופן מדויק את הגבולות, כדי למנוע סכסוכים בעתיד ולשמור על השלום. בשטח שבין ערב הסעודית ועיראק שכן שבט הזפיר הבעייתי, ועל כן, בפרוטוקול עוקיר הוחלט שאף מדינה מהשתיים לא תבנה ביצורים ולא תציב חיילים בשטח, או לאורך הגבול בכלל.
המחלוקת נמשכה במשך שנים רבות. באזור הנייטרלי בין ערב הסעודית וכווית נתגלה נפט, ולכן החליטו שתי המדינות לחלק את השטח ביניהן. בשנת 1981, עקב פרוץ מלחמת איראן-עיראק, החליטו עיראק וערב הסעודית לחלק אחת ולתמיד את האזור הנייטרלי שביניהן, כדי לייצב את גבולן. ב-26 בדצמבר 1981 נחתם ההסכם בין המדינות, אולם מסיבה לא ברורה הוא לא הגיע לאו"ם או לכל מדינה אחרת, כך שמבחינת מדינות רבות האזור הנייטרלי עדיין קיים.
הר קושצ'ושקו

העפלה

ביחס לשש הפסגות האחרות, ההר נמוך יחסית וקל לטפס עליו כמו במרבית הרי אוסטרליה. ניתן להגיע עד למעבר ההרים שרלוט ברכב, משם מוביל שביל להולכי רגל שאורכו 8 קילומטרים לפסגה. ההעפלה לפסגה אינה קשה, וניתנת לביצוע בקלות יחסית לבעלי כושר סביר. בעבר הגיעה הדרך קרוב יותר לפיסגה, אך היא נסגרה משיקולי איכות הסביבה. רוכבי אופניים עדיין עושים שימוש בדרך זו. גישה נוספת היא מת'רדבו, אתר סקי וכפר נופש בקרבת ההר. דרך העפלה זו קצרה יותר, שביל שאורכו 6.5 קילומטרים מחלקו העליון של רכבל אתר הסקי. ההר מכוסה שלג בחורף, ומסלולי ההעפלה לפיסגה מסומנים במוטות הבולטים מעל גובה השלג.
המסגד הגדול בבאר שבע

בניית המסגד

כשהחלה בניית המסגד הטיל הקאימיקם (מושל המחוז העות'מאני) את הביצוע על קבלן ערבי מקומי, שהיה מנכבדי העיר, אולם המסגד לא נבנה לשביעות רצונו, והקאימיקם הורה על פירוק המסגד והביא אדריכל נוצרי מירושלים, שייעצב מחדש את המסגד וייפקח על בנייתו. המסגד הגדול בבאר שבע אופייני למסגדים טורקיים שנבנו ברחבי האימפריה העות'מאנית באותה תקופה. סוג זה של מסגד כולל את כל המבנה תחת גג כיפתי אחד, בהשראת הכנסייה הביזאנטית הגיה סופיה באיסטנבול, שהפכה על ידי הטורקים למסגד.
בין מאפייני המסגד הטורקי, כיפה גדולת ממדים עם מרחב גדול מתחתיה, והמבנה מוצף אור מחלונות גדולים הקבועים בקיר ונותן תחושה של מרחב. מאפיין נוסף של המסגדים הטורקיים הוא הצריח הדק, המסתיים בכיפה דמוית קונוס. המסגד הגדול בבאר שבע דווקא אינו דוגמה מובהקת לסגנון בנייה מסוג זה, מאחר שהכיפה קטנה יחסית, שמונת החלונות בבסיס הכיפה אינם גדולים ואינם מוסיפים לכיפה מראה קליל. אך בהיותו המסגד הראשון, והיחיד בתקופתו, שנבנה בנגב, נחווה הבניין כמפואר ומרשים ביותר, והצריח נחשב כגולת הכותרת שלו. את אבני הצריח הביאו על גבי גמלים מחורבות חלוצה, שאבניה נחשבו משובחות. בשנת 1934 מתאר עארף אל-עארף, בסיפרו, את צריח המסגד : "מבחינה הנדסית נחשב בניין זה למשוכלל בתכלית השכלול".

