שרלוט פרקינס גילמן

בגרותה

בגיל צעיר הייתה פרקינס נחושה לא להינשא לעולם, אך בשנת 1882 פגשה את צ'ארלס וולטר סטטסון, שחיזר אחריה והקסים אותה. בהתחלה, היא דחתה את הצעת הנישואים שלו, בהרגשתה שזו החלטה לא נכונה. אך ב-1884 השניים נישאו, ובמהרה נולדה בתם היחידה, קתרין ביצ'ר סטטסון. שרלוט פרקינס גילמן חוותה אז דיכאון לאחר לידה חריף. באותה תקופה, ברפואה, נשים נחשבו כ"היסטריות" ובעלות "עצבים חלשים"; ובשל כך, לעיתים קרובות התייחסו בביטול למחלות פיזיות ונפשיות של נשים. ההתייחסות אליה, והטיפולים שעברה היוו את הבסיס לסיפור המפורסם שלה, "הטפט הצהוב". הטיפול המרכזי שעברה נקרא "מרפא המנוחה", בו האישה שבדיכאון מרותקת למיטתה למשך שבועות, בהם אסורה עליה כל פעילות גופנית או מנטלית, כולל קריאה, דיבור, ותפירה. האישה נאלצת – לפעמים בכפייה – לאכול דיאטה של חלב שומני ובשר, והופכת למשהו כמו תינוקת מגודלת. בסופו של הטיפול גילמן עברה התמוטטות עצבים.
ב-1888 נפרדה גילמן מבעלה – מהלך לא קונבנציונלי בסוף המאה ה-19. הם התגרשו רשמית ב-1894. לאחר הפרידה, גילמן עברה עם בתה לפסדינה שבקליפורניה, שם הפכה לפעילה במספר ארגונים פמיניסטיים ורפורמיסטיים, וכתבה וערכה בכתב העת "Bulletin".
ב-1894 שלחה גילמן את בתה בת העשר חזרה לחוף המזרחי לחיות עם אביה ואשתו השנייה, גרייס אלרי צ'נינג, שהייתה חברה טובה של גילמן. גילמן כתבה ביומנה שהיא מאושרת באושרם של הזוג, ושחברתה היא אם שנייה טובה לבתה. בערך באותה תקופה, כשאמה של גילמן נפטרה ב-1893, היא חזרה לחוף המזרחי בפעם הראשונה מזה כשמונה שנים. שם חידשה את הכרותה עם בן דוד בשם האוטון גילמן, אותו לא ראתה מאז נערותה, ואשר היה עורך דין בוול סטריט. הם התאהבו, וב-1900 נישאו, והתגוררו קודם בניו יורק, ואחר כך בביתו של האוטון בקונטיקט. לאחר מותו הפתאומי ב-1934, חזרה גילמן לפסדינה. 
בינואר 1932 אובחנה גילמן עם סרטן השד. גילמן, שתמכה בהמתת חסד לחולים סופניים, נטלה את חייה ב-17 באוגוסט 1935 על ידי לקיחת מנת יתר של כלורופורם. במכתב שהשאירה, אמרה שהיא "בוחרת בכלורופורם על פני הסרטן".

קריירה

בשלב מסוים, גילמן מכרה סבונים מדלת לדלת. כשעברה לפסדינה, היא הייתה לפעילה במגוון ארגונים חברתיים. ב-1886 היא הייתה נציגת קליפורניה בכנס למען זכות הצבעה לנשים שהתקיים בוושינגטון די. סי., ובקונגרס הפועלים והסוציאליזם באנגליה. ב-1890 החלה את פעילותה בתנועת ה-Nationalist Clubs (מועדוני הלאומיים), שמטרותיה היו "מיגור התאוותנות של הקפיטליזם וסיום האבחנות בין המעמדות, תוך כדי קיום גזע אנושי שהוא שוחר שלום, אתי, ופרוגרסיבי באמת". בתקופה זו כתיבתה הייתה פורה, והיא פרסמה שירים, נובלה, 15 מאסות, ואת הסיפור "הטפט הצהוב". אך הקריירה שלה נסקה כאשר החלה להרצות על התנועה הלאומית, וכשפרסמה ספר שירים שזכה להצלחה. לא רק שהצליחה להתפרנס בכבוד בתור נואמת, היא גם הרחיבה את מעגל מכרותיה בתנועה הפמיניסטית.

