google/wiki40b huggingface dataset:
קיטי קיארנאן

ילדות ונעורים

קולינס הוכר על ידי בן דודו ג'רולד אוסליוואן לאחותה של קיטי, שכבר יצא עם אחת מאחיותיה האחרות, מוד קיארנן. קולינס תחילה נפל בקסמיה של הלן קיארנאן, אך האחרונה כבר הייתה מאורסת לאחר. אז העביר את האינטרסים שלו לקיטי, שכבר משכה את תשומת לבו של הארי בולנד. אך למעשה היה זה קולינס שקיטי התארסה לו, עם תוכניות להינשא לו ב-22 בנובמבר בחתונה כפולה עם שתכליל גם את נישואיהם של מוד וג'רולד. 
קיטי קיראן ומייקל קולינס התכתבו באופן תדיר וארוך, בעוד קולינס היה בלונדון במהלך המשא ומתן על האמנה, כתב לה כל יום. מכתבים אלו היו נושא לספר שכתב לאון או'בריון בשם "בחיפזון גדול". החששות הגרועים ביותר של קיטי התגשמו כאשר קולינס נהרג במהלך פעולה בגיל 31 במחוז קורק, ב-22 באוגוסט 1922. בשנת 2000, חלק מ-300 המכתבים שנשלחו על ידי קיארנן וקולינס אחד לשני הוצגו באופן קבוע במוזיאון הציבורי קורק. מכתבים אלה מעניקים תובנה נהדרת ליחסה של קיטי לחיים ולמאורעות הפוליטיים בתקופה זו.
מותו של קולינס ארבעה חודשים קודם לתאריך שנקבע לחתונה הביא לכך שרק חתונה אחת למעשה התרחשה.
בשנת 1925 נישאה קיטי לפליקס קרונין, שהיה מפקד הגנרל בצבא האירי. היו להם שני בנים, ולשני קראו בשם מייקל קולינס קרונין. הילד הראשון נקרא פליקס קרונין; הוא ובנו רקס (פליקס) קבורים ליד קיטי ופליקס. קיטי מתה ממחלת ברייט - נפרולוגיה (כמו כל יתר אחיה), ב-24 ביולי 1945, נקברה בבית הקברות גלסנווין שבדבלין, לא רחוק מהמקום שבו שוכב קולינס. פליקס קרונין נקבר שם 19 שנים מאוחר יותר.
ג'מלה

היסטוריה

בקרבת הכפר קיימים מבנים חרבים העשויים מאבן.
ב-1596 היה הכפר תחת שלטון האימפריה העות'מאנית, והיו בו 7 משקי בית.
בסוף המאה ה-19, ג'מלה תואר ככפר מרושש שבו 36 בתי צריף ו-160 תושבים. קרקעות ראויות לעיבוד היו יחסית נדירות, על אף שמדרום לכפר היו שטחי מרעה רבים. מצפון לכפר ומדרום-מערב לו גידלו התושבים עצי תאנה וירקות. תושבי הכפר הצליחו להשקות את יבוליהם באמצעות מי עין חמאטה הסמוך. הם גם החזיקו בטחנת קמח, המופעלת על ידי זרימת מי ואדי סיסון.
באוגוסט 2012, בזמן מלחמת האזרחים בסוריה, הקים מוחמד אל-ברידי, תושב הכפר, את ארגון המורדים "חטיבת חללי הירמוך". בתחילה, שיתף הארגון פעולה עם ארגוני המורדים המזוהים עם האופוזיציה הסורית. ב-6 במרץ 2013 חטפו פעילי הארגון 21 פקחי או"ם פיליפינים ודרשו את נסיגתם של כוחות צבא סוריה מסביבות הכפר בתמורה לשחרורם. כעבור שלושה ימים שוחררו פקחי האו"ם.
בשלהי 2014 סונפה "חטיבת חללי הירמוך" לארגון המדינה האסלאמית. שנה לאחר מכן, ב-15 בנובמבר 2015, חוסלו אל-ברידי וחמישה מפקדים בכירים נוספים בארגון בידי מחבל מתאבד מג'בהת א-נוסרה, שהתפוצץ במפקדת הארגון בכפר.
"חטיבת חללי הירמוך", שנהפכה בהמשך לצבא ח'אלד בן אל-וליד ולמחוז חורן של המדינה האסלאמית, שלטה בכפר עד כיבושו בידי צבא סוריה ותומכיו ב-28 ביולי 2018.
רחוב חזון איש (בני ברק)

