google/wiki40b huggingface dataset:
קוסקו

היסטוריה

על פי האגדה נוסדה קוסקו על ידי בן האינקה הראשון, מאנקו קאפאק, בראשית המאה ה-12, אך לפי עדויות ארכאולוגיות, העיר הייתה מיושבת מאות שנים לפני עליית האינקה, ושכנו בה תרבויות אחרות. היא נכבשה בידי אנשי האינקה רק בשנת 1438, בתקופת האינקה התשיעי פאצ'אקוטק. בתקופה זו כבשו אנשי האינקה את מרבית שטחם של האנדים המרכזיים.
פאצ'אקוטק פיתח את העיר ונתן לה צורה המזכירה פומה. כמו כן הוא הקים בה רשת של תעלות מים, וכן טרסות ומקדשים מרהיבים לכל אורכה. מאז ועד הגיעם של הספרדים הייתה קוסקו בירה משגשגת של האימפריה.
וואינה קאמפק האינקה ה-11 היה האחרון שזכה לשלוט באימפריה המאוחדת. במותו הוא הוריש את האזור לשני בניו. את החלק הצפוני הוריש לאטוואלפה ואת החלק הדרומי, שבו שוכנת קוסקו, לוואסקר. עד מהרה פרצה בין השניים מלחמת אחים שבה הביסו כוחותיו של אטוואלפה את כוחותיו של וואסקר.
ב-1532 החלה משלחת ספרדית בפיקודו של פרנסיסקו פיסארו את כיבוש פרו. המשלחת פגשה את אטוואלפה, שסיים את כיבוש חלקה הדרומי של האימפריה, בעיירה קחמארקה. אטוואלפה הגיע לפגישה בליווי משלחת גדולה אך לא חמושה ולאחר שסירב לקבל עליו את הנצרות וזרק את ספר התנ"ך שהוגש לו לקרקע, הספרדים זינקו מהמארב, טבחו בלוחמי האינקה ולקחו את אטוואלפה עצמו בשבי.
כדי לקנות את חירותו, הציע אטוואלפה לתת את מרבית אוצרות האימפריה וכך פורקו חצרות הזהב והכסף של האינקה. למרות זאת, בעקבות לחץ משאר מפקדי המשלחת ושמועה לא מבוססת שאטוואלפה פקד על צבאו להתקדם לעבר הספרדים ולתקוף אותם, הוציא פיסארו את אטוואלפה להורג.
במשך החודשים שלאחר מכן צעדו הספרדים בשביל ההררי הקשה, חצו את נהר האפורימאק ולחמו בכוחותיו של אטוואלפה. נתיני האימפרייה המקומיים שהיו נאמנים לוואסקר וראו בצבאותיו של אטוואלפה צבא כובש סייעו בידיהם של הספרדים ואף ראו בהם משחררים. עם סיום הקרבות וכיבוש העיר קוסקו הכתיר פיסארו את מאנקו אינקה כיורשו של וואסקר ושליט האינקה תחת השלטון הספרדי.
עד המאה ה-16 הפכה קוסקו לעיירה קולוניאלית ספרדית ומעט נותר ממורשת האינקה. רוב בנייניה הקודמים נהרסו ופינו את מקומם לכנסיות ובתים קולוניאלים בסגנון ספרדי. רעידת האדמה ב-1950 פגעה ברבים מהמבנים העתיקים בעיר. אולם, עד היום אפשר למצוא ברחובותיה יסודות וחומות מתקופה קודמת יותר שהופכת את הביקור בעיר לחוויה בנבכי הזמן.
אוכלוסיית העיר צמחה במהירות, ומ-25,000 תושבים בלבד בשנת 1900 ו-80,000 ב-1960, היא צמחה לעיר בת 435,000 תושבים כיום.

העיר כיום

בשל המבנים הקולוניאליים והעתיקים בעיר, קרבתה לעיר האינקה העתיקה מאצ'ו פיצ'ו (כ-70 ק"מ מהעיר), לעיר העתיקה צ'וקקיראו ובסיס יציאה לטרקים שונים (גיחות לטיולים כמו רפטינג בנהר אפורימק, טיולים בפסגות הרי האנדים או בחלק מיובליו וג'ונגל האמזונאס ועוד), קוסקו הפכה לאחת הערים המתוירות בדרום אמריקה. מרכזה של העיר קוסקו הוא כיכר פלאזה דה ארמאס (Plaza de Armas) בלב העיר, השוכן במקום בו עמד בעבר ארמונו של מלך האינקה. לצד הכיכר נמצאת הקתדרלה של קוסקו, אשר נבנתה במאות ה-15 וה-16 בסגנון בארוקי, וכנסייה נוספת בשם לה קומפניה (La Compania de Jesus). מקומות מרכזיים נוספים הם רובע האמנים סן בלאס (San Blas), מוזיאון האינקה (Museo Inka) והמוזיאון לאמנות פרה-קולומביאנית (Museo de Arte Precolombino).
מבירת פרו, לימה, ניתן להגיע לקוסקו בטיסה או בנסיעה ארוכה של למעלה מ-20 שעות, בשל הכבישים המתפתלים. במרכז העיר פועל בית חב"ד, המציע שירותי דת, אוכל, רפואה ועוד.
שלום שרעבי (איש השב"כ)

