google/wiki40b huggingface dataset:
שמשון בר-נוי

שמשון בר-נוי (19 בפברואר 1922 - 11 ביולי 1988) היה זמר ישראלי שנחשב לאחד מכוכבי הזמר הראשונים בישראל.

קורות חייו

נולד בשם "פטר נוימן" בברלין שבגרמניה בשנת 1922. עלה לארץ ישראל בשנת 1939 במסגרת עליית הנוער, והתיישב באשדות יעקב. במהלך מלחמת העולם השנייה התגייס לצבא הבריטי, ולחם במסגרת הבריגדה היהודית בגדוד מס' 2.
הוא השתחרר מן הצבא הבריטי בספטמבר 1946 בדרגת לוטננט. במלחמת העצמאות היה מפקד פלוגת נועם בחטיבת עציוני. הוא עבר קורס צניחה בצ'כוסלובקיה, ובחודש ספטמבר 1948 כאשר הוקמה יחידת הצנחנים הראשונה בצה"ל, במחנה אחוזה על הר הכרמל, פיקד בר-נוי (באותם ימים נוימן) על פלוגה ג'.
בימיה הראשונים של מדינת ישראל היה בר-נוי לכוכב זמר, והתייחד בקול הבריטון הרועם שלו. הוא נמנה עם האמנים הראשונים שזכו לחוזה הקלטות בחברת התקליטים "הד ארצי". על שיריו המצליחים נמנו "יש לי כנרת", "שלכת" ("עמוק עמוק העצב בעיניים") ו"את חכי לי ואחזור".
בר-נוי נחשב לאהוב ההתיישבות העובדת, בניגוד לבן זמנו ישראל יצחקי, שנחשב לאיש "החוגים הסלוניים". השניים שלטו בזירת הזמר הפופולרי בראשית שנות החמישים. להיטו הידוע ביותר של בר-נוי, שמילותיו הקודרות תואמות את קולו הייחודי, הוא "מי מכיר את האיש שבקיר" (1955), שכתב יהודה פרדיס, יצא כסינגל וזכה להצלחה רבה. השיר מושמע עד היום וזכה לביצועים של אורלי זילברשץ בנאי באלבום  "הקברט של מירנדה" ושל ברי סחרוף באלבום "הכל או כלום". במשך תקופה מסוימת שימש בר-נוי כאחראי על הבידור באוניות הנוסעים של חברת "צים". ב-1956 הופיע בסרטו של נתן אקסלרוד, דן וסעדיה.
בסוף שנות החמישים עבר בר-נוי לגור בארצות הברית, ומיעט לבקר בישראל. ב-1986 הגיע ארצה כדי להתארח בתוכנית "חיים שכאלה" עם יפה ירקוני, שם ביצע איתה את דואט העבר שלהם, "קרה זה רק הפעם". המפגש הפתאומי בין השניים נחשב מרגעי השיא בתוכנית. זמן קצר אחר-כך עבר להתגורר בקנדה, שם נפטר בגיל 66 מדום לב. הוא הותיר אחריו שתי בנות בישראל ואת אשתו פני בקנדה.
בשנת 2009 יצא לאור לראשונה אוסף משיריו, "האיש שבקיר", על גבי תקליטור.
יער לנדוי

יער לנדוי (המוכר גם בשם "יער השומרים") הוא יער השוכן בפאתי קריית טבעון שבאזור הגליל המערבי. היער קרוי  שמו של שמואל חיים לנדוי, הוגה דעות ומראשי תנועת הפועל המזרחי. 
היער הוקם בשנת 1931 על ידי קק"ל בשיתוף חברי מושב שדה יעקב.

מאפייני היער

היער, אשר שוכן בצמוד לבית הקברות של קריית טבעון, ממוקם על גבעה הנושאת שרידים מבית שערים הקדומה, בעיקר חציבות של מתקנים לעיבוד תוצרת חקלאית. מיקומו של היער נמצא בסמוך למקום הירצחו של אלכסנדר זייד, מאנשי העלייה השנייה.
פגישה עיוורת (סרט)

עלילה

העלילה היא קומדיה רומנטית המספרת על פגישה עיוורת בין גבר לאישה. רון (ירון פינק) ,הוא דיפלומט ישראלי, תפקידו הוא נספח התרבות של ישראל בפריז. מאיה (שירז טל) היא מתרגמת סרטים תל אביבית, העובדת על תרגום הסרט הרומנטי "נוטינג היל". רון הגיע חזרה לארץ במטרה לסיים את תהליך הגירושים ויד הגורל מזמנת לשולחנו כרטיס ביקור ועליו שמה של מאיה בן-דור מתרגמת הסרטים. מבלי שהוא שם לב הכרטיס נכנס ביחד עם הסיגריות לכיס המקטורן שלו.
לאחר שמצא אותו הוא מתקשר אליה מפריז, הוא שומע את קולה נבהל ומנתק, ומכאן ואילך מתחיל ספור אהבה יוצא דופן. כמה ימים לאחר מכן מתחילים להגיע אל מאיה זרי ורדים בכל שעה עגולה במשך אותו היום עם פתקים אנונימיים. אז, מתחילות להגיע גלויות ממוספרות ואנו מתוודעים לדוור משעשע, המביא את המכתבים עד לדלתה של מאיה. גלויות המגיעות לא ברצף ובאקראיות, כל יום כמה גלויות, שלבסוף יוצרות מצדן האחד תמונה שלמה ומאחור על גבן סדרה של משפטים רומנטיים במגוון שפות לתרגום. לבסוף מגיעה מעטפה גדולה ובתוכה צילומי פוטו קופי של כל חלקי גופו של הגבר מלבד פניו. כאשר בסופו של דבר מזמין ירון את מאיה להיפגש עמו בצרפת, אך הפגישה לא מתנהלת לפי התכנון המקורי.
במרכז העלילה שלושה סיפורי משנה משעשעים הנולדים במהלך הסרט ומוסיפים חיוכים לאווירה הקלילה והרומנטית של הסרט והכל לצלילי מוזיקה מקורית של הזמרת והמלחינה לאה שבת.
הוצאת הספרים של אוניברסיטת חיפה