היסטוריה

עד שנות ה-50 שימש הרחוב כגבול המזרחי של בני ברק, התוחם את שכונת זיכרון מאיר ממזרח. ממערב ומדרום לו שכנו פרדסים וחורשות. בשנות ה-40 הם שימשו כמקומות מסתור ומוקדי פעילות של אנשי אצ"ל ולח"י. בשנות ה-40 עבר החזון איש מגבעת רוקח להתגורר בבית שנבנה עבורו במרכז הרחוב. הוא נהג לטייל לצורכי בריאות במעלה הרחוב, לאורך "פרדס ברמן" שבחלקו הדרומי של הרחוב. לאחר פטירת החזון איש נקרא הרחוב על שמו. בית החזון איש ניצב על תלו, עליו נוספו קומות חדשות, והוא משמש כתלמוד התורה "תשב"ר". התלמוד-תורה קרוי על שם החזון איש. בעשור הראשון של המאה ה-21 נבנה עבור התלמוד-תורה מבנה נוסף ברחוב סמוך. בסמוך למבנה הישן של תלמוד תורה "תשב"ר", מוביל הרחוב לשיכון סאטמר.
לאחר פטירת החזון איש הוקם בשטח הגובל עם רחוב חזון איש, מול "פרדס ברמן", שיכון חזון איש, עבור משפחות תלמידי החזון איש.
בשנות ה-80 נמכר שטח "פרדס ברמן" ליזמים פרטיים ונבנתה עליו שכונת "רמת דוד", על שם הרב דוד פוברסקי (שמה הלא-רשמי: "קריית משה"). רבה של השכונה הוא הרב שריאל רוזנברג. עם השנים הורחבה הבנייה באזור ונבנה בו מרכז מסחרי שוקק. בשני מתחמים נפרדים בשכונה הוקמו שתי קריות חינוך לבנים ולבנות. מול השכונה, מזרחית-צפונית למפגש הרחובות חזון איש-עזרא, הוקמה קריית נדבורנה. לאחר הקמת הקריה שונה קטע הרחוב המתחבר לרחוב חזון איש ונקרא רחוב אדמו"רי נדבורנה.
בקצהו הדרומי של הרחוב, בהמשך שכונת רמת דוד, שוכנים שני בתי הקברות העירוניים - בית הקברות שומרי שבת ובית הקברות של נציבי ישיבת פוניבז'. במתחם קיימת חלקה נוספת של חסידות ויז'ניץ. בשל מיקומם של בתי הקברות בקצה רחוב חזון איש, משמש הרחוב למסעות הלוויה שבהם פוסעים המלווים רגלי עד לבית הקברות. מול בתי הקברות, בשטח השיפוט של רמת גן, נבנתה שכונת מרום נווה.
ברחוב חזון איש שוכנים מספר מוסדות תורה וחסידות, ובהם: מרכז חסידות אשלג (של האדמו"ר רבי ברוך שלום הלוי אשלג) ומרכז חסידות אוזרוב, ובתי המדרש של חסידות באבוב, חסידות סרט ויז'ניץ וענף של חסידות אלכסנדר. 
בתחילת רחוב חזון איש, בסמוך למפגש הרחובות רבי עקיבא-חזון איש, התגורר הרב אהרן יהודה לייב שטיינמן. מערבית למפגש הרחובות רבי עקיבא-חזון איש מפגש הרחובות רבי עקיבא-הרב שך. שני הרחובות, רחוב חזון איש ורחוב הרב שך, חוצים ביחד את כל העיר בני ברק לרוחבה.
רוני פורוקארה

קריירה

פורוקארה שיחק בכמה קבוצות נוער וקיבל את ההזדמנות הראשונה לשחק במדי קבוצת מקצוענית ב-15 במאי 2003, במדי קבוצת המנלינה, נגד קבוצת קופס בליגה הפינית.
בגיל 25 שיחק לראשונה במדי נבחרת פינלנד במשחק ידידות נגד נבחרת שוודיה. את שער הבכורה שלו בנבחרת כבש במשחק ידידות נגד נבחרת יפן, וכן כבש נגד נבחרת ויילס במוקדמות מונדיאל 2010. בסך הכל לזכותו חמישה שערים ב-23 הופעות במדי הנבחרת.
בעונת 2008 עבר פורוקארה לשחק במדי קבוצת אורברו ס.ק. מצמרת ליגת העל השוודית. בשנת 2010 עבר לשחק בקבוצת בירשחוט הבלגית, במדיה שיחק 29 משחקים שבהם כבש 3 שערים.
באוגוסט 2012 הגיע לישראל וחתם בעירוני קריית שמונה, במדיה שיחק בשלושה משחקים בליגת העל ובשני משחקי גביע הטוטו, ובינואר 2013 שוחרר מהקבוצה.
באפריל 2013 חתם בהונקה, בקיץ 2014 חתם בה.י.ק. הלסינקי ובשנת 2015 שב להונקה ולאחר תקופה קצרה פרש ממשחק פעיל.
לי קוכמן