עבודות משמעותיות נוספות

הספר הראשון שפרסמה גילמן היה "Art Gems for the Home and Fireside" ‏(1888); אך היה זה לקט שיריה הראשון, "In This Our World"‏ (1893), אוסף שירים סטיריים, שזיכה אותה בהכרה נרחבת. במהלך עשרים השנים הבאות, היא התפרסמה בעיקר בזכות הרצאותיה על סוגיות של נשים, אתיקה, עבודה, ורפורמות חברתיות. נושאים אלו גם באו לידי ביטוי בספריה.
ב-1894 - 1895, שימשה גילמן כעורכת המגזין "The Impress", שבועון ספרותי שפורסם על ידי אגודת העיתונאיות בקליפורניה. במהלך עשרים השבועות בהם יצא כתב העת, היא תרמה לו גם שירים, טורי דעה, מאמרי מערכת, ועוד. אך המגזין הגיע לסופו בגלל דעות קדומות נגד אורח חייה של גילמן, שנתפשה כאם לא-קונבנציונלית ואישה שיזמה את גירושיה. גילמן המשיכה להרצות, וכשסיימה סבב הרצאות ב-1897, החלה לחשוב יותר לעומק על כלכלה וסוגיות הקשורות למין בחברה האמריקאית, ורשימותיה מתקופה זו הפכו לבסיס של ספרה "נשים וכלכלה" אשר יצא לאור ב-1898. בספר זה בחנה גילמן את תפקידן של נשים במרחב הביתי, וטענה בעד שינויים בפרקטיקות של גידול ילדים וניהול משק בית כדי לאפשר לנשים את הפניות להרחיב את השתתפותן במרחב הציבורי. ב-1903 דיברה בקונגרס הבינלאומי לנשים בברלין, ובשנה שלאחר מכן, עשתה סבב הרצאות בינלאומי שכלל את אנגליה, הולנד, גרמניה, אוסטריה והונגריה.
ב-1903 כתבה את אחד מספריה זוכי השבחים, "The Home: Its Work and Influence", שהרחיב את הרעיונות שהופיעו ב"נשים וכלכלה", וטען שנשים חוות דיכוי בביתן ושנחוץ שינוי בסביבתן כדי שיוכלו להבטיח את בריאותן הנפשית. בין השנים 1909 ל-1916, ערכה וכתבה כתב עת משלה, "The Forerunner", בו גם פרסמה עבודות ספרותיות שלה. היא ביקשה להגיש לציבור חומר שיעורר מחשבה ו"ינחיל תקווה, אומץ וחוסר סבלנות", ללא תלות בתקשורת המיינסטרים, מהסיבות שרעיונותיה חתרו לעיתים לכיוון הפוך מהמקובל, וכן שהתקשורת הפופולרית נטתה, לדבריה, יותר לחומר סנסציוני. במהלך כשבע שנים, יצאו 86 גיליונות, כל אחד בעל 28 עמודים. למגזין היו כ-1,500 מנויים, וגילמן פרסמה בו סיפורת סדרתית כולל "What Diantha Did" ‏(1910), "The Crux" ‏(1911), "Moving the Mountain"‏ (1911), ו-"ארצן" ("Herland"). אחרי שהפסיקה לפרסם את המגזין, כתבה גילמן מאות כתבות שהתפרסמו בעיתונים ברחבי ארצות הברית.
האוטוביוגרפיה שלה, שהחלה לכתוב בשנת 1925, פורסמה לאחר מותה, ב-1935.