ביוגרפיה

שרעבי נולד וגדל בתל אביב בן להורים עולים מתימן. למד בתיכון בליך ברמת גן. בצה"ל שירת בפלס"ר שריון של חטיבה 14 כולל במהלך מלחמת יום הכיפורים. ב-1974 השתחרר, למד הוראת חינוך גופני במכון וינגייט. ועבד כמורה בבליך.
ב-1978 התגייס לשב"כ, עבר קורס מאבטחים ושירת ביחידה לאבטחת אישים, בה שימש בין השאר כמאבטחם של שר החוץ משה דיין וראש הממשלה מנחם בגין. לאחר שנה עבר קורס רכזים-חוקרים ושירת כרכז מודיעין, תחילה כרכז בחצי האי סיני בשנים 1981 - 1982, לאחר מכן ברצועת עזה ובלבנון. בשנים 1984 - 1985 שימש רכז נפה בנגב. בתפקידו הבא שימש רכז נפת מחנה הפליטים ג'באליה ברצועת עזה, תקופה בה פרצה האינתיפאדה הראשונה. שימש ראש מחלקה וסגן ראש מרחב דרום תחת אבי דיכטר. 
בתפקידו האחרון בשירות, בשנים 2004 עד 2006, שימש ראש האגף לענייני ישראל וזרים, האגף מופקד על סיכול טרור באוכלוסייה יהודית, על סיכול הריגול הלא ערבי.
הידרופון

הידרופון (מאנגלית: Hydrophone) הוא מיקרופון המיועד לשימוש מתחת למים למטרות הקלטה והאזנה לקול תת-מימי. מרבית ההידרופונים מבוססים על מתמר פיזואלקטרי אשר מייצר חשמל בתגובה ללחץ משתנה. מתמרים פיזואלקטריים אלו יכולים להמיר אות קולי לאות חשמלי מכיוון שקול מתבטא בשינויי לחץ.
הידרופון מסוגל לקלוט קול גם באוויר אך הוא רגיש לו פחות בגלל שהוא מעוצב במיוחד להאזנה מתחת למים, הצפופים יותר מאוויר. באותה מידה ניתן להניח מיקרופון מתחת לאדמה או בתוך מכל אטום מתחת למים וזה יספק ביצועים נחותים בשל חוסר התאמתו לעכבה האקוסטית של חומרים אלו.

היסטוריה

ההידרופון החל להיות בשימוש בסוף מלחמת העולם הראשונה. שיירות של כלי שיט השתמשו בהם כדי לזהות צוללות, ובכך להפחית בצורה משמעותית את יעילותה של הצוללת. ארנסט רתרפורד הוביל מחקר חלוצי באנגליה על הידרופונים העושים שימוש בהתקנים פיזואלקטריים והפטנט היחיד אותו רשם היה על הידרופון פיזואלקטרי.
החל מסוף מלחמת העולם הראשונה עד לגילוי הסונאר, הידרופונים היו השיטה היחידה לגילוי מטרות בעת שהייה מתחת למים והם נמצאים בשימוש גם היום למטרות שונות בהן חקר בעלי חיים תת-מימיים כגון לוויתנאים וכן איתור ומדידת זיהום בגופי מים.
מרי ריזר

מרי הרדי ריזר (באנגלית: Mary Hardy Reeser, ‏ 1884 - 1951) מסיינט פיטרסברג הייתה אישה שמצאה לכאורה את מותה מהתלקחות ספונטנית.

ביוגרפיה

מרי ריזר נולדה בעיר קולומביה קליפורניה ונישאה לדוקטור ריצ'רד ריזר (יליד שנת 1874 או 1875). בנם היחיד, שנקרא גם הוא ריצ'רד ריזר השלים לימודי דוקטורט ונולד בפנסילבניה בשנת 1910 או 1911. מרי נקברה בבית הקברות "צ'סטנט היל" שבפנסילבניה.