קריירה

בשנת 2011, זכה קוכמן במדליית ארד באליפות אירופה לקדטים שנערכה בשלוש הערים שבמלטה. בנובמבר 2014, הוא זכה במדליית ארד באליפות אירופה עד גיל 23 שנערכה בורוצלב שבפולין.
ב-14 ביוני 2015, זכה קוכמן במדליה הראשונה שלו בטורניר מהסבב העולמי לבוגרים כאשר זכה במדליית ארד בגראנד פרי בודפשט לאחר שניצח את מארק אודנטל הגרמני. בספטמבר 2016, הוא זכה במדליית כסף בגראנד פרי זאגרב לאחר שניצח 3 מתוך 4 קרבות. באפריל 2018 זכה קוכמן במדליית ארד בגראנד פרי טביליסי.
באליפות אירופה בשנת 2019 שנערכה במינסק כחלק מהמשחקים האירופיים, זכה קוכמן במדליית כסף. קוכמן החל את סבב הקרבות עם ניצחון באיפון על מיכאל קוזלובסקי הפולני בחלוף 3:56 דקות. לאחר מכן המשיך באיפון נוסף על רפאל שוואנדינגר מליכטנשטיין בתום 3:11 דקות. בשמינית הגמר גבר קוכמן ביתרון של עונשים על יריבו ההונגרי כריסטיאן טוט. ברבע הגמר קוכמן גבר שוב ביתרון של עונשים על מילאן רנדל הסלובקי שספג עונש שלישי לחובתו בתום 1:56 דקות. בחצי הגמר קוכמן פגש את ההולנדי נואל ואן 'ט אנד וניצח באיפון 37 שניות לסיום הקרב. בגמר התמודד קוכמן מול מיכאיל אוזרלר הסלובני-טורקי והפסיד בעונשים לאחר שספג את העונש השלישי לאחר 3:21 דקות.
מערת עלמה

מערת עלמה היא מערה הסמוכה לכפר הצ'רקסי ריחאניה שבגליל. המערה היא הארוכה שבמערות הגליל. מערת עלמה נקראת על שם המושב עלמה הסמוך לה.

היסטוריה

אגדות שונות נכתבו וסופרו עליה במהלך השנים. בעבר נקראה המערה בשם "מערת הבבלים" על פי האגדות שעולי בבל עלו דרכה חזרה לארץ ישראל או בגלל שנטמנו בה עצמות של עולי בבל. בשנת 1742 ביקר בעלמה רבי חיים בן עטר ומתיאור תלמידו על המסע עולה, כי במערה מצויים קברים: "שיש שם מספר צדיקים קבורים, תשע מאות אלף". אגדה נוספת מספרת כי מוצא המערה הוא בירושלים.

סיור במערה

הגישה אל המערה מתבצעת בראשיתה בדרך כלל על ידי כלי רכב ממונעים הפונים אל דרך עפר המתחילה מול כביש הכניסה לכפר ריחאניה. בהמשך מתגלה אזור טרשים רחב המצריך צעידה רגלית עד לוע הר גדול שנוצר מקריסת שכבות ההר העליונות אל חללו הפנימי. בתחתית לוע ההר קיים פתח המערה. המערה מורכבת מסלעים לחים וחלקים, ובשל כך ההליכה בה מחייבת זהירות יתרה.
בצדי קירות המערה ננעצו יתדות עזר למבקרים, וכן, מחזירי אור כסימני דרך. המסלול במערה הוא דו כיווני, ובשל רוחבה המצומצם של המערה הדבר יוצר לעיתים עיכובים למטיילים בה.
המערה תלולה וגובהה מגיע ל-106 מטרים. באזור המערה ובתוכה מקננים עטלפים ויונים. שני מיני העטלפים הבולטים במערה הם נשפון גדות וכנפן. סקר של רשות הטבע והגנים בשנת 2012 גילה כי מספר העטלפים במערה ירד מכמה עשרות אלפים בתחילת שנות האלפיים לעשרות בודדות בלבד. השערת החוקרים היא כי הסיבה להעלמות העטלפים היא תאורה חזקה ורעש מצד המטיילים במערה. לכן נאסרה הכניסה למערה בחודשי החורף בזמן שהעטלפים ישנים את שנת החורף.
זמן המסלול הממוצע במערה נע בין 3 שעות לקבוצות וכ-40 דקות ליחידים.
התזמורת הסימפונית הלאומית של ארצות הברית

