google/wiki40b huggingface dataset:
חרארד פיליפס

ביוגרפיה

פיליפס נולד כבנו הבכור של הבנקאי פרידריך פיליפס ואשתו מרי (בטסי) הייליגרס, למשפחה הולנדית של ממוצא יהודי. אביו היה בן דודו הראשון של קרל מרקס (דודתו מצד אמו, הנרייט פרסבורג, הייתה אמו של מרקס).
סבו של פיליפס - שאבות אבותיו התיישבו באמסטרדם במאה ה -19 השיגו, כמו יהודים רבים אחרים מספרד וממזרח אירופה, שמות משפחה פרוטסטנטים עבורם וילדיהם.
ב-19 במרץ 1896 נישא פיליפס ליוהאנה ואן דר וויליגן (30 בספטמבר 1862–1942). לזוג לא היו ילדים.

לימודים וקריירה

למד בבית הספר לעסקים Zaltbommel ו Arnhem. בשנת 1876, הוא נרשם בבית הספר הפוליטכני של דלפט, אותו הוא סיים בשנת 1883 בתור מהנדס מכונות.
החל לעבוד במספנות של פלאשינג וגלאזגו. סדרה של מאמרים מאת ג'יימס סווימבורן של כתב העת "החשמלאי" על הנורה החשמלית, העיר את סקרנותו של פיליפס בנושא. בסביבת העבודה שלו הוא ראה כיצד השתמשו בנורות בגלאזגו עבור התאורה של סירות, מפעלים, חנויות, תיאטראות, תאורת רחוב וכן הלאה. פיליפס התעמק בהתפתחויות החדשות. בסתיו של שנת 1886 הוא החל את לימודי הערב שלו על אור, חשמל ותמסורת אנרגיה באקדמיה למדעים ואמנויות של גלאזגו. מנגד, הוא היה צריך להירשם באוניברסיטת גלאזגו עבור קבוצה של חוקרים בראשות הפיזיקאי הגדול סר ויליאם תומסון (שנקרא מאוחר יותר לורד קלווין). מבחן אחד זיכה אותו במדליית כסף ובפרס על התפקוד הטוב ביותר.
זמן מה לאחר מכן, פיליפס עזב את סקוטלנד. במשך מספר שנים עבד במשרות שונות בלונדון וברלין, כולל תאגיד אנגלו אמריקאי בשם אמריקן מברשת חשמל תאגיד בע"מ. שם צבר ניסיון בייצור, התקנה, ניהול עסקי ומדיניות הסחר הבינלאומי. בשנת 1889 הוא הוזמן על ידי אמיל רתנאו, להיות אחראי באופן זמני על סניף החברה באמסטרדם. הוא הבין כי פיתוח של מנורות ליבון הוא אתגר אפשרי. הוא פגש את אחד מחבריו ושותפיו ג'ון ג'ייק ריס, שעזור לו לפתח את השיטה המדעית שלו למסע הארוך בייצור מנורות ליבון.

חברת פיליפס

חרארד פיליפס התעניין כאמור בתחום האלקטרוניקה וההנדסה. אביו פרדריק מימן את רכישת בית החרושת הישן באיינדהובן, שם הקים את המפעל הראשון בשנת 1891. הם הפעילו את חברת פיליפס כעסק משפחתי, עם אחיו הצעיר של ג'רארד אנטון ובנו של אנטון, פריץ פיליפס וחתנו פראנס אוטן .
ב-1912 חרארד ואחיו הצעיר, אנטון פיליפס, שינו את העסק לתאגיד על ידי ייסוד "Gloeilampenfabrieken" של NV פיליפס.
כיהן כמנכ"ל הראשון של חברת פיליפס, ובתפקיד זה הניח את היסודות לעתיד החברה, ביחד עם אנטון.

פעילות אזרחית

ג'רארד ואחיו אנטון תמכו בתוכניות חינוכיות וחברתיות באיינדהובן, כולל ארגון הספורט של פיליפס (Philips Sports Association), שאותו הקימו.
הצבא הרומי בתקופת הקיסרות המאוחרת

מקובל לתארך את תקופת הקיסרות המאוחרת מעלייתו של הקיסר דיוקלטיאנוס לשלטון בשנת 284 ועד לחלוקה הסופית של האימפריה הרומית לאימפריה הרומית המערבית ולאימפריה הרומית המזרחית בשנת 395 לספירה. בין השנים 395 ו-476 האימפריה הרומית המערבית התפרקה לאטה עד שנכבשה ואילו לצבא הרומי באימפריה המזרחית מקובל להתייחס כאל הצבא הביזנטי המוקדם שפעל עד לרפורמה טריטוריאלית במאה ה-7.