מותה

ב-2 ביולי 1951 בשעה שמונה בבוקר, פנסי קרפנטר, בעלת הדירה של מרי הגיעה לדירתה כדי למסור לה מברק. היא ניסתה לפתוח את דלת הבית אך ידית הדלת ממתכת גרמה לכוויית חום חזקה בידה והיא הזעיקה את המשטרה.
שאריות גופתה של ריזר, שהיו בעיקר אפר, נמצאו על גבי כיסא שעליו ישבה. רק כף רגלה השמאלית (שהייתה בתוך נעל בית) ועמוד השדרה שלה לא נשרפו ואפשרו את זיהויה. פריטי פלסטיק שונים שהיו בקרבת הכיסא שלה נמסו וצורתם התעוותה.
גם גולגולתה של ריזר לא עלתה באש ולא הפכה לאפר, אלא שהיא התכווצה מאוד (לפי דוח החקירה לכדי "גודל של שקית תה"). התכווצות ראשה נבדקה ואושרה על ידי חוקרי גופתה ולא הייתה אשליה שנגרמה כתוצאה מהסרת מאפייני פנייה. התכווצות גולגולת הראש אינה מאפיין נפוץ בדיווחים על התלקחות ספונטנית, אך ידוע על מקרים נוספים לכאורה בהם קורבנות ההתלקחות חוו עיוות דומה.
ב-7 ביולי 1951, מפקד המשטרה של סיינט פיטרסברג, ג.ר ריכרט, שלח קופסת ראיות מזירת האירוע לחוקר ה-FBI ג'ון אדגר הובר. בין הראיות נכללו שברי זכוכית שנמצאו באפר, שישה "עצמים קטנים" שנחשדו בתחילה כשיניה, חתיכה מהשטיח עליו ניצב כיסאה ונעל הבית שנותרה על רגלה.
אף על פי שגופתה נשרפה כמעט לחלוטין, ושרפה כזו מצריכה טמפרטורת גבוהות מאוד, החדר בו נמצא אפרה ושאריות גופתה כמעט ולא ספג נזקי שרפה.
ריכרט רשם בדו"ח החקירה: "ביקשנו מידע או תאוריות שיסבירו כיצד גופת אדם תישרף עד היסוד, בעוד שאש השרפה יהיה מוגבל לשטח כה מצומצם כך שהדירה והריהוט שבתוכה כמעט ולא יציגו ראיות לשרפה".
ה-FBI הצהיר שמרי ריזר נשרפה כלילות עקב אפקט הנקרא "אפקט הפתילה" (בו שומן של גופת הנשרף מחזקת את להבות האש). מאחר שנמצא כי מרי נעזרה בכדורי שינה כדי להירדם והיה ידוע שנהגה לעשן, עלתה ההנחה כי היא אבדה את הכרתה בזמן שעישנה והסיגריה הציתה את בגדי השינה שלה. "לאחר שהגוף מתחיל לבעור", כתב ה-FBI בדו"ח החקירה, "ישנם מספיק שומנים וחומרי בעירה אחרים המאפשרים לדרגות משתנות של הרס להתרחש. לפעמים דרגת ההרס מהבעירה תלך ותגדל עד לרמה בה גופת האדם תתלקח כולה".
לבקשתו של מפקד משטרת סיינט פיטרסברג זירת האירוע נחקרה על ידי מומחה לאנתרופולוגיה פיזית בשם וילטון מ. קרוגמן. פרופסור קרוגמן, מאוניברסיטת פנסילבניה, חקר זירות שריפה שונות בשנות השלושים על מנת לנסות לסייע באיתור וזיהוי של הצתות.
ה-FBI נהג להתייעץ רבות עם פרופסור קרוגמן בנוגע לזירות בהן היו קורבנות שרפה, אך לאחר שחקר את זירת שריפתה של מרי וקרא את הדו"ח של ה-FBI הוא התנגד נחרצות למסקנתם. ועם זאת, נסיבות מותה של מרי והתנגדותו של קרוגמן לממצאי החקירה לא פורסמו לציבור במשך כעשור.
ציור חזיתות

ציור חזיתות (בגרמנית: Lüftelmalerei) היא סוג של אמנות מקומית הנפוצה בעיקר בכפרים ובעיירות האלפינים בדרום גרמניה ואוסטריה ובעיקר בבוואריה-עילית וטירול, אולם ניתן למצוא אותם בכל המרחב הכפרי וההררי במדינות מרכז אירופה.
מקורו של השם שנוי במחלוקת אך הוא נובע ככל הנראה מהכינוי "Zum Lüftl", לביתו של צייר החזיתות פרנץ זרף צווינק (Franz Seraph Zwinck) שחי בשנים 1748–1792 בכפר אובראמרגאו שלמרגלות הצוגשפיצה.
ציורי החזיתות בסגנון זה מהווים גרסה מקומית של ציורי קיר המכונים בצרפתית "תעתועי ראייה" ( trompe l'oeil) שהתפתחו בתקופת הבארוק, ואשר יחודם הוא ברישום מדומה של תמונה בשלושה ממדים, באמצעות יצירת פרספקטיבה וחיקוי של אלמנטים אדריכליים במבנה. הללו יוצרים באמצעות שילובם במבנה הפיזי, אשליה של אדריכלות עילית, השתקפויות וחללים סגורים בזוויות ישרות.
נושאי הציור על חזיתות הבתים מייצגים בדרך כלל את תחום עיסוקו או מקצועו של בעל הבית, סמלים משפחתיים, מוטיבים קלאסיים מספרי הקודש ותחומי פעילות עממית של האזורים הכפריים בהרי האלפים כגון חקלאות וציד. בחלק מן הציורים מופיעים דגלים בעלי מוטו רלוונטי לקהילה ספציפית ולעיתים משולבים בהם גם שעוני שמש.
ציורי הקיר מבוצעים בטכניקה של פרסקו על מצע של טיח על בסיס סיד. הצבעים נקשרים למצע באמצעות תגובה כימית ומקנים לציור כושר הישרדות לאורך ימים גם בתנאי מזג האוויר הקשה האופייני לאזור.
קונרד היידן