היסטוריה

בתקופה הראשונה בתולדותיה, הופיעה התזמורת ב"קונסיטושן הול". בזמן כהונתו של המנהלה מוזיקלי הראשון, האנס קינדלר, קיבלו הנגנים $40 לשבוע לשלוש חזרות וקונצרט אחד, במשך חמישה חודשים בשנה.
קינדלר והתזמורת הקליטו כמה תקליטי 78 לחברת RCA ויקטור, ביניהם תשתי הרפסודיות הרומניות של ג'ורג'ה אנסקו. אחת ההקלטות יוצאות הדופן של RCA עם התזמורת הייתה של כל המוזיקה לבלט מתוך האופרה "המלך הנרי השמיני" מאת קאמי סן-סנס, אחת ההקלטות הספורות בניצוח וולטר דאמרוש. כעבור שנים, ערך הווארד מיצ'ל סדרה של הקלטות סטראופוניות עם התזמורת בשביל RCA. אנטל דוראטי הקליט עם התזמורת לחברת דקה. מסטיסלב רוסטרופוביץ' הקליט לחברות טלדק, סוני ואראטו. התזמורת חזרה אל חברת RCA בתקופתו של ליאונרד סלטקין, עד שהחברה הפסיקה לעסוק בהקלטות חדשות של מוזיקה קלאסית.
מאז 1986 התזמורת מסונפת למרכז קנדי, המרכז המחוזי לאמנויות הבימה, שם היא מגישה עונת קונצרטים שנתית מאז פתיחת המרכז ב-1971.

פעילויות

התזמורת הסימפונית הלאומית משתתפת דרך קבע באירועים בעלי חשיבות לאומית ובינלאומית, כולל הופעות בטקסים של הממשל, טקסי השבעה נשיאותיים ואירועי חג רשמיים.
התזמורת עצמה מונה 100 נגנים ומגישה עונה בת 52 שבועות של כ-175 קונצרטים בשנה. עונת הקונצרטים כוללת סדרה קלאסית למנויים, קונצרטים של מוזיקה קלה ותוכנית חינוכית, מן היקרות ביותר בארצות הברית. נוסף לפעילויות אלה, קבוצות קטנות של נגנים מן התזמורת מפתחים תוכניות חינוך המיועדות לרמות גיל מן הגיל הרך עד התיכון. בסך הכול מציגים כל ההרכבים הללו, יחד עם תוכנית "מחוזות אמריקה", כ-100 מופעים נוספים בשנה.
התזמורת מזמינה יצירות חדשות ומטפחת דורות חדשים של מנצחים באמצעות מכון לאומי לניצוח, שסלטקין ייסד בשנת 2000. במרכז קנדי מתקיים מדי קיץ מכון מוזיקה וזה יותר מעשר שנים מאפשרת קרן המלגות של התזמורת
לתלמידי תיכון מרחבי ארצות הברית לבוא לשבועות אחדים לוושינגטון ללימודים עם נגני התזמורת.
תוכנית "מחוזות אמריקה" במרכז קנדי לאמנויות הבימה מאפשרת ביטוי למחוזות ספציפיים בארצות הברית בכל נושאי המוזיקה הקלאסית הסימפונית, בוחנת את מגוון ההשפעות המוזיקליות ונותנת לכל מחוז קול מוזיקלי משלו במרכז הלאומי באמצעות חילופי מוזיקאים, תוכניות השתלמות והזמנת יצירות. המיזם, שנוסד ב-1992, הביא עד כה את התזמורת אל קרוב לחמש-עשרה מדינות.
בנובמבר 2004 הודיעה התזמורת על סיום כהונתו של סלטקין כמנהל מוזיקלי בשנת 2008. אחד הדיווחים דיבר על מתחים בין המנצח לתזמורת והזכיר ביקורת על קביעת התוכניות של סלטקין ועל סגנון החזרות שהנהיג. 
החל בעונת 2006–2007 המנצח הראשי האורח של התזמורת הוא איוון פישר.
הכנרת הראשית כיום היא נורית בר-יוסף. ב-13 באפריל 2007 הודיעה התזמורת על מינויו של פישר כמנצח הראשי של התזמורת החל ב-2008, אחרי שסלטקין יפנה את מקומו כמנהל מוזיקלי.
בשנת 2011 הופיע ג'נאנדראה נוזדה לראשונה כמנצח-אורח עם התזמורת, ובנובמבר 2015 חזר להופעת אורח נוספת. בינואר 2016 הודיעה התזמורת הסימפונית הלאומית על מינוי נוזדה למנהל המוזיקלי הבא שלה, החל בעונת 2018-2017. הוא יכהן כמנהל מוזיקלי מיועד בעונת 2017-2016, והחוזה הראשוני שלו עם התזמורת הוא ל-4 עונות.
רודולף דילס

רודולף דילס (בגרמנית: Rudolf Diels;‏ 16 בדצמבר 1900 - 18 בנובמבר 1957) היה המפקד הראשון של הגסטפו, בן חסותו של הרמן גרינג.

