google/wiki40b huggingface dataset:
תא ההדחות (WWE)

הרעיון

קרב "תא ההדחות" כולל שישה משתתפים, כששניים מהם מתחילים את ההתמודדות בזירה, וכל הארבעה הנותרים נמצאים בתוך תאים פנימיים. בכל חמש דקות, אור מצביע על אחד מהתאים והתא הנבחר הוא התא שהמשתתף מתוכו משתחרר ונכנס אל הקרב המתרחש. שיטה זו ממשיכה לכל אורך הקרב עד שכל ארבעת התאים מתפנים, קרב זה מתרחש מעל לעשרים דקות. מטרת הקרב היא להדיח את המתחרים על ידי הצמדה או הכנעה, אשר יכולה לקרות בתוך הזירה או בשטח שמחוץ לזירה (משנת 2012 כל ההצמדות וההכנעות חייבות להיות בתוך הזירה). כמו כן, פסילות הן לא אופציה להדיח את אחד מהמשתתפים. המנצח בקרב הוא המשתתף האחרון שנמצא בזירה לאחר שכל חמשת האחרים הודחו.
ארגון הסט של הקרב נשאר אותו הדבר מאז הבכורה בשנת 2010, כשהגג של התא מואר במתאבק שמשוחרר לקרב. בשנים 2010-2012 האירוע כלל שני קרבות "תאי הדחה", אחת ל-Raw ואחת לסמאקדאון עד למיזוג התוכניות באוגוסט 2011. בשנת 2010, קרב תא ההדחות של Raw היה על אליפות ה-WWE וקרב תא ההדחות של סמאקדאון היה על אליפות העולם במשקל כבד. בשנת 2011 קרב תא ההדחות של Raw היה על המועמדות לתואר אליפות ה-WWE ברסלמניה 27. בשנת 2013 נערך רק קרב תא הדחות אחד כשלמנצח בקרב ניתנה ההזדמנות להלחם בעבור תואר אליפות העולם במשקל כבד. בשנת 2014 נערך רק קרב תא הדחות אחד כשהוא היה על האליפות ה-WWE במשקל כבד. שנה לאחר מכן האירוע הוזז מחודש פברואר לאמצע חודש מאי ובו שני קרבות תאי הדחות, האחד היה קרב תא ההדחות הראשון שנערך בין מתאבקי הזוגות על אליפות הזוגות, והאחר היה על האליפות הבין-יבשתית שהייתה פנויה. בשנת 2016 האירוע לא התקיים, אך שנה לאחר מכן האירוע חזר לחודש פברואר והוכר כאירוע הבלעדי לסמאקדאון (לאחר שביולי 2016 מיזוג התוכניות בוטל ולכל תוכנית הייתה את המתאבקים שלה). בשנת 2018 האירוע הוכר כבלעדי לתוכנית Raw.
The X Tour

רקע

ב-15 ביוני 2018, הוציאה אגילרה את אלבומה השמיני Liberation, על ידי חברת התקליטים תקליטי RCA. לאחר מכן, יצאה לסיבוב ההופעות "Liberation Tour", שהתקיים בצפון אמריקה בלבד. מיד לאחר מכן, יצאה לסיבוב ההופעות "The Xperience", שהתקיים בלאס וגאס בלבד.
התינוק מאופראן

העלילה

החיים בעיירה הקטנה אופראן שבדרום מרוקו מתנהלים על מי מנוחות, עד שמושל חדש ובעל אמביציות משתלט עליה באמצעות צבא קטן. המושל ממנה לקאדי צעיר שאפתן וקיצוני, ששואף להשליט דת האסלאם על היהודים, ומוצא תואנות להתנכל להם. היהודים מקבלים אורכה של שבעה ימים כדי להמיר את דתם, אך מסרבים ולבסוף כחמישים מגברי היהודים מועלים על המוקד שהוצת בככר העיירה, בעוד הנשים והילדים ממלטים את עצמם לעיירות הסמוכות.
Starless

רקע

ההרמוניה והמלודיה המקורית נכתבו על ידי הבסיסט והסולן של הלהקה, ג'ון וטון. וטון רצה שהשיר יכלל באלבום הקודם של הלהקה, Starless and Bible Black כשיר הנושא. רוברט פריפ וביל ברופורד לא אהבו את השיר ודחו אותו. במקום באלבום נכלל קטע אינסטרומנטלי אשר נשא את שם האלבום. הכותרת של היצרה אמורה הייתה להיות "סטארלס אנד בייבל בלאק", ציטוט משתי השורות הראשונות של הפואמה "Under Milk Wood"  מאת המשורר דילן תומאס.
השיר בגרסתו החדשה כלל מילים שונות, וקטעים אינסטרומנטליים, יחד עם ריף בס (שנוסף על ידי ברופורד) ושמו קוצר ל-Starless. השיר כלל מילים על ידי התמלילן האורח ריצ'רד פאלמר-ג'יימס. השיר בוצע בהופעות חיות בין מרץ ליוני 1974.