הקיסרות המאוחרת

משבר המאה השלישית באימפריה הרומית גרם לפריצתן של מלחמות אזרחים בלתי פוסקות שגרמו לחוסר יציבות ולשחיקה בכוחו של הצבא. תהליך זה התבטא במספר שינויים בארגון הצבא, מספר החיילים בלגיון צנח משמעותית ועמד על כ-1000 איש שהיווה כרבע מסדר הכוח של הלגיון במאות הקודמות, הפיקוד על הלגיון שבעבר היה נתון בידי בנים למשפחות סנאטוריות שראו בו חלק מן הקריירה הפוליטית שלהם במסלול המשרות עבר לידיהם של פרשים שתפקדו כמפקדים מקצועיים במשרה מלאה. חלק גדול מן החיילים חזרו להיות מגויסים ולא מתנדבים ובנוסף לכך רבים מן המתנדבים היו ברברים שהורשו להתיישב בתוך האימפריה.
הצבא עצמו חולק לשני חלקים, הלימיטאני (limitanei) שהיווה כוח שהיה מסופח לפרובינקיה ספציפית ובדרך כלל היה מוצב בגבולה ותפקידו על לשמור עליה מפלישה, כוח זה היה תחת פיקודו של הדוכס (dux) המקומי. הכוח השני היה ה-comitatenses שלא היו מרותקים לפרובינקיה מסוימת אלא היווה כוח צבאי תחת פיקודו של האוגוסטוס או הקיסר בעל ניידות יחסית שהיה יכול לשמש כדי להגיב במהירות למקרי חירום ביטחוניים שהתעוררו ברחבי האימפריה.
נבחרת פורטוגל ברוגבי

היסטוריה

משחקה הראשון של נבחרת פורטוגל התקיים ב-13 באפריל 1935 נגד ספרד, משחק אותו הפסידה בנקודה אחת. עד לשנת 1966 הפסידה הנבחרת בכל משחקיה, וניצחונה הראשון היה מול נבחרת ספרד, 9 - 3. עד לשנות ה-70 נחשבה נבחרת פורטוגל לאחת הנבחרות האירופאיות החלשות שהשתתפו בתחרויות רוגבי לאומיות.
מתחילת שנות ה-80 החלה הנבחרת להתחזק והתקדמה בבתים האירופאים של אליפות אירופה לאומות, אולם כשלה פעם אחר פעם להעפיל לאליפות העולם. היא התייצבה והשתתפה באחד משני הבתים הראשונים מסוף שנות ה-80. באליפות אירופה של שנת 2003-2004 היא הגיעה לראשות הבית העליון וזכתה באליפות אירופה לאומות, הנחשב לגביע השני בחשיבותו ברוגבי באירופה לאחר טורניר שש האומות.
יצחק פרלשטיין

ביוגרפיה

נולד בתל אביב לפסיה ויעקב פרלשטיין, שהיו ממייסדי העיר. למד אדריכלות ותכנון ערים באוניברסיטת לונדון, וקיבל תואר ב-1937.
בשנת 1958 זכה בפרס רוקח יחד עם רוברט בנט ומרדכי לודביג שור. בשנת 1961 זכה בפרס קפלן לייעול כאשר השתמש לראשונה בשיטת בנייה טרומית בישראל – שיטה שהפכה במהרה לנפוצה ומקובלת. בשנת 1965 כיהן בחבר השופטים של תחרות לתכנון מרכז אשדוד.
בשנות ה-40 נישא לאירין, ילידת בריטניה. אחותו רבקה הייתה אשתו של היזם ואיש העסקים מרדכי מאיר, ממקימי מגדל שלום מאיר, שפרלשטין היה בין מתכנניו.
אב לעדנה, תלמה ויעקב.
מדרון אקסס

מקור השם

שמו של המדרון ניתן לו על ידי משלחת חקר קרחון דרווין שהייתה חלק מהמשלחת הטראנס-אנטארקטית של חבר העמים הבריטי, והשם ניתן לו בשל היותו המעבר שאפשר גישה לחברי המשלחת בעלייתם לקרחון.
יום החייל היהודי

יום החייל היהודי צויין על ידי היישוב היהודי בארץ ישראל בחול המועד פסח, בשנים 1941-1943, לכבודם של מתנדבי היישוב לצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה. 
יום החייל היהודי נקבע על ידי הוועד הארצי למען החייל היהודי בשיתוף הסוכנות היהודית והועד הלאומי באפריל 1941, לאות הזדהות של היישוב היהודי בארץ ישראל עם כ-8,000 מתנדבי היישוב לצבא הבריטי. לכבוד היום בחרה ועדה את שיר הלכת של החייל היהודי. יום החייל של 1941 צויין בתל אביב באספת עם באולם אהל שם, תהלוכה ברחובות תל אביב ותחרויות ספורט. חגיגות נוספות התקיימו בירושלים, חיפה ופתח תקווה. במהלך היום נאספו כספים למען החייל היהודי באמצעות "תו החייל". יום החייל השני, בשנת 1942, כלל תהלוכה בתל אביב ותפילה חגיגית בבית הכנסת הגדול. יום החייל השלישי, בשנת 1943, כלל מצעד, קונצרט ותפילה חגיגית.
מרי הופקין

ביוגרפיה

מרי הופקין נולדה בפונטרדאו שבוויילס למשפחת דוברת ולשית, אביה של הופקין עבד כקצין-דיור. כילדה לקחה מרי שיעורי שירה שבועיים, ושרה במקהלת הכנסייה המקומית.
בילדותה הייתה הופקין חברה בלהקה מקומית בשם "סלבי סט אנד מרי". הופקין גם הוציאה מיני-אלבום בשפה הוולשית, בחברת תקליטים מקומית בשם "קמבריאן רקורדס".