קורות חיים

דילס היה בן של חקלאי. הוא שירת בצבא במלחמת העולם הראשונה ולמד משפטים באוניברסיטת מרבורג. צלקת ארוכה עיטרה את לחיו הימנית, אות לקרבות הדו-קרב שניהל באוניברסיטה כחלק מתהליך להוכחת גבריות.
ב-1930 הצטרף למשרד הפנים של ממשלת פרוסיה וב-1932 הצטרף כיועץ למשטרת פרוסיה בתפקיד מעקב אחרי קיצונים ימנים וקומוניסטים.
כבר בשלב מוקדם חבר אל גרינג. כאשר עלה היטלר לשלטון, התמנה גרינג לראש ממשלת פרוסיה. ב-אפריל 1933 הוא מינה את דילס כמפקד אגף A1 של משטרת פרוסיה שעד מהרה נקראה Geheime Staatspolizei (משטרת המדינה החשאית) או בקיצור - גסטפו. בדרגת אוברפיהרר.
לאחר שריפת הרייכסטאג חקר את מרינוס ואן דר לובה והביא להרשעתו. הוא הרבה לבלות עם מרתה דוד, בתו של שגריר ארצות הברית שתיארה אותו כאדם מקסים ונעים הליכות.
דילס נקלע למאבק בין היינריך הימלר להרמן גרינג בנוגע לשליטה על הגסטפו. הימלר סבר שדילס רך מדי ואינו מתאים לתפקידו. דילס נמלט לצ'כוסלובקיה ובתיווכו של גרינג חזר באוקטובר 1933 לברלין והועלה לדרגת אובר-שטורמבאנפיהרר. 
המאבק בין הימלר וגרינג הסתיים ב-20 באפריל 1934 לאחר שגרינג נכנע והסכים להעביר להימלר את השליטה על הגסטפו. הימלר מינה את ריינהרד היידריך ב-22 באפריל 1934 לראש הגסטפו. דילס מונה ל"נציג אזורי" בקלן.
לפני ליל הסכינים הארוכות הוזהר על ידי גרינג וברח לשווייץ עד יעבור זעם.
לאחר קשר ה-20 ביולי נאסר אך שרד.

לאחר המלחמה

דילס זומן מטעם התביעה במשפטי נירנברג אבל נתן גם עדות למען פטרונו גרינג. הוא שירת בממשלת סקסוניה התחתונה ולאחר מכן במשרד הפנים של ממשלת מערב גרמניה עד לפרישתו בשנת 1953. ב-18 בנובמבר 1957 בעת מסע ציד כאשר לקח רובה מרכבו, נפלט ממנו כדור והרג אותו.
בלנקה, נסיכת קסטיליה

ביוגרפיה

בלנקה נולדה ב-4 במרץ 1188 לאלפונסו השמיני, מלך קסטיליה ושל אלינור מאנגליה, מלכת קסטיליה, בתם של הנרי השני מלך אנגליה ושל אלינור מאקוויטניה. בהיותה בת 12 שנה בלבד, הביאה אותה סבתה אלינור מאקוויטניה לצרפת כדי להשיאה ללואי יורש העצר, בנו של המלך פיליפ השני. טקס הנישואין אשר נערך ב־23 במאי 1200, היה מימוש של הסכם שלום בין ג'ון מלך אנגליה לבין פיליפ השני מלך צרפת. ב־1223 נפטר המלך פיליפ השני, ולואי ירש את הכתר בשם לואי השמיני. בלאנש ילדה ללואי השמיני תשעה ילדים, ובהם בנו לואי שירש את הכתר בשם לואי התשיעי, אחרי מות אביו ב־1226.
בלאנש הוכיחה את יכולתה כבר ב־1216, כאשר בעלה יורש העצר לואי, פלש עם צבאו לאנגליה כדי לנשל מכיסאו את ג'ון מלך אנגליה ולמלוך תחתיו. בלאנש הציבה בעיר קאלה שלחופי התעלה וצבא כדי לעזור לבעלה. אך כל מאמציה היו לשווא, ואחרי שנה ומחצה לואי ויתר על כתר אנגליה וחזר לצרפת, עקב התנגדותו של האפיפיור הונוריוס השלישי. ב־1226 אחרי מותו של בעלה, לואי השמיני מלך צרפת, שימשה בלאנש מקסטיליה כעוצרת בשם בנה, המלך לואי התשיעי שהיה בן 11 בלבד.
בלאנש מקסטיליה ניחנה ביופי ובקסם של אישיותה, באנרגיה ובתושייה. כאישה וכאלמנה הקדישה את עצמה לחינוכם של ילדיה, וצרפת כיבדה אותה בשם "האם הטובה". היא שיחררה אריסים רבים מן האחוזות הממלכתיות, הוציאה כספים רבים למטרות צדקה, ואיפשרה לנערות עניות להינשא. בלאנש מקסטיליה עזרה לממן את הקמתה של הקתדרלה של העיר שארטר (קתדרלת נוטרדאם דה שארטר הגותית), ואת חלונותיה המצוירים. כעוצרת ניהלה בחוכמה את ענייני המדינה. ב־1229 הביאה לקִצו את מסע הצלב האלביגנזי (הקתרים אשר כונו אלביגנזים על שם העיר אלבי בדרום צרפת, שהייתה מעוזם). היא חתמה על הסכם שלום עם הרוזן רמון השביעי, רוזן טולוז, שהאלביגנזים התגוררו במחוזות נחלותיו. ב־1234, כאשר מסרה את השלטון לבנה לואי התשיעי, צרפת הייתה חזקה ומשגשגת.
המלכה בלאנש אף הייתה מעורבת בפרשת משפט פריז שנערך ביוני 1240 בין המומר ניקולס דונין לבין רבי יחיאל מפריז ורבנים נוספים. בוויכוח זה הואשמו היהודים בכך שבתלמוד ישנן כפירות באמיתות הנצרות וכן זלזולובנוצרים, ובעקבותיו נאספו ספרי תלמוד רבים ונשרפו. לפי "ויכוח רבי יחיאל מפריז" ישבה בלאנש ראש במעמד הוויכוח והחקירה הכנסייתית.
ב־1248 יצא המלך לואי התשיעי למסע הצלב השביעי במצרים. אמו בלאנש מקסטיליה התנגדה למסע זה ואמרה כי לא תראה עוד את בנה, אך משיצא שימשה שוב כעוצרת בשמו. המלך לואי התשיעי נפל בשבי במצרים, ואמו בלאנש מקסטיליה גייסה את הכספים כדי לשלם כופר נפש עבור שחרורו מן השבי. היא נפטרה ב-26 בנובמבר 1252 לפני שובו של בנה לצרפת ב-1254. בלאנש מקסטיליה נקברה במנזר מובואיסון שמצפון לפריז, אשר היא עצמה ייסדה 16 שנה לפני כן.
אסאטיר