גרסאות כיסוי

לשיר נוצרו גרסאות כיסוי רבות ביניהן של מייק פורטנוי, ניל מורס ורנדי ג'ורג'. הזמר הסקוטי קרייג ארמסטרונג, ביצע גרסת כיסוי לשיר באלבומו, As If to Nothing כשלשיר קוראים "Starless II". הלהקה Banco de Gaia ביצעה גרסת כיסוי לשיר באלבום Memories Dreams Reflections להקת הפולק The Unthanks ביצעה גרסת כיסוי לשיר באלבומם Last ב-2011.
להקת אסיה, בה ניגן ג'ון וטון, עשתה גרסת כיסוי מקוצרת לשיר, באורך של 3 דקות. להקת 21st Century Schzoid Band שהורכבה מחברי להקה לשעבר מקינג קרימזון, ביצעה גם היא גירסת כיסוי לשיר.
ועידת הפסגה הערבית הראשונה

ועידת הפסגה הערבית הראשונה, נודעה גם בשם: "ועידת קהיר", (13 בינואר 1964 - 18 בינואר 1964), הייתה התכנסות של ראשי 13 מדינות ערב החברות בליגה הערבית, והתקיימה בקהיר בירת מצרים, במטרה לדון במעשי מדינת ישראל, ולקבל החלטות אופרטיביות כנגדה. ההחלטה העיקרית והמפורסמת בהחלטות שקיבלה ועידת הפסגה הערבית הראשונה, הייתה, להטות את מקורות הירדן. אחת מתוצאות הפסגה הייתה עליית קרנו ויוקרתו של גמאל עבד אל נאצר, נשיא מצרים, בעיני העולם בכלל, והעולם הערבי בפרט. בעקבות תמיכת הוועידה התאפשרה, בחודש יוני של אותה שנה, הקמתו של הארגון לשחרור פלסטין.

רקע

מספר סיבות הביאו את נאצר נשיא מצרים ליזום את כינוסה של ועידת הפסגה הערבית הראשונה.

תעלת ההטיה, והמוביל

בשנות ה-50 של המאה ה-20, התבצע על ידי מדינת ישראל פרויקט שנודע בשם תעלת ההטיה. פרויקט זה היה אמור להיות שלב א' במיזם המים הגדול של מדינת ישראל המוביל הארצי. על פי התוכנית מי הירדן ההררי, דרומית לגשר בנות יעקב, יובלו בתעלת הטיה פתוחה לכורזים. משם חלקם ימשיך לכנרת, תוך ייצור חשמל הידרואלקטרי, והחלק הנותר יוזרם מערבה למאגרי צלמון ואשכול. בעוד ישראל הייתה נחושה לישם את הפרויקט, מדינות ערב ובראשם סוריה הביעו התנגדות נחרצת לביצועו.
העבודות על הפרויקט, החלו ביולי 1953, בשטח ישראל, ובספטמבר נכנסו שני מחפרים לשטח המפורז. ההתנגדות המעשית של הערבים, התבטאה בהפרעות באמצעות ירי מכלי נשק, תלונות למועצת הביטחון, והטלת וטו על ידי ברית המועצות, על החלטות של המעצמות, לטובת המשך הפרויקט.
הוועידה כונסה על מנת לאפשר למשתתפיה, לקבל החלטה אחידה כנגד מדינת ישראל, ופעולותיה להטיית מי הירדן.

יחסי סוריה מצרים

בסוף שנות ה-50 ותחילת שנות ה-60 שרר משבר ביחסי מצרים-סוריה. הרקע להתערערות היחסים היה פרישתה החד-צדדית של סוריה מקע"מ. באותה עת שלטה בסוריה מפלגת הבעת'. שלטונות סוריה לחצו על הליגה הערבית, לאשר יציאה למלחמה נגד ישראל, כדי למנוע את השלמת הקמת המוביל הארצי. בעוד שהאינטרס של עבד אל נאצר היה למנוע מלחמה שכזאת, שכן צבא מצרים היה שקוע עד צוואר במלחמת האזרחים של צפון תימן. (נאצר תמך במהפכנים הרפובליקנים בפיקודו של עבדאללה אל סלאל, באמצעות חיל משלוח שכלל כ-70,000 חיילים וכלי נשק). נאצר התנגד ליוזמה הסורית, וכפעולת נגד יזם את כינוס ועידת הפסגה.

סכסוכים בין מדינות ערב השונות

באותה תקופה שררו יחסי משבר בין מספר מדינות חברות הליגה לבין עצמן. בין אלג'יריה למרוקו היה סכסוך גבול בנוגע לשליטה בסהרה המערבית. בין סוריה ומצרים, כאמור לעיל, שרר סכסוך כבד, כאשר סוריה טוענת שמצרים זנחה את הבעיה הפלסטינית, ואף מזלזלת בצורכי המים של סוריה. סכסוך שרר גם בין סעודיה למצרים. זאת עקב המתקפות התעמולתיות המצריות על סעודיה, עקב היותה פאודלית שבטית. היוזמה לקיים את ועידת הפסגה, נבעה (הצהרתית) גם מהרצון להפגיש בין מנהיגי המדינות היריבות.