קונרד היידן (7 באוגוסט 1901 - 18 ביוני 1966) היה עיתונאי וסופר גרמני. הוא חיבר את אחת הביוגרפיות המוקדמות על היטלר.
קונרד היידן נולד במינכן בשנת 1901. בימי רפובליקת ויימאר היה חבר במפלגה הסוציאל-דמוקרטית הגרמנית. בשנים 1923–1930 היה כתבו במינכן של אחד מעיתוני פרנקפורט. בשנת 1932 פרסם את ספרו הראשון "תולדות הנאציונל-סוציאליזם".
עם עליית היטלר לשלטון עבר היידן להתגורר בחבל הסאר תחת השם הבדוי "קלאוס ברדוב" ופרסם את ספריו בציריך.
בשנת 1934 הופיע ספרו "תולדות הרייך השלישי". בשנים 1936–1937 פרסם היידן שתי ביוגרפיות ביקורתיות על היטלר: "אדולף היטלר - חייו של דיקטטור" ו"איש מתגרה באירופה", שהופיע בתרגום עברי בארץ ישראל בשנת 1941, בעצם ימי מלחמת העולם השנייה.
בשנים 1937–1940 שהה היידן בגלות בצרפת ופרסם מספר ספרים אנטי נאציים.
עם פלישת הנאצים לצרפת בקיץ 1940, ברח היידן לארצות הברית, דרך ליסבון שבפורטוגל הנייטרלית. בארצות הברית פרסם היידן ספר אודות עליית היטלר לשלטון.
לאחר סיום המלחמה, ביקר היידן לראשונה בגרמניה בשנת 1952, ונתמנה ככתב של רשות השידור של בוואריה ודרום גרמניה בארצות הברית. כן המשיך לפרסם מאמרים בכתבי עת אמריקאיים. קונרד היידן נפטר בניו יורק בשנת 1966. למעלה ממאה ביוגרפיות על היטלר מתבססות על תאורים אותנטיים מספריו של היידן.
בהקדמה לספרו "איש מתגרה באירופה" כתב היידן:
בימי דאגה לאירופה נכתבות שורות אלה. הזמן עטה קצב איום ופחדיו של יום אתמול מפנים דרך לאימת המחרת הגדולה והולכת במהירות הבזק. ודווקא בשל כך יש לו לספר זה ערך משלו. הוא מנסה לתאר כיצד שקע עולם אחד מפני ששוב לא נתן אמון בכוחו הוא ולא האמין שיריבו בן בליעל, עשה חוזים עם הבגידה עצמה וכרת ברית שלום עם השמד וההרס.
מצוות כתיבת ספר תורה

מקור המצווה

מקורה של המצווה הוא מהנאמר בפרשת וילך "וְעַתָּה כִּתְבוּ לָכֶם אֶת הַשִּׁירָה הַזֹּאת" (ספר דברים, פרק ל"א, פסוק י"ט).
בראשונים ביארו, שאף שלשון הפסוק הוא לכתוב רק את שירת האזינו, אך מאחר שנאסר לכתוב רק פרשה אחת מהתורה, בהכרח שכוונת התורה במצווה זו, הוא לכתוב את כל התורה כולה.

טעם המצווה

בטעם המצווה נתנו שני הסברים: בכתיבת התורה על הקלף בדיו יש המשכה של מסורת ישראל, מאז מעמד הר סיני, של מסירת התורה מדור לדור. טעם נוסף הוא כדי שיהיו ספרי התורה מצויים בידי כל אדם מישראל, ויכול כל הרוצה ללמדם וללומדם.

מדיני המצווה

גם אדם שירש מאביו ספר תורה, אינו יוצא בו ידי חובת המצווה, ועליו לכתוב בעצמו ספר אחר. זאת בניגוד לכתיבת תפילין שהיא הכשר מצווה בלבד. 
מי שאינו יודע לכתוב ספר תורה, או עסוק וטרוד מכדי לעשות זאת, יכול לקיים את המצווה בשכירת סופר סת"ם, או בקניית ספר תורה כתוב. בתום כתיבתו של ספר תורה נהוג להכניסו לבית הכנסת בחגיגה גדולה, בטקס הקרוי הכנסת ספר תורה.

החייבים במצווה

בגלל מחיריהם הגבוהים של ספרי התורה (כיום: למעלה ממאה אלף ש"ח) קשה מאוד לכל אדם לקיים את המצווה, ולהחזיק ברשותו ספר תורה. וכתבו הפוסקים, שהמצווה מוטלת רק על אדם שידו משגת, ומי שאין לו כסף פטור מהמצווה.
הרב משה פיינשטיין פוסק, שאין להוציא על מצווה זו יותר מעשירית נכסיו של האדם, והעושה כן אין רוח חכמים נוחה הימנו, שכן לא יישאר בידו די כסף למצוות אחרות.