אסאטיר (או ספר אסאטיר) הוא כרוניקה שומרונית מהמאה ה-10 המתארת, בדומה לאגדה היהודית, את סיפורי התורה וסדר הדורות מאדם הראשון ועד משה רבנו מנקודת מבט שומרונית.

שם החיבור

יש שנטו לפרש את שם הספר מלשון "נסתרות", קביעה שמתעלמת מהעובדה שהאותיות ט' ו-ת' אינן מתחלפות בניב השומרוני. לדעת זאב בן-חיים ואחרים מקור השם אסאטיר הוא בערבית ופירושו - 'סיפורים'.
המוזיאון הלאומי של פקיסטן

היסטוריה

המוזיאון הלאומי של פקיסטן הוקם ב-17 באפריל 1950, בבניין אולם פריר (בעבר שימש כבניין עירייה של קראצ'י). אולם פריר נבנה בשנת 1865, בתור מחווה להנרי ברטל פריר, נציבו של מחוז סינד במהלך המאה ה-19. לאחר שנחנך המוזיאון, ממשלת פקיסטן החליטה כי המבנה ראוי לשמש כבית המועצה המייעצת בשנת 1950, כאשר חובתו העיקרית הייתה לסייע לפיתוח המוזיאון ולהעשיר את אוספו באמצעות רכישות עתיקות ויצירות אמנות פקיסטניות. המוזיאון הועבר למיקומו הנוכחי בשנת 1970.
מטרתו העיקרית של המוזיאון הלאומי היא לאסוף, ללמד ולהציג את ההיסטוריה התרבותית של פקיסטן.

אוספים

בשנת 1970 כלל אוסף המוזיאון ארבעה ממצאים בלבד. כיום, המוזיאון כולל מעל 300 עותקים של הקוראן, מתוכם כ-52 כתבי יד נדירים. המוזיאון מכיל גם אוסף של פריטים הקשורים למורשת התרבותית של פקיסטן, רובם פסלים, מטבעות, ציורים וכתבי יד המתעדים את ההיסטוריה הפוליטית של פקיסטן. בנוסף, קיימת גלריה אתנולוגית הכוללת פסלים בגודל טבעי של קבוצות אתניות שונות המתגוררות בארבעת המחוזות של פקיסטן המודרנית. במוזיאון קיימים פסלים של כוהנים בודהיסטים ומספר חפצים השייכים לגיבורים הלאומיים של פקיסטן, כגון העט, האזיקים והחרב של מוחמד עלי ג'ינה.
במוזיאון קיים אוסף של 58 אלף מטבעות ישנים ומאות פסלים המשומרים היטב. מעל 70,000 ספרים וחומרי קריאה של המחלקה לארכאולוגיה ומוזיאונים הועברו למוזיאון הלאומי, כך שהציבור הרחב יוכל לראותם. מדי שנה המוזיאון מפעיל תערוכות בימים לאומיים ואירועים שונים.
יעקב ישראל טברסקי

רבי יעקב ישראל טברסקי (תקנ"ד, 1794 - י"ג באלול תרל"ו, 1876) היה אדמו"ר ומגיד מישרים, בנו השלישי של רבי מרדכי מצ'רנוביל. מכונה ה"צ'ארקאסער" על שם מושבו בעיר צ'רקס.