סדרי הוועידה

הוועידה החלה בישיבה חגיגית. בישיבה זאת גילה נאצר, כי כבר בחודש יוני 1961, התקבלה החלטה על ידי מועצת ההגנה הערבית שהתקיימה בביירות, לצאת למלחמה כוללת כנגד ישראל, כאשר האחרונה תשלים את עבודות הטיית הירדן.
פנחס היט

פנחס פיליפ היט (1888 – 8 בנובמבר 1949) היה אדריכל תל אביבי שתכנן מבנים רבים בעיר.

קורות חייו

פנחס היט נולד בעיר לבוב שבגליציה בשנת 1888, בנו של הרמן צבי היט, צייר. הוא למד בתיכון בעירו, ולאחר מכן המשיך ללימודי אדריכלות בפוליטכניון בצ'רנוביץ.
בשנת 1925 הגיע היט לארץ ישראל לראשונה, כאורח האוניברסיטה העברית בירושלים, לרגל פתיחתה. באונייה שבה הגיע לארץ הכיר את אשתו לעתיד, חוה פיגובסקי, שלה נישא בשנת 1927. תקופה קצרה הוא התגורר בירושלים, אך עם ביקורו בתל אביב, התאהב בה והחליט לקבוע בה את ביתו. לאחר שחזר לפולין וסיים שם את כל עסקיו שב לארץ, התחתן, ופתח את משרדו ברחוב נחמני 23.
בארץ עבד היט עם האדריכל ברַטלֶר, חברו לספסל הלימודים מלבוב. הוא תכנן בתים רבים בתל אביב, כגון בית העוגן, ורבים מבתיו הם בלב העיר, בשדרות רוטשילד וסביבותיהם. היט לקח חלק חשוב בתכנון העיר הלבנה של תל אביב שזכתה להיחשב לאתר מורשת עולמי. שבעים שנה אחרי בנייתו, רבים מבתים אלה מוגדרים כבתים לשימור ומוצגים בסיורים ארכיטקטוניים באזור. את בתיו הראשונים בנה בסגנון אקלקטי, ובהמשך עבר לתכנן בתים בסגנון בינלאומי. ב-1928 תכנן את יריד המזרח במקום שבו עומדת כיום התחנה המרכזית הישנה. הוא שימש גם כאדריכל העיר של עיריית תל אביב.
מחוץ לתל אביב היט בנה, למשל, את בית הכנסת הגדול במושבה מזכרת בתיה.
היט היה חבר בארגון הבונים החופשיים.
היט נפטר בשנת 1949, בגיל 61. נקבר בבית העלמין נחלת יצחק.
ליון אייר

תולדות החברה

החברה נוסדה באוקטובר 1999 בידי האחים רוסדי וקוסנה קירנה והחלה לתפעל טיסות ב-30 ביוני 2000.
בתחילת דרכה תפעלה החברה טיסות פנים ארציות בין הערים ג'קרטה לדנפסאר באינדונזיה עם מטוס בואינג 737-200 חכור.
עד מהרה הוגדל צי המטוסים עם הגעתם של 5 מטוסי יאקובלב יאק 42D, שני מקדונל דאגלס MD-80 ו-2 איירבוס A310-300 בחכירה רטובה. עם הזמן, הרחיבה החברה את הצי שלה במטוסים חדישים יותר - בואינג 737-300 ובואינג 737-400.
בשנת 2003 נוסדה חברת הבת ווינג אייר אשר החלה לפעול בקווים צפופים פחות. חברות בת נוספות התפתחו, בכללן חברת מלינדו אייר במלזיה ב-2012, תאי ליון אייר ב-2013 וחברת בטיק אייר הפנים ארצית, גם היא נוסדה ב-2013.
החברה מתכננת להצטרף ליאט"א ובכך להפוך לחברת התעופה האינדונזית השנייה שחברה בארגון לאחר גארודה אינדונזיה. ב-2011 נדחתה בקשתה של החברה להצטרף ליאט"א מסיבות ביטחוניות.
ביולי 2011, קרקעה ליון אייר 13 ממטוסיה עקב סנקציות שהוטלו עליה על ידי הממשלה בגלל אי דיוק חמור בזמנים. בינואר 2012 נימק משרד התחבורה לסיבת הטלת הסנקציות בכך שחלק מטייסי החברה התגלו כצורכי מתאמפטמין. הטייסים החשודים נשאו בתוצאות ורישיונות טיסותיהם נשללו.
ב-18 בנובמבר 2011 קבעה החברה שיא הזמנת מטוסים מבואינג ברכישת 201 מטוסי בואינג 737 MAX ו-29 מטוסי בואינג 737-900ER בשווי 21.7 מיליארד דולר.
ביוני 2016 הוסרה ליון אייר מרשימת החברות שאינן מורשות לטוס מעל שמי אירופה.
כשהדוד שמחה שר

הסיפור

הסיפור מתרחש בבית ובו שש קומות (פלוס מרתף) ובקומות השונות מתגוררים דיירים שונים. לאורך הסיפור לא נחשפת זהותו של הדייר שגר בקומה העליונה (כל הזמן נאמר כי "לעת עתה זה סוד!") וכאשר זהותו נחשפת מסתבר שזהו שמחה, איש הנוהג לשיר ולשמח כך את הרחוב כולו. הסיפור מסופר על ידי אחיינו של שמחה הגר בקומה החמישית עם הוריו ונוהג להיפגש עם בעלי-המקצוע לעיתים, מסיבות שונות.

