הסוואה צבאית

הסוואה צבאית היא השימוש באביזרים וטקטיקות הסוואה (לרוב על ידי צבא או גוף צבאי-למחצה) כדי להסתיר חיילים, כלי רכב וציוד צבאי מעינו של האויב. הסוואה צבאית עושה שימוש בשיטות רבות על מנת להסוות את כוחות הצבא על ידי שימוש בצבע, בדים, רשתות הסוואה או חומרי הסוואה מיוחדים. באופן כללי יותר ובלשון מקצועית, מטרת ההסוואה הצבאית היא הקטנת החתימה של הכוח או הכלי הצבאי, כאשר "חתימה" היא כלל התפוקות של הכלי או הכוח שמעידים על נוכחתו. "חתימה צבאית" כוללת חתימה ויזואלית, חתימה תרמית, חתימה אקוסטית, חתימת קרינה, חתימת מכ"ם ועוד. ההסוואה שואפת לצמצם את יכולת הגילוי של הכוח הצבאי, אופי הכוח הצבאי או מטרותיו כחלק ממכלול שיטות ההונאה הצבאית השואפות להגדיל את סיכויי השרידות של הכוח הצבאי וסיכויי ההצלחה של משימותיו.

מדים וציוד החיילים

עם תחילת השימוש ברובים מחורצים במהלך המאה ה-18, החלו לראשונה להופיע לוחמים בשדה הקרב במדים ירוקים מתוך מחשבה שהם יטמעו באופן מוצלח יותר בסביבה, שכן הם לחמו בקבוצות קטנות בנפרד מכוחות הרגלים העיקריים. החל משנות ה-60 של המאה ה-19 החל הצבא הבריטי בהדרגה לאמץ מדים וציוד בצבע חאקי, תהליך שהואץ במהלך מלחמת הבורים ובתחילת המאה ה-20 רוב הצבאות המערביים הכירו בחשיבות מדים תואמים לסביבה ואימצו באופן זה או אחר מדי חאקי.
במהלך מלחמת העולם הראשונה החל למעשה שימוש נרחב בשיטות הסוואה שונות ומתוחכמות יותר, בעיקר בחזית המערבית היכן שהלחימה הסטטית הובילה לשימוש בכלי נשק מתקדמים והגברה של האיומים בשדה הקרב. במהלך המלחמה עוצבו עמדות תצפית וירי כך שהן השתלבו בשטח, כך לדוגמה הוקמו עמדות לצלפים באמצע שטח ההפקר בצורת גזע עץ. הצבא הגרמני אימץ דפוסי צבעי הסוואה לשימוש על קסדות החיילים, מה שהפך בחודשי המלחמה האחרונים לנפוץ בקרב יחידות גרמניות רבות בשלל דפוסי הסוואה שונים.
במלחמת העולם השנייה השימוש במדי הסוואה לצד ציוד הסוואה הפך לנפוץ מאוד כמעט בכל הצבאות הלוחמים. הכוחות המזוינים של ארצות הברית אימצו מדי הסוואה בדפוס "עור צפרדע" ששימשו בעיקר את לוחמי המארינס. הצבא הבריטי אימץ את "חלוק דניסון" ששימש בעיקר את הכוחות המוצנחים והכחות המיוחדים. האיטלקים פיתחו ב-1929 את סכמת "טלו מימטיקו" (בד הסוואה) ששימש במהלך המלחמה בעיקר את הכוחות המוצנחים ובהמשך שימש גם יחידות וואפן אס אס גרמניות.
גרמניה הנאצית השקיעה מאמצים רבים בפיתוח דפוסי הסוואה לחייליה בשנים שקדמו למלחמה, במהלך המלחמה יחידות רבות עשו שימוש בשלל סכמות הסוואה הן במדי החיילים והן בגלימות ובדי הסוואה. בסוף שנות ה-20 פותח בגרמניה "סכמת שבב" (Splittertarnmuster) ובהמשך עוצבו גם "סכמת עץ" (Platanenmuster) ו-"סכמת הסוואה עשן" (Rauchtarnmuster), במהלך המלחמה הצטרפו סכמות הסוואה נוספות כאשר הנפוצות בהן היו "סכמת עלה אלון" (Eichenlaubmuster), "סכמת נקודות אפונה" (Erbsenmuster), "סכמת בִּצה" (Sumpfmuster) ו-"סכמת עץ דקל" (Palmenmuster) - הסכמות כללו לרוב לפחות שתי גרסאות, אחת לחורף\סתיו ואחת לאביב\קיץ.
בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה הייתה דעיכה מסוימת בשימוש במדי הסוואה, רוב מדי השירות כללו צבע אחיד - חאקי או ירוק-זית. באופן הדרגתי במהלך שנות ה-60 וה-70 החלו רוב צבאות העולם לעשות שימוש נרחב הרבה יותר במדי הסוואה כמדי שירות סדירים, כך שהחל משנות ה-80 מדי הסוואה היו למדים הבסיסיים של רוב צבאות העולם. במהלך שנות המלחמה הקרה התפתחו מאות סכמות הסוואה בעלי אופי שונה, החל מסכמת "גשם" הירוקה\חומה של גרמניה המזרחית, סכמת "פלקטרן" של גרמניה המערבית (התפתחות של הסכמות הנפוצות במדי גרמניה הנאצית), "סכמת לטאה" הכתומה\חומה\ירוקה של צרפת, "פס נמר" ו-"סכמת החורש" החומה\ירוקה\שחורה של ארצות הברית וכן הלאה.
כיום רוב צבאות העולם עושים שימוש במדי הסוואה כמדי לחימה ואף מדי שירות יום-יומיים, בעניין זה צה"ל לצד מספר צבאות בודדים יוצאים מהכלל לובשים מדי שירות ולחימה בגוון אחיד (ירוק זית במקרה של צה"ל).