תולדותיו

נולד לרבי מרדכי ולשרה בתו של רבי אהרן הגדול מקרלין. בגיל 16 נישא לדבורה לאה, בתו של האדמו"ר "האמצעי" מחב"ד רבי דובער שניאורסון. לאחר חתונתו התגורר בעיר לאדי, מקום מושבו של סב אשתו רבי שניאור זלמן בעל התניא, והיה סמוך על שולחנו ואף למד עמו (יחד עם גיסו הצמח צדק) עד לפטירתו בשנת תקע"ג (1813). לאחר פטירת רבי שניאור זלמן עבר יחד עם חמיו ללובביץ' שם התגורר עוד כ-20 שנה.
בשנת תקצ"ד (1834) התיישב בעיר הורניסטייפול שם כיהן כאדמו"ר מגיד מישרים והתגורר בה עשרים ושש שנה. בשעת כהונתו בהורניסטייפול, הפך את העיר למרכז חסידי גדול ואלפי חסידים נהרו אליו. בשנת תר"כ (1860) עבר לעיר הסמוכה צ'רקס שעל שמה התפרסם. בסך הכל כיהן באדמו"רות ארבעים ושתיים שנה.
התפרסם כאיש קדוש ובעל מופת. חיבר את הספר "עמק התפילה".
על שמו נקרא הרב יעקב ישראל קנייבסקי, שמוצאו מן העיר הורניסטייפול ואביו היה מחסידיו ומחסידי נכדו רבי מרדכי דב.
תל ארפאצ'ייה

תל ארפאצ'ייה (בערבית: تل الاربجية ; מבטאים אַרְפָּאצִ'יֶה) הוא אתר ארכאולוגי מהתקופה הנאוליתית. האתר שוכן בפרוורי העיר מוסול בעיראק, במחוז נינוה על הגדה המזרחית של החידקל. התל שוכן כ-6 ק"מ צפונית-מזרחית לעיר העתיקה נינוה. שמו של האתר ניתן לו על שם כפר השוכן בקרבת התל. האתר ידוע גם בשם טפה רשווה (Tepe Reshwa).
האתר היה מיושב בתקופת חלף ובתקופת עובייד. נמצאו באתר עקבות של תעשייה מסיבית של כלי חרס. הממצאים של הכלים באתר נתנו בסיס ליצירת כרונולוגיה של תקופת חלף.

תולדות המחקר הארכאולוגי

האתר התגלה לראשונה ב-1928 על ידי האשורולוג הבריטי רג'ינלד תומפסון, ונחפר לראשונה בשנת 1933 על ידי הארכאולוג הבריטי מקס מלוואן וג'ון רוז (John Cruikshank Rose) מבית הספר הבריטי לארכאולוגיה בעיראק, אליהם הצטרפה אגאתה כריסטי, אשתו של מלוואן. חפירות נוספות נערכו ב-1976 על ידי צוות בראשות איסמעיל היג'רה (Ismail Hijara).

התל וסביבתו

תל ארפאצ'ייה הוא תל קטן בעל צורה אובלית. קוטרו הגדול הוא 120 מטר. הוא שוכן באזור של גבעות באזור בו אפשר לקיים חקלאות בעל.
השכבות המשויכות לתרבות חלף הן בגובה של 7.5 מטר לערך והן כללו 11 שלבים של ארכיטקטורה, מחולקים על פני 4 שכבות מהתקופה החלפית מהמוקדמת ועד המאוחרת.
בחפירות נמצאו מספר מבנים עגולים בעלי כיפה הנקראים במחקר "תולואי" (Tholoi). המבנים היו בקוטר של 7-3 מטר. לעיתים נמצאו לידם מבנים קטנים מלבניים, שייתכן והיו חדרי כניסה. מבנים מעטים מסוג זה נחפרו. המבנים נבנו מטיט, לעיתים הן הונחו על גבי יסודות אבן. באחד המבנים נמצאו צלמיות נשים רבות וייתכן והוא שימש למטרה פולחנית. המבנים האחרים שימשו כנראה למגורים. נמצאו גם כלים ממשפחת "כלי חלף". בנוסף נמצאו גם חותמות הטבעה.
המבנים העגולים התחלפו במשך הזמן במבנים מלבניים עם שבילים מרוצפים המובילים ממרכז האתר החוצה. בשכבה הרביעית נמצא בית מלבני הידוע בשם "הבית השרוף" (על שם שריפה שהביאה לקריסתו), בו נמצאו ממצאים קטנים רבים, כולל צלחות עדינות ממשפחת כלי חלף הצבועות ב-3 צבעים עם עיטורים גאומטריים, כלים מאבן וצלמיות, ממצאים מאובסידיאן וחרוזים. להערכת החוקרים, הבית השתייך לקדר או לאדם בעל תפקיד רשמי. לאחר שכבה זאת האתר ניטש.
באתר נמצאו ממצאים המעידים על גידול בעלי חיים כבשים ועזים, ובמשך הזמן שימוש נרחב יותר בבקר וחזירים. בנוסף הם עסקו בציד, במיוחד איילים ופראים. הם גידלו חיטה, שעורה תרבותית ופשתן.
באתר נמצאו גם מספר בתים וקברים מתקופה מאוחרת יותר, תקופת עובייד.
ג'ורג' דאלאס