בעלי-המקצוע

בעלי-המקצוע בסיפור הם סנדלר בשם חיים, ספר בשם אפרים, נגר בשם דן, רופא, ואופה בשם משה. הרופא נבדל מיתר בעלי-המקצוע בסיפור משום שלא מתואר מה הוא עושה במסגרת תפקידו ובנוסף לכך לא מציינים את שמו.
מרסלה (עיר)

היסטוריה

העיר שוכנת על אתרה של ליליבאום (Lilybaeum), המאחז החשוב ביותר של הקרתגים בסיציליה, שהוקם על ידי חימילקו ב-396 לפנה"ס לאחר נטישת מוטיה. פירוס מלך אפירוס והרומאים ניסו לשווא להכריעה במצור, אך היא נכנעה לרומא ב-241 לפנה"ס, בסוף המלחמה הפונית הראשונה, כחלק מתנאי הסכם השלום. במלחמות הפוניות השנייה והשלישית הייתה ליליבאום נמל מוצא לחילות המשלוח הרומיים שעלו על קרתגו, ותחת שלטונה של רומא נהנתה מפריחה ושגשוג. היא קיבלה זכויות של מוניקיפיום מאוגוסטוס קיסר ומעמד של קולוניה בתקופת שלטונו של פרטינקס או ספטימוס סוורוס.
הערבים הם שהעניקו לה את שמה הנוכחי, "מרסלה" (מערבית "מרסה אללה" - נמל האלוהים). הנמל העתיק של העיר, שנמצא צפון-מזרחה לה, נהרס על ידי קרל החמישי, כדי למנוע את כיבוש העיר על ידי פירטים. הנמל של ימינו שוכן בדרום-מזרח לעיר. ב-11 במאי 1860 נחתו במרסלה ג'וזפה גריבלדי ו"צבא האלף" שלו, ומכאן החלו את מסעם לסילוק שלטון בית בורבון בסיציליה, הצעד הראשון לקראת איחודה של איטליה.
מיקי שחר

ביוגרפיה

אביו של מיקי, צבי סווט, לחם במסגרת הקומנדו הבריטי, ובפטרול באיטליה עלה על מוקש ואיבד את שתי רגליו. בהמשך לחם בשורות הלח"י נגד הבריטים על אף נכותו, ובמלחמת השחרור היה קמב"צ בחטיבה 8.
שחר הוא בוגר בית הספר הריאלי והפנימייה הצבאית לפיקוד ב-1967. עם גיוסו לצה"ל שובץ בחיל השריון, בהמשך עבר קורס קצינים ושימש בשורת תפקידי פיקוד בחיל השריון. במלחמת יום הכיפורים, היה שחר מ"פ בגדוד 599 בחטיבה 421. ב-9 באוקטובר 1973 במהלך הקרבות על רכס חמוטל, נפגע כמה פעמים, אך הוא המשיך להילחם, ולמרות היותו פצוע קשה הצליח לרכז אליו את שרידי הגדוד ולהובילם לנקודת הפינוי - ואז התרחק עם הטנק הבוער וכיבה אותו. לאחר-מכן נע ברגל לנקודת-הפינוי, ושם איבד את הכרתו. על מעשה זה קיבל שחר את עיטור המופת.
במלחמת לבנון הראשונה פיקד שחר על חטיבה 399, חטיבת שריון במילואים, בין היתר בקרב סולטאן יעקוב. לאחר המלחמה, עקב הביקורת הרבה על חלקו בקרב סולטאן יעקוב, עזב את הארץ, ועבר להתגורר בלוס אנג'לס.
שני אחיו של מיקי, יאיר ורמי, היו גם הם קציני שריון. במלחמת יום הכיפורים, נהרג יאיר, שהיה מפקד פלוגה בגדוד 77. לאחר מותו, הוענק לו על פועלו בקרב עיטור המופת. רמי, האח השני, נפצע קשה במהלך הקרבות.
ליטין

תולדות היישוב

ליטין נזכרת לראשונה במאה ה-14, ובשנת 1566 הוענקו לה זכויות עיר. בחלוקת פולין השלישית בשנת 1793 נכללה העיירה בתחום האימפריה הרוסית.

יהודי ליטין

בתחילת המאה ה-20 נמנו בעיירה כ-4,000 יהודים, כמחצית מתושביה. במאי 1919 נערך ביהודי העיירה פוגרום, בו נרצחו כ-180 יהודים. גם בשנים הבאות ידעו יהודי העיירה מקרי רצח ואונס המוניים. לאחר מלחמת האזרחים הרוסית עזבו את העיירה רבים מיהודיה. בתקופה הסובייטית פעלו בעיירה מועצה ממלכתית יהודית ובית ספר יידי.
ב-17 ביולי 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים וההונגרים, ואלו החלו להתעמר ביהודיה, בסיוע אוקראינים מקומיים. בהמשך, הוטלו על יהודי העיירה גזירות שונות, ובהן חובת ענידת סרט זרוע, חובת תשלום סכומי כופר והגבלות על סחר במזון. בד בבד רצחו הגרמנים עשרות גברים יהודים בעיירה שלא היו כשירים לעבודות כפייה.
בדצמבר 1941 רוכזו יהודי העיירה במחנה צבאי סמוך, אליו הובאו גם יהודים מיישובי הסביבה, ושם נרצחו בירי כ-2,000 מהם. כ-300 יהודים בעלי מקצועות ובני משפחותיהם שהושארו בחיים רוכזו בגטו קטן בעיירה, בו הוצאו להורג תוך זמן קצר כמאה יהודים, ובמקביל הגיעו אליו יהודים נוספים. ב-11 ביוני 1942 רצחו הגרמנים והאוקראינים 167 ילדים, קשישים ונשים מהגטו. ב-13 בספטמבר 1943 רצחו הגרמנים את כ-130 היהודים שנותרו בגטו.
סטפניה וילצ'ינסקה