מטוסים

במלחמת העולם הראשונה עם הופעת הלחימה האווירית, מטוסי קרב, הפצצה ותצפית נצבעו בשלל צבעים וסכמות הסוואה. רוב הצבאות פיתחו עשרות סכמות ולעיתים המטוסים נצבעו בצבעים ללא ניסיון להסוותם (כגון צבעי אדום, כחול וצהוב ודפוסי פסים וצורות גאומטריות לאורך המטוס). במלחמת העולם השנייה סכמות הסוואה למטוסים התפתחו מאוד לכדי דפוסים מתוחכמים הרבה יותר, המגמה העיקרית שהובילה את הסוואת המטוסים הייתה סכמה בגוני הקרקע בחלקו העליון של המטוס וסכמה בגוני השמיים בחלקו התחתון - כך שהמטוס יהיה בגוני הסוואה אל מול הרקע שלו כתלות בנקודת המבט של הצופה. מגמה זו המשיכה לאורך המאה ה-20 ונפוצה מאוד גם כיום.
בדומה לכלי רכב, כאשר המטוס על הקרקע נעשים מאמצים רבים להסוות אותו תוך שימוש באמצעים סטטים כגון רשתות הסוואה - זאת במטרה להגן על מטוסים כשהם פגיעים על הקרקע ולמנוע מהאויב יכולת תצפית ומודיעין על אופי וגודל הכוח. 
מאז שנות ה-50 נעשה שימוש בעיצוב מטוסים בטכנולוגיה חמקנית, אשר מסווה אותם מפני מכ"ם ותת-אדום כך לדוגמה הF-117 נייטהוק או הF-35 לייטנינג II שפותחו בארצות הברית, או הסוחוי T-50 שפותח ברוסיה.

כלי שיט

הסוואה ימית הייתה חסרת חשיבות לפני המאה ה-20, שכן טווחי הלחימה בין כלי שיט היו קצרים מאוד. עם תחילת המאה ה-20 והגדלת טווחי האש של אוניות המלחמה, החל להעשות שימוש בסכמות צביעה שונות שנועדו לגרום לכלי השיט להשתלב בצבעי הים, השמים או ערפל - לרוב גוני אפור וכחול-אפור.
לקראת סוף מלחמת העולם הראשונה פיתח הצי המלכותי הבריטי סכמת הסוואה מהפכנית "סכמת סנוור". הדפוס כלל לרוב שני צבעים מנוגדים שנצבעו על גוף כלי השיט בצורות גאומטריות משלימות ובדפוסים משתנים. הרעיון מאחורי סכמת הסנוור היה לא להסוות את כלי השיט, שכן קשה מאוד להסוות כלי שיט בים הפתוח, אלא לבלבל את התצפית ויכולת הטיווח של האויב. בתאוריה קשה מאוד לאמוד את המהירות, הכיוון ואף סוג וצורת כלי השיט כאשר הוא צבוע הסכמה הזו.
סכמת הסנוור הייתה נפוצה בעיקר בקרב כלי שיט של בעלות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה. פיתוחים בתחום הראדר ביטלו למעשה את היתרון של סכמת הסנוור ובשנים שלאחר המלחמה פסק השימוש בה לטובת צבעי אפור-כחול המשתלבים עם צבעי הים. כיום ישנם ציים מועטים העושים שימוש בדפוסי הסוואה הכוללים יותר מצבע אחד, בהם הציים של שוודיה, פולין, רוסיה, סין, אינדונזיה, נורווגיה וארצות הברית - כולם כוללים סכמות של בין שניים לשלושה צבעים בצורות גאומטריות או מעוגלות גדולות.