ביוגרפיה

דאלאס נולד בפילדלפיה שבפנסילבניה, בנו של מזכיר האוצר האמריקני אלכסנדר דאלאס. הוא למד בקולג' של ניו ג'רזי (כיום אוניברסיטת פרינסטון) בשנת 1810 והוסמך לעריכת דין בשנת 1813. בראשית פעילותו המקצועית שימש כמזכירו האישי של ציר ארצות הברית ברוסיה. עם שובו למדינה בשנת 1814 הוא עסק במשפטים באופן פרטי ובין השנים 1816–1817 שימש יועץ משפטי עבור הבנק השני של ארצות הברית. לאחר מכן חזר לחיות בפנסילבניה ומונה לסגן מזכיר המדינה לענייני משפט.
בשנים 1828–1829 היה דאלאס ראש עיריית פילדלפיה. לאחר מכן, עד לשנת 1831, הוא חזר לעסוק במשפטים וייצג את המחוז המזרחי של פילדלפיה. באותה שנה מונה דאלאס לכהן בסנאט כממלא מקומו של אייזיק ברנרד. כהונתו, מטעם המפלגה הדמוקרטית, נמשכה פחות מארבעה חודשים עד לפיזור המושב. במהלך תקופה זו הוא עמד בראש הוועדה לענייני חיל הים, אך בסיומה לא ניסה להתמודד שוב על מושב סנאט.
דאלאס מונה למזכיר מדינת פנסילבניה לענייני משפט, תפקיד בו כיהן בשנים 1833–1835, ובשנה האחרונה לכהונתו היה גם מנהיג הבונים החופשיים במדינה. בין השנים 1837–1839 מונה, על ידי הנשיא מרטין ואן ביורן, לשגריר ארצות הברית ברוסיה.
בשנת 1845 נבחר דאלאס לסגן נשיא ארצות הברית לאחר שהועמד לבחירה מטעם המפלגה הדמוקרטית יחד עם הנשיא ג'יימס פולק. כהונתו נמשכה עד 1849. הנשיא פרנקלין פירס מינה אותו בין השנים 1856 – 1861 לשגריר ארצות הברית בבריטניה.
דאלאס נפטר בפילדלפיה בשנת 1864 והובא לקבורה בטקסס.
פינה רקורדס

רקע

פינה רקורדס הוקמה בשנת 1996, על ידי רפאל אנטוניו פינה נייבס. מאותה השנה ועד 2016, הוחתמו דרך חברת התקליטים עשרות אמנים שונים, ביניהם דון צ'זינה, דדי יאנקי, ציון & לנוקס, אם סי קאג'ה, דון עומר וכולי. באותן השנים יצאו דרך חברת התקליטים עשרות אלבומים ושירים שזכו להצלחה ברחבי העולם.
בשנת 2017, יצא לאור שירה של נאטי נטשה "Criminal", דרך חברת התקליטים. השיר זכה להצלחה בינלאומית והפך לשיר המצליח ביותר שיצא דרך חברת התקליטים, כאשר צבר למעלה מ-1.7 מיליארד צפיות, ונמכר בלמעלה מ-7 מיליון עותקים. הדבר הוביל לכך שחברת התקליטים זכתה להצלחה בפני עצמה. בהמשך, יצא האלבום IlumiNATTI, דרך חברת התקליטים אשר המשיך את קו ההצלחה של "Criminal", כאשר קיבל את תואר הפלטינה הלטינית בארצות הברית. בעקבות ההצלחה הרבה לה זכתה נטשה, הפכה היא לחלק משלושת אמני הדגל של חברת התקליטים, יחד עם פלאן בי ור.ק.מ & קני-ווי שנחשבים לאחד מהצמדים הלטיניים המצליחים בהיסטוריה.