המצווה כיום

דיני המצווה כיום תלויים במחלוקת במשמעות המצווה. לפי הרמב"ם, עיקר המצווה היא כתיבת התורה על קלף כשר ובדיו, ולכן גם כיום, כאשר ספרי קודש מודפסים נפוצים ביותר ובהם עיקר הלימוד, מצוות הכתיבה על הקלף נשארה במקומה. 
אולם לדעת הרא"ש, עיקר מגמת המצווה לכתוב ספר תורה היא לימוד התורה, ולכן כיום המצווה המוטלת על האדם היא קניית ספרי קודש מודפסים כתנ"ך, משנה ותלמוד ופירושיהם. רוב המפרשים ביארו שהרא"ש רק הרחיב את גדר המצווה, אולם גם לשיטתו כתיבת ספר התורה על גבי קלף ובדיו נשארה מצווה בעינה. מיעוטם סוברים שלפי הרא"ש אין כלל מצווה בכתיבת ספר תורה, וכל החיוב עבר לרכישת ספרים בהם האדם יקיים מצוות תלמוד תורה.
בימינו, אין לומדים תורה מתוך ספר התורה הכתוב על קלף, וממילא אין צורך בספר התורה בביתו של האדם. על כן, נהגו שכאשר אדם כותב או קונה ספר תורה, הוא נותנו בפיקדון לבית הכנסת, לתועלת קריאת התורה בציבור. אך צריך להיזהר שלא להקנות את הס"ת לביהכ"נ, שאם מקדיש את הס"ת לביהכ"נ לגמרי שוב אין זה שלו, ואינו מקיים עוד את המצווה, כמו מי שמכר את הס"ת לאחר.
אדואר שטון

חייו

שטון, יליד  רומו, פריבור, התעניין בתחילה בפרוטוזאות אנושיות פתוגניות שונות, ממשפחת הנבגוניות וה-Trypanosomatids. מאוחר יותר הוא הרחיב את מחקריו ובחן גם פרוטיסטים ימיים, ובכך תרם לתיאור פרוטיסטים dinoflagellate.
במכון פסטר בו עבד בין השנים 1907-1919, פגש שטון את אנדרה מישל לווף, לימים זוכה פרס נובל לפיזיולוגיה או רפואה, והפך להיות מורו. שני המדענים נותרו קרובים עד למותו של שטון בבניו סִיר-מֵר, הפירנאים המזרחיים בשנת 1947 .
האצטדיון הלאומי של ברזיליה

היסטוריה

האצטדיון נחנך ב-1974 עם תום בנייתו וכאשר גארינצ'ה, שעל שמו קרוי האצטדיון, היה כבן ארבעים. משחק הבכורה באצטדיון התקיים ב-10 במרץ 1974 כשקורינתיאנס התמודדו מול סלווב, והסתיים בתוצאה 2-1 לטובת קורינתיאנס.
ב-2 במרץ 1996 התקיים באצטדיון מופע של הלהקה הברזילאית המצליחה "Mamonas Assassinas", המופע היה המופע האחרון של הלהקה לאחר שכל חברי הלהקה נהרגו בתאונת מטוס. בשנת 2014 לקח האצטדיון חלק באירוח משחקי מונדיאל 2014.

הופעות מוזיקה

הזמרת האמריקאית ביונסה הופיעה באצטדיון ב-17 בספטמבר 2013 כחלק מסיבוב ההופעות העולמי שלה.
להקות הרוק אירוסמית' ווייטסנייק הופיעו במופע משותף באצטדיון ב-23 באוקטובר 2013.

משחקים בינלאומיים

ב-15 ביוני 2013 התקיים המשחק הבינלאומי הראשון באצטדיון מאז פתיחתו מחדש כחלק ממשחקי גביע הקונפדרציות לשנת 2013. ברזיל שיחקה ניצחה את יפן בתוצאה 3 - 0 לעיני 67,423 אוהדים.

אולימפיאדת ריו 2016

האצטדיון אירח מספר משחקים בטורנירי הכדורגל של אולימפיאדת ריו דה ז'ניירו ב-2016.
Forgiven, Not Forgotten

רשימת הרצועות

כל השירים נכתבו על ידי הקורס, חוץ מבמקומות שמסומן אחרת
תלויים

תלויים (באנגלית: Suspended) הוא מחזה פרי עטה של מאיה ערד יסעור. הבכורה העולמית של המחזה התקיימה בתיאטרון Upstream, סנט לואיס, בשנת 2016.

העלילה

המחזה עוסק במפגשם של שני פליטים ממדינה כלשהי, מחוץ לחלון הקומה ה-45 של בניין משרדים בעיר מערבית לא מזוהה. הפליטים מנקים חלונות בסנפלינג. בהדרגה מתגלה שהשניים הכירו זה את זה, נחשף סיפור עברם במלחמת האזרחים שממנה ברחו והקונפליקט הבלתי פתור ביניהם שהביא אותם להיפגש.