במדינת ישראל

במהלך מלחמת העצמאות נכבש הנגב על ידי הצבא הישראלי במבצע יואב, אוכלוסיית העיר הפכה לישראלית יהודית, ומשנת 1948 לא נעשה שימוש במסגד לצורכי תפילה. בשנים 1948–1953 שימש המסגד כבית מעצר וכבית משפט השלום. ב-1953 החל מבנה המסגד לשמש כמוזיאון, אך עקב מצבו הרעוע פונה בשנת 1992 בשל היותו מבנה מסוכן. עם שיפוץ מוזיאון הנגב לאומנות בראשית שנות האלפיים ביקשה עיריית באר שבע לשפץ את הבניין ולהמשיך להשתמש בו כמוזיאון. כמה גורמים וביניהם האגודה לסיוע ולהגנה על זכויות הבדואים ביקשו לשוב ולהופכו לבית תפילה. הם פנו בעניין לבית המשפט, ומשנדחתה פנייתם פנו לבג"ץ.
ביוני 2009, לאחר 9 שנים, קיבל בג"ץ את עמדת המדינה כי ניתן לאפשר את הרחבת מוזיאון הנגב לאומנות גם למבנה המסגד. בהחלטה נמתחה ביקורת מרומזת על עיריית באר שבע ונקבע כי "ייעוד המוזיאון יוקדש לתרבות האסלאם ועמי המזרח, באופן שיבטיח מתן ביטוי להיבטים שונים של תרבות האסלאם" ובכך ישמור על צביונו. ב-2011 נפתחה במקום תצוגה אותה אצר גואל דרורי שמתארת את תולדות באר שבע מאז הקמתה מחדש על ידי העות'מאנים, ועד ימינו. בספטמבר 2012 התעוררה מחאה נגד עריכת "פסטיבל היין" ברחבה המשותפת למסגד ולמוזיאון הנגב לאומנות.
כדורגלן השנה בברית המועצות

כדורגלן השנה בברית המועצות (ברוסית: Футболист года в СССР) היה פרס שנתי, שחולק בשנים 1964-1991 על ידי השבועון הסובייטי "פוטבול" (ברוסית:Футбол) לכדורגלן המצטיין במהלך בעונה בליגת העל הסובייטית. הענקת התואר נקבעת לפי הצבעת עיתונאי הספורט בברית המועצות.
הענקת הפרס הופסקה עם פירוק ברית המועצות.
לניצחון

"טוליה כריסטינה" – אוניית משא

"טוליה כריסטינה" ("Tullia Christina") נבנתה ב-1946, מעץ, ונצבעה בצבע אפור; ולה שני תרנים, תא היגוי מאחור, וצריפים בחרטום. בעלת מנוע דיזל איטלקי מדגם אנסלדו.

רכש והכנה

אנשי המוסד לעלייה ב' רכשו אותה באיטליה. 
הוכנה להפלגת העפלה על ידי פועלי מספנה מקומיים. הוקמו דרגשי לינה על הספינה, וסירת הצלה ל-12 בני אדם; 13.5 טון דלק; מזון ל-14 יום; ו-8 טון מים. 
רב החובל היה איטלקי ולצדו שישה אנשי צוות ובהם רופא. 
מפקד האונייה היה איש הפלי"ם בני קרביץ ולצדו גדעון וייסר, והגדעוני ראובן אורן. המלווים אנשי הפלי"ם הצטיידו בנשק: שני רובים, חמש מחסניות, אקדח, 180 כדורים, וכן הביאו מכשיר קשר תוצרת בית בתוך מזוודה, שנבנה על ידי רענן רובינשטיין.