הוצאת הספרים של אוניברסיטת חיפה פועלת במסגרת אוניברסיטת חיפה ועוסקת בהוצאה לאור של ספרי עיון. 
במסגרת ההוצאה מוענק מדי שנה, החל משנת 1998, פרס בהט ל"כתב יד עיוני, מקורי ואיכותי בשפה העברית אשר לא פורסם בבמות אחרות, ואשר יש בו עניין לציבור הרחב". כתב היד הזוכה יוצא לאור בהוצאת הספרים של אוניברסיטת חיפה בשיתוף הוצאת הספרים של קבוצת ידיעות אחרונות, ידיעות ספרים. להוצאה שיתופי פעולה גם עם פרדס הוצאה לאור והוצאת זמורה-ביתן.
העורכת הראשית של הוצאת הספרים היא פרופ' דפנה ארדינסט-וולקן. בשנים 1996–2000 כיהנה פרופ' ניצה בן-דב בתפקיד זה, ובשנים 2000–2007 - פרופ' שולמית אלמוג.
נור א-דין מחמוד

ביוגרפיה

מחמוד נולד במוסול, והתגייס לצבא עיראק. בשנת 1948 היה בדרגת לואא' המקבילה לדרגת אלוף בצה"ל, ושימש כמפקד דיוויזיה 1 של הצבא העיראקי. הנהגתה של עיראק הובילה קו קיצוני כנגד הקמת מדינת ישראל ושליטי עיראק תיאמו את פלישת מדינות ערב לשטח המדינה החדשה. את ההכנות הוביל קצין אחר בדרגת לואא' בשם איסמעיל ספואת, אך משפרצה המלחמה מונה מחמוד למפקד הכוחות הפולשים. מחמוד נשא בתואר "מפקד הצבאות הפולשים בפועל", כאשר בתואר "מפקד הצבאות הפולשים" נשא עבדאללה הראשון, מלך ירדן. ב-8 במאי נפגש מחמוד עם עבדאללה, על מנת להכין את הכוחות ללחימה, ולאחר ההכרזה על הקמת מדינת ישראל פלשו מדינות ערב לשטח המדינה החדשה.
למעשה, לא היה לכוחות הפולשים פיקוד אחיד, ופיקודו של מחמוד היה פורמלי בלבד, והוא לא שלט בפועל בניהול הקרבות. על חיל המשלוח העיראקי פיקד בפועל זעים טאהר אל-זביידי ועל הכוח העיראקי הממוכן פיקד עקיד מוחמד רפיק עארף.
חיל המשלוח העיראקי כשל במשימותיו, ולא הצליח להשתלט על האזורים אותם יועד לכבוש, באזור בית שאן ועפולה בעקבות כשלונו במהלך הקרב על קיבוץ גשר במאי 1948. עם זאת, הצליח לבלום את הסתערות כוחות צה"ל על ג'נין במהלך הקרב על ג'נין. ב-1949, לאחר סיום המלחמה, הוחזר חיל המשלוח לעיראק.
בשנת 1952 שימש מחמוד כרמטכ"ל הצבא העיראקי. בנובמבר 1952 התפטרה ממשלת עיראק, בעקבות מהומות סטודנטים, והעוצר עבד אל-אילה הטיל על הפוליטיקאי הוותיק ג'מיל אל-מדפעי להקים ממשלה, אך הוא כשל בנסיונותיו. ב-23 בנובמבר 1952 מינה עבד אל-אילה את מחמוד לראש ממשלה. מחמוד דיכא את המהומות ביד קשה. ממשלתו של נור א-דין נועדה מלכתחילה להיות ממשלת מעבר קצרת ימים, והוא עצמו לא היה בעל שאיפות פוליטיות, פרט לשאיפה לשמר את שלטון בית המלוכה ההאשמי, לו היה נאמן. בעקבות המהומות נערכו בחירות חדשות, והשלטון נערך להעברת השלטון מהעוצר עבד אל-אילה למלך פייסל השני שהגיע לבגרות. במסגרת זו הוטלה הרכבת הממשלה על אל-מדפעי, ששב והחליף את מחמוד כראש ממשלה ב-29 בינואר 1953. 
ב-1981 מת מחמוד.
מכון הברמן למחקרי ספרות