ההצלחה; 1968 - 1971

במאי 1968, עת מלאו לה 18, השתתפה הופקין בתחרות שירה בתוכנית הטלוויזיה הבריטית "אופרטוניטי נוקס" (Opportunity Knocks; 'הזדמנות דופקת בדלת'), וניצחה בה. הדוגמנית טוויגי, שצפתה בתוכנית, התקשרה לפול מקרטני והמליצה על הזמרת הצעירה. מקרטני שלח למשפחת הופקין מברק בו ביקש מהם לטלפן לחברת אפל רקורדס, שנוסדה כמה שבועות קודם לכן, ולבקש את "בראון". בטלפון, הזמין בראון, שלא היה אלא מקרטני שהשתמש בשם בדוי כדי לא להפחידה, לראיון. הופקין נסעה ללונדון, אל משרדי אפל רקורדס, ושרה וניגנה בפני פול מקרטני. מקרטני, שהתרשם מהופקין, החתים אותה על חוזה, וכך הייתה הופקין לאחת מראשוני הזמרים שחתמו בחברת התקליטים של הביטלס.
בחודשים יוני ויולי 1968 עבדו הופקין ומקרטני על סינגל הבכורה שלה, ביצוע שלה לשיר "Those Were the Days", כשמקרטני אחראי על העיבוד וההפקה. הסינגל יצא בממלכה המאוחדת ב-30 באוגוסט 1968. באותה השנה הוציאה סנדי שו גרסה משלה לאותו השיר, אך למרות התחרות, הגרסה של הופקין הגיעה למקום הראשון במצעד הפזמונים בבריטניה, כשהיא דוחקת את Hey Jude של הביטלס. במצעד הבילבורד הוט 100 הגיע השיר למקום השני, וברחבי העולם נמכר הסינגל בלמעלה משמונה מיליון עותקים.
ב-21 בפברואר 1969 יצא אלבום הבכורה של הופקין, "Postcard", שהופק גם הוא בידי מקרטני. באלבום, בו היו 14 רצועות, נכללו גרסאות כיסוי לשלושה משיריו של דונובן, שגם ניגן באלבום, ושירים מאת מיקיס תאודוראקיס, ג'ורג' מרטין, הארי נילסון ואירווינג ברלין. האלבום הגיע למקום השלישי במצעד האלבומים הבריטי, ולמקום ה-28 במצעד הבילבורד 200.
את הסינגל הבא של הופקין, "Goodbye", כתב פול מקרטני (הקרדיט ניתן ללנון ומקרטני) והוא יצא ב-28 במרץ 1969. הסינגל הגיע למקום השני במצעד הסינגלים הבריטי (כשהסינגל Get Back של הביטלס במקום הראשון).
הסינגל השלישי של הופקין היה "Temma Harbour". את הסינגל לא הפיק מקרטני אלא מיקי מוסט יצא ב-16 בינואר 1970 והגיע למקום השישי במצעד הפזמונים הבריטי.
במרץ 1970 ייצגה הופקין את בריטניה באירוויזיון. באירוויזיון, שהתקיים בהולנד, שרה הופקין את "Knock, Knock Who's There?" אתו הגיעה למקום השני. "Knock, Knock Who's There?‎" יצא כסינגל ב-23 במרץ 1970 והגיע למקום השני גם במצעד הפזמונים הבריטי.
אלבומה השני, "Earth Song, Ocean Song," יצא ב-1 באוקטובר 1971. האלבום הופק בידי טוני ויסקונטי וכלל גרסאות כיסוי לשירים שנכתבו בידי קט סטיבנס, Gallagher and Lyle וראלף מקטל.

נישואיה לטוני ויסקונטי; 1971 - 1981

ב-1971 הופקין נישאה לטוני ויסקונטי, לאחר הנישואין הורידה הופקין את רמת פעילותה בתחום המוזיקה כדי להקים משפחה. ב-1972 נולד בנם דלני, שמאוחר יותר שינה את שמו למורגן ויסקונטי ופתח בקריירת מוזיקה משלו.
ב-1976 שבה הופקין להקליט, והוציאה את הסינגל "(Really Love Me) ‏If You Love Me" (במקור של אדית פיאף), שהגיע למקום ה-32 במצעד הפזמונים הבריטי. הבי-סייד, של הסינגל, "Tell Me Now," הולחן בידי הופקין עצמה.
הסינגל הבא של הופקין היה "Wrap Me In Your Arms," גם בסינגל זה הבי-סייד ("Just A Dreamer") נכתב בידי הופקין.
הופקין השתתפה באותה השנה גם באלבום הקונספט "The King of Elfland's Daughter".
ב-1976 נולדה בתם השנייה של הופקין וויסקונטי - ג'סיקה. וב-1981 התגרשה הופקין מטוני ויסקונטי.
JW גרום