ביוגרפיה

וילצ'ינסקה נולדה בוורשה, ליוליאן יצחק וסלומה לבית וַאלפיש, במשפחה יהודית פולנית אמידה. סיימה את לימודיה בבית הספר לבנות ידוויגה שיקורסקה (Jadwiga Sikorska) בוורשה, ומשם המשיכה ללימודי מדעים באוניברסיטת לייז' בבלגיה ובאוניברסיטת ז'נבה בשווייץ. עם שובה לוורשה, היא החלה לעבוד, תחילה בהתנדבות, במעון לילדים יהודים יתומים, הצליחה להקים ולארגן בית מחסה עבורם ומונתה לנהל אותו.
בשנת 1909 פגשה בשווייץ בד"ר יאנוש קורצ'אק, ובין השניים נוצר קשר עבודה. יחד ניהלו בית יתומים לילדים יהודים בוורשה, שהשתכן ברחוב קְרוֹכְמַאלְנָה 92 (שהועבר מספר פעמים בגטו ורשה: לכְלוֹדְנָה 33, סְיֶינָה 16 ושְלִיסְקָה 9). בית היתומים פעל בין 1912 ל-1942, ונעשה בו שימוש בשיטות פדגוגיות חדשניות. וילצ'ינסקה שימשה המנהלת, בהיעדרו של קורצ'אק במלחמת העולם הראשונה, ובמהלך נסיעתו לארץ ישראל בשנים 1934 ו-1936.
בשנת 1919 הייתה וילצ'ינסקה המנהלת הכללית של בית הילדים, וקורצ'אק שימש המנהל ראשי. היא ארגנה חוג לנשים אמידות, שהיו מוכנות לסייע לבית היתומים.
בשנת 1931 ביקרה וילצ'ינסקה בארץ ישראל ושהתה זמן מה בקיבוץ עין חרוד. היא חזרה לביקור ב-1938, אך שבה לפולין כשהחלו להגיע ידיעות מדאיגות באשר לגורל היהודים בה. עם הכיבוש הנאצי, הצליחו אנשי עין חרוד לארגן לווילצ'ינסקה אפשרות לעזוב את פולין, אך היא סירבה ועברה עם קורצ'אק והילדים לגטו.
ב-5 באוגוסט 1942 הגיעו הגרמנים לבית היתומים, כדי לקחת את היתומים ואת חלק מאנשי סגל העובדים למחנה ההשמדה טרבלינקה. אף על פי שלשניהם הוצעו אפשרויות מילוט, קורצ'אק ווילצ'ינסקה נשארו עם חניכיהם ברגעיהם האחרונים. קורצ'אק הרגיע את היתומים וסיפר להם שהם יוצאים לטיול ביחד. קורצ'אק ווילצ'ינסקה הלכו עם היתומים אל מותם בידי הנאצים.

הנצחה

בחלקו הצפון-מערבי של הר הרוח, בסמוך לנטף, נחנך בשנת 1995, במלאת חמישים שנה לסיום מלחמת העולם השנייה, יער זיכרון ליהדות פולין. ביער אבן הנצחה ליאנוש קורצ'אק ולעוזרתו וילצ'ינסקה.
יש הטוענים כי וילצ'ינסקה לא זכתה להכרת ציבורית רחבה כפי שזכה לה יאנוש קורצאק משום אופיה המצטנע, המופנם שלא דרש הכרה כזו, או מפני שלא השאירה אחריה כתבים ואולי כי הייתה זו ההבניה החברתית האופיינית לאותה תקופה בה עבדו נשים לרוב מאחורי הקלעים.
בשנת 2019, בערב יום הזיכרון לשואה ולגבורה תבצע התזמורת הסימפונית ירושלים בהופעת בכורה, את "סימפוניית יאנוש קורצ'אק" בניצוחו של גרהרדט מולר- גולדבום. הסימפוניה נכתבה על ידי המלחין הגרמני אוסקר גוטליב בלאר בשנת 1986 לפסנתר סולו, אך לאחר מספר שנים עובדה לתזמורת לבקשתו של המנצח דוד שלון ז"ל. שמה המלא של היצירה הוא "לזכר יאנוש קורצ'אק וסטפניה וילצ'ינסקה"
קנצלר אוסטריה

מינוי

הקנצלר ממונה על ידי נשיא אוסטריה, אשר תאורטית יכול לבחור לתפקיד זה את מי שהוא רוצה, ללא אישורו של איש. יש לציין כי הנשיא יכול למנות קנצלר גם ללא קבלת אישורה של המועצה הלאומית (הבית התחתון של הפרלמנט), ואולם, מכיוון שהמועצה הלאומית יכולה להגיש הצעת אי אמון בממשלה בכל רגע נתון, הנשיא מתחשב מאוד במועצה זו ובסיעה השולטת בה.