אודות המחזה

הכותרת המקורית של המחזה הייתה Diamond Stars. בגרסתו הראשונה הפליטים היו מסיירה לאון ותוארו אירועים בתוך המשרד, מחוץ לו הפליטים ניקו את החלונות. מטיוטה לטיוטה ערד יסעור השילה את רקע הדמויות, על מנת לנטרל את המימד הפוליטי ולמקד את העניין בסוגיה האנושית.
המחזה מבוסס על מטפורה ויזואלית של אנשים התלויים בין שמיים לארץ מול חלון המפריד בינם לבין התרבות המארחת. ערד יסעור התמקדה בשלוש נקודות מבט: אנחנו, אתם והם. פעם הפליטים הם "אנחנו" והמערביים במשרד הם "הם" ופעם ה"אנחנו" וה"אתם" זה הפליטים בינם לבין עצמם.
ערד יסעור כתבה את המחזה במקור באנגלית ותירגמה אותו לעברית, המחזה תורגם גם לנורווגית ולגרמנית. המחזה הוא בן מערכה אחת הכוללת ארבע תמונות ואורך הצגתו הוא כ-75 דקות.
Riverfront Times: "יש שם ב'תלויים' סכין המחליפה ידיים מספר פעמים וכל מופע של הלהב מעלה את המתח. אולם כל דבר פרט לשיחה ודומיה מנומסת אין ביכולתן אלא להעלות את החרדה העצומה כשאתה מתנודד לך בצידו של הבניין עם ידיד לשעבר, שיש לו מזימות כמוסות להרוג אותך כדי לקבור את עברו."
St. Louis Post-Dispatch: "'תלויים' מגביל את תנועת שחקניו יותר מכל מחזה אחר חוץ מ'אח, הימים היפים' של סמואל בקט על אישה הקבורה בערימת חול, או 'ראשו של רוצח' של סם שפרד, מונולוג המסופר על ידי אדם על הכיסא החשמלי. ועדיין 'תלויים' מטלטל –בעיקר את פנימיותם של הצופים."

הפקות

1.אוקטובר 2016, תיאטרון Upstream, סנט לואיס, ארצות הברית, במאית: לינדה קנדי, שחקנים: פיליפ דיקסון (אייזק), רג'ינלד פייר (בנג'מין).
2.אוקטובר 2018, תיאטרון דויטש גטינגן (Deutsches Theater Göttingen), במאי: יאקוב וייס.
קריאות מבויימות
א.תיאטרון בריימרהאבן (Bremerhaven) בגרמניה.
ב. 2010, תיאטרון Det Norske באוסלו, נורווגיה, (במאים: Øystein Ulsberg Brager ו-Philip Thorne)‏,.
ג.תיאטרון Blank בלוס אנג'לס, ארצות הברית, במאית: ניקול דומינגז.
ד.מרץ 2018, תיאטרון הבית, יפו, ישראל. בימוי קריאה: סיני פתר, שחקנים: רועי אסף, איציק גולן.
סיגמונדור דויד גונלאוגסון

קריירה פוליטית

ב-18 בינואר 2009 גונלאוגסון נבחר ליו"ר המפלגה הפרוגרסיבית עם 40.9% מקולות חברי המפלגה, כאשר הוא גובר על יריבו היוסקולדור ת'ורהלסון (37.9%). אחרי שב-21 בינואר ראש הממשלה מטעם מפלגת העצמאות הימנית הודיע על התפטרותו עקב מחלה ועל הקדמת הבחירות, שותפיו הסוציאל-דמוקרטים סירבו להעמיד בראש הממשלה מנהיג אחר ממפלגת השלטון הראשית. גונלאוגסון עזר להם להפיל את הממשלה, אחרי שב-22 בינואר הבטיח את תמיכת מפלגתו בממשלת שמאל חלופית כממשלת מעבר.
בבחירות הכלליות שהוקדמו ל-25 באפריל 2009, גונלאוגסון נבחר לאלת'ינגי (פרלמנט) כנציגו השמיני של מחוז צפון רייקיאוויק (אחד מששת מחוזות הבחירה במדינה). כוחה של המפלגה הפרוגרסיבית עלתה באותן בחירות - משבעה נציגים באלת'ינגי לתשעה, אך היא נותרה מחוץ לממשלה שהוקמה על ידי "הברית הסוציאל-דמוקרטית".
בבחירות הכלליות הבאות, שנערכו ב-27 באפריל 2013, גונלאוגסון נבחר לאלת'ינגי כנציגו הראשון (ברשימה) של מחוז צפון-מזרח. באותן בחירות המפלגה הפרוגריסיבית בראשותו ומפלגת העצמאות זכו שתיהן ב-19 מושבים באלת'ינגי. ב-17 במאי נודע שהוא ירכיב את ממשלת איסלנד בשותפות עם מפלגת העצמאות, שמנהיגהּ ביארני בנדיקטסון ימונה לשר האוצר והכלכלה.
גונלאוגסון הוא ראש הממשלה הצעיר ביותר בתולדות איסלנד. ב-2013 הוא היה גם ראש המדינה הנבחר (דמוקרטית) הצעיר ביותר בעולם.

מסמכי פנמה

שמו של גונלאוסון ואשתו עלה במסגרת שערוריית מסמכי פנמה באפריל 2016. מן המסמכים עולה כי הוא היה שותף בבעלות חברה מאיי הבתולה הבריטיים אשר החזיקה מניות של שלושה בנקים איסלנדיים. במהלך המשבר הכלכלי ב-2008 הוא פעל כדי למנוע פגיעה במשקיעים זרים (ובכך למנוע פגיעה במניות שלו). עם כניסתו לפרלמנט ב-2009 הוא לא דיווח על המניות ומכר אותן לאשתו בדולר אמריקני אחד. למרות קריאות להתפטרותו ומחאה ציבורית גדולה, אמר גונלאוסון ב-4 באפריל כי הוא אינו מתכוון להתפטר. בפגישה שערך באותו יום עם נשיא המדינה, אולפור רגנר גרימסון, גונלאוגסון נכשל בניסיון לשכנעו לפזר את הפרלמנט. הנשיא השיב שעליו להתייעץ קודם עם שותפיו הקואליציוניים של גונלאוגסון ממפלגת העצמאות. ב-5 באפריל נכנע גונלאוגסון ללחץ והתפטר מראשות הממשלה.