מרפא המנוחה

גילמן ילדה את בתה היחידה תוך שנה מנישואיה לצ'ארלס וולטר סטטסון. היא חוותה דיכאון לאחר לידה חמור. סטטסון זימן את הרופא סיילאס ויר מיטשל, שהיה המוביל בתחום הטיפול ב"נוירוסתניה", אבחון כללי למצבים פסיכו-פתלוגיים. הוא המציא מערך טיפולי לנשים שנקרא "מרפא המנוחה" (rest cure), שביסודו האמונה כי נשים צריכות להגביל כל גירוי פיזי או אינטלקטואלי כדי להגיע למצב של בריאות נפשית. (לעומת זאת, גברים עם הפרעות דומות נשלחו על ידו למערב הפרוע, לשחק בבוקרים ולצוד במשך מספר שבועות.) הוא לא היה בודק את נסיבות חייהן של מטופלותיו, ולמעשה מי שהתירו או היו אחראים על הטיפול היו הבעלים, מכיוון שבאותה תקופה לנשים היו אך מעט זכויות ריבוניות על גופן או רכושן. בשל כך, בדרך כלל הטיפולים האלו נכפו על הנשים המטופלות. גילמן לא הייתה שונה במובן זה: היה זה בעלה שיזם את הטיפול בה. היא התאשפזה תחת השגחתו של ד"ר מיטשל, ועברה את טיפול המנוחה.
טיפול המנוחה ארך בדרך כלל 8–9 שבועות, ודרש בידוד מוחלט מחברים ומשפחה, כאשר המטופלת מרותקת למיטתה, ומואכלת, גם בכפייה, כל שעתיים, בחלב שומני ובשר אדום. לפעמים הטיפול כלל מסאז' ושוק חשמלי. הרעיון היה להגביל את המטופלת למצב של תלות טוטאלית, כמו תינוקת – אחות הייתה רוחצת אותה, מאכילה אותה, ומסדרת את לבושה ומצעיה. כל פעילות הייתה אסורה על מטופלות, כולל קריאה, כתיבה ותפירה, ולפעמים אפילו דיבור.
כעבור 9 שבועות של טיפול, גילמן שבה לביתה, עם הוראות מהרופא: "לחיות חיים ביתיים ככל האפשר. להיות תמיד בחברת התינוקת... לשכב למנוחה אחרי כל ארוחה. להגביל פעילות אינטלקטואלית לשעתיים ביום. ולעולם לא להניח יד על עט, מכחול או עפרון כל ימי חייך". גילמן ניסתה למשך מספר חודשים לפעול לפי הוראות אלו, אך הדיכאון שלה גבר והיא הגיעה למצב של משבר נפשי. היא התחילה לגלות סימני אובדנות, ודיברה על אקדחים וכלורופורם. השניים החליטו שעליהם להתגרש כדי שגילמן תוכל להשיב את שפיותה. 
גילמן יצאה לנופש עם בתה, וכמעט באופן מיידי, כאשר היא חופשיה מקשרי נישואים עם סטטסון, מצבה השתפר. כשחזרה לביתה, החליטה להתחיל בהתחלה חדשה, מכרה את רכושה, ונסעה לפסדינה, שבקליפורניה. שם, היא פרחה מבחינה אינטלקטואלית ויצירתית, החלה לכתוב, להרצות, ולפעול במגוון ארגונים חברתיים.