תפקיד

לאחר המינוי, הקנצלר נכנס מיד לתפקידו ונשבע אמונים על ידי הנשיא. עליו מוטל התפקיד של הרכבת הממשלה שבראשה יעמוד. תחתיו פועל סגן קנצלר ועוזר לו בתפקידו.
יהודה הורוביץ (מעליץ)

קורות חייו

הרב יהודה הורביץ נולד בשנת ה'תק"ף (בערך) בקולבסוב לרבי יעקב ושפרינצא הורוביץ.
בילדותו אמר עליו סבו רבי נפתלי צבי הורוביץ מרופשיץ "אם תרצו לראות אותי, תסתכלו בפניו של נכדי יודעלע". כשהיה בן שבע נפטר סבו.
נישא לרייזל שרה בתו של רבי מאיר יחיאל שפירא הידוע כ"שרף ממגלניצא". האירוסין התקיימו בביתו של רבי קלונימוס קלמן אפשטיין, בעל המאור ושמש. לאחר חתונתו המשיך בלימודו והיה סמוך על שולחן חמיו. בהמשך חזר לעיר הולדתו ומונה על ידי אביו לסייעו בחלוקת השיריים בעת עריכת השולחן.
בשנת תקצ"ז בהיותו כבן 18 נפטר אביו והוא הוכתר לרב העיר מעליץ. בהיותו חריף ובקי יצא לו שם כגאון בתורה ואף מחוץ לעיר רבנותו היו סרים למשמעתו, חרף גילו הצעיר שימשו בבית דינו דיינים שהיו מבוגרים ממנו, ביניהם היה גם רבי עוזר ישראל ששימש כדיין גם אצל אביו רבי יעקב ולא היה מחווה את דעתו לפני ששמע את דעתו של הרב הצעיר.
בט' בטבת תרל"ט, יום השבת, נפטר בפתאומיות כשהוא יושב על מיטתו. הוא נטמן באוהל אביו בעיר מעליץ.

מנהגיו

חלק ממנהגיו היו שונים מן המנהגים שנהגו בהם אביו וסבו, לדוגמה, הוא סירב לנהוג בגינוני אדמו"רות והיה מצווה על החסידים שבאו להסתופף בצילו לשוב לביתם. דרכו בתורת החסידות היה בלימוד תורת הנגלה כמו כן לא היה נוהג לומר דברי תורה בעת עריכת השולחן והיה מסתיר את יכולתו לפעול ישועות, תיכף אחר תפילת ערבית היה שוכב לישון וקם בחצות הלילה ועוסק בתורה עד הבוקר.
נחום גרינהויז

תולדותיו

נולד בשנת ה'תרכ"ב לרב אהרן זליג לוריא.
בהיותו בן עשרים נישא לחיה ברכה בתו של הרב שלמה הכהן מווילנא, ושנתיים לאחר מכן מונה לרבה הרשמי של העיר טרקאי מטעם הממשלה, בה הייתה קהילה יהודית מהוותיקות בליטא. בסוף 1908, במהלך נסיעה עם הרב ריינס בענייני הישיבה בלידא, לקה בשבץ שהשאיר אותו מרותק למיטה במשך שבועות רבים.
בשנת ה'תרע"א נפצע בתאונת רכבת ועקב כך נעשה משותק, ובכ"א באדר ה'תרע"ה נפטר לאחר יסורים קשים.
את מקומו ברבנות העיר מילא חתנו הרב צבי אריה פרצוביץ אביו של הרב נחום פרצוביץ. חתנו השני היה הרב יצחק שוסטר, רבה של סוקולקה. בנו הוא הרב שלמה שוסטר, ששימש לאחר השואה רבה של לודז'.

משנתו

היה אוהב ארץ ישראל נלהב והתמסר מאד להפצת רעיון הציונות. הוא הקים סניף של חובבי ציון בעירו והטיף לשיתוף פעולה של חרדים וחופשיים למען יישוב ארץ ישראל. הוא תמך בציונות מעשית של העלאת יהודים לאט לאט וקרא לקנות מתוצרת היישוב היהודי בארץ ישראל. הוא פרסם מספר מאמרים בעד הציונות ונגד מתקיפיה בעיתונות התקופה. היה בין מייסדי המזרחי בשנת 1902, השתתף בכינוסיה ובקונגרסים ציוניים ונחשב בין רבניה הגדולים, עד כדי שהרב יצחק יעקב ריינס הועידו ליורשו. באוגוסט 1904 נבחר למועצה של 23 ראשי המזרחי. בסביבות שנת 1905-1906 הוא פרש בשקט מפעילות במזרחי. בשנת 1911 הוא פרסם מאמר בשם "טעות לעולם חוזר" הקורא שלא לתרום לועד האודסאי בגלל שהוא תומך בגימנסיה הרצליה, הנותן חינוך שקרא לו כפרני, הכולל את ביקורת המקרא. אחד מצאצאיו כתב שהוא שינה את עמדתו כלפי הציונות במיוחד בעקבות הקמת גימנסיה הרצליה. כן סופר שהוא פרסם את המאמר בשנת 1911 בעקבות חשבון נפש שעשה לאחר שלקה בשבץ. 
בתחילת 1913 פרסם מאמר נגד חברת מרבי השכלה.
אן קלבלו

אן תרזה קלבלו (באנגלית: Ann Theresa Calvello;‏ 1 באוגוסט 1929 – 14 במרץ 2006) הייתה ספורטאית ודמות בולטת אמריקאית בתחום הרולר דרבי.