המוזיאון למורשת עדות ישראל

בסמוך למכון הברמן שוכן המוזיאון למורשת עדות ישראל, בו מוצגות תערוכות קבע ותערוכות מתחלפות.
במוזיאון אוסף אתנוגרפי גדול ובו מגוון חפצים מחיי היום-יום של קהילות יהודיות בצפון אפריקה, אסיה ואירופה. במוזיאון אף תצוגת יודאיקה גדולה, אוסף פרוכות ופריטי טקסטיל שונים, אוסף הגדות בן אלפי פריטים (אוסף ע"ש משה פוגל הי"ד), בית כנסת ובו ארון קודש מאיטליה וספרי תורה עתיקים מכמה מתפוצות ישראל, דגם גדול של בית הכנסת הגדול בתוניס בו מותקנת מערכת להשמעת תפילות שהוקלטו בבית הכנסת הגדול בתוניס. 
במוזיאון מוצגות כמה תערוכות קבע של דגמי בתי כנסת מיניאטוריים שחרבו בשואה (אוספי ברוך מיירנץ ומשה ורבין ז״ל), ואולם ובו עשרות מיצגים מחיי העיירה באירופה, העשויים מקש. סמוך לתצוגה זו ישנם חפצים רבים ממזרח ומערב אירופה, וחדר תצוגה ליהדות בוכרה וגאורגיה. 
במוזיאון נבנתה תערוכת קבע גדולה על יהדות הודו, ובה הצגה מפורטת של חיי היהודים בקהילות השונות בהודו. מספר פעמים בשנה נערכים טקסים מסורתיים של הקהילה במוזיאון, וספרי מחקר ועיון על הקהילה יוצאים בהוצאת מכון הברמן. כן מוצגות תערוכות קבע ייחודיות על יהדות אתיופיה ובה פריטים מחיי היום-יום באתיופיה, כמו גם מוצגים מחיי הקודש והמסורות היהודיות השונות.  
במוזיאון מספר תערוכות העוסקות בטקסטים ובפריטי דפוס, ביניהם תצוגת אוסף חיבורים בתר-שואתיים מצפון אפריקה, ביניהם קינות ותפילות שנכתבו ואף מגילת היטלר, וקיר כתובות - ובו תצוגה קבועה-מתחלפת של עשרות כתובות חתונה, מתוך אוסף המוזיאון בו מאות כתובות, חידות חתונה, כתבי הסמכה שונים ועוד.  
כמסורת, נערכת במוזיאון מדי שנה "סעודת יתרו" אליה מגיעים רבים מבני העדה התוניסאית.

הוצאת הספרים

בהוצאת הספרים של המכון יוצאים לאור בכל שנה מספר כותרים, חלקם בשיתוף אוניברסיטאות והוצאות ספרים אחרות. 
עד היום יצאו במכון מעל מאה ספרי מחקר ועיון (בעיקר בתחומי הספרות היהודית של ימי הביניים וספרות יהדות המזרח), מקבצי סיפורי עם יהודיים מארצות שונות, עבודות דוקטורט ואף ספרי שירה ופרוזה.
כן מוציא המכון כתב עת ליצירה יהודית בשם "מהות" (בין תשמ"א לתשמ"ט נקרא "זהות"), כאשר עד עתה יצאו למעלה משלושים כרכים.
צילום טבע

צילום טבע הוא סוגה של צילום, המאופיינת בהתרכזות באובייקטים טבעיים שונים. לצילום הטבע מספר רב של קטגוריות, ובהן למשל צילום נוף, צילום מאקרו של אובייקטים טבעיים, צילום פרחים וצילום חיות בר.
אחד המאפיינים הבולטים ביותר של צילומי טבע הוא צבעוניות רבה. תצלומי טבע נוטים להתאפיין בצבעוניות מרובה יחסית לצילומים המשתייכים לסוגות אחרות (כגון צילום אופנה, צילום למטרות פרסום, צילום פורטרטים ועוד). צילומי טבע מתפרסמים במגזינים, בתמונות לראווה, בפרסומות, בתוכניות טלוויזיה המוקדשות לטבע הפראי ומעל במות נוספות.
צילום טבע מתחלק לשני תחומי-טכניקה: צילומי סטילס וצילומי וידאו.

צילום מאקרו של אובייקטים טבעיים

צילום מאקרו מנוצל לעיתים תכופות לצורך צילום אובייקטים טבעיים, לצורך חשיפת פרטים מיניאטוריים באובייקטים אלה, כגון איברים זעירים או טקסטורות שלא ניתן לראותם באופן רגיל. לדוגמה, צילום מאקרו של זבוב עשוי לאפשר לנו להבחין בשערות שעל פניו, וצילום מאקרו של עץ, אבן, אדמה או עלים יכול לאפשר להבחין בדקויות המתקיימות בתוך הטקסטורות של אובייקטים אלה.
צילומי מאקרו מתמקדים בעיקר בפרוקי-רגליים (שבאופן טבעי הם בעלי חיים קטנים מאוד) ופרחים.

צילום נוף

על פי רוב, צילום נוף (באנגלית: Landscape) הוא צילום הטבע הקל ביותר לביצוע. צילומי נוף מאפיינים בנוכחות של פרטים עמוקים וצבעוניים ביותר. בדרך כלל צילומי נוף מתפרסים לרוחב או כצילומי פנורמה. הם כוללים הרים, סלעים, אגמים, מעיינות, מצבורי צמחים ועוד.
צלם הנוף נדרש לאתר את הנקודה המוצלחת ביותר במרחב ובזמן לצורך צילום הנוף המבוקש.
דניאלה לונדון דקל

ביוגרפיה

לונדון דקל נולדה ב-1966, בתם האמצעית של נירה וירון לונדון.
את דרכה המקצועית החלה לונדון בעיתון "חדשות", כאשר הייתה חיילת שחיפשה הכנסה צדדית, וחבר של אחיה סיפר לה שבעיתון מחפשים שליחים. היא יצרה קשר עם העיתון ונאמר לה כי אין להם צורך בשליחים, אך יש להם צורך בגרפיקאים. כך היא החלה את דרכה בעיצוב, ורק לאחר מכן החלה ללמוד גרפיקה בבצלאל. בהמשך היא עבדה כמעצבת גרפית גם ב"ידיעות אחרונות" וב"לאישה", ולאחר מכן עברה לגור בניו יורק. לאחר שנתיים בארצות הברית היא שבה לישראל ונישאה למשה דקל.
היא שבה אל העיצוב, והעבודה הראשונה שלה בתחום הייתה כמאיירת עצמאית של צה"ל. בתפקיד זה היא איירה חוברות הדרכה בנושאי נשק ואייקונים לסימולציות מחשב. ספרה הראשון היה "דב מצב רוח טוב", ועליו היא זכתה בפרס סטימצקי לספר ביכורים.
לונדון-דקל פירסמה את "חמודי", קומיקס שפורסם במוסף "הארץ". דמותו של חמודי מתארת את מאזן הכוחות בין הילד לאמו, שבו הילד תמיד מנצח לבסוף. הדמות של חמודי נדדה עמה בין העיתונים השונים בהם עבדה; עם הזמן הוא זכה לככב בפרסומות ובפרסומים של קופת חולים כללית. דמותו כיכבה גם בספר רב-המכר "חמודי", ובספר ההמשך "חמודי - תעשי לי אווירון".
ללונדון דקל היה גם טור בשבועון "לאשה", "אחת משלנו". כן פרסמה קריקטורות פוליטיות בעמוד הדעות של "הארץ" וכן מספר קריקטורות קטנטנות לעמודי החדשות. פרסמה טור קומיקס שבועי למבוגרים, "המילון המשפחתי החסר". בטור הופיעו מילה לועזית עם הפירוש שלה ופרשנות מאוירת. במרץ 2007 החלה לפרסם במוסף הארץ את הטור "כלכלת בית" העוסק, בדומה למרבית עבודותיה, במשפחה וביחסי הורים-ילדים. בשנת 2010 איחדה את הטורים הללו לספר אחד שנקרא "המילון המשפחתי", אליו צירפה גם איורים שונים וקטעים נוספים הקשורים כולם לנעשה במשפחה וליחסי ילדים-הורים. החל משנת 2000 הנחתה את תוכנית הטלוויזיה "זמן הורים" בטלוויזיה החינוכית, והשתתפה בתוכניות טלוויזיה שונות ש"הנרגנות" הייתה האחרונה שבהן.
לונדון-דקל מפרסמת ב"ידיעות אחרונות". במהלך השבוע מופיעות קריקטורות שלה במדור הקריקטורה היומית שבעמוד הדעות. בימי שישי מופיע המדור שלה, "עמוד הבית", במוסף "שבעה ימים". ב-2012 יצרה את סדרת הטלוויזיה "יום האם" בכיכובה של קרן מור.
בשנת 2013 הוענק לה פרס דוש לקריקטורה.
דניאלה לונדון דקל היא ביסקסואלית, טבעונית  ופמיניסטית. נשואה למשה דקל, רופא משפחה ואם לשלושה ילדים.
כריס קובאק

ראשית חייו ולימודים גבוהים

קובאק נולד במדיסון, עיר הבירה של מדינת ויסקונסין ב-26 במרץ 1966, ומשפחתו עברה לטופיקה שסקנזס כשהיה בן שבע. אביו היה בעל סוכנות רכבי ביואיק, והוא עבד כשהיה תלמיד בבית ספר תיכון. ב-1984 סיים קובאק את לימודיו בתיכון החקלאי וושבורן שבטופיקה, ושם היה לנשיא כיתתו ואחד מהתלמידים שנשאו את נאום הפרידה. הוא בוגר במדע המדינה מאוניברסיטת הארוורד, וסיים את לימודיו לתואר ראשון בכבוד רב ביותר. מנהל המרכז לעניינים בינלאומיים של אוניברסיטת הרווארד, פרופסור סמואל הנטינגטון, היה המנחה האקדמי בפקולטה של קובאק מ-1984 עד 1988. הנטינגטון האמין שהגירה לארצות הברית, במיוחד ממקסיקו ומאמריקה הלטינית, מהווה את האיום המסוכן ביותר למה שכינה "הזהות האמריקאית". כשקובאק לימד משפטים באוניברסיטת מיזורי-קנזס סיטי, נדרשו תלמידיו ללמוד את כתביו של הנטינגטון.
מאוניברסיטת הרווארד, המשיך קובאק ללימודי תואר דוקטור (D Phil) בפוליטיקה באוניברסיטת אוקספורד, כשלימודיו שם התאפשרו בזכות תוכנית המלגות ע"ש ג'ורג' מרשל. כששב אל ארצות הברית, הוא קיבל תואר ראשון במשפטים מאוניברסיטת ייל ב-1995. קובאק שימש כעורך של כתב העת המשפטי של בית הספר למשפטים באוניברסיטת ייל. בתקופה זו פרסם קובאק שני ספרים. הראשון, "משאל עם: דמוקרטיה ישירה בשווייץ" (הוצאת דארטמות', 1994) והשני, "הון פוליטי: המניעים, הטקטיקות והיעדים של העסקים הפוליטיים בדרום אפריקה (הוצאת אוניברסיטת העיתונות באמריקה, 1990).

קריירה פוליטית

ב-26 במאי 2009 הודיע ​​קובאק על התמודדותו לתפקיד מזכיר המדינה של קנזס. הוא ניצח את מזכיר המדינה המכהן, כריס ביגס, ב-2 בנובמבר 2010 ומונה לתפקיד בידי המושל סם בראונבק. קובאק זכה לתמיכה מנציגה לשעבר של טנסי בסנאט של ארצות הברית, פרד תומפסון, וכן מהתובע הכללי לשעבר ג'ון אשקרופט (אשר היה הממונה עליו במחלקת המשפטים של ארצות הברית). ג'ו ארפאיו, השריף השנוי במחלוקת של מחוז מריקופה שבאריזונה, הביע את תמיכתו בקובאק גם. לאחר בחירתו של דונלד טראמפ לנשיא אחרי הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2016, היה קובאק מועמד לתפקיד מזכיר ביטחון המולדת של ארצות הברית. כשהגיע קובאק לפגישה עם טראמפ, החזיק בידו קלסר עם מסמכים שהיו גלויים לעיני מצלמות העיתונות. המסמכים שבקלסר הכילו יוזמה להפעלה מחדש של מאגר נתונים מיוחד על מוסלמים בארצות הברית, ובעיקר לעקוב ולהקשות מאוד על מוסלמים, בעיקר "ממדינות בעייתיות", מלהיכנס למדינה, ואף למנוע זאת מהם, ולתעד אותם בצורה נוקשת יותר בעת ביקורת הגבולות.
ב-8 ביוני 2017 הודיע קובאק כי בכוונתו להיות מועמד המפלגה הרפובליקנית לתפקיד מושל קנזס. הוא התמודד בבחירות המקדימות הרפובליקניות מול מושל קנזס המכהן, ג'ף קולייר, וב-7 באוגוסט 2018 הביס אותו.
דראגישה צבטקוביץ'

ביוגרפיה

דראגישה צבטקוביץ' נולד בניש למשפחה לאומנית סרבית. אביו יובאן היה קצין צבא בדרגת לוטננט קולונל אשר השתתף במלחמות סרביה החל מהמלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) ועד מלחמת העולם הראשונה. דראגישה צבטקוביץ' למד רפואה בשווייץ, ורכש תואר במשפטים בסובוטיצה. הוא כיהן 3 פעמים כראש עיריית ניש וביולי 1929 מונה לשר הדתות בממשלתו של אנטון קורושץ. צבטקוביץ' נמנה עם מייסדי מפלגת "האיחוד הרדיקלי היוגוסלבי" אשר התבססה על אידאולוגיה פאשיסטית והפכה לכוח הפוליטי הדומיננטי ביוגוסלבי החל מהמחצית השנייה של שנות ה-30. ב-1935 מונה לשר הבריאות וסגן שר המשפטים בממשלתו של מילאן סטויאדינוביץ'.
בפברואר 1939 מינה הנסיך פאבלה את דראגישה צבטקוביץ' לראש ממשלת הממלכה. צבטקוביץ' ניהל מגעים עם ולאדקו מאצ'ק פוליטיקאי ומנהיג קרואטי על הצטרפותו לממשלה. בעקבות ההסכם שנחתם באוגוסט 1939, הצטרף מאצ'ק לממשלתו של צבטקוביץ', ופחתה המתיחות האתנית והפוליטית בין הסרבים לקרואטים ביוגוסלביה. צבטקוביץ' נחשב לעושה דברו של הנסיך פאבלה ובהתאם להנחיותיו החלה ממשלתו במגעים עם גרמניה הנאצית. ביולי 1939 פרסמה ממשלתו של צבטקוביץ' תקנות לגירוש יהודים שהתגוררו ביוגוסלביה אך לא היו אזרחי המדינה. באוגוסט הוחל ביישום מגבלות כלכליות ומגבלות ברישום יהודים למוסדות חינוך ביוגוסלביה. בראשית ספטמבר נפגש נציג "איגוד הקהילות של יוגוסלביה" עם צבטקוביץ' ולאחר מספר ימים נועדו עימו נכבדי הקהילה היהודית בעירו, ניש, במטרה להבין את צעדי הממשלה. צבטקוביץ' ציין כי התקנות הן זמניות ונועדו לרצות את גרמניה. עם זאת, ב-4 באוקטובר 1940 פורסמו רשמית התקנות שהגבילו את הפעילות הכלכלית של יהודי יוגוסלביה וקבעו נומרוס קלאוזוס במוסדות להשכלה גבוהה. האליטה האינטלקטואלית היוגוסלבית וכן מספר שרים וחברי פרלמנט מתחו ביקורת נוקבת על החלת החוקים. נציגי יהדות יוגוסלביה העבירו מחאה חריפה לראשי הממשל בנושא. בהמשך, הוגבלו גיוסם של יהודים לצבא וקבלתם לקורסי קצינים. הרב הראשי של יהדות יוגוסלביה ד"ר יצחק אלקלעי אולץ להתפטר מתפקידו.
בפברואר 1941 ביקר בגרמניה ונפגש עם אדולף היטלר ועם שר החוץ הגרמני יואכים פון ריבנטרופ וניהל משא ומתן על הצטרפות יוגוסלביה להסכם התלת-צדדי. ב-25 במרץ 1941 חתמו צבטקוביץ' וריבנטרופ בווינה על ההסכם התלת-צדדי. ב-27 במרץ פרצה בממלכה הפיכה צבאית בתמיכת מנהלת המבצעים המיוחדים הבריטית. הנסיך פאבלה, מועצת העוצרים וממשלת יוגוסלביה הודחו, ופטר השני הומלך למלך יוגוסלביה. ב-6 באפריל פלשה גרמניה הנאצית ליוגוסלביה וכבשה אותה תוך ימים אחדים. צבטקוביץ' נעצר ונכלא למשך מספר חודשים במחנה הריכוז באנייצה. בהמשך שוחרר, נמלט מיוגוסלביה לבולגריה, ממנה לטורקיה, ובהמשך הגיע לפריז והשתקע שם. לאחר כינון הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה הוכרז דראגישה צבטקוביץ' כאישיות בלתי רצויה, כ"פושע מלחמה" וכ"אויב האומה היוגוסלבית". 
דראגישה צבטקוביץ' הלך לעולמו בפריז ב-1969 והוא בן 76 שנים ובה נקבר.
ב-2007 נקרא רחוב בניש על שמו. ב-2009 טיהר בית המשפט המחוזי בניש את שמו של דראגישה צבטקוביץ' מסיבות טכניות וקבע שלא נמצאים מסמכים המעידים על כך שצבטקוביץ' נשפט והורשע. איוויצה דאצ'יץ', אשר כיהן באותה העת כיושב ראש המפלגה הסוציאליסטית הסרבית ובהמשך כראש ממשלת סרביה, מתח ביקורת נוקבת על החלטה זו וציין שזו שגיאה היסטורית.
אנדרטת הרמן

הרקע ההיסטורי

האנדרטה נבנתה על רקע האירועים הפוליטיים בגרמניה של המאה ה-19. כתגובה להפסדים חוזרים ונשנים מול הצרפתים ולאור הפירוד בין מדינות גרמניה השונות, הגרמנים החלו בתהליך של חזרה לגרמניה העתיקה כמקור לגאווה לאומית. הניסיון להחזיר את הגאווה הלאומית בא לידי ביטוי במספר אנדרטאות ברחבי גרמניה, ביניהם מקדש ולהאלה ליד רגנסבורג ופסלו של ארמיניוס. האנדרטה לא הושלמה עד לאחר מלחמת צרפת פרוסיה ואיחוד רוב גרמניה בשנת 1871 תחת ביסמרק, כך שהיא מהווה גם סמל לגרמניה המתחדשת.
באופן אירוני, ארמיניוס הוא שם בלטינית שראש השבט סיגל לעצמו בתקופה ששירת בצבא הרומי. שמו הגרמאני המקורי אינו ידוע. רק מאוחר יותר בהיסטוריה הוא קיבל את השם הגרמני - הרמן.
עינת יקיר

עינת יקיר (נולדה ב-9 בינואר 1977) היא סופרת, מתרגמת, עורכת ומבקרת ספרות ישראלית.

ספריה

בגיל 14 החלה יקיר לכתוב סיפורים. את סיפוריה הראשונים, "כלום" ו"ארבע עונות", פרסמה באותה תקופה ב"עיתון 77" (בעריכתו של יעקב בסר).
מגיל 20 החלה לפרסם סיפורים בכתבי עת ספרותיים, בהם "המעורר", "מאזנים", "מסמרים", ובמוספי הספרות של "הארץ", "ידיעות אחרונות" ו"מעריב". 
כמו כן פרסמה סיפורים באנתולוגיות ספרותיות, בהן "מעבר לסף – סיפורת ישראלית עכשווית", הוצאת סף והספרייה החדשה, 2003 (עורכת: דנה אולמרט); "העיתונאי שחצה את הקווים", הוצאת מודן, 2007 (עורכת: תלמה אדמון).

ספרי ילדים ותרגומים

בילדותה הוציאה יקיר שני ספרי שירים לילדים וספר תרגומים לשלוש פואמות של משורר הילדים הנודע קורניי צ'וקובסקי. שלושת הספרים יצאו לאור בהוצאת אל"ף. ב-2005 יצא לאור מחדש בהוצאת כתר התרגום לפואמה "זבובה זמזומובה" של צ'וקובסקי, עם איוריה של נטלי פודלוב (האיורים לספר היו עבודת הגמר של פודלוב במחלקה לאיור בצלאל). הספר זכה בפרס בן-יצחק לאיור לשנת 2006 מטעם מוזיאון ישראל.

עסקי תיווך

הספר ראה אור בהוצאת כתר בשנת 2002, והוא מורכב מנובלה ומחמישה סיפורים.
סיפוריה של יקיר עוסקים בדמויות שוליים הנאבקות בגורל שכמו נכפה עליהן, ונכשלות בכך. הנובלה, ברוח רומני חניכה של הספרות האירופית, מגוללת יממה בחייו של אדם, מתווך דירות בן שלושים, הנוסע מתל אביב לבית הוריו בקריות למסיבת יום ההולדת של אביו. נובלה זו מבקשת בין השאר להתמודד עם תמת הדיכאון והמלנכוליה בספרות העברית המודרנית.
בביקורת על הספר "עסקי תיווך" נידון רבות יחסה של יקיר ללשון וניסיונותיה לטלטלה ולמצוא בה אפיקים חדשים של ביטוי, שהם גם הכלאה של מדיום השירה ומדיום הפרוזה.

מרכז בעלי מלאכה

הרומן ראה אור בהוצאת כתר בשנת 2007, והוא מגולל יומיים בחייו של רפאל קלמן, צייר השב לביתו, אשתו ובתו לאחר שעזב אותם שלושה חודשים לפני כן. הרומן מלווה את שיבתו דרך משימה המוטלת עליו, והיא למצוא מחברת שהייתה שייכת לאביהן של חמותו ואחותה, שהיה משורר ומחזאי ונפטר בגולאג. "מרכז בעלי מלאכה" מתרחש בתל אביב, על שלל מוסדותיה התרבותיים והאמנותיים. רפאל מיטלטל ממקום למקום בתוך המילייה האמנותי שלו, המורכב כולו מאמנים (שחקנים, ציירים, משוררים ועוד) שלא פרצו לתודעת התרבות ונותרו אנונימיים, בנליים ומוחמצים. על אלה נגזר לחיות דווקא בתל אביב, עדים לאלומת האור שפסחה עליהם לעד.
קליעה

קליעה היא מיומנות פגיעה במטרה באמצעות כלי ירייה או השלכת חפצים מרחוק. כיום הקליעה היא בעיקר מיומנות מלחמתית (קליעה למטרה ברובה) וספורטיבית (קליעה למטרה ברובה אוויר, באקדח אוויר או בחץ וקשת או בכדור).

היסטוריה

הקליעה כמיומנות קיימת מאז המצאת הנשק בתקופת הפרה-היסטורית, כאשר על בני האדם היה להשליך אבנים וחניתות על מנת לצוד בעלי חיים למאכל. 
בעקבות המצאת כלי נשק כמו קלע, פגיונות הטלה וגרזני השלכה התפתחה מיומנות הקליעה גם לכלים אלה.
ההתפתחות המשמעותית בתחום הקליעה חלה עם המצאת הקשת: כלי הירי הראשון בכינון ישיר, בו על היורה לכוון את קשתו לנקודה מסוימת במרחב על מנת שהחץ יפגע במטרה. כדי להיות קלע טוב בקשת נדרש היורה לעבור אימונים מרובים ואכן, בעקבות הקשת הוקמו מטווחי קליעה בהם אומנו קשתים באופן מסודר. שיא האימונים בקליעה למטרה בקשת היה בבריטניה (אנגליה וויילס) של ימי הביניים, בה בפקודת המלך הפכה את הקליעה לספורט עממי וכל בן כפר חויב להתאמן באמצעות הקשת הארוכה. ידועים בפולקלור סיפורים על תחרויות ירי במטווחים במסגרת הטורניר האבירי, בהן קשתים יורים במטרות עגולות, עליהן תבנית של טבעות קונצנטריות ובמרכז עיגול, הסיפור הידוע ביותר מסוג זה הוא על הקשת פורע-החוק רובין הוד. בשאר אירופה הועדף השימוש ברובה קשת שדרש פחות אימונים פיזיים והצריך מיומנות של "כוון ולחץ". 
עם המצאת הרובה החלו הקשתות להיזנח לטובתו. הרובים הראשונים היו מאד לא מדויקים ולכן הדגש באימונים היה על תפעולם (שהיה מסורבל ומורכב) ופחות על קליעה. כדי שהכדורים בכל זאת יפגעו במטרה סודרו הרובאים במספר שורות צפופות על מנת ליצור מסת אש מספקת כך המטרה תיפגע מאחד הכדורים שנורו. עם עליה בדיוק הרובה והמצאת הרובה מחורק-הקנה (rifle), שבקנהו יש סלילים המגבירים את הדיוק באופן ניכר, התפתחו אימוני הקליעה גם ברובים. בעקבות התפחות זו נכנסו לשימוש גם כוונות מתקדמות יותר, כאשר הנפוצה שבהן הייתה כוונת הברזל המסתמכת על עקרונות פיזיקליים, בליסטיים וגאומטריים יסודיים, ונמצאת עד היום בשימוש על כל כלי הירייה הקלים (מרמת האקדח ועד לרמת המקלע) לצד כוונות אופטיות מתקדמות יותר.
במאה ה-19 החלו גם לאמן כוח מיוחד של רובאים בעלי מיומנות לבצע קליעות מדויקות במיוחד מטווח רחוק, קלעים אלה היו למעשה הצלפים הראשונים. עם חידוש המשחקים האולימפיים התמסד ענף הקליעה כענף ספורט אולימפי.
במהלך המאה ה-20 חל שיפור ניכר בדיוקם של הרובים ובתקופת מלחמת העולם השנייה אימוני הצלפים מוסדו והוקמו בתי ספר להכשרתם. כמו כן, התפתחו רובים ייעודיים לצליפה המציעים דיוק גבוה הרבה יותר ממה שמאפשר רובה רגיל. על רובים אלו ניתן היה להתקין כוונות טלסקופיות, באמצעותן אפשר להבחין בפרטיה של מטרה מרוחקת.
המיומנות של פגיעה במטרה באמצעות ארטילריה (תותח, מרגמה או רקטה) איננה נקראת "קליעה" כי אם "טיווח". הסיבה לכך היא שכלי נשק אלה יורים לטווחים ארוכים במסלולים בליסטיים ומיומנות הפגיעה באמצעותם דורשת כישורים שונים מאלה של הרובאי או הקשת, ולרוב היא תלויה בעבודת הצוות של מספר אנשים ולא בזה של אדם בודד.
בלם (עיר)

היסטוריה

אזור בלם היה מאוכלס במקור על ידי אינדיאנים משבט הטופינאמבה.
העיר נוסדה ב-12 בינואר 1616 על ידי קפטן פרנסיסקו קלדרס דקסטלו ברנקו (Francisco Caldeiras Castelo Branco), שנשלח לאזור על ידי הכתר הפורטוגלי על מנת להגן על האזור מפני המאמצים הקולוניאליסטים של צרפת, הולנד ובריטניה. למטרה זאת, קפטן ברנקו בנה מבצר בשם "פרזפיו" (Forte do Presépio).
בהתחלה, העיר נקראה בשם "פליז לוסיטניה" (Feliz Lusitânia), אך מאוחר יותר החליפו את שמה ל-"סנטה מריה דו גראו פרה" (Santa Maria do Grão Pará) וכן ל-"סנטה מריה די בלם דו גראו פרה" (Santa Maria de Belém do Grão Pará), ולבסוף קיבלה את שמה הנוכחי בלם.
מרוחקת משאר המדינה, וקשורה מאוד לפורטוגל, בלם אישרה את עצמאות ברזיל באוגוסט 1823, כמעט שנה לאחר ההצהרה עצמה.
בשנת 1835 אוכלוסיית העיר מנתה כ-13,000 איש, והתפשטה בצורת רשת למרחק קטן מאוד מגדות נהר האמזונאס. על גבעה קטנה המשקיפה על הנמל המרכזי ועל כל העיר, נצב מעוז קולוניאליסטי פורטוגלי וכן סוללת תותחי חוף.
עקב הגידול הרב בביקוש לגומי החל מסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, בלם הפכה לעיר חשובה מאוד. במהלך תקופה זאת  נבנו בעיר בניינים חשובים רבים, ביניהם ארמון "לאורו סודרה" (Palácio Lauro Sodré), קולג' "גנטיל ביטנקורט" (Colégio Gentil Bitencourt), תיאטרון "דה פאז" (Teatro da Paz), ארמון "אנטוניו למוס" (Palácio Antônio Lemos) וכן שוק "ור-או-פזו" (Ver-o-Peso).
מאז שנגנבו עצי פיקוס הגומי מברזיל, ונשתלו בהודו, ירד ערך מחירו של הגומי, ואיתו הכלכלה של בלם. הפיכתה של מנאוס לאזור פטור ממכס, פגעה אף היא בכלכלה של בלם. מאז שנות החמישים של המאה העשרים, בלם נותרה עיר בעלת חשיבות משנית בכלכלה ובתרבות הברזילאית.

כלכלה

עיקר הכלכלה של בלם היום בנויה על יצוא עץ ומוצריו, בנוסף למתן שירותים תעשיות המתפתחות בפארה. מתן השירותים מתבטא בעיקר במסחר במכונות וציוד יצור, כתחנה לוגיסטית מקשרת בין יתר ברזיל לאגן האמזונס. היצוא מתבצע דרך שני נמלים: נמל בלם, ופורטו דה וילה דוס קונדס, המרוחק כ- 100 קילומטרים מבלם. הנמל בבלם הוא נמל של מים רדודים, ולכן המגמה היא ליצא שלא דרך נמל בלם.
כיום העיר נחשבת לעיר העשירית בגודלה בברזיל.