דרוויניזם רפורמי ותפקידן החברתי של נשים

גילמן אמצה תאוריות אבולוציוניות וחיברה אותן לפמיניזם ולמטרות של רפורמה חברתית. היא הגדירה את עצמה הומניסטית. על פי גישתה, הדרוויניזם תומך בזכויות נשים והרחבת תפקידן החברתי. היא הצביעה על כך שהמודל המצוי מדבר רק על התפתחות אבולוציונית של גברים, ואילו גם נשים היו חלק מהברירה הטבעית, ובחרו במהלך התפתחות האדם להזדווג עם המועמדים הטובים ביותר. היא טענה שהמצב המוחלש של נשים בחברה הוא תוצאה של פטריארכיה, אשר ריסנה את הפוטנציאל של נשים ודחקה אותן לתפקידים מוגבלים תחת אצטלת "הטבע הנשי". ובכך, בעצם, האבולוציה האנושית — אשר זקוקה גם לתרומתן של נשים — נחסמת. כדי לתקן מצב זה, היא טענה, על נשים לקבל הזדמנויות בלתי מוגבלות להתפתחות אישית, אשר בתורה תתרום להתפתחות החברה האנושית. בניגוד לדרוויניזם שמרני, אשר טען שכפיפותן של נשים בחברה היא תוצאה של אבולוציה וברירה טבעית, ולפיו שינוי בתפקידי מגדר יביא אסון על המין האנושי, גילמן סברה שתאוריית האבולוציה מספקת רציונל מדעי לשחרור נשים.
גילמן תקפה את הרעיון שהבדלים מגדריים הם מהותיים ביולוגית, וטענה שכל הבדל כזה שהיה נחוץ לקיום המין האנושי בפרה-היסטוריה כבר אינו נחוץ בזמנים המודרניים. טענה מרכזית שלה הייתה שסקס וכלכלה ביתית קשורים זה בזו בקשר הדוק: שאישה מחויבת במבנה החברתי להשתמש ב"נכסים" המיניים שלה כדי לרצות את בעלה, כדי שהוא, בתורו, יפרנס את המשפחה. כך שמילדות, ילדות מאולצות לתוך רובריקה שמכינה אותן לאמהות ונישואים, דרך הצעצועים המשווקים להן, והביגוד המיועד להן. היא טענה שלא אמור להיות כל הבדל בין בגדי ילדות וילדים, או צעצועיהם, או פעילותם. היא ציינה לשבח את ה"טומבוי" (ילדה נערית) כאדם המושלם, אשר מסתובבת חופשיה ומשתמשת בגופה באופן בריא. 
גילמן כתבה שהתרומה של נשים לציוויליזציה נגדעה בשל התפתחות תרבות אנדרוצנטרית, ושכתוצאה מכך, חצי מהמין האנושי נמצא בפיגור התפתחותי, מצב שיש לתקן כדי למנוע את התדרדרות הגזע האנושי. היא סברה כי עצמאות כלכלית היא הדרך היחידה להבטיח חופש לנשים, אשר יביא לשוויונן עם גברים. בספרה "נשים וכלכלה" היא פיתחה רעיונות אלה, וטענה, בין היתר, שנשים חיות תחת דיכוי גברי, שאמהות לא צריכה למנוע מנשים לעבוד מחוץ לבית, ושניהול משק הבית — כולל ניקיונות, בישול וגידול ילדים — צריך לעבור התמקצעות. "האישה האידיאלית", כתבה גילמן, "לא רק שהוקצה לה תפקיד שכולא אותה בביתה, אך היא מצופה גם לאהוב את זה, ולהיות חיננית ומאושרת, מחויכת וחביבה". היא צפתה שכאשר הקשר המיני-כלכלי יפסיק להתקיים, יחסים בחזית הביתית ישתפרו, מכיוון שהתסכול אשר חוות נשים רבות, הנובע מבידוד וחוסר הגשמה עצמית, גם יפסיק להתקיים. 
בהרצאותיה דגלה גילמן ברפורמות לגבי לבוש, משפחה, ועבודה. היא חשבה שניהול משק הבית הוא אחריותם המשותפת של גברים ונשים, ושמגיל צעיר יש לעודד נשים לפתח עצמאות, כדי שמאוחר יותר גם יוכלו לעבוד מחוץ לבית. היא הייתה רדיקלית בגישתה אל היחידה המשפחתית: היא ביקשה לשנות את הפוקוס המשפחתי מיחידה המבוססת על חוזה כלכלי בין זוג נשוי, לישות בה יוכלו קבוצות גברים ונשים לחלוק חיים אישיים מלאי משמעות. הגישה הקומונלית שחזתה התפתחה כיוון שהיא האמינה שמגיע גם לאנשים לא-נשואים חיים מלאים, ושבדרך זו יתאפשר לכל איש ואישה בית בו הם יכולים להיות בזוג או ביחיד, ועדיין ליהנות מחברת אחרים ומהחופש להתפתח, וכן שסידור מעין זה יבטיח עצמאות כלכלית מוגברת עבור נשים.
גילמן גם סברה שאין הכרח שדווקא אם תגדל או תהיה המטפלת העיקרית של ילדיה. היא ביקשה לאפשר גידול ילדים על ידי בעלות מקצוע, והיא עצמה שלחה את בתה לחיות עם אביה כשהייתה בת עשר. בשל כך, חוותה גילמן עוינות ולעג, ואף נקראה "אישה לא טבעית". גילמן נאבקה בעד זכותה של אישה להשתמש באמצעי מניעת הריון, אך התנגדה בחריפות להפלות. גילמן גם טענה בעד שימוש באמצעי מניעה (בכפייה) כאסטרטגיה מונעת נגד רביית "הבלתי כשירים" בחברה. 
עיסוקה המרכזי של גילמן בנושאי עצמאות נשים, כמו שוויון בעבודה, בלבוש ובעבודות הבית, באו לידי ביטוי בספריה "הבית" (1903), "עבודה אנושית" (1904) ו"עולם מעשה ידי אדם" (1911), שבו טבעה את המושג "אנדרוצנטריות".

גזע

האמונה של גילמן באבולוציה חברתית הייתה קשורה גם לגישות גזעניות בהם החזיקה, בדומה להוגים אבולוציוניים אחרים. בכתביה הייתה מתייחסת ל"פראיים", ודירגה קבוצות אתניות בסולם האבולוציוני על פי כישוריהם המדעיים, כלומר, שהקבוצות שהחילו את המהפכה התעשייתית הן עליונות על חברות אנושיות החיות באופן לא מתועש — חלוקה המתואמת באופן מוחלט לחלוקה גזעית בעולם. היא הייתה שותפה לדעתו של ארנסט הקל שהתפתחות מנטלית היא אבולוציונית, ושאומות שהיסטורית לא היו שותפות להתפתחות אינטלקטואלית אירופית, כבר אינן מסוגלות לחשיבה האירופית, הנעלה. היא כתבה את המשוואה הבאה: "נתון: אם במדינה מסוימת, גזע א' התקדם באבולוציה החברתית, נגיד, לשלב 10, ואילו גזע ב' התקדם באבולוציה החברתית, נגיד, לשלב 4... נתון: שגזע ב' לא מפותח דיו בעיני גזע א'; שאלה: כיצד גזע א' יכול באופן האפקטיבי והמהיר ביותר לקדם את התפתחות גזע ב'?" כלומר, לגזע ה"עליון" יש זכות להפעיל כוח על הגזע ה"נחות" ולהתאים אותו לצרכיו. לגבי שחורים אמריקאים בפרט, גילמן האמינה כי כל שחור שהוא "מתחת לדרג מסוים של אזרחות — מי שאינו מהוגן, תומך בעצמו ופרוגרסיבי... על המדינה לקחת עליו חסות". היא הציעה שהמדינה תכפה על שחורים עבודות שירות, כגון בניית תשתיות ציבוריות, כאשר העובדים חיים במחנות עבודה, ושבכל מחנה כזה יהיה גם מרכז הכשרה לעבודת משק בית. הגברים והנשים מהמחנות יורשו לצאת מהם לתקופות ניסיון, בהם יוכיחו את מסוגלותם להתקיים באופן עצמאי. גילמן סברה שתוכנית זו "תקדם את הגזע [השחור] כולו בהתפתחותו החברתית". במאסה מאוחרת שפרסמה, "Is America Too Hospitable", היא הגדירה את ה"תערובת האמריקאית" כתת-גזע לבן המאפיין את ארצות הברית, שמקורו בעיקר אנגלי, עם מעט תערובת של ה"זנים" המקושרים—הטווטונים והסקנדינבים. היא האמינה שאל לגזע אמריקאי זה להתערבב עם גזעים אחרים.
היו לגילמן גם גילויי אנטישמיות, בעיקר באוטוביוגרפיה שלה שהתחילה לכתוב ב-1925, בהיותה בת 65, ובו קראה לבולשביזם "הסיוט היהודי-רוסי".
גילמן לפעמים יצאה נגד גזענות, כפי שהיא ראתה אותה, מתוך העקרונות ההומניסטיים שלה, שגרמו לה להתנגד לאלימות קולקטיבית. בשלבים מוקדמים יותר היא הכירה בעוולות שנעשו נגד עמים שונים, ביניהם שחורים אפריקאים ששועבדו, ילידים אמריקאים שנרצחו ומקסיקנים שנושלו מאדמותיהם. אך החל מזמן פרוץ מלחמת העולם הראשונה, לערך, גישתה למהגרים בפרט החריפה. 
בספריה ובהרצאותיה גילמן גם קידמה גישה אאוגנית, הן להשבחת הגזע כפי שהגתה בגישה הדרוויניסטית החברתית, וכן ככלי לשחרור נשים, מכיוון שהאמינה שפרקטיקה של בחירה מינית נכונה תביא נשים למעמד בו יוכלו להיות עצמאיות באמת.

תגובות וביקורת

כשפורסם "הטפט הצהוב", הוא עורר הדים רבים, חלקם חיוביים וחלקם שליליים. בין הגישות האוהדות היו אלו שברכו על התיאור הגרפי של ההתדרדרות המנטלית של המספרת, כאזהרה על חשיפתן של נשים שחיות חיים מונוטוניים למחלת נפש. המתנגדים חשבו שדווקא התיאורים הגרפיים מוגזמים, ולא נועדו להנאתם של הקוראים, ולכן עדיף היה שלא יתפרסמו.
אף על פי שבפרסומה העיקרי זכתה גילמן בעקבות הספר "נשים וכלכלה" שיצא בשנת 1898, עד תום מלחמת העולם הראשונה היא כבר לא הייתה ברוח הזמנים. היא כתבה באוטוביוגרפיה שלה, "לצערי, דעותיי בנוגע לשאלת המין אינן אטרקטיביות לחברה האוהדת את זיגמונד פרויד, ואנשים גם אינם מוכנים לשקול כיצד הדת יכולה לסייע בעבודתנו לשיפור העולם".
במאמרה "Herland and Beyond", אן ג'יי. ליין כותבת ש"גילמן מספקת פרספקטיבות לגבי סוגיות משמעותיות של מגדר עמן אנו עדיין נאבקות היום; המקור של דיכוי נשי, המאבק על אוטונומיה ואינטימיות במערכות יחסים אנושיות; המקום של עבודה מקצועית בהתוויית ההגדרה העצמית; אסטרטגיות לגידול וחינוך הדורות הבאים כדי לייצר סביבה הומנית ומטפחת."