השנים הראשונות

בין 1980-1970 הוקמו מספר כוחות מיוחדים בפולין אשר אומנו במשימות צבאיות סטנדרטיות. אולם, כאשר שגרירות פולין בברן נלקחה בידי טרוריסטים פולניים ב-1982, גנרל אדווין רוזלובירסקי הציע להקים יחידת קומנדו צבאית וחשאית אשר תאומן בלוחמה בטרור ובפעולות בלתי קונברציונליות אחרות. הצעתו נדחתה על ידי צבא פולין החופשית.
ב-1989, יהודים רבים הורשו לעלות מברית המועצות לישראל. פולין הייתה אחת המדינות שסיפקו תרופות עבור המבצע, שנקרא מבצע העלייה. לאחר ש-2 דיפלומטים פולנים נורו בביירות, סלוומיר פטליקי נשלח ללבנון על מנת להעביר אזרחים פולניים מחוץ למדינה.
כשחזר לפולין, הציג פטליקי את תוכניתו ליצירת יחידה עילית, יחידה אשר תוכל לתת מענה למצבים דומים לזה בלבנון ושתפעל במבצעים מיוחדים. כל רעיונותיו של פטליקי התקבלו וב-13 ביולי 1990, הוקמה יחידת JW 2305, הידועה כיום כ-JW GROM.
Akbot

אקבוט (באנגלית: Akbot) היה וירוס מחשב שנבנה על ידי האקר אוואן ווקר (Owen Walker) מניו זילנד.
הוירוס הופץ באמצעות שימוש בפרוטוקול IRC והדביק 1.3 מיליון מחשבים. לאחר ההדבקה הראשונית מחשבו של הקורבן אפשר לתוקף חיצוני להשתלט עליו ולבצע פעולות בשמו.
בעזרת מחשבי הקורבנות בנה התוקף בוטנט זדוני שסייע לו באיסוף נתונים, שליטה על תהליכי מערכת וביצוע התקפות מניעת שירות.
ווקר נעצר בחודש אפריל 2008, במהלך מבצע של ה-FBI לתפיסת פושעי סייבר המהווים איום על הביטחון הלאומי, אך שוחרר ולא הורשע לאחר שבית המשפט פסק לטובתו.
הר הקטור (ניו זילנד)

היסטוריה

ההר נקרא על שם החוקר והמגלה ג'יימס הקטור, אשר היה חוקר מוביל בחקר ניו זילנד במהלך המאה ה-19.
בהר ממוקמת אנדרטה - צלב עשוי עץ לזכר מטפסי ההרים הניו זילנדים שנפלו במלחמת העולם השנייה.
רוקוול X-30

פיתוח

הרעיון ל-NASP הגיע מפרויקט "קופר קניון" (Copper Canyon) של DARPA שפעל בין 1982 ל-1985. ב-1986, בנאום מצב האומה, קרא נשיא ארצות הברית דאז רונלד רייגן לפתח "אוריינט אקספרס חדש, שיוכל, עד סוף העשור הבא (כלומר עד שנת 2000), להמריא משדה התעופה דאלאס, להאיץ לפי 25 ממהירות הקול ולהיכנס למסלול לווייני נמוך, או להגיע לטוקיו תוך שעתיים".
המחקרים המליצו על מטוס מבוסס סקראמג'ט שיוכל להגיע למהירות מקסימלית של 8 מאך, זאת מכיוון שמהירות גדולה יותר תביא לחיכוך אטמוספירי רב ומכאן שלחום רב שיביאו לבזבוז אנרגיה. מחקרים נוספים הראו כי ניתן יהיה לנצל את החום הנוצר על ידי אחסון מימן בדפנות המטוס שיתחממו מהחום ויועברו לתא בעירה שם יהפכו לאנרגיה. טכניקה זו הייתה מאפשרת למטוס להגיע ל-20 מאך.
התוכנית מומנה על ידי נאס"א, DARPA, חיל האוויר האמריקאי, הצי האמריקאי ומשרד ההגנה האסטרטגית. מקדונל דאגלס, רוקוול אינרנשיולנל וג'נרל דיינמיקס התחרו ביניהן על חוזה לפיתוח המטוס, בעוד רוקטדיין ופראט אנד וויטני התחרו ביניהן על פיתוח מנועי המטוס.
ב-1990 אוחדו מאמצי החברות תחת ניהולה של רוקוול והחברות החלו להתמודד עם האתגרים הטכנולוגים והפיננסיים שבתוכנית. פיתוח ה-X-30, כפי שהמטוס זוהה אז, נמשך עד ל-1993 אז הוא בוטל בעקבות בעיות טכנולוגיות ותקציביות.

מבנה

ה-X-30 היה למעשה מנוע שעליו הורכב תא צוות. חלקו הקידמי של ה-X-30 יצר גל הלם על מנת לדחוס את האוויר שלפניו לפני שהוא נכנס למנוע. חלקו האחורי של ה-X-30 היה נחיר פליטה שיועד לפלוט את הדחף. במרכז ה-X-30 הורכב המנוע האמיתי - מנוע סקראמג'ט. באותה תקופה לא היה אף מנוע סקראמג'ט בעל יכולת פעולה.
תצורתו האווירודינמית של ה-X-30 הייתה כמעין רוכב גלים (Waverider). רוב העילוי נוצר על ידי הגוף באמצעות דחיסת האוויר שלפניו. ה"הכנפיים" היו סנפירים קטנים שסיפקו שליטה כל כיוון המטוס. תצורה זו הייתה יעילה לטיסה במהירות גבוהה אך בעייתית לטיסה במהירות איטית ולהמראה ונחיתה.
הטמפרטורה שאמורה הייתה שלדת המטוס לחוות בעת טיסה הייתה 980 מעלות צלזיוס, כאשר אזורים מסוימים (קצהו הקידמי של המטוס וחלקים מסוימים במנוע) חווים טמפרטורה של מעל 1650 מעלות צלזיוס. דבר זה דרש את פיתוחם של חומרים קלים ועמידים בחום, כולל סגסוגות טיטניום ואלומיניום שנקראו Titanium aluminide גמא ואלפא, תרכובות פחמן-פחמן, ותרכובות מטריקס מתכתיות עם סיבי סיליקון קרבייד. תרכובות מטריקס מטיטניום שימשו את מקדונל דאגלס ביצור מקטע מגוף המטוס שנקרא "Task D". גובה המקטע היה 1.2 מטרים, רוחבו 2.4 ואורכו גם כן 2.4 מטרים. מכל מימן קריוגני מפחמן/אפוקסי שולב במקטע ובמכלול המטוס כולו ונוסה בהצלחה בעומסים מכניים בטמפרטורה של 820 מעלות צלזיוס בשנת 1992, זמן קצר לפני ביטול התוכנית.
למרות ההתקדמות בפיתוח טכנולוגיות המבנה וההנעה הנדרשים, לנאס"א עדיין היו מכשולים משמעותיים לעבור. משרד ההגנה האמריקאי רצה שהמטוס ישא צוות של 2 אסטרונאוטים ואפילו מטען קטן. הדרישה להתאים את המטוס לטיסות מאוישות הפכה את ה-X-30 לגדול יותר, כבד יותר, ויקר יותר משנדרש מהמדגים הטכנולוגי. התוצאה הייתה ביטול ה-X-30 והפיכתו לתוכנית צנועה יותר שתוצאתה הייתה מטוס ה-X-43 "הייפר X", שהוא למעשה דגם מוקטן ובלתי מאויש של ה-X-30. דגם גדול ומפורט של ה-X-30 נבנה על ידי סטודנטים להנדסה מאוניברסיטת מיסיסיפי במעבדת המחקר האווירונאוטי ראספט (Raspet) בסטארקוויל, מיסיסיפי. הדגם מוצג ב"מחנה החלל" של ארצות הברית בהאנטסוויל, אלבמה.
מידורי איטו

ביוגרפיה

איטו נולדה בנגויה, יפן, והחלה להחליק בגיל 5. בגיל 8 ביצעה בהצלחה את הקפיצה המשולשת הראשונה שלה. איטו השתתפה באליפות העולם בהחלקה אמנותית על הקרח לבני נוער ב-1981 וב-1984. לאחר מכן השתתפה באליפות העולם לבוגרים ב-1984, והגיעה למקום השביעי. ב-1985 זכתה באליפות יפן לבוגרים.
בשנת 1988 השתתפה באולימפיאדת החורף בקלגרי, בה הגיעה למקום החמישי. בהמשך 1988, היא הפכה לאישה הראשונה אשר ביצעה בהצלחה את קפיצת האקסל המשולשת בתחרות. היא ביצעה קפיצה זו גם ב"תחרות NHK Trophy" לשנת 1988, וגם באליפות העולם לשנת 1989. זכייתה באליפות העולם בשנת 1989, הייתה הפעם הראשונה בה זכתה מתחרה אסיאתית בתואר; היא קיבלה את הציון 6.0 (הציון הגבוה ביותר שניתן על ידי שופט בספורט) מ-5 שופטים. ב-1990 הגיעה למקום השני באליפות העולם, וב-1991 הגיעה למקום הרביעי. בתחרות "גביע לליק" ב-1991, ניצחה את אלופת העולם קריסטי ימאגוצ'י, בכך שהשלימה בתוכנית הארוכה 6 קפיצות משולשות, שכללו את קפיצת האקסל המשולשת. 
לאחר טעויות בתוכנית הקצרה במהלך אולימפיאדת אלברוויל (1992), הייתה איטו במקום הרביעי לפני שביצעה את התוכנית הארוכה. בתחילת התוכנית הארוכה, היא נפלה במהלך ביצוע קפיצת האקסל המשולשת, ולכן הוסיפה קפיצת אקסל משולשת בסוף התוכנית; את האקסל האחרון ביצעה בהצלחה, והפכה למחליקה הראשונה שביצעה בהצלחה אקסל משולשת באולימפיאדה. איטו זכתה במדליית הכסף, והתנצלה בפני מדינתה על כך שלא זכתה בזהב. 
לאחר מכן פרשה איטו מהחלקה תחרותית, והפכה למחליקה מקצועית; היא הפכה לאישה הראשונה שביצעה קפיצת אקסל משולשת בתחרויות מקצועיות. כמו כן היא הופיעה במופעי החלקה על קרח ביפן. במהלך עונת 1995-96 חזרה איטו להחלקה תחרותית, אך לא זכתה להצלחתה הקודמת. 
בשיא הקריירה שלה, איטו נחשבה למחליקה אמנותית חזקה מאוד, ותוכניות ההחלקה שביצעה כללו אלמנטים של קפיצות הדומים לאלו של המחליקים (הגברים) הטובים ביותר של אותה תקופה. נוסף על כך שהייתה הראשונה לבצע קפיצת אקסל משולשת, הייתה איטו האישה הראשונה שביצעה בהצלחה שילוב קפיצות משולשת-משולשת (כלומר קפיצה משולשת שלאחריה באה עוד קפיצה משולשת). לצד זאת, איטו התקשתה ב-compulsory figures, לפני שחלק זה בתחרויות בוטל לאחר עונת 1990, וגם בהתמודדות עם התקשורת היפנית לאחר זכייתה באליפות העולם. 
במהלך אולימפיאדת נאגנו (1998) שנערכה ביפן, זכתה איטו להדליק את הלפיד האולימפי בטקס הפתיחה.
בגד גוף

בגד גוף (Leotard או Bodysuit) הוא בגד יוניסקס המתוח על העור ועשוי יחידה אחת המכסה את פלג הגוף העליון, אך משאירה את הרגליים לא מכוסות. בגד הגוף מיוצר ממגוון חומרי ניילון וספנדקס ומבדי כותנה. מי שמזוהה עם פרסומו הוא האקרובט הצרפתי ז'ול ליאוטרד (הידוע גם כממציא הטרפז המעופף), ששם משפחתו משמש לשם הבגד בלועזית.
בבגדי גוף משתמשים אקרובטים, מתעמלים, רקדנים, מחליקים אמנותיים, ספורטאים, שחקנים ואמני קרקס כבגדי אימון וכתלבושות בהופעות. לעיתים קרובות הם נלבשים יחד עם חצאיות בלט ומעל גרביונים. בנוסף, קיימים בגדי גוף עם שרוולים קצרים וארוכים. וריאציה שלהם היא בגדי ים או חליפות שחייה המכסות גם את הרגליים.
את בגדי הגוף לובשים על ידי כניסה דרך פתח הצוואר, קיימים בגדי גוף ובהם קליפסים באזור המפשעה המאפשרים ללבוש את הבגד כפי שלובשים חולצה, אולם בגדי גוף קלאסיים מאפשרים את כניסת הגוף על ידי הפתח שילוב של פתח רחב באזור הדקולטה ואלסטיות של הבגד.
בייבי גרו (מאנגלית: Baby-Grow) הוא בגד גוף נפוץ לפעוטות.

היסטוריה

בתחילת המאה ה-20, בגדי גוף היו מוגבלים בעיקר למופעי קרקס ואקרובטיקה. בשנות ה-20 וה-30 בגדי הגוף השפיעו על סגנונם של בגדי הים ונשים לבשו בגדי ים שלמים העשויים מיחידה אחת שדמו במראיהם לבגדי גוף, אך היו עמידים יותר לנזקי המים.
בגדי גוף נלבשו על ידי רקדנים מקצועיים כגון רקדניות בהופעות בברודוויי, כאשר שימוש של בגד גוף על הבמה לווה פעמים רבות עם גרביונים או טייטס.
בשנות ה-50 בגדי גוף המשיכו להיות חלק מהלבוש של אמני במה ושחקני קרקס, אך כבר נכנסו לאופנת הלבוש הפונקציונלי לצורכי אימונים ספורטיביים, בעיקר במוסדות כמו בתי ספר ובאימונים במכוני כושר. בגדי גוף אלה היו כמעט תמיד שחורים ולוו בגרביונים עבים.
בין שנות ה-50 לשנות ה-70 בגדי הגוף נשארו במראה אחיד, אולם בשנות ה-70 נוספה להם צבעוניות והם הפכו לפופולריים בעיקר בבלט ובהתעמלות. החל מאותה התקופה הם הפכו לחלק מהלבוש היומיומי בתקופת הדיסקו, על צבעוניותו העזה, בשילוב של נוצצים ופאייטים. קלטות אימון בהן מככבות שחקניות כדוגמת ג'ין פונדה כשהן בבגד גוף הובילו להגדלת הפופולריות של המוצר.
מינגי

מינגי היא אמונה של שבטי ההאמר, קארה ובאנה בדרום אתיופיה ליד נהר האומו.

על פי אמונה זו, תינוקות וילדים בעלי מאפיינים חריגים מסוימים משפיעים לרעה על הקהילה, למשל: גורמים לאסונות טבע, בהם, בצורת או מביאים מחלות. על מנת למנוע את ההשפעה המזיקה הזו, הורגים תינוקות וילדים כאלה. על פי ההערכה, בכל שנה הרגו 200-300 ילדים ותינוקות. שבט הקארה הפסיק את המנהג הזה באופן רשמי בשנת 2012. הפסקת המנהג הזה בשבט הקארה הייתה בזכותו של בן השבט ללה לבוקו (באנגלית: Lale Labuko). לבוקו, שלמד מחוץ לשבט, הציל ילדים כאלה וגידל אותם מחוץ לכפר של השבט. בנוסף, שכנע את ראשי השבט להפסיק את המינגי. במועד מאוחר יותר גם בשבט הבאנה הופסק המנהג באופן רשמי. המינגי עדיין קיים בשבט ההאמר.

מהות האמונה

מינגי היא אמונה שילדים מקוללים, להלן: "ילדי המינגי", מביאים אסונות על הקהילה כולה. האסונות עלולים להיות אסונות טבע, מחלות וצרות אחרות. הדרך להימנע מפגיעתם הרעה היא להמית אותם מחוץ לכפר או מחוץ למגורי הקהילה. אבותיהם ממיתים אותם ביער או זורקים אותם לנהר או משאירים אותם בשטח מחוץ למגורי הקהילה למות מרעב.

הצלת ילדי מינגי

ללה לבוקו נחשף להריגת ילד מינגי כשהיה בן 15. הוא החליט להילחם בתופעה ולנצל את ההשכלה שלו. בשנות ה-20 של חייו חזר לכפר וחי במרחק 140 מיילים מהכפר בצד השני של הנהר. הוא ואשתו לקחו ילדה כזו שהושארה ביער וגדלו אותה. בהמשך הציל ילדים נוספים שגידל ובמקביל דיבר עם זקני הכפר והצליח בהדרגה לשכנע אותם לבטל את המנהג המסורתי של מינגי. בשנת 2002 הופסק רשמית המנהג של המינגי בשבט הקארה.

בית יתומים

לאחר שמספר היילדים שלבוקו הציל וגידל ביחד עם אשתו גדל הוא הקים בית יתומים בעיר ג'ינקו שבדרום אתיופיה. בשנת 2012 היו בו 30 ילדים. 

בינואר 2019 היו בו כ-55 ילדי מינגיו. הם לומדים בבית ספר פרטי בעיר ביחד עם תלמידים אחרים. הילדה המבוגרת ביותר היא בת 18 ובשנה הבאה תתחיל לימודים באוניברסיטה. בילדים מטפל צוות של [עובד|עובדים]] .ומתנדבים. ארגונים נוצרים מארצות הברית אוספים תרומות ושולחים מתנדבים המטפלים בילדים. בקרוב צפוי מעבר של בית היתומים למבנה חדש וגדול יותר
מרים סגל

מרים סגל (1905 /‏1908, קייב – 10 בינואר 1981, תל אביב) הייתה זמרת, סופרת ומורה לזמרה ישראלית.

ביוגרפיה

סגל נולדה ב-1907 בעיר קייב שבדרום-מערב רוסיה (לימים בברית המועצות).
למדה זמן קצר בקייב אצל אולנה מורביובה 
הצטרפה לתנועת "השומר הצעיר", וב-1924 (או 1926) עלתה לארץ ישראל כחלוצה ועבדה בעפולה וביישובים אחרים בעמק יזרעאל.
בשנת 1927 נסעה ללמוד מוזיקה בצרפת. שנתיים למדה בטולוז, ועוד שנה למדה במחלקה לזמרה ולאופרה בקונסרבטואר של פריז, שם זכתה במקום הראשון בתחרות מוזיקה. בשנת 1930 שבה לארץ ישראל.
בשנים 1930 עד 1956 הופיעה בהפקות אופרה וברסיטלים (בין היתר על בימות האופרה הארץ ישראלית, האופרה הקאמרית, האורטוריה הארץ-ישראלית והאופרה הארצישראלית העממית) ולימדה זמרה בסטודיו של "הבימה" ובאופן פרטי.
הרפרטואר שלה כלל אריות של ורדי, מאסנה, דליב, רימסקי-קורסקוב ועוד, לצד שירים עבריים.
השיר האמנותי "עקרה" (~1940) מאת פאול בן-חיים, למילותיה של רחל, נכתב עבורה, וכך גם לחנה של רבקה גוילי ל"פזמון ליקינתון" של לאה גולדברג (1940).
מרים סגל נישאה לצמח סגל (1902–1988), הסוכן של חברת Caterpillar בישראל, והמשפחה הייתה אמידה. השניים היו הורים לבת מאומצת, אֵלָה סגל (ילידת 1940~).
סגל נפטרה ב-1981, בשנות השבעים לחייה. הניחה את בעלה, בתם ונכדים.
נשים בחברה הנבטית

הנשים בחברה הנבטית זכו ליחס שווה לגברים במובנים רבים: הן היו בעלות אדמה, עסקו במסחר, היו בעלות קניין ואף זכו להיות מלכות ומנהיגות בעלות השפעה. . וזאת בניגוד למקובל בתרבויות רבות בתקופה.
הממלכה הנבטית החלה להתבסס ולהתגבש בשנת 168 לפנה"ס, בשנת 106 לספירה היא סופחה לאימפריה הרומית ונטמעה בתוכה עד להיעלמותה המוחלטת. תחומי הממלכה נעו בין סוריה למצרים וכללו גם את ארץ ישראל

מעמד המלכה

ניתן ללמוד על מעמד הנשים מתוך השינויים במטבעות לאורך השנים – ממטבע שעל גביו תמונה של מלכה ללא שמה, למטבע עם תמונה ואזכור של תואר, מעמד ושם. לצד המלכות הופיעו סמלים כמו עיט ופירות שונים אשר מעידים כי העם ראה בהן סמל לפוריות ושלום. הנבטים החלו לטבוע מטבעות כבר במאה ה-2 לפנה"ס, עם זאת מטבע שמוטבעת בו דמותה של מלכה נבטית הופיע רק עם עליית המלך עבדת השלישי (מלך ב-9-30 לפנה"ס). על מטבעות אלו הופיעה דמותה של מלכה נבטית, אך שמה לא נזכר. ההופעה הבאה של מטבע עם דמותה של מלכה הייתה בתקופת המלך חרתת הרביעי. תחילה הופיע שמה של המלכה חלדו לצד בעלה ואזכור התואר "מלכה", ומאוחר יותר הופיעה תמונתה של שקילת, אשתו השנייה לבדה, ולצידה הכתוב: "שקילת מלכת נבטו". בתקופת רבאל השני (70 לספירה) ניכרת עלייה נוספת במעמד המלכה. ממצאים אלו כוללים מטבעות בהם מופיע המשפט: "שקילת אמה מלכת נבטו", אזכור המילה "אמה" מעידה כי ייתכן שלאם המלך היה מעמד רב מנשותיו, וכי לנשים היה מעמד גבוה בשלטון.
מתכשיטים שנמצאו באתרים נבטים ניתן ללמוד גם כן על מעמד הנשים בחברה. הפריטים השונים מלמדים על הבדלי המעמדות: כתרים היו שייכים רק למלכות, יהלומים למעמד הגבוה ואילו צמידים, נזמים, עגילים וטבעות היו שכיחים יותר במעמדות הנמוכים. בנוסף, באמצעות ממצאים של פסלונים ניתן לראות כי הבגדים של הנשים מהמעמד הגבוה היו שונים, ואפשר לשער מכך לגבי חשיבותן ומקומן בהנהגה.

נשים בדת

לנשים הייתה הזכות ללכת למקדש כמו גברים, והן נכחו במרבית מטקסי הפולחן הנבטי שהתקיימו במקדש

צלמיות נבטיות

הצלמיות שמשו לפולחן ונמצאו בבתים פרטיים, בבתי המקדש ובקברים שונים.מבין כל הצלמיות שנמצאו מהתקופה הנבטית, הצלמיות הנשיות הן הרבות מכולן, והן עולות במספרן על אלו של הגברים ובעלי החיים. צלמית שכיחה במיוחד מציגה דמות אישה עירומה, בעלת צמידים ברגליים וענק על הצוואר, אך לא ניתן לדעת האם מדובר באלה או אישה.

ריטואלים דתיים

עדות מרכזית לעבודת נשים במקדש לצד מנהיגי דת גברים היא ממצא ארכאולוגי של צלמית של מוזיקאים: 2 נשים וגבר אחד, שלושתם מנגנים בכלי נגינה. יחד עם עדויותיו הכתובות של הגאוגרף היווני סטראבון המתאר את הסעודות הגדולות בהן ערכו את הטקסים המוזיקליים, למדים כי הנשים הנבטיות נטלו חלק בטקסים דתיים ואף מילאו תפקיד מרכזי.

זכויות משפט וקניין

באמצעות כתובות שונות שנמצאו על גבי קברים נבטים, וממצאים שנמצאו בתוכם, ניתן ללמוד רבות על זכויות האישה הנבטית. ניתנה לה הזכות להיות בעלת אחוזת קבר ולהשתמש בה כרצונה, ובנוסף את הזכות לרשת קניין ולהיות בעלת שליטה והתנהלות בלעדית על רכוש .
בקבר בממשית נמצאו עגילים שניתנו לנערה בגיל ההתבגרות ועגילים שניתנו לאישה כחלק מהנדוניה שלה. בקבר נוסף בפטרה נמצאו על גופת אישה צמיד לרגל, צמיד יד ושרשרת חרוזים. ממצאים אלו מעידים כי נשים החזיקו בבעלותן רכוש בחייהן שגם נקבר עמן במותן.
בנוסף, במסמך שהתגלה במערות מדבר יהודה נמצא חוזה בין בעל ואישה ובו נאמר כי האישה מלווה לבעלה 150 חתיכות כסף. הדבר ממחיש כי האישה היא ישות כלכלית עצמאית, שיכלה להחזיק רכוש בלי קשר לבעלה.
יסעור (קיבוץ)

עבר והווה

הקיבוץ הוקם ב-6 בינואר 1949 על אדמות הכפר הערבי אל-בירווה, על ידי עולים מהונגריה ומאנגליה, חברי השומר הצעיר. בהמשך, הצטרף גרעין של עולים מברזיל.
שם הקיבוץ הוא סמלי, ונבחר עקב רצון המתיישבים לעסוק במקצוע הדיג (היסעור הוא עוף המצטיין בשחייה). אכן, בשנותיו הראשונות, התפרנסו התושבים מדיג בבריכות דגים שהקימו בשטחם. מלבד ענף המדגה, בלט גם ענף הלול.
כיום פועל בקיבוץ גם ענף החקלאות הנקרא גד"ש יע"ן (גידולי שדה יסעור עין המפרץ) שאכן פועל בשותפות עם קיבוץ עין המפרץ.
ילדי הקיבוץ לומדים בבית הספר היסודי "גוונים" שבקיבוץ עין המפרץ ולאחר מכן, בחטיבת הביניים ובתיכון "אופק" שבקיבוץ עברון.