ביוגרפיה

אן קלבלו היא מסן פרנסיסקו, קליפורניה, שם סיימה למודי תיכון ביוני 1947.
היא התחילה להתחרות ברולר דרבי בשנת 1948, בליגת International Roller Speedway. קלבלו הייתה ידועה כחמת מזג, ונודעה בשל הניראות הבלתי-קונבנציונלית שלה - בצבע שיער ואיפור "פראיים". אוהדיה כינו אותה "אף בננה". היא התחרתה ברולר דרבי בסך הכל במשך שבעה עשורים: משנות הארבעים של המאה העשרים, ועד תחילת שנות האלפיים. היא התחרתה ברחבי עולם, כולל באירופה, גואם, הפיליפינים, קובה, אוסטרליה וכמובן בכל רחבי ארצות הברית. היא שברה את האף 12 פעמים במהלך הקריירה שלה. היריבה המפורסמת שלה על מסלול ההחלקה הייתה ג'ואן וסטון.
ב-11 באוגוסט 1953 אן ילדה בת, טרי אן לנגלי-קונטה. ב-1968, לאחר שפרשה מהספורט בפעם הראשונה, היא הוכנסה להיכל התהילה של הרולר דרבי.
קלבלו חיה בסוף ימיה בסן ברונו, קליפורניה, עם החתולים שלה. היא מעולם לא פרשה באופן רשמי מרולר דרבי, אבל לא התחרתה מאז 2000, חוץ מפעם אחת ב-2002 כשחזרה למסלול בפעם האחרונה כדי לנצח בתחרות עם קנת' לוג' III בפרק הסיום של תוכנית הטלוויזיה RollerJam. בתחילת 2006, היא אובחנה עם סרטן הכבד, ונפטרה בגיל 76 כעבור זמן קצר. קלבלו היא הספורטאית המקצועית היחידה שהתחרתה במשך שבעה עשורים בענף ספורט.

בספרות ובקולנוע

בשנת 2001, יצא Demon Of The Derby, סרט דוקומנטרי ביוגרפי אודות קלבלו. הסרט יצא גם ב-DVD, ולעיתים מוקרן  למטרות גיוס כספים על ידי רולר ליגות דרבי.
קלבלו תרמה מספר גדול של צילומים נדירים מהאוסף הפרטי שלה לפרסום בספר Roller Derby Classics…and more! מאת ג'ים פיצפטריק, שיצא ב-2005. היא גם כתבה את ההקדמה לספר.
בפברואר 2006, קלבלו הופיעה במספר פרקים של סדרת הריאליטי Rollergirls,ששודרה ברשת A&E. בקטעים  שצולמו ב-2005, חברות קבוצת הדרבי TXRD Lonestar Rollergirls נסעו לקליפורניה כדי לחפש את הגיבורה שלהן, קלבלו. קבוצת TXRD כינתה את האילפות שלהן על שמה.
ב-2011, יצא הספר The Blonde Bomber & The Last Hurrah of Ann Calvello and the Resurrection of a Unique American Sporting Event מאת אנדרו ג'. אפשטיין, שמתאר את הרנסאנס שעבר ענף הרולר דרבי, ויחד עם צילומים וסיפורים אישיים, מצייר גם את ההיסטוריה ואת הדמויות המובילות של התחום.
יוסף איסקפה

חיבוריו

חיבר ספר "ראש יוסף" על הארבעה טורים והבית יוסף. החלק הראשון, על אורח חיים, ראה אור באיזמיר בשנת 1658, וכולל את הלכות פסח, מגילה, חנוכה, תשעה באב ושאר תעניות, ראש השנה, יום הכיפורים, סוכה. החלק השני, על חושן משפט, ראה אור באיזמיר בשנת 1659, וכולל הלכות דיינים, עדות, הלוואות, שמיטה ופרוזבול, כתב ידו, נאמנות, מלוה על המשכון, טוען ונטען. הכרך הראשון של הספר היה החיבור הראשון שהודפס בדפוס העברי הראשון באיזמיר, על ידי המדפיס אברהם בן ידידיה גבאי.
כמו כן חיבר שו"ת בשם "ראש יוסף", הכולל שאלות ותשובות הלכתיות בדיני ממונות, וראה אור בפרנקפורט על האודר בשנת 1709.
חיבור נוסף הוא ספר "עבודת משא", הכולל את מנהגי הקהילה ותקנות המיסים של קהילת איזמיר. הספר ראה אור בסלוניקי בשנת 1846.
בספרייתו של רבי דוד אופנהיים היה כרך מחיבורו בכתב יד של רבי יוסף, הכולל חידושים על הרמב"ם עם קצת שו"ת. כתב יד זה שרד עד היום.
ברניקי סירה