המעפילים

189 המעפילים היו חניכי תנועות הנוער הציוניות, מכל הזרמים. 
לאחר שנאספו במחנה ליד גאאטה, הם עלו לסיפון האונייה בנמל ברינדיזי. 
הם חולקו לקבוצות על פי השתייכותם התנועתית, ולכל קבוצה מונה אחראי מקרבה.

ההפלגה

האונייה הפליגה ב-8 במאי 1948. 
התוכנית המקורית הייתה להיפגש עם האונייה "מדינת ישראל" ("נרקיס"), ליד האי קפלוניה (Cephalonia), צפונית לכרתים, ומשם להפליג יחד. אחר כך להעביר אליה את המעפילים במרחק 200 מיל מחופי ארץ ישראל, וכן להעביר את צוות הימאים הזר, פרט למכונאי ורב החובל, ולחזור עימם לאיטליה. 
ב-14 במאי הוחלט לא לבצע את ההעברה, אלא להמשיך יחדיו בהפלגה. ההחלטה נתקבלה על ידי צוותי שתי הספינות מטעמי ביטחון.
בדרך נולדו תינוקות אחדים בשתי האוניות, ורופא אחד משותף עבר מאונייה אל אונייה. 
במהלך ההפלגה נתקבלה הידיעה על הכרזת המדינה, ועמה הוראה להמשיך ולהניף דגל זר, ורק בנמל חיפה להחליפו ולהניף שלטים בעברית.

עימות עם הבריטים

ב-16 במאי הופיעו בסמוך לה שתי משחתות בריטיות, אך הן לא התקרבו ולא יצרו מגע. 
המעפילים הודרכו לא להתנגד אם מלחים בריטים ירצו לעלות על הסיפון. יש להודיע להם כי מפליגים למדינת ישראל. אם תגיע משחתת יש להיכנע במקרה שאין דרך אחרת. 
לבסוף, לא התקיים עימות. 
"לניצחון" הגיעה בסמוך לנמל תל אביב ב-16 במאי 1948. היא הופנתה לשם מכיוון שנמל חיפה היה עדיין בשליטה בריטית. 
תל אביב הופגזה באותו יום, לכן הוחלט לשוט ללב ים ולהגיע לחוף קיסריה. 
ב-17 במאי התקלקל המנוע מול חוף תל אביב. לכן הוחלט לבצע את ההורדה בחוף תל אביב. 
באותו יום בשעה 02:50 עגנה הספינה בנמל תל אביב, והמעפילים ירדו אל החוף. 
למחרת, ב-19 במאי, חזרה יחד עם האונייה "מדינת ישראל" לאיטליה.
לשכות העזרה

לפי הרמב"ם

המקבל את גירסת בתלמוד הבבלי.
שמונה לשכות היו בעזרת ישראל - שלוש בצפון, ושלוש בדרום. שבדרום - לשכת המלח, לשכת הפרווה, לשכת המדיחין... והשלוש שבצפון - לשכת הגזית, לשכת הגולה, לשכת העץ...ושתי לשכות אחרות היו שם בעזרת ישראל - אחת מימין שער מזרחי, והיא לשכת פינחס המלביש ואחת משמאלו, והיא לשכת עושי חביתין. ..
— משנה תורה לרמב"ם, ספר עבודה, הלכות בית הבחירה, פרק ה', הלכה ט"ז - י"ט

מיקום לשכות נבחרות

על מנת להעריך איזה קבוצת לשכות בצפון ואיזה בדרום, יש למצוא היש אפשרות לשייך לשכה מסוימת למקום מסוים.

לשכת הגזית

במסכת יומא נאמר :
לשכת הגזית חציה בקדש וחציה בחול ושמע מינה שני פתחים היו לה אחד פתוח בקדש ואחד פתוח בחול..
— תלמוד בבלי, מסכת יומא, דף כ"ה, א'
מכאן אנו למדים כי לשכת הגזית בצד מזרח של העזרה. רק בצד זה היא הייתה יכולה להיות "חציה בקדש וחציה בחול". הרמב"ם, לפי התרשים, משער כי הלשכה הייתה בפינה הצפון-מזרח - מתאים לנאמר בתלמוד הבבלי. פרופ' יוסף פטריך, מהמכון לארכאולוגיה, באוניברסיטה העברית הביע את דעתו כי סביר להניח כי הלשכות ששרתו את בית המטבחים: לשכת המלח ולשכת המדיחין יהיו בצד צפון, קרוב לבית המטבחים. יוצא מכאן כי מיקום לשכת הגזית אמור להיות בצד הנגדי: בדרום.

לשכת הגולה

לשכת הגולה עליה נאמר: שם היה בור הגולה, והגלגל נתון עליו, ומשם מספקין מים לכל העזרה. יוסף פטריך הביע את דעתו באשר למיקום לשכת הגולה. צ'ארלס וילסון הבריטי, בשנת 1866 ביצע מיפוי מפורט, הכולל, בין השאר את הבורות בשטח הר הבית ובחלקו הצפוני נמצא בור מים אחד גדול. הבור מסומן במפות בתור "בור מספר 5" מסקנתו היא שאם לשכת הגולה עומדת על בור המים, ובקרבה לשער המים אז העזרה הייתה צפונית מאבן השתיה המזוהה בימינו.

לשכת המלח, לשכת הפרוה ולשכת המדיחין

בלשכת המלח הוכן המלח לצורך הקרבנות. בלשכת הפרוה היו מולחין עורות קָדָשִׁים. לשכת המדיחין שם היו מדיחין קרבי קדשים. שלוש הלשכות קשורות לתפעול בית המטבחים, הנמצא בצפון. (ראו תרשים מטה)
כלורופורם

כלורופורם (Chloroform), הידוע גם בשמות טריכלורומתאן (Trichloromethane) ומתיל טריכלוריד הוא תרכובת אורגנית, נוזל חסר צבע, נוסחתו הכימית היא CHCl₃ ומסתו המולרית היא 119.4 גרם למול. לחץ האדים בטמפרטורת החדר הוא 120kPa והוא מתאדה בקלות.
הכלורופורם אינו דליק כשלעצמו, אך כאשר הוא מעורבב עם חומרים דליקים הוא בוער.
הכלורופורם נמצא במשפחת החומרים המסווגים כמזהמים סביבתיים הידועים כטריהלומתאנים (מתאן עם שלושה הלוגנים מחוברים אליו). כלורופורם ידוע גם כחומר מסרטן.

היסטוריה

הכלורופורם נתגלה ביולי, 1831 על ידי מדען אמריקאי סמואל גת'רי (1782-1848), ונתגלה בנפרד כמה חודשים לאחר מכן על ידי מדען צרפתי ומדען גרמני, יוג'ין סוביראן ויוסטוס פון ליביג.
הכלורופורם קיבל את שמו ב-1834.
בשנת 1847 השתמשו לראשונה בכלורופורם כסם מרדים במהלך לידה. מאז עלה במהירות השימוש בכלורופורם כסם הרדמה בניתוחים באירופה.
בארצות הברית, החליף הכלורופורם את האתר כמרדים עיקרי בתחילת המאה ה-20, אך עד מהרה הופסק השימוש בו עקב רעילותו והאתר הוחזר לשימוש.
עד היום נרשם שימוש באתר במדינות מתפתחות בגלל מחירו הזול והשימוש הבטוח, יחסית, בו.
נעשה ניסיון להשתמש בתרכובת טריכלורואתילן כתחליף לכלורופורם כחומר מרדים אך גם הוא התגלה כרעיל.

שימושים

בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, השימוש העיקרי בכלורופורם היה סם הרדמה נשאף, אך חומרי הרדמה הרבה יותר בטוחים החליפו אותו עד מהרה.
השימוש העיקרי של הכלורופורם כיום הוא יצור גזי פריאון ובמיוחד כלורודיפלואורומתאן (הידוע גם כ- R-22).
כמויות יותר קטנות של כלורופורם משמשות כממסים בתעשיית התרופות וגם בתעשיית הצבעים
והדברה.
כממס, הכלורופורם משמש גם לחבר פיסות של זכוכית אקרילית (פרספקס בשמו המסחרי).
הכלורופורם הוא אחד הממסים  היעילים ביותר להמסת אלקלואידים.
הכלורופורם מגיב עם נתרן הידרוקסידי ליצירת דיכלורוקרבן.
כלורופורם שמגיב עם דאוטריום (מים כבדים) יוצר את החומר CDCl₃, הממס הידוע ביותר לשימוש בספקטרוסקופיית NMR.

בתרבות פופולרית

בסרטים, לרוב אפשר לראות ממחטות עם כמה טיפות של כלורופורם הופכות אדם בשאיפה קצרה לחסר הכרה. במציאות נדרשות יותר ממעט טיפות כדי לגרום לאדם אובדן הכרה.
מוטי ארואסטי

ביוגרפיה

ארואסטי נולד בשכונת רמת ישראל בתל אביב למשפחה שמוצאה מסלוניקי שביוון. אביו הפעיל חנות לצורכי ספורט במרכז גבעתיים. ארואסטי החל את דרכו במכבי תל אביב בגיל 15 בקבוצת הנערים. ב-1971 נשלח לקבוצת הבת מכבי דרום תל אביב ששיחקה בליגה השנייה. בשנת 1973 הצטרף לקבוצת הבוגרים, ובמהלך 17 עונות זכה עמה ב-17 אליפויות, ב-13 גביעי מדינה, בשני גביעי אירופה ובגביע בין יבשתי אחד. עם נבחרת ישראל זכה במדליית הכסף באליפות אירופה ב-1979.
בשנת 1988 פרש ממכבי תל אביב ומכדורסל מקצועני, ולאחר כשנה חזר לשתף פעולה עם מיקי ברקוביץ' במדי מכבי ראשון לציון.
לאחר פרישתו אימן במכבי רחובות, בקבוצת הנוער של מכבי תל אביב, במכבי דרום תל אביב ובמכבי גבעת שמואל. לאחר מכן היה לעוזר המאמן במכבי תל אביב.
בטקס שנערך ב-28 בפברואר 2008 לציון 50 שנה להיווסדות המפעלים האירופאיים בכדורסל קיבל ארואסטי אות הוקרה מטעם היורוליג, כאחד מ-13 הסמלים הגדולים של מכבי תל אביב בכל הזמנים.
יוסף צבי קאליש

הרב יוסף צבי קאליש (ה'תרמ"ה, 1885 - ל' בשבט ה'תשי"ז, 1 בפברואר 1957) היה רב פולני-חסידי, האדמו"ר מסקרנביץ ורבה של המושבה בני ברק.

ביוגרפיה

נולד לרב שמעון קאליש (ר' שמעולי) נכדו של רבי יצחק מוורקא. בגיל 16 נישא לחיה גולדה בתו של האדמו"ר רבי יצחק יעקב רבינוביץ מביאלא, והתגורר לאחר נישואיו בביאלא ואחר כך עבר להתגורר בוורשה.
במהלך שנות ה-20 של המאה ה-20 החליף את האדמו"ר רבי שאול ידידיה אלעזר טאוב ברבנות העיר קורטשוב. לאחר פטירת אביו ב-1927 ירש את מקומו כאדמו"ר חסידות סקרנביץ.
להזמנת מייסדה של המושבה בני ברק, ר' יצחק גרשטנקורן שהיה מחסידי סקרנביץ שייסדו את בני ברק, עלה בשנת 1935 לארץ ישראל והתמנה כרבה של המושבה, תפקיד בו שימש עד פטירתו במקביל לתפקידו כאדמו"ר מסקרנביץ משושלת בית וורקא. הוא התיידד עם החזון איש שתמך בו כרב של בני ברק. מדי שנה היה נוסע לפולין לבקר את חסידיו. בפרוץ מלחמת העולם השנייה הוא היה בוורשה והצליח לצאת ברכבת האחרונה שיצאה מן הבירה ורשה לעיר הנמל הרומנית קונסטנצה וחזר לארץ ישראל.
עם שובו לבני ברק הופתע לגלות כי הרב יעקב לנדא התמנה גם הוא לרב של בני ברק. שני הרבנים פעלו במקביל זה לזה כשכל אחד משרת את הפונים אליו. בשנת 1940, בעקבות סכסוך על השליטה בתלמוד תורה, הוצע לבחור רב יחיד לבני ברק. אולם ראש המועצה יצחק גרשטנקורן התנגד לרעיון ותיאר את המצב: "שני הרבנים, הרב קאליש והרב לאנדוי, יש להם הרבה תומכים, כל אחד, חסידים וידידים מרובים לו. ולא עוד אלא שהרב קאליש יושב במקום שבע שנים והרב לאנדוי חמש שנים ומעולם לא היה ביניהם לא שלום ולא מחלוקת. כל אחד השפיע על צד שלו בכבוד ובהגינות." כך המשיכו שני הרבנים לכהן במקביל זה לזה עד פטירתו של הרב קאליש. הרב קאליש המשיך לבצע רישום לנישואין בתור רבה של העיר, והמשיך לכהן כרבו של בית הכנסת הגדול, בו ערך שולחן עם החסידים לסעודה שלישית מדי שבת. בשערים, בטאונה של פועלי אגודת ישראל, הוצגו שני הרבנים כ"רבה של בני ברק".
הוא נפטר בבני ברק בערב שבת, ל' בשבט ה'תשי"ז, 1 בפברואר 1957. מסע ההלוויה שלו יצא מבית הכנסת הגדול בבני ברק לבית העלמין הישן בטבריה בחלקת תלמידי הבעש"ט.
על שמו נקרא רחוב בבני ברק, רחוב הרב קליש.
דברי תורתו נלקטו בספר שארית יוסף שנדפס בשנת תש"ס על ידי הרב זאב דוד רייכמן.
חוק יסוד: מבקר המדינה

היסטוריה חקיקתית

בשנת 1977 פרסמה ועדת החוקה, חוק ומשפט של הכנסת הצעת חוק­ יסוד: מבקר המדינה. ההצעה נדונה בקריאה ראשונה בכנסת השמינית, אך הטיפול בה לא הגיע לסיום.
הצעת החוק הוגשה פעם נוספת על ידי הממשלה בינואר 1985, וזו אושרה ב-15 בפברואר 1988.
בגרסה המקורית של החוק נקבע שמבקר המדינה ייבחר לכהונה של חמש שנים, וכן נקבע כי "מי שכיהן כמבקר המדינה שתי תקופות בזו אחר זו לא יהיה מועמד בבחירות לתקופה הסמוכה לאחריה". בתיקון ראשון לחוק, שאושר בכנסת ב-25 במרץ 1998, תוקן סעיף זה, ונקבע שמבקר המדינה ייבחר לתקופת כהונה אחת בלבד, בת שבע שנים. נימוקו של חבר הכנסת מאיר שטרית, יוזם התיקון, היה "אם רוצים להאריך את כהונת מבקר המדינה הרי שתהליך הבחירה ייעשה בעודו מכהן בתפקיד. במצב זה עלול המבקר להיות נתון ללחצים מצד גורמים העשויים להשפיע על בחירתו מחדש."
בתיקון נוסף לחוק היסוד, שאושר ב-26 ביולי 2005, תוקן סעיף 13, המסדיר את העברת מבקר המדינה מכהונתו.

פרשנות


מבקר המדינה אליעזר גולדברג ציין: "אמנם, אין זה חדש כי מבקר המדינה ונציב תלונות הציבור בוחן במסגרת תפקידו את השמירה על זכויות האדם והאזרח ומברר תלונות על הפרתן, אך יש חשיבות לעיגון עניין זה בלשון מפורשת בחוק, והוא משתלב עם המטרה להגן על אופיה הדמוקרטי של המדינה." הצעה זו של המבקר לא הגיעה לכלל חקיקה. לדעת נשיא בית המשפט העליון בדימוס, אהרן ברק, הוראת סעיף 2(ב) לחוק יסוד: מבקר המדינה מסמיכה ואף מחייבת את מבקר המדינה לדאוג לשמירת זכויות האדם. התנגדות נחרצת לפעולתו של מבקר המדינה כנציב זכויות האדם, מובעת במאמר מאת מתנאל בראלי.
מספרי ברזל

מספרי ברזל היא שיטת מנייה המאפשרת לבדוק במהירות אם קבוצה מסוימת נוכחת במלואה. בניגוד לשיטות דומות לעריכת בדיקה זו, כגון הקראת שמות, שיטת מספרי הברזל יכולה להתבצע בזריזות, בתנאי ראות קשה וכשמפעיל השיטה אינו זוכר את שמותיהם של כל בני הקבוצה.
שיטה זו נהוגה בצבא כחלק מהתרגולות המקובלות בחיל הרגלים, אך גם קבוצות מטיילים גדולות נוהגות בשיטה זו.

חלוקת מספרי ברזל

חלוקת מספרי ברזל מתבצעת כאשר ידוע שכל האנשים בקבוצה נוכחים. בצה"ל נהוג שהמפקד עובר בין האנשים ומחלק להם מספרים עולים. כך, הראשון יהיה מספר אחת, אחריו יהיה מספר שתיים וכו' כאשר המפקד הוא האחרון. לאחר החלוקה מתבצעת בדיקת נוכחות על מנת לוודא שכל הנוכחים הבינו את מספרם.
כל אחד מחברי הקבוצה צריך לזכור את מספר הברזל שלו והאם הוא האחרון בקבוצה. לעיתים נכתבים המספרים בטוש על גוף החייל על מנת לסייע לו לזכור את המספר שהוקצה לו.

בדיקת נוכחות

כאשר יש צורך לבדוק את מצב נוכחות הקבוצה, האחראי מכריז "מספרי ברזל להתפקד", וכל אחד מאנשי הקבוצה מכריז את המספר שלו בתורו לפי סדר עולה, החל מ-1 ועד לאחרון. האחרון בקבוצה מוסיף את המילה "ואחרון" אחרי הכרזת המספר שלו על מנת להראות שהספירה הסתיימה, לדוגמה: "17 ואחרון".
אם אחד מאנשי הקבוצה חסר או לא מרוכז, הספירה תיעצר. במקרה כזה יש להכריז שנית על המספר האחרון שהוכרז ולהימנע מלקרוא את המספר החסר.
לדוגמה: אם בקבוצה של 17 איש הספירה נעצרה לאחר המספר 8, נושא המספר 9 חסר או שאינו מרוכז. לכן יש לשאול "מי הבא אחרי 8" ואסור לשאול "מי זה 9". אם אחד מבני הקבוצה שואל בטעות "מי זה 9", האחרים עשויים לחשוב שהמספר 9 הוכרז על ידי מי שאמור היה להכריזו. אם בדיקת הנוכחות לא התבצעה באופן תקין יש לבצע את הבדיקה שוב.
אם מגלים שאחד מאנשי הקבוצה חסר, מכנסים את הקבוצה לבירור זהותו של החבר החסר.
אלון עדר

ביוגרפיה

בשנות בית הספר היסודי וחטיבת הביניים למד בבית הספר לאומנויות בתל אביב, תחילה במגמת המוזיקה ולאחר מכן במגמת אומנות פלסטית. את כיתות י–יא למד בבית הספר הפתוח הדמוקרטי ביפו, ובכיתה יב עבר לתיכון אלון לאומנויות ולמדעים ברמת השרון, במגמת המוזיקה.
שירת בלהקת חיל החינוך והנוער בצה"ל. מאוחר יותר למד זמן מה במסלול העיוני בבית הספר למוזיקה רימון.
בשנים 2006–2010 עסק בהלחנת מוזיקה לסרטים ולהצגות תיאטרון.
אלבום הבכורה שלו, "אלון עדר", יצא בפברואר 2011 בהוצאה עצמית והכיל 15 שירים שהלחין, עיבד והפיק. שמונה מתוך שירי האלבום הם שירי משוררים, ובהם יהודה עמיחי ואברהם חלפי.
בדצמבר של אותה שנה יצא אלבומו השני, "אלון עדר ולהקה", שכלל 13 שירים שאת רובם הוא כתב ושאת כולם  הלחין. עיבודי השירים באלבום זה נעשו במסגרת להקתו של עדר, שכללה את ספי ציזלינג (חצוצרה), את אבנר קלמר (כינור), את רן דרום (גיטרה) ואת איתן אפרת (תופים).
בשני האלבומים ניכר סגנון ההלחנה והעיבוד של עדר, המושפע מהרוק המתקדם של שנות השבעים בישראל, כדוגמת ההרכבים קצת אחרת ו־14 אוקטבות ויצירתם של מוזיקאים כדוגמת שלמה גרוניך, מתי כספי ודני סנדרסון. יכולות ההלחנה והכתיבה של עדר זכו לשבחים.
בשנת 2012 יצא המיני אלבום "Casio מטונף", שכלל שישה שירים שכתב והלחין על אורגני "Casio". בניגוד לאלבומיו הקודמים, הטקסטים באלבום זה הם בעלי אופי חברתי־מחאתי.
בספטמבר 2014 יצא האלבום "סיכום החיים עד עכשיו", שגם עליו חתום ההרכב "אלון עדר ולהקה", שבאלבום זה כלל את ספי ציזלינג (חצוצרה), אבנר קלמר ורן דרום וכמו כן את נדב הולנדר (בס) ויונתן רוזן (תופים). חברי הלהקה אף השתתפו בכתיבה וביצוע של חלק מהשירים. בהשוואה לאלבומים הקודמים של עדר ולהקה ניכר שימוש רב יותר בכלים אלקטרוניים.
בשנת 2015 הוציא אלבום נוסף בשם "Casio זעם", אלבום וידאו שבדומה לקודמו התבסס על נגינה באורגני קסיו בלבד וכלל שירי מחאה.
בינואר 2017 יצא אלבומו השישי של עדר, "השמרנים שוב באופנה", שהוא השלישי שנוצר במסגרת שיתוף הפעולה עם הלהקה. לאלבום קדמו הסינגלים "הרבה להגיד", "אל תעזבי אותי" ו"שיר לאמא", שזכה להצלחה בתחנות הרדיו.
באותה שנה השתתף עדר, לצד דנה עדיני, בשירה ובנגינה באלבום שירי הילדים "ריח של חלומות", שאותו יצרו דנה דובדבן ונירוס.
בשנת 2017 התארח בשיר "סרטים" של המוזיקאי עידו מימון.
הופיע בתפקידי אורח בסדרות "איש חשוב מאוד" (Hot 2014) ו"האחיות המוצלחות שלי" (Yes 2016).
בנובמבר 2018 יצא אלבומו השביעי של עדר, "משתלבים בנוף", שהוא הרביעי שנוצר במסגרת שיתוף הפעולה עם הלהקה. האלבום זכה בפרס אקו״ם להישג השנה על שם עוזי חיטמן. שבועיים לאחר יציאת האלבום הלהקה הוציאה במפתיע אלבום נוסף, "מחשבות על הדרך".

חיים אישיים

עדר הוא בנם של המוזיקאי והגיטריסט יהודה עדר ושל השחקנית והקומיקאית מיקי קם, ואח של השחקן נדב עדר. בזוגיות ואב לשלושה. מתגורר בקיבוץ עמיר.