google/wiki40b huggingface dataset:
דוד קלעי

דוד קַלָעִי (גולד) (כ"ט בשבט תרנ"ח, 21 בפברואר 1898 – ח' בחשון תש"ט, 10 בנובמבר 1948) היה פעיל ציוני, איש תנועת העבודה, ממקימי שכונת בורוכוב, ספרן, מתרגם, סופר ומעורכי אנציקלופדיות בהוצאת "מסדה".

ביוגרפיה

קלעי נולד ב-1898 בעיירה שְׁצֶ'קוֹצ'יני שבפולין, לחיה ויעקב מרדכי, סוחר. קיבל חינוך מסורתי מסורתי בוורשה; משפחתו גרה בראדומסק. למד בישיבת הרבי מגור ושימש שם כספרן. כתב מאמרים בירחון הרבני "הפלס" וביומון היידי "דער מאמענט". ייסד את אגודת ההסתדרות הציונית בראדומסק. ב-1918 עבר לוורשה והיה ממייסדי "צעירי ציון" בעיר. המשיך לכתוב, ועבד בין היתר בעיתון העברי "הצפירה".
ב-1920 עלה לארץ ישראל ונרתם לפעילות ב"אחדות העבודה". היה חבר מערכת ב"קונטרס" ואחר-כך ב"דבר". היה מפעילי הסתדרות העובדים הכללית וניהל את הוצאת הספרים של "אחדות העבודה", בה הוציא במהדורה ראשונה ב-1922 את תרגומו ל"מניפסט הקומוניסטי" של קרל מרקס. היה מנהל הארכיון והמוזיאון של תנועת העבודה.
מ-1922 היה מפעילי הקמת שכונת בורוכוב, שבה בנה את ביתו. בין ראשוני מייסדיה ומחברי התקנון שלה. עסקן פעיל בה כל השנים.
ב-1923 נשא לאשה את פנינה לבית גשאניק (1899–1997).
המשיך בעבודה פובליציסטית בעיתונות וכן בעבודה ספרותית. תרגם ספרים רבים. יסד וניהל את הוצאת הספרים על שם חברו זאב ברזילי ואת הוצאת הספרים "חברה". ב-1928 ערך ביחד עם מנדל פרובסט את התערוכה הראשונה של העיתונות בארץ וחוברת על תולדותיה והתפתחותה. 
ערך את ספרי הוצאת שטיבל, ושימש כרכז העריכה של "האנציקלופדיה הכללית" ואנציקלופדיה "נעורים". 
חיבר ופרסם את הספרים "העליה השניה", "40 שנות אחד במאי בארץ" ו"איך נוסדה ההסתדרות", שאותם הועיד להיות חלקים של ספר גדול שהתכונן לחבר על תנועת הפועלים בארץ. 
תוך כדי עבודתו כמחבר וכעורך יצר הרבה חידושים לשוניים (בייחוד במדעי החברה ובכלכלה) ובענייני כתיב.
קלעי נפטר בשכונת בורוכוב, בח' בחשון תש"ט (10 בנובמבר 1948), בן 50. נקבר בבית הקברות נחלת יצחק.
ליום השנה הראשון למותו הופיע קובץ לזכרו, ובו דברי הערכה עליו ואוסף גדול ממאמריו, מסותיו ואגרותיו בענייני תרבות, ספרות, חברה, כלכלה, התיישבות ועוד.
על שמו נקרא תיכון קלעי בגבעתיים ורחוב בשכונת בורוכוב.
יוסי אבני-לוי

ביוגרפיה

אבני-לוי נולד ברעננה להורים שעלו מאפגניסטן ומאיראן. שירת בצה"ל כקצין מודיעין, וסיים תואר ראשון בהיסטוריה של המזרח התיכון ובערבית (האוניברסיטה העברית) ותואר במשפטים. כיהן כדיפלומט ישראלי בגרמניה, בסרביה, במונטנגרו ובפולין, ורוב ספריו נכתבו מחוץ לגבולות המדינה. בשנים 2011-2008 שימש כדובר משרד החוץ, וב-10 באוקטובר 2010 מונה לשגריר ישראל בסרביה ובמונטנגרו וכיהן בתפקיד זה עד קיץ 2016.
בתקופת כהונתו כשגריר בבלגרד נודע ביחסיו המעולים עם צמרת הממשל הסרבי, ובפרט עם ראש הממשלה אלכסנדר ווצ'יץ'. ביום עזיבתו את התפקיד זכה לביקור של ראש הממשלה ושל שר הפנים בשדה התעופה, שהגיעו כדי להיפרד משגריר ישראל. אבני-לוי היה אחד השושבינים העיקריים לחקיקת החוק הסרבי להשבת רכוש יהודי ללא יורשים (2015), המשמש דוגמה למדינות אחרות באירופה. הוא זכה במספר אותות הוקרה על כהונתו כשגריר, ונבחר על ידי התקשורת כאחד האנשים המשפיעים ביותר בבלגרד. היה השגריר הראשון של מדינת ישראל בבלגרד שביקר בחבל המריבה קוסובו ונפגש עם צמרת הממשל הקוסוברי, לרבות עם ראש הממשלה האשים טאצ'י והנשיאה יאהיאגה.  
בשנת 2007 זכה אבני-לוי בפרס ראש הממשלה לסופרים עבריים לשנת תשס"ח. ספריו תורגמו לגרמנית, לפולנית, לסרבית, אלבנית וליוונית. אבני-לוי פרסם מספר רשימות ביקורת בעיתונות (הארץ, ידיעות אחרונות), בהן החל להזדהות לראשונה בשמו האמיתי (לוי) לצד שמו הספרותי. הוא זכה במספר תחרויות ספרותיות (בעיתון "הארץ", בעיתון "מעריב-את" ועוד).
פרסם קובצי סיפורים ורומנים שעוררו התרגשות, הערכה וגם פולמוס ספרותי וחברתי. אחד מספריו עובד לסרט. קובץ הסיפורים "גן העצים המתים" (1995) נחשב פורץ דרך במועד פרסומו. הרומן "דודה פרהומה לא הייתה זונה" נחשב אחד מספריו הבולטים, לצד "איש ללא צל" והרומן "רוכלי האהבות".

חיים אישיים

אבני משתייך לקהילת הלהט"ב, ולו ולבן זוגו בן ובת שנולדו בהליך פונדקאות.
המוזיאון הלאומי לאנתרופולוגיה (מקסיקו סיטי)

אדריכלות

המוזיאון עוצב על ידי האדריכלים פדרו רמירס ואסקס, חורחה קמפוסנו ורפאל מיחרס ב-1964. חזותו מרשימה עם אולמות תצוגה המקיפים פטיו עם בריכה ענקית וכיכר מטרייה מבטון הנתמכת על ידי עמוד אחד ראשי הידוע כ-El Paraguas היוצר מפל מלאכותי. סביב אולמות התצוגה ישנם גנים, אשר רבים מהם כוללים תצוגות חיצוניות. למוזיאון 23 אולמות תצוגה והוא משתרע על 79,700 מ"ר.

תערוכות

המוזיאון מכיל מספר תצוגות משמעותיות, כגון אבן השמש האצטקית, ראשי אבן ענקיים של הציוויליזציה של האולמקים שנמצאו בג'ונגלים במדינות וראקרוס וטבסקו, אוצרות מתרבות המאיה שנמצאו באתר צ'יצ'ן איצה ובפלנקה ומוצגים אותנטיים של חיי המקסיקנים הכפריים. כמו כן במוזיאון נמצא מודל של העיר האצטקית טנוצ'טיטלאן ששכנה היכן שנמצא כיום מרכז מקסיקו סיטי.
המוזיאון מציג גם תערוכות חיצוניות המתמקדות בעיקר בתרבויות הגדולות של פעם. התערוכות שהוצגו במוזיאון בעבר התמקדו בתרבויות פרס, יוון, סין, מצרים וספרד.
קורנית (יישוב)

היסטוריה

הקמת היישוב, שיועד לגרעין עתיר, אושרה עוד במחצית הראשונה של 1977.
היישוב נוסד בספטמבר 1978 על ידי גרעין של ישראלים מרחבי ישראל שאורגן על ידי האיחוד החקלאי. בעת העלייה על הקרקע באתר הזמני במושב שגב נקבע שעד המעבר ליישוב הקבע הוא יתנהל כמושב שיתופי. במרץ 1980 היו ביישוב 15 משפחות ולא היה ניתן להוסיף עוד משפחות בהיעדר מבנים נוספים למגורים. באותה עת טרם אושר תקציב ליישוב הקבע וחברי הגרעין הפגינו נגד הסחבת בהקמת היישוב.

גאוגרפיה

קורנית נמצאת על הר שְׁכַנְיָה, בצמוד ליישוב שכניה ומול כאוכב אבו אל-היג'א. הוא משתייך למועצה אזורית משגב. האזורים העירוניים הסמוכים ליישוב הם כרמיאל והקריות. קורנית נמצאת במרחק 13.7 קילומטר מכרמיאל ובמרחק של 20.5 קילומטר מהקריות.

מקור השם

היישוב נקרא על שם שיח התבלין קורנית הנפוץ באזור.

מתקנים קהילתיים

ביישוב יש כמה מתקנים קהילתיים : מגרש ספורט, מועדון חברים, גינות ציבוריות, אמפיתיאטרון, מועדון נוער שפועלת בו התנועה 'הנוער העובד והלומד' ומגרש כדורגל מדשא סינתטי. סמוך ליישוב הוקם הפארק 'הדרך של בן', על שם בן היישוב שנפל במלחמת לבנון השנייה, והיה בן 25 במותו.
ביישוב ישנו גן משחקים, גן ציבורי קטן ובו אמפיתיאטרון, וכן פארק ששמו "הדרך של בן", על שם יליד היישוב, בן סלע, שנפל במלחמת לבנון השנייה.
איזדור מנואל זינגר

חיים אישיים

זינגר נולד בדטרויט, מישיגן למשפחת מהגרים יהודים מפולין. הוריו, סיימון ופרדה, היגרו לטורונטו, קנדה בשנת 1917. בשנת 1961 נישא לשיילה רוף ולהם חמישה ילדים.
בשנים 1944—1946 שירת זינגר בחיל הקשר של צבא ארצות הברית. במסגרת שירותו הצבאי הוא נשלח לעבוד בבית ספר לקשר בפיליפינים.

משפט האינדקס

זינגר מוכר בזכות ההוכחה של משפט האינדקס אותה פרסם בשנת 1963 בשיתוף עם המתמטיקאי הבריטי מייקל עטיה. ההוכחה זיכתה את זינגר ועטיה בפרס אָבֶּל הנורווגי לשנת 2004. משפט האינדקס הוא משפט בגאומטריה דיפרנציאלית המקשר בין אנליזה וטופולוגיה; על-פיו ניתן לחשב את האינדקס של אופרטור דיפרנציאלי אליפטי על יריעה באמצעות מידע טופולוגי. המשפט מכליל ומאחד משפטים רבים כמו משפט גאוס-בונה ומשפט רימן-רוך, וקיימים לו יישומים רבים בפיזיקה תאורטית.
האינדקס האנליטי של מערכת משוואות דיפרנציאליות הוא ההפרש בין מספר המשוואות ובין מספר הפתרונות של המערכת. ידיעת האינדקס האנליטי של מערכת מקלה במידה משמעותית את מציאת הפתרונות של מערכת זו. בנוסף לכך, הפתרונות של המערכת הדיפרנציאלית מגדירות מרחב, שאת האינדקס הטופולוגי שלו ניתן לחשב בקלות יחסית עם שיטות טופולוגיות הכוללות מתיחה ועיוות, לדוגמה.  משפט האינדקס של עטיה וזינגר מוכיח שהאינדקס הטופולוגי שווה לאינדקס האנליטי של מערכת דיפרנציאלית בתנאים מסוימים.
גרופטו

הגרופטו (באיטלקית: Gruppetto) או האוטובוס (Autobus) הוא מונח מתחום מרוצי אופני כביש המתייחס לדבוקה גדולה של רוכבי אופניים מקבוצות שונות המהווה את הקבוצת האחורית הגדולה של הרוכבים המפגרים בזמן רב אחרי הדבוקה העיקרית.
הגרופטו נוצר בדרך כלל בקטעי ההרים במרוצי קטעים, כאשר במהלך הטיפוס, רוכבים שאינם מטפסים מצטיינים, מתחילים לפגר אחרי הדבוקה העיקרית ויוצרים בהדרגה דבוקה חדשה האוספת אליה בהמשך הקטע רוכבים נוספים שלא עמדו בקצב. רוכבים אלו הם בדרך כלל ספרינטרים ופועלים (דומסטיקים) שאינם מודאגים ממיקומם בדרוג הכללי במרוץ. דאגתם העיקרית היא למנוע את פסילתם ולעמוד במגבלת הזמן אשר נקבעת לכל קטע במרוץ, כך שיוכלו לזנק למחרת לקטע הבא במרוץ. כמו כן, הם לוקחים בחשבון את יכולת השרידות שלהם בקטעים הבאים במרוץ, ולכן הם מעוניינים לחסוך את מרב האנרגיה ברכיבתם ומנסים לנצל את כל השהות שנותנת להם מגבלת הזמן.
אם הגרופטו מגיע מחוץ למגבלת הזמן, עשויים המארגנים להחליט שלא לפסול אותו אם גודל הגרופטו גדול מ-20% ממספר הרוכבים שסיימו את הקטע. עם זאת, גם כאשר מתקבלת החלטה שכזו על ידי המארגנים, אם רוכב בודד, או קבוצה קטנה של רוכבים, מפגרת אחרי הגרופטו הם כמעט בוודאות יפסלו, אלא אם הם סבלו מתאונה, ובמקרה זה הם עשויים להיות פטורים מעונש. מגבלת הזמן משתנה בהתאם לתקנון המרוץ המפורסם על ידי המארגנים; בטור דה פראנס יש מקדמים שונים בהתאם לקושי של הקטעים השונים. מקדמים אלו נמדדים באחוזים מזמנו של המנצח בקטע.
בשל האינטרס המשותף להישרדות, מצב הרוח בגרופטו שונה מבדבוקה הקדמית שבה התחרותיות עזה. לעיתים קרובות רוכבים בגרופטו מסייעים אחד לשני עם מזון ומשקאות אף על פי שהם רוכבים בקבוצות שונות. עם זאת, גם לגרופטו יש חוקים פנימיים משלו ורוכבים שאינם מצייתים להם צפויים ל"סנקציות". בדרך כלל יש לגרופטו מנהיג מזדמן (מכונה גם "נהג האוטובוס") שהוא בעל ניסיון רב ומקובל חברתית בדבוקה, ומסוגל להביא את הקבוצה לחלון הזמנים הצר שבין פסילה ובין בזבוז אנרגיה. בדרך כלל, מובילי הגרופטו מכתיבים קצב מתון בעליות אך במישורים ובמיוחד במורדות הם מכתיבים קצב גבוה שכן זו האפשרות הטובה ביותר שלהם לצמצם את הפער אל המובילים בקטע. זו גם הסיבה שחלק מהספרינטרים (המתקשים בדרך כלל בעליות) נחשבים למתמחים ברכיבה במורד.
טרנטלה

טרנטלה (איטלקית: Tarantella) הוא ריקוד איכרים במשקל 6/8, מדרום איטליה.
הטרנטלה הוא ריקוד עליז ומהיר שמקצבו הולך וגובר בהדרגה, עד לסיומו. השם טרנטלה משמש גם ליצירות מוזיקליות בסגנון זה. מקובל לנגן את הטרנטלה בליווי גיטרה, טמבורין ו/או קסטנייטות.
שם המחול קרוי על שמו של עכביש הטרנטולה שעקיצתו, לפי אמונה שגויה מימי הביניים, הייתה גורמת למחולית. גישה אחרת סבורה ששמו של המחול נובע מהעיר מטאראנטו שבדרום איטליה.
במאה ה-19 הולחנו טרנטלות רבות, המאופיינות בסגנון מבריק ווירטואוזי של תנועה מתמדת (למשל בידי שופן, ליסט, ובר ורחמנינוב; מנדלסון שילב טרנטלה בפרק האחרון של הסימפוניה האיטלקית).
עמוד השדרה

מבנה עמוד השדרה באדם

עמוד השדרה מורכב מעשרים וארבע חוליות מהצוואר עד למותן, ועוד כשמונה עד עשר חוליות נוספות שחלקן מאוחות בעצם העצה ובעצם העוקץ. בין חוליות עמוד השדרה מפרקים נעים המאפשרים כיפוף ויישור במישור החזיתי ובמישור החיצי ופיתול במישור האופקי. החוליות מופרדות על ידי טבעות סחוס (דיסק בין-חולייתי) המכילות חומר ג'לטיני, שבמצב בו עלולה להתערער היציבות (כגון נשיאת משקל כבד) הן סופגות לחץ של עד מאות קילוגרם לכל סמ"ר. הדיסקים בולמים את הזעזועים המופעלים על עמוד השדרה. בתוך החוליות עובר חוט השדרה, ומתפקידי עמוד השדרה להגן על חוט השדרה המהווה חלק ממערכת העצבים המרכזית. עמוד השדרה מחובר אל הראש, בית החזה והגפיים.
מבחינה תיאורית מחולק עמוד השדרה לאזורים ולכל חוליה הכינוי הייחודי שלה.

כינויי החוליות

החוליות מכונות בצירוף של אותיות ומספרים, כאשר האות מייצגת את אזורן, והמספר מייצג את מיקומן בתוך אותו אזור, כך מלמעלה למטה:
החוליות הצוואריות (Cervical) מסומנות בצירופים: C1 עד C7;
החוליות החזיות (Thoracic)‏ (באות T או Th או D) מסומנות בצירופים: T1 עד T12;
החוליות המותניות (Lumbar) מסומנות בצירופים: L1 עד L5;
חוליות העצה (Sacrum) מסומנות בצירופים:‏ S1 עד S5;
וחוליות עצם העוקץ (Coccyx) מסומנות בצירופים:‏ Co1 עד Co4.
(שתי החוליות הצוואריות העליונות זכו לשמות משלהן, בנוסף לכינויין המספרי, בזכות תפקידן החשוב בתנועת הראש: חולייה C1 נקראת "חוליית אטלס", וחולייה C2 נקראת "חוליית הציר".)

קשתות עמוד השדרה

לאורך עמוד השדרה ניכרות שלוש קשתות: באזור עמוד השדרה הצווארי קשת קעורה (מנקודת מבט אחורית) הכוללת את כל החוליות הצוואריות ואת החוליה החזית הראשונה. קשת זו מכונה הלורדוזה הצווארית (Lordosis cervicis; Lordosis colli). באזור עמוד השדרה החזי נמצאת קשת קמורה המתחילה בחוליה החזית השנייה, שיאה באזור החוליה החזית השביעית וסופה בחוליה החזית השתים עשרה. הקשת מכונה הקיפוזה החזית (Kyphosis thoracica). באזור המותני שוב מתקער עמוד השדרה ליצירת הלורדוזה המותנית (Lordosis lumbalis). הקשתות פועלות יחד כמבנה קפיצי הבולם זעזועים המופעלים על השלד והגוף.
במצבים חריגים של מנח עמוד השדרה, הקשתות שטוחות מדי או קשתיות מדי. מצב של קשת קעורה מוגברת מכונה היפר-לורדוזיס או לורדוזיס (לורדוזיס מותני או לורדוזיס צווארי) וקשת קמורה מוגברת מכונה עקשת (קיפוזיס).
בהיטל אחורי, עמוד השדרה ישר לחלוטין, קיומה של קשת חריגה בהיטל זה (כלומר פיתול ימינה או שמאלה או צירוף אחר ומורכב יותר של פיתולים) מכונה עקמת.
תכנות בזוגות

תכנות בזוגות היא טכניקה בפיתוח תוכנה זריז בה זוג מתכנתים עובדים יחדיו מול תחנת עבודה אחת. האחד מקליד את הקוד בזמן שהשני סוקר כל שורת קוד בזמן שהיא מוקלדת. האדם שמקליד מכונה "הנהג", הוא מחזיק במקלדת ובעכבר ומבצע בפועל את עבודת התכנות.

האדם שסוקר את הקוד מכונה "הצופה" או "הנווט". הוא אחראי על איתור תקלות (תחביריות, לוגיות וכו') בקוד, שקילת הכיוון האסטרטגי של העבודה, הוגה רעיונות לשיפור וצופה בעיות עתידיות שתדרושנה מענה. הדבר מאפשר ל"נהג" לרכז את כל תשומת לבו להיבט הטקטי של השלמת המשימה הנוכחית, תוך כדי שימוש ב"נווט" כרשת ביטחון וכמדריך. שני המתכנתים מחליפים תפקידים ביניהם באופן תכוף.

את הזוגות מחליפים מדי פעם (תכנות מעורב - Promiscuous Pairing), על מנת שכל המתכנתים יכירו כמה שיותר קוד, ואילו במבט על קוד חדש יהיה מי שיחנוך את התוכניתן שאינו מכיר את הקוד.

יתרונות

מחקרים מסוימים מצאו שמתכנתים העובדים בזוגות מייצרים תוכניות קצרות יותר, עם תכנון טוב יותר ופחות באגים מאשר ממתכנתים שעובדים לבד.

ידע עובר בין זוג המתכנתים, ככל שהם עובדים יחדיו, הם חולקים ידע על מאפייני המערכת ולומדים טכניקות תכנות אחד מהשני עם תכנות מעורב, שבו כל מתכנת עובר בין כל שאר המתכנתים בצוות, ידע על המערכת מתפשט בין כל חברי הצוות וכך מוקטן הסיכון הניהולי כאשר מתכנת עוזב את הצוות.

ציוות בדרך כלל גורר רמת משמעת גבוהה יותר וניהול זמן טוב יותר. הסיכוי נמוך יותר לכך שהמתכנתים יוותרו על כתיבת בדיקות יחידה, יבזבזו זמן בגלישה באינטרנט, יבדקו דואר אלקטרוני או יעגלו פינות כאשר הם עובדים עם בן זוג. בן הזוג שומר על השותף שלו "ישר". אנשים מסתייגים יותר מלהפריע לזוג מאשר להפריע למישהו שעובד לבד. יתרונות נוספים כוללים מורל גבוה יותר וביטחון גדול יותר בנכונות הקוד.

חסרונות

למרות שבתכנות בזוגות כתיבת הקוד מסתיימת מהר יותר מאשר אצל מתכנת העובד לבד, סך זמן המתכנת (מספר המתכנתים X זמן עבודה) עולה. מנהל צריך לאזן בין השלמה מהירה יותר של העבודה וירידת זמן בדיקות וחיפוש באגים לעומת עלות גבוהה יותר של ייצור קוד. המשקל היחסי של גורמים אלו יכול להשתנות מפרויקט לפרויקט וממשימה למשימה.

התועלת גדולה ביותר במשימות שעדיין אינן מובנות למתכנתים, הדורשות יותר יצירתיות, אתגר ותחכום. במשימות פשוטות, בהן הזוג מבין לגמרי את המשימה, ציוות גורר ירידה בתפוקה. בנוסף, תכנות בזוגות יקר משמעותית מתכנות יחידי.

תכנות בזוגות מרוחק

ידוע גם כתכנות בזוגות מדומה או תכנות בזוגות מחולק. בתכנות בזוגות מרוחק שני המתכנתים נמצאים במיקומים שונים ועובדים באמצעות עורך זמן-אמת משותף, שולחן עבודה משותף או פלאג אין.

ציוות מרוחק מציג קשיים שאינם קיימים בציוות פנים אל פנים, כמו עיכובים נוספים עבור תיאום, תלות גדולה יותר בכלים "כבדי משקל" למעקב אחר משימות במקום כלים "קלי משקל" כמו כרטיסיות אינדקס, ואובדן תקשורת בלתי מילולית הגורם לבלבול ועימותים בשל דברים כמו "אצל מי המקלדת".

תכנות בזוגות פינג פונג

בתכנות בזוגות מסוג זה, ה"צופה" כותב בדיקת יחידה שנכשלת, ה"נהג" משנה את הקוד כך שיעבור את הבדיקה, ה"צופה" כותב בדיקת יחידה חדשה שנכשלת וכן הלאה. המעגל נמשך כל עוד ה"צופה" מסוגל לכתוב בדיקות יחידה שנכשלות. תכנות זה לוקח יותר זמן מאשר שהוערך בתוכנית
שנות ה-50 של המאה ה-13

אירועים בולטים בעולם

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

כלכלה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

אסונות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

התנקשויות, חיסולים, וניסיונות התנקשות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

מדע וטכנולוגיה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

תרבות פופולרית

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

אישים בולטים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.
חצר אדר (אתר מקראי)

חצר אדר הוא אתר המוזכר בספר במדבר בגבול הדרומי של ארץ ישראל.

משמעות השם

בהתאם לתרגום של רב סעדיה גאון, היו שראו את הדגש בשם על המילה הראשונה "חצר", וראו את חצר אדר כשם נרדף ל"חצרון". לעומת זאת, היו שראו את "חצר" כשם לוואי שמתאר את המקום כחוות בודדים, ושמו את הדגש על השם "אדר". מנשה הראל מזהה את המונח "חצר" עם חד'ירה בערבית, המציינת מכתש.

זיהוי

יש שזיהו את "חצר אדר" עם חצרון, שמוקמה דרומית מזרחית לבאר שבע. יוחנן אהרוני זיהה בשנת 1957 מצודה מעל ""עין קדס", אותה הוא זיהה עם "חצר אדר". מצודה זאת נמצאת דרומית לעין קדיראת המזוהה עם קדש ברנע.
צבי אילן זיהה את חצר אדר בכונתילת עג'רוד, כ-50 קילומטר דרומית לקדש ברנע.
מנשה הראל מזהה את חצר אדר בעין מע'ארה.
מיכאל ריז'יק

מיכאל ריז'יק (נולד בט' בטבת תש"ך, 9 בינואר 1960, במוסקבה) הוא פרופסור חבר באוניברסיטת בר־אילן, ועובד במדור לספרות העת החדשה במפעל המילון ההיסטורי.

ביוגרפיה

מיכאל ריז'יק למד לתארים ראשון ושני בפקולטה לביולוגיה באוניברסיטת מוסקבה בשנים 1976–1981. לאחר מכן עבד כחוקר בתחום הגנטיקה המולקולרית: במכון לפיזיולוגיה של הצמחים שליד האקדמיה למדעים של ברית המועצות (1981–1983), ובמכון לגנטיקה כללית שליד האקדמיה למדעים של ברית המועצות (1983–1989).
בשנים 1989–1990 למד בישיבת הרב שטיינזלץ במוסקבה. בשנת 1990 עלה לארץ, וקבע את מגוריו ביישוב אלון שבות, שבו הוא מתגורר עד היום. לאחר עלייתו ארצה, בשנים 1990–1997 למד בישיבת הר עציון. במקביל החל ללמוד בחוג ללשון העברית באוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת 1995 סיים את התואר השני שלו בנושא "מערכת המשקלים של השמות הלא־דגושים בעיצור השני של השורש בלשון המשנה לפי כ"י פריז 329-328", בהנחיית פרופ' משה בר־אשר.
בשנים 1995–2001 לימד בחוג ללשון העברית באוניברסיטה העברית. בשנים אלה כתב את עבודת הדוקטור שלו בנושא "מסורות לשון חכמים באיטליה בכתבי יד של מחזורים מן המאות הארבע־עשרה עד החמש־עשרה ובתיעוד אחר", בהנחיית פרופ' משה בר־אשר. העבודה אושרה בשנת 2002.
משנת 2001 עובד באקדמיה ללשון העברית במדור לספרות העת החדשה במפעל המילון ההיסטורי, בתחום הספרות העברית שנכתבה באיטליה.
בשנים 2004–2009 לימד באוניברסיטה העברית בירושלים, והחל משנת 2010 הוא מלמד באוניברסיטת בר־אילן.
בשנת 2018 (תשע"ט) מונה לראש המחלקה ללשון עברית באוניברסיטת בר-אילן.

משפחתו

ריז'יק נשוי ואב לארבעה ילדים.
ברית אוסטנדה

ברית אוסטנדה (בספרדית: El Pacto de Ostende) היה ההסכם שנחתם ב-16 באוגוסט 1866 בעיר הבלגית אוסטנדה על ידי שני מחנות פוליטיים בספרד - המפלגה הפרוגרסיסטית והמפלגה הדמוקרטית, מיוזמת הגנרל הפרוגרסיסטי חואן פרים על מנת להדיח את המשטר המלוכני של המלכה איזבלה השנייה לבית בורבון. לברית זו הצטרף בהתחלת שנת 1868 גם "האיחוד הליברלי" (האוניוניסטים). בעקבות הברית פרצה בספטמבר 1868 "ההפיכה המהוללת" -"La Gloriosa" שהדיחה את המלכה.

המאורעות המקדימים

ביוני 1866 פרץ במדריד מרד שנועד לשים קץ לשלטונה של איזבלה השנייה ושל ממשלת "האיחוד הליברלי" שבראשות הגנרל לאופולדו או'דונל. מרד זה נודע כ"המרד בקסרקטין סן חיל" מכיוון שתוכנן על ידי הקצינים הזוטרים ביחידת תותחנים שישבה באותו קסרקטין. כעבור חודש הדיחה המלכה איזבלה את הגנרל או'דונל שנחשב על ידה רכרוכי מדי בדיכוי המורדים. רק 66 מהם הוצאו להורג ביריות. כראש ממשלה חדש התמנה הגנרל רמון נרבאאס, מנהיג "מפלגת המתונים".
נרבאאז אימץ מיד מדיניות אוטוריטרית ודכאנית, מה שעשתה את הקואליציה עם האוניוניסטית לבלתי אפשרית. אלו, בראשותו של או'דונל, החליטו לגרום ל"ואקואום" בסנאט על ידי חוסר שיתוף פעולה עם הממשלה. לפי הנחיותיו של או'דונל נפסלה גם כל אפשרות של הבנה עם הפרוגרסיסטים, שעמדו מאחרוי המרד בקסרקטין סן חיל, ובמיוחד עם מנהיגם, חואן פרים, ועם כל הכוחות הפוליטיים שדרשו את הדחת המלכה איזבלה השנייה.
אולם אחרי מותו של או'דונל בנובמבר 1867, גם מפלגתו, האיחוד הליברלי בראשות המנהיג החדש שלה, הגנרל סראנו, החליטו להצטרף לברית אוסטנדה שחתמו שנה קודם לכן הפרוגרסיסטים והדמוקרטים.
זיגורד השני, מלך נורווגיה

חייו ומלכותו

זיגורד גודל על ידי גוטורם בטרונדלג. כאשר נרצח אביו על ידי הטוען לכתר זיגורד סלמבה ב-1136, הוכרז זיגורד כמלך על ידי אספת האצילים. באותה עת, הוכרז גם אחיו אינגה כמלך שותף. האפוטרופוסים שלהם איחדו כוחות כנגד זיגורד סלמבה וכנגד בעל בריתו, מגנוס הרביעי ("העיוור"). הקרבות כנגד הטוענים לכתר הללו היו האירועים המרכזיים בשנים הראשונות של מלכותו של זיגורד. ב-1139 הובסו ונהרגו מגנוס העיוור וזיגורד סלמבה בקרב הולמנגרה.
לאחר קרב זה שררה תקופת שלום. במהלך התקופה שבה היו האחים קטינים, שיתפה האצולה הנורווגית פעולה בשלטון על הממלכה ויעצה למלכים. ב-1142 הגיעה לנורווגיה מסקוטלנד אחיהם, אייסטיין. עובדת היותו בנו של האראלד הרביעי הוכרה, שכן זה הצהיר שהיה לו בן מעבר לים. לפיכך הפך אייסטיין להיות גם הוא מלך שותף יחד עם זיגורד ועם אינגה. מגנוס, שעליו ידוע מעט, מת בנסיבות טבעיות ב-1145 בהיותו בן 10.
ב-1152 ביקר בנורווגיה ניקולס בריקספיר, אז נציג האפיפיור ולימים האפיפיור אדריאנוס הרביעי. במהלך ביקורו אורגנה הכנסייה בנורווגיה כארכיבישופות נפרדת שמקום מושבה היה בנידארוס (טרונדהיים).
כשבגרו האחים, וכשיועציהם המבוגרים מתו, החלה לשרור עוינות ביניהם. ב-1155 נפגשו שלושתם בברגן במאמץ לשמור על השלום. אינגה האשים את זיגורד ואת אייסטיין במזימה להדחתו מכס המלוכה. זיגורד הכחיש את ההאשמות, אך כמה ימים מאוחר יותר נהרג אחד משומריו של אינגה על ידי אחד משומריו של זיגורד. בעצת אמו, אינגריד, ובעצת יועצו הבכיר, גרגוריוס דגסון, הורה אינגה לאנשיו לתקוף את מקום מגוריו של זיגורד. לצדו של זיגורד היו אנשים מעטים והתוקפים לא גילו כלפיו כל רחמים. זיגורד השני נהרג ב-6 בפברואר 1155. הוא נקבר בקתדרלה הישנה של ברגן, במקום שבו ניצבת כיום מצודת העיר. ב-1531 נהרסה קתדרלה זו ונבנתה במקומה קתדרלה גדולה יותר.

לאחר מותו

אייסטיין איחר להגיע לפגישה וכאשר זיגורד מת הוא היה רק בפאתי העיר. הסדר בלתי נוח הושג בין אינגה לבין אייסטיין, אך השלום בין השניים לא ארך זמן רב. רציחתו של זיגורד השני פתחה את השלב השני במלחמת האזרחים הנורווגית והלחימה נמשכה עם כמה הפסקות קצרות עד 1208. הסיבות ללחימה בברגן נותרו שנויות במחלוקת. על פי הסאגות, זממו אייסטיין וזיגורד להדיח את אינגה מכסאו ולחלק את חלקו בממלכה ביניהם. כמה היסטוריונים מודרניים חולקים על גרסה זו.
בהמשך מלחמת האזרחים, כמה טוענים לכתר טענו שהם בניו של זיגורד. לגבי חלק מהם, הייתה זו רק הצהרה פוליטית, שכן מוצא מלכותי היה נחוץ למי שהיה מועמד לכתר. מי שנחל הצלחה מרובה ביותר מבין כל הטוענים לכתר הללו היה המלך סבר.
הסאגות מציירות תמונה שלילית הן על זיגורד והן על אחיו אייסטיין ובאופן כללי הן בוחרות לתאר את אינגה כשליט הצודק ביותר מבין שלושת האחים. במחזור העולם נכתב על זיגורד:
"כאשר בגר המלך זיגורד, הוא היה מאד בלתי ניתן לשליטה וחסר מנוחה בכל מובן. כך גם היה המלך אייסטיין, אך אייסטיין היה האדם ההוגן יותר מבין השניים. המלך זיגורד היה גבר בעל גוף וחזק, בעל הופעה רעננה. צבע שערו היה חום בהיר ופיו היה מכוער, אך ארשת פניו הייתה נאה. הוא מנומס בשיחותיו כלפי כל אדם".
טום וג'רי: טבעת הקסמים

תקציר העלילה

קוסם צעיר בשם צ'יפ, נתן לטום להיות אחראי על טבעת קסומה ויקרה מפז. כאשר ג'רי נתקל בטבעת, היא נשארת בטעות תקועה על ראשו - דבר שגרם לו לרוץ לעיר, ואחריו יצא טום שאחראי על הטבעת. במהלך המרדף, טום וג'רי מתאחדים עם דמויות שונות, ביניהם: ניבלס העכבר האפור עם החיתול שלו, ובן דודו של ג'רי, פרדי, עכבר חזק שלובש חולצה ארוכה עם פסים בצבעים צהוב ושחור. במהלך הסרט, טום וג'רי מנסים להשיג את הטבעת, אך ללא הצלחה.
קרל היינריך גראון

חייו

גראון נולד בווארנבריק שבברנדנבורג. הוא הלך בעקבות אחיו, יוהאן גוטליב גראון, שגם הוא היה למלחין, ולמד משנת 1714 בבית הספר הגבוה למוזיקה בדרזדן, שם שר במקהלה וניגן בצ'לו ובכלי מקלדת. בהמשך עבר לבראונשווייג, שם שר וכתב ללהקה שש אופרות. אחיו של גראון, יוהאן גוטליב, היה כנר ראשי בתזמורת של חצר פרידריך השני, יורש העצר ואחר מלך פרוסיה, (פרידריך הגדול). קרל היינריך הצטרף אל אחיו והיה משנה לכנר הראשי ואחר קאפלמייסטר, מאז עלייתו של פרידריך השני לכס המלוכה בשנת 1740 ועד מות גראון כעבור תשע-עשרה שנים בברלין.
גראון כתב מספר אופרות. האופרה שלו "קלאופטרה וקיסר" חנכה את בית האופרה של ברלין בשנת 1742. עוד אופרה היא "מונטזומה" (1755), לליברית של המלך פרידריך, יצירותיו אינן מבוצעות כיום לעיתים קרובות, אם כי הפסיון שלו, "מות ישו", מ-1755, הושמע לעיתים קרובות בגרמניה במשך שנים רבות אחרי מותו. שאר יצירותיו כוללות קונצ'רטי וטריו סונאטות. 
ג'ון ו. גרובס כתב ביוגרפיה ממצה וקטלוג על פי נושא, בשם The sacred Choral Music of the Graun Brothers ("היצירות הכנסייתיות למקהלה של האחים גראון").
ג'ואן האקט

ביוגרפיה

האקט נולדה בניו יורק סיטי למשפחה קתולית ולמדה במוסדות לימוד קתוליים. אמה הייתה ממוצא איטלקי ואביה היה ממוצא אירי.
החלה לשחק ב-1959 באופרת הסבון "דוקטור מאלון הצעיר", כעבור שנתיים הוכיחה את כישוריה בתור שחקנית תיאטרון כשזכתה בפרס אובי, פרס דרמה דסק, ובפרס התיאטרון העולמי על תפקידה במחזה "תקרא לי בשמי הנכון".
תפקיד טלוויזיוני נוסף בו השתתפה בתחילת שנות ה-60 היה בדרמה "המגינים" בדמותה של ג'ואן מילר.
ב-1962 קיבלה מועמדות לפרס אמי על הופעותיה בשני פרקים בדרמת הרפואה "בן קייסי".
הופעת הבכורה הקולנועית שלה ב-1966 הייתה בסרטו של סידני לומט "הקבוצה" עליה קיבלה האקט מועמדת לפרס באפט"א לשחקנית הזרה הטובה ביותר.
שיחקה לאחר מכן בתפקידים ראשיים במערבונים "וויל פאני" ו"כולנו איתך שריף" ובמותחן הפשע "מי רצח את שילה".
האקט זכתה בפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר בשנת 1981 על תפקידה בתור טובי לנדאו בסרט "רק כשאני צוחקת", הייתה מועמדת על התפקיד לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר .
האקט הייתה נשואה במשך שמונה שנים לשחקן הקולנוע ריצ'רד מאליגן. נפטרה בשנת 1983 בהיותה בת 49 ממחלת סרטן השחלה, נקברה ב"בית הקברות הוליווד לנצח" שבלוס אנג'לס.