חייו הפרטיים

הוא נשוי לאנה סיגורלאוג פאלסדוטיר ואב לאחד.
תאודור הול

תולדות חייו

תאודור הלוויין הולצברג נולד בניו יורק למשפחה יהודית ובילדותו התגורר במנהטן. במהלך השפל הגדול, בעת שחיפש עבודה, שינה אביו את שם משפחתו להול במטרה להימנע מאפליה על רקע אנטישמי.
הול היה תלמיד טוב, ובהתאם למדיניות אז הוא הוקפץ ארבע כיתות במהלך בית הספר היסודי. הוא למד בתיכון ליד האוניברסיטה ובגיל 15 עבר ללמוד באוניברסיטת הרווארד, שם סיים את לימודיו בגיל 18. בגיל 19 גויס לפרויקט מנהטן, והיה למדען הצעיר ביותר בלוס אלמוס.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה עבר הול לאוניברסיטת שיקגו, שם עסק בביולוגיה. הול היה בין החלוצים של שיטות חשובות במיקרואנליזה באמצעות קרני רנטגן. ב-1962 עבר לעבוד באוניברסיטת קיימברידג' באנגליה.
הול סבל ממחלת פרקינסון, אך מת בנובמבר 1999 בקיימברידג' באנגליה מסרטן הכליות.

הריגול

במלחמת העולם השנייה, כאשר שהה בחופשה בעיר מולדתו, נכנס הול לקונסוליה הסובייטית בניו יורק, יחד עם חבר מהרווארד בשם סביל סאקס שרחש אהדה לקומוניזם, והתנדב להעביר מידע על פרויקט הפצצה האטומית לידי הממשל הסובייטי. לונה כהן שימשה כשליחה של הול והעבירה עבורו מודיעין טכנולוגי שמסר לידי הקונסוליה הסובייטית בניו יורק. הול מסר תיאור מפורט של "איש שמן" ושל תהליכי טיהור פלוטוניום לפקיד סובייטי, שהעביר את המידע לנ.ק.ו.ד. באמצעות צופן פנקס חד פעמי.
בנוסף להול פעלו בלוס אלמוס מרגלים סובייטיים נוספים, שהמפורסם שבהם היה קלאוס פוקס, אך הול לא ידע עליהם. יש מחלוקת לגבי מידת החשיבות של המידע שמסר הול לסובייטים. היו שטענו שחשיבות המידע שהול מסר פחותה בהרבה מזו שמסר פוקס, ושהמידע של הול שימש בעיקר להצלבה. אחרים, בהם ארגונים אנטישמיים, טענו שהמידע שמסר הול היה חשוב מאוד לסובייטים ופתח בפניהם אשנב לתחום מחקר שהם כלל לא ידעו עליו.

חשד, הכחשה והוכחות

ב-1951 נחקר הול על ידי ה-FBI, אך לא הוגש נגדו כתב אישום מעולם, אף על פי שהעביר יותר מידע לסובייטים ממרגלים אחרים כהארי גולד, דייוויד גרינגלאס ויוליוס ואתל רוזנברג, שנענשו בחומרה. אלן בלמונט שהיה בכיר ב-FBI החליט שאין די ראיות כדי להרשיעו בריגול ושחשיפת הידיעות שהגיעו מפרויקט וינונה (Venona project, פרויקט סודי של ארצות הברית ובריטניה שסיפק מידע רב על פעילות מודיעינית סובייטית במערב), במסגרת משפט נגד הול, היה עלול להזיק לפרויקט. לטענת אשתו, במהלך שנות השישים של המאה ה-20 נתבקש הול להודות בעובדת היותו מרגל על ידי שירותי הביון של בריטניה, אולם למרות רצונו להודות בכל, שעה לעצת אשתו והכחיש הכל.
בשנת 1995 התפרסמו תשדירים סובייטיים מנובמבר 1944 אשר זיהו את הול כמרגל סובייטי, אך עקב הזמן הרב שעבר, שירותי הביטחון הבריטיים והאמריקאיים העדיפו שלא לפתוח בחקירה מחודשת בנושא. לעומת זאת, יוסף אולברייט ערך תחקיר מקיף בנושא, והוציא לאור בשנת 1997 את הספר Bombshell המספר את סיפור הריגול שלו. בתגובה שכתב הול בשנת 1997 ובסרט דוקומנטרי משנת 1998 של ה-CNN על המלחמה הקרה, רמז הול על שיתוף הפעולה שלו עם הסובייטים באומרו שבשנים שלאחר המלחמה רצה ליידע את הסובייטים על פרויקט האטום ולהעביר סודות אטום לידיהם, אך לא הודה מפורשות. הול הסביר את מניעיו בכך שהוא חש שמונופול אמריקני על נשק גרעיני "היה מסוכן והיה צריך למונעו". אשתו ג'ואן אישרה לאחר מותו את עובדת היותו מרגל, ואמרה שבמהלך עבודתו בלוס אלמוס הול היה מודאג מהאפשרות שארצות הברית תהפוך למדינה מיליטריסטית עם מונופול על הנשק הגרעיני.
גיל בגירות

גיל בגירות הוא סף הבגרות מבחינה משפטית, כפי שנקבע או מוכרז בחוק. בהגיעו לגיל הבגירות אדם מפסיק להיות קטין מבחינה משפטית ומקבל שליטה חוקית על גופו, על מעשיו והחלטותיו ובכך מסיים את שליטתם ואחריותם החוקית של הוריו, או משמורנים אחרים שמונו לו. ברוב מדינות העולם גיל הבגירות הוא 18 שנה.
אין בהכרח חפיפה בין גיל הבגירות לגיל ההסכמה, גיל הנישואים, גיל סיום לימוד חובה, גיל שתייה חוקי, גיל רשות לנהוג בכלי רכב, גיל הזכות להצביע בבחירות, גיל הרשות לעשן, ומגבלות גיל נוספות הקבועות בחוק. אף לאחר הגיע אדם לגיל בגירות, ייתכן שעדיין תוטלנה עליו מגבלות גיל חוקיות כגון הזכות להצביע, לשמש בתפקיד ציבורי, לשתות אלכוהול ועוד. מוקד הזכויות החוקיות המוענקות לאדם בהגיעו לגיל בגירות הן בשליטה על גופו, החלטותיו ומעשיו וסיום סמכויותיהם של הוריו לעניינים אלה, סמכויות הוריות שהיו קיימות כל עוד היה קטין.

רקע היסטורי

גיל הבגירות בתורה נקבע לדעת פרשנים בגיל עשרים. ביוון העתיקה כל נער שהגיע לגיל בגירות היה נרשם במרשם תושבים שנוהל ברובע (deme) שבו התגורר. קיימת מחלוקת בין חוקרי תרבות יוון העתיקה באשר לגיל הבגירות ביוון, קיימים מקרים מתועדים של גיל בגירות בגיל 18, כך למשל בכתבי דמוסתנס, אולם תועדו גם מקרים בהם גיל הבגירות היה צעיר יותר. ברומא העתיקה, בימים שקדמו לאימפריה הרומית, אזרחים חויבו בשרות צבאי כבגירים אך ורק מגיל 17. לאורך מאות שנים, החל מימי האימפריה הרומית, ברוב מדינות אירופה גיל הבגירות היה 21. המקורות לקביעת גיל 21 הם עוד בחוק הרומי כפי שמצאו ביטוי בקורפוס יוריס קיוויליס של יוסטיניאנוס הראשון. בימי יוסטיניאנוס הייתה הבחנה משפטית בין שלוש קבוצות גיל לקטינים: הראשונה, תינוקות ((בלטינית): infantia) אשר התייחסה לגיל הילדות שבו עדיין אין רכישת דיבור; השנייה, ילדות (tutela impuberes) אשר נמשכה עד לבגרות מינית; ושלישית, תקופת הנעורים (cura minoris, מילולית: "דאגה מופחתת") אשר נמשכה עד גיל 21, אלא אם כן קטין הוכרז כבגיר עוד קודם לכן בצו קיסרי. בין השבטים הברברים, גיל הבגירות היה 15 שנה, גיל שבו אדם זכה לזכויות חברתיות לצד החובה לצאת ולהילחם. כך למשל, בחוק הריפוארי (Lex Ripuaria) נקבע כי בגיל 15 היכולת לשאת נשק ולהיות אדם בעל דעה הולכים יחדיו.
בחלקיה הצפוניים של אירופה, בין המאה ה-9 והמאה ה-11, גיל 15 היה הגיל המקובל לבגירות, גיל שהיה אף מקובל באנגליה בתחילת אותה תקופה. גיל זה הועלה בהדרגה ובתקופת המגנה כרטה כבר היה 21. בשנת 1307 חוקק אדוארד השני את חוק החיילות ((בלטינית): Statutum de Militibus) ובו נקבע כי נושאי נשק יהיו אך ורק מעל גיל 21. הסיבות להעלאת גיל הבגירות באופן הדרגתי אינן ברורות, ההיסטריון גילברט, בן המאה ה-18, סובר כי הסיבה לכך נעוצה במשקלם העולה של השריון וכלי הנשק.
מאותה עת ועד למחצית השנייה של המאה ה-20 גיל הבגירות במשפט המקובל היה 21 וכל מי שלא הגיע לגיל זה היה קטין, זולת המלך אשר הגיע לגיל בגירות בגיל 18. גיל 18 כגיל בגירות הוא הנוהג היום ברוב מדינות העולם.

גיל בגירות במדינות העולם

במדינות רבות בעולם ניתן להעניק בצו שיפוטי זכויות משפטיות חריגות לקטינים, בהליך הנקרא "אמנציפציה של קטינים", למשל לשם נישואים, עצמאות כלכלית, חינוך, שרות צבאי ועוד.
ברשימה להלן מסודרות מדינות העולם לפי סדר עולה של גיל בגירות.