ברניקי נקראה גם ברניקי סירה (נולדה בין השנים 280-285 לפנה"ס - 246 לפנה"ס), הייתה נסיכה מבית תלמי ואשתו של המלך הסלאוקי אנטיוכוס השני.
ברניקי הייתה בתו של תלמי השני פילדלפוס ואשתו הראשונה ארסינואי הראשונה שהייתה בתו של ליסימכוס מלך תראקיה.
הנישואים בין ברניקי לאנטיוכוס נערכו בשנת 252 לפנה"ס בעקבות הסכם השלום שנחתם בינו לבין תלמי השני שסיים את המלחמה הסורית השנייה. על פי הסכם זה, התגרש אנטיוכוס מאשתו לאודיקה הראשונה כשהוא מעביר את זכות הירושה לילדיה העתידיים של ברניקי. לאודיקה קבלה נחלות מאנטיוכוס השני ופרשה לאסיה הקטנה. תלמי השני ליווה אישית את ברניקי לפלוסיום, לאחר מכן לוותה לגבול המצרי על ידי השר אפולוניוס ומשם נסעה לצידון שם התקבלה על ידי אנטיוכוס.
לאחר שתלמי השני מת בינואר 246 לפנה"ס, עזב אנטיוכוס השני את משפחתו השנייה באנטיוכיה וחזר ללאודיקה שגרה באפסוס. הוא גם קבע שבנו הראשון מלאודיקה יהיה יורשו החוקי. ביולי 246 לפנה"ס, בהיותו באחוזה של אשתו הראשונה לאודיקה מת אנטיוכוס בנסיבות במסתוריות. הועלו חשדות שמותו היה כתוצאה מהרעלה שבוצעה על ידי לאודיקה כנקמה על גירושיה. לאחר מותו דרשה ברניקי שבנה אנטיוכוס יירש את אביו ולאודיקה הכריזה על בנה סלאוקוס השני, למלך על אסיה הקטנה, ושיכנעה את אנשי החצר באנטיוכיה להרוג את בריניקי ואת בנה הקטן, ולהכתיר את בנה סלאוקוס השני כמלך. מעשה זה הביא לפרוץ המלחמה הסורית השלישית. כוח צבאי נשלח מקפריסין לסייע לברניקי אבל הוא לא הצליח למנוע את רציחתה.
אחיה של ברניקי, תלמי השלישי שירש את אביו, פלש בשנת 246 לפנה"ס לסוריה במסע נקמה על רצח אחותו. בהמשך מסע המלחמה הוא הרג את לאודיקה.
היי פייבר הפקות

היי פייבר הפקות היא חברת תקליטים לאינדי ישראלי שהוקמה על ידי נמרוד דוויק, יוצא להקת ההיפ הופ "פרברים רפיוג'יז". הלייבל הוקם בשנת 2004 במטרה לתת בית למוזיקת רחוב ישראלית שחברי הלהקה מצאו שאין חברת תקליטים בישראל שתייצג אותם. הלייבל עוסק בעיקר בהיפ הופ, בפאנק רוק, בסקא ובמוזיקה אלקטרונית. 
בשנים הראשונות להקמתו עסק הלייבל גם בהפקת אירועים ובוקינג, תוך שהוא פועל בישראל ובאירופה. הפקות הלייבל העניקו במה מיינסטרימית לסצנות המטאל, הפאנק רוק וההיפ הופ. בין היתר הפיק במות במסגרת עיר הבירה בשנים 2006-2007, מוטורולה מוטומיוזיק ופסטיבלים כדוגמת בוםבמלה. 
מבין אמני הלייבל, יצאה להקת הסקא פאנק קיובן בי, בשנת 2007 לסיבוב הופעות באירופה. 
הלייבל הוציא בשנת 2008 את אוסף הפאנק רוק הישראלי הראשון Punkrock.co.il‏, אשר לווה במגזין אינטרנטי שפעל במשך שנה וסיקר את סצנת הפאנק רוק הישראלית. האוסף יצא בישראל וביפן.
בשנת 2009 הודיע על צמצום פעילותו ומעבר להפצה בלבד של מוזיקה. בשנים האחרונות קידם הלייבל משמעותית בעיקר את סצנת ההיפ הופ בישראל ובין האמנים שפעלו במסגרתו ניתן למנות את אורטגה, לוקץ', נועה פארן, פלד, נצ'י נצ', שירי לדלסקי ואחרים.
עוד אמנים שפעלו במסגרתו: להקת הפאנק רוק Man Alive, להקת הפופ פאנק ביט69 ואמן ההארדקור טכנו VndrShmkn, לימים המפיק גד ברוך חינקיס, סולן להקת Dirty Honkers. 
הלייבל מיוצג בפי"ל, הפדרציה הישראלית למוזיקה ישראלית וים תיכונית ואמניו מופצים דיגיטלית ברחבי העולם.
במהלך פעילותו הלייבל הוציא לאור מספר ספרי קומיקס והפצתם ועסק בהפקת שוקי קומיקס.