google/wiki40b huggingface dataset:
פייטר

עלילה

במרכז הסרט נמצאים המתאגרף מיקי וורד המנסה לקדם את קריירת האגרוף שלו ואחיו דיקי אקלמונד, מכור לסמים, מתאגרף לשעבר שחולם על קאמבק. וורד סובל מניהול כושל של הקריירה שלו בידיהם של אחיו ואימו. העלילה מונעת על ידי המתח בין הצורך להתנתק מהניהול המשפחתי לבין המשבר שניתוק כזה יגרום בין וורד לבין משפחתו. חברתו של וורד עומדת לצידו ומול אימו ואחיו.

ביקורות והכנסות

הסרט זכה לאהדת מבקרי הקולנוע. אתר Rotten Tomatoes המרכז ביקורות קולנוע העניק לסרט דירוג של 89%. השבועון ספורטס אילוסטרייטד הגדיר את הסרט כסרט הספורט הטוב ביותר בעשורים האחרונים מאז סרטם של מרטין סקורסזה ורוברט דה נירו, "השור הזועם".
בישראל זכה הסרט בעיקר לביקורות חיוביות.
כדי להימנע מתחרות עם הסרט "התייר", פייטר יצא בתפוצה מוגבלת ב-10 בדצמבר. וב-17 בדצמבר הסרט בתפוצה מורחבת יותר. בשבוע הראשון לצאתו הסרט הכניס כ-433 אלף דולר וזאת על אף שהוקרן רק בארבעה אולמי קולנוע. שבוע מאוחר יותר, הסרט הכניס כ-18.6 מיליון דולר ומוקם במקום הרביעי בטבלת הסרטים המכניסים ביותר לשבוע זה. נכון ל-6 במרס הסרט הכניס כ-92,019,000 בארצות הברית וכ-16,889,631 בחוץ לארץ.
כרוב הג'יידיט

כרוב הג'יידיט (בסינית: 翠玉白菜; בפין-יין: Cuìyù Báicài) או כרוב ג'יידיט עם חרקים הוא פסל ג'יידיט מגולף בצורת ראש כרוב סיני עם ארבה וחרגול מוסווים בעלים. פסל זה הוא חלק מאוסף מוזיאון הארמון הלאומי בטאיפיי בירת טאיוואן.
אורכו של הפסל 18.7 ס"מ ועוביו 5.07–9.1 ס"מ.

פיסול בג'יידיט

ג'יידיט הוא מינרל מקבוצת הקלינופירוקסן והוא נחשב כסוג של ירקן – אבן חן יקרה למחצה. לירקן יש מעמד מיוחד בתרבות הסינית, אף שהסינים לא הכירו את הג'יידיט בטרם החל יבוא שלו מבורמה בתחילת המאה ה-19 (תקופת שושלת צ'ינג). אבן הירקן בה גילפו הסינים קודם לכן הייתה בנויה מהמינרל נפריט.
קשיותו של הג'יידיט נעה בין 6 ל-6.5 בסולם מוס, ולכן גילוף בו תובע כמות ניכרת של זמן ומאמץ. כתוצאה מכך נדרש עקרון מנחה של תכנון קפדני, במטרה ליישם את המאמץ הקטן ביותר על-מנת להגיע לתוצאה הטובה ביותר. הגישה האמנותית הנובעת מעקרון תכנוני זה היא התאמת תכונות החומר, כלומר: אימוץ התכונות הטבעיות של החומר – דוגמת צורה או צבע – במטרה להגיע לתוצאה הרצויה, ובכך לחסוך זמן ומאמץ. המפתח להצלחת עקרון זה הוא איזון בין המאפיינים הטבעיים לאפקטים מלאכותיים.
תגליף "כרוב הג'יידיט" הוא דוגמה טובה לעבודה על-פי גישה זו. החלקים הלבנים והירוקים של פיסת הג'יידיט, הדרגות השונות של שקיפות והברק הטבעי שלה עוצבו לצורות חיות של עלי הכרוב הסיני ושל החרגול והארבה המסתתרים בין העלים.

הכרוב כסמל

הכרוב הסיני הלבן מסמל את טוהרהּ של כלה. החרקים המגולפים בפסל – חרגול וארבה – ידועים ביכולת הרבייה שלהם ומהווים סמל לפוריות וברכה לריבוי בנים לכלה הטרייה. הפסל – שבו מגולמים עושר חומרי, אמנות נשגבת ורמז מבשר-טובות – מבטא את ההרמוניה האסתטית של שלושתם, והופך אותם לבעלי ערך רב יותר.
"כרוב ג'יידיט עם חרקים" אינו הכרוב היחיד באמנות הסינית. קיימים פסלי וכלי כרוב נוספים שגולפו בג'יידיט בתקופת שושלת צ'ינג.

היסטוריה

הפסל שיצר את "כרוב הג'יידיט" אינו ידוע. התגליף הוצג במקורו בכניסה לארמון יונג-הו (Yung-ho, "שלום נצחי") בעיר האסורה בשנת 1889, כחלק מהנדוניה של ג'ין פיי (Jin Fei) – פילגשו בת ה-15 של הקיסר גוואנגשו (光绪帝‏, 1871–1908) שעברה להתגורר בארמון באותה שנה.
התגליף היה אחד מתוך כ-1.17 מיליון פריטים באוסף מוזיאון הארמון בעיר האסורה. בשל סכנת הפלישה היפנית בשנת 1933 פונו מרבית הפריטים החשובים מהאוסף, והוחזרו לנאנג'ינג בתום מלחמת העולם השנייה. אולם, כאשר החל להתחוור לממשלה הלאומנית שהקומוניסטים עומדים לנצח במלחמת האזרחים הסינית, הוחלט להעביר את הפריטים החשובים ביותר – בהם "כרוב הג'יידיט" – למוזיאון הארמון הלאומי בטאיפיי.

חשיבות

"כרוב הג'יידיט" נחשב ליצירת מופת, גם מפני שהוא בולט במסורת ארוכה של יצירת שלמוּת אידיאלית בגילוף ירקן, וגם בגלל גילו הצעיר – יחסית לפריטים אחרים באוסף. הפסל נחשב לאחד משלושת הפריטים החשובים ביותר באוסף, לצד "אבן בשר החזיר" – פסל קטן שגולף מג'ספר מפוספס, ו"מאו גונג דינג" – קדירת ארד גדולה ששימשה לצורכי פולחן, שניהם משושלת צ'ינג.
"כרוב הג'יידיט" היה המועמד המוביל לתואר "האוצר הלאומי" בסקר מקוון שנערך בשנת 2011, על-אף מחלוקת שהתעוררה שנתיים קודם לכן, כאשר נודע כי עותקים שלו שנמכרו בחנות המזכרות יוצרו בסין ולא בטאיוואן. מחלוקת זו הובילה להעלאת הצעת-חוק כי כל המזכרות הנמכרות על ידי סוכנויות ממשלתיות ייוצרו בטאיוואן.
התאחדות הצלמים המקצועיים בארץ-ישראל

התאחדות הצלמים המקצועיים בארץ-ישראל (באנגלית: Israel Professional Photographers Association, בראשי תיבות: IPPS) הייתה התאחדות של צלמים יהודים שפעלה בארץ ישראל בין השנים 1939-1941. הקבוצה ביקשה לקדם את מעמדו המקצועי של הצלם בא"י, והייתה מעורבת בניסיון להסדרת נושאי זכויות יוצרים.
ההתאחדות הוקמה ב-8 במאי 1939 על ידי ולטר צדק. על פי הצהרתה, ההתאחדות נועדה "להגנה ולקידום האינטרסים המקצועיים של החברים". בפברואר 1940 התמנה הלמר לרסקי כנשיא הכבוד של ההתאחדות. מרבית חבריה של ההתאחדות היו תושבי תל אביב ושם היה גם מרכז פעילותה. מספר צלמים נוספים היו מרוכזים בחיפה. 
בין פעילות האגודה בולט הניסיון להסדרת זכויות היוצרים של הצלמים כנגד קק"ל וקרן היסוד, שהיו המזמינות הגדולות של תצלומים בארץ ישראל. קרנות אלו ביקשו לשמור לעצמן את זכויות היוצרים על התצלומים, על ידי החזקת הנגטיבים, והפעילו את כוחן המנופוליסטי לשם כך. פעילויות נוספות של ההתאחדות היו ארגון תערוכות של ההתאחדות וכן קיום סדנאות מקצועיות, שהידועה בהן התקיימה ב-1940 על גג ביתו של לרסקי ברחוב דיזנגוף מס' 16 בתל אביב. 
בהתאחדות היו חברים צלמים כגון ארווין שטיינר, אלפונס הימלרייך, ד"ר זיס (Süss), ולטר קריסטלר, ניקולא שווארץ, לזר דינר, ליזלוטה גז'בינה, אריך קומינר, דינה גץ, יצחק קלטר, נפתלי אבנון, יעקב רוזנר שמעון ויסנשטיין, יוליאן פירסט ואחרים.
ג'וזף שטיגליץ

קורות חיים


שטיגליץ נולד בעיר גארי שבמדינת אינדיאנה שבארצות הברית, בן לזוג יהודים בשם שרלוט ונתניאל שטיגליץ. בשנים 1960–1964 למד במכללת אמהרסט ואחרי כן במכון לטכנולוגיה של מסצ'וסטס (MIT). אחר–כך המשיך בזכות מלגת פולברייט בלימודיו באוניברסיטת שיקגו. אחרי השלמת לימודיו היה חבר סגל אוניברסיטאות סטנפורד, אוקספורד ייל ופרינסטון. כיום שטיגליץ הוא פרופסור באוניברסיטת קולומביה ועורך במשותף של המגזין The Economists' Voice. נבחר כחבר זר של האקדמיה הבריטית ב-1993.
שטיגליץ נישא שלוש פעמים, האחרונה שבהן בשנת 2004. 
נוסף לכהונותיו האקדמיות שימש שטיגליץ במהלך השנים גם יועץ למדיניות כלכלית עבור ממשל ביל קלינטון בין השנים 1997-1995 וכן שימש סגן נשיא בכיר וכלכלן ראשי בבנק העולמי בין השנים 2000-1997. אחרי המחאות החריפות נגד ארגונים כלכליים בינלאומיים, ובמיוחד אחרי מפגש ארגון הסחר העולמי בסיאטל (ארצות-הברית) בשנת 1999 נדחף שטיגליץ לעזוב את כהונתו בבנק העולמי על ידי סגן שר האוצר האמריקני לורנס סמרס. אחרי פרישתו מן הבנק ייסד שטיגליץ את ה"יוזמה לדיאלוג מדיניות" (IPD) שמטרתה לסייע למדינות מתפתחות לבחון חלופות מדיניות ולאפשר השתתפות אזרחים רחבה יותר בקביעת מדיניות כלכלית. 
מחקרו העיקרי של שטיגליץ נגע ל"מיסוך" (Screening), טכניקה המשמשת סוכן כלכלי אחד לצורך שאיבת מידע פרטי מסוכן אחר. על תרומתו זו לתאוריה של מידע א-סימטרי זכה שטיגליץ בפרס נובל, יחד עם ג'ורג' אקרלוף ומייקל ספנס. 
שטיגליץ פרסם מספר ספרים שכוונו לקהל הרחב כמו "סוציאליזם לאן", ספר המספק מבוא לתאוריות שמאחורי הכישלון הכלכלי במזרח אירופה ותפקיד המידע הלא שלם בשווקים. בשנת 2002 פרסם את "אי נחת בגלובליזציה" שבו טען כי קרן המטבע הבינלאומית מציבה את עניינה של "בעלת המניות העיקרית" בה, ארצות הברית, מעל לזה של המדינות העניות שלהן נועדה הקרן לעזור. בשנת 2003 פרסם ספר בשם "שנות התשעים העליזות", הכולל ניתוח של עלייתה ונפילתה של הבורסה בשנות התשעים. בשנת 2008, פרסם את "לתקן את הגלובליזציה", ספר המזהה את הבעיות המרכזיות בתהליכי הגלובליזציה ומציע פתרונות מעשיים לפתרונן.
בשנת 2014 הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת המדינה של אריזונה.
רוברט באואר

קריירת מועדונים

באואר שיחק כנער בקרלסרוהה, ובשנת 2014, כאשר היה בן 19, החל לשחק באינגולשטאט 04, ששיחקה אז בליגת הבונדסליגה השנייה. באואר ערך את הופעת הבכורה שלו כשהחליף את אלפרדו מוראלס בתיקו 0-0 מול פורטונה דיסלדורף בנובמבר 2014. באואר הפך עד מהרה לשחקן הרכב קבוע באינגולשטאט, וסייע לה להעפיל לבונדסליגה מהמקום הראשון בעונת 2014/15. בעונת 2015/16 באואר המשיך לאייש את ההרכב באינגולשטאט, ושיתף פעולה בהגנה עם אלמוג כהן, מתיו לקי ומרקוס זוטנר, וסייע לקבוצה לסיים עונה מוצלחת במיוחד במקום ה-11, כשהקבוצה סופגת 42 שערים בלבד. את שער הבכורה שלו בבונדסליגה הבקיע באואר בניצחון 3-1 על דרמשטאט בנובמבר 2015.
באוגוסט 2016 חתם באואר בורדר ברמן, והצטרף לקו ההגנה של הקבוצה שכלל את ניקלאס מויסאנדר ותאודור גברה סלאסי. עונת 2016/17 החלה רע עבור ורדר ברמן ובאואר, שמצאו את עצמם במקום האחרון במשך זמן רב. בסיבוב השני של העונה באואר היה חלק מהשיפור שחל בקבוצה, שהשיגה רצף ניצחונות ארוך והבטיחה מוקדם את הישארותה בליגה.
ב-5 ביולי 2018 הושאל באואר לנירנברג לעונה אחת. ב-20 באוגוסט 2019 חתם בארסנל טולה לשלוש שנים.

קריירה בינלאומית

באואר היה יכול לבחור אם לייצג את גרמניה או את קזחסטן, ובשנת 2015 גילה כי דחה הצעה מהתאחדות הכדורגל הקזחית כי חלם לייצג את גרמניה. חודש אחר כך, ייצג באואר את גרמניה באליפות העולם עד גיל 20, ממנה הודחה גרמניה ברבע הגמר לאחר הפסד לנבחרת מאלי בבעיטות הכרעה. בשנת 2016 השתתף באואר עם נבחרת גרמניה האולימפית באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016), וזכה עם הנבחרת במדליית כסף. באואר החליף את לוקאס קלוסטרמן במחצית המשחק מול נבחרתה האולימפית של פיג'י בשלב הבתים, שהסתיים בתוצאה 10-0 לגרמניה. באואר לא ערך הופעות נוספות באותה אולימפיאדה, בה גרמניה הפסידה בגמר לנבחרת ברזיל האולימפית בפנדלים.
היום הבינלאומי נגד הומופוביה

היום הבינלאומי נגד הומופוביה, טרנספוביה וביפוביה - הבנ"ה (International Day Against Homophobia, Transphobia & Biphobia - DAHOT | IDAHO) הוא אירוע המתקיים מדי שנה ב-17 במאי, ותכליתו להפחית את ההומופוביה ברחבי העולם. את אירועי היום מובילה ועדת הבנ"ה (IDAHO Committee) הממוקמת בצרפת, ושנוסדה ומנוהלת על ידי לואי-ז'ורז' טן, אקדמאי ופעיל זכויות אדם צרפתי. התאריך 17 במאי נקבע כיום הבינלאומי נגד הומופוביה כציון למועד שבו הוסרה ההומוסקסואליות מרשימת ההפרעות הנפשיות על ידי ארגון הבריאות העולמי, בשנת 1990.
המטרה העיקרית של היום הבינלאומי היא להעלות את מודעות לתופעות האלימות, האפליה והדיכוי של קהילות הלהט"ב ברחבי העולם ולייצר דיאלוג עם התקשורת, קובעי מדיניות, דעת קהל והחברה האזרחית.

שם האירוע

עד שנת 2009 השם הרשמי היה: היום הבינלאומי נגד הומופוביה. החל משנת 2009 טרנספוביה נוספה, בשל ההכרה באפליה, האתגרים והבעיות איתם מתמודדים טרנג'נדרים וטרנסקסואלים. מאז 2015, גם הביפוביה נוספו לשם הרשמי מתוך הכרה שגם ההתמודדות של קבוצה זו שונה מקבוצות אחרות בקרב קהילות הלהט"ב. בישראל ובמדינות אחרות בעולם, שם האירוע כולל גם התייחסות ללסבופוביה.

בעולם

מאז שנת 2005 מצוין היום נגד הומופוביה. ב-2014 היום צויין ביותר מ-130 מדינות בעולם, ומוכר באופן רשמי על ידי האיחוד האירופי, ממשלות בלגיה, בריטניה, צרפת, לוקסמבורג, הולנד, מקסיקו, קוסטה ריקה ואחרות. היום מצוין גם במדינות שחל בהן עונש מוות על קיום יחסים הומוסקסואליים. באיראן, למשל, צוין היום במסרים של דוא"ל בתוך קהילת הלהט"ב ובין פעילי זכויות האדם.
בעוד שמטרת אירועי הגאווה, היא לעורר את רגש הכבוד כלפי ביטויים מגוונים של מיניות, ולבטל את רגש הבושה העצמית הנקשר אליהם לפעמים, מטרת הבנ"ה היא להביא לדה-לגיטימציה של עמדות הומופוביות, ולמאבק של החברה כולה בביטויה. ברחבי העולם מצוין יום ההבנ"ה בצורות שונות, אין קמפיין מרכזי שנקבע על ידי הארגון הבינלאומי, זאת מתוך הבנה כי הקונטקסט החברתי, דתי, פוליטי ותרבותי בהם פועלות קהילות הלהט"ב מקומות שונים בעולם משפיע על הפעילויות שהקהילות המקומיות יובילו.

בישראל

בישראל צוין היום לראשונה ב-17 במאי 2006, תחת הכותרת "הבנ"ה". היום צוין ב-25 פעילויות שונות ברחבי הארץ, בהן השתתפו אישי ציבור, ובהם השרה יולי תמיר, וחברי הכנסת יוסי ביילין, זהבה גלאון ודב חנין. נשיא מדינת ישראל משה קצב, פרסם הודעת תמיכה רשמית במטרות היום ובגנות ההומופוביה בקוראו לציבור לגלות סובלנות ולעקור כל ביטוי שנאה ועוינות. שרת החינוך, יולי תמיר, הודיעה מעל בימת הכנסת כי תוסיף את המאבק בהומופוביה לתוכנית הלימודים במערכת החינוך.
ב-2011 השיקו נינו אבסדזה מקדימה וניצן הורוביץ את השדולה הגאה של הכנסת במסגרת אירועי היום הבינלאומי נגד הומופוביה שנערכו בתל אביב.
קופה משותפת

מטרת המשחק

שעשועון טלוויזיה בו שני מתמודדים על מיליון שקלים, וכל אחד מהם רשאי להיעזר בשותפים אם יסכים לחלוק איתם את הכסף.

שלב ראשון

בשלב הראשון ישנם 6 סיבובים. בכל סיבוב מקבל כל מתמודד שאלה אחת ששווה 5,000 שקלים. במידה ואחד המתמודדים לא יודע את התשובה הוא יכול להתייעץ עם אחד מהשותפים, אך במידה ויתייעץ איתו יכנס גם הוא כשותף בקופה. לאחר 6 סיבובים שותפים שלא הצליחו להיכנס לקופה יעזבו את המשחק.

שלב שני: מגדילים קופה

בשלב השני הנקרא "מגדילים קופה" יש 4 סיבובים. בכל סיבוב המתמודד שיענה קודם ויענה תשובה נכונה יוסיף 10,000 שקל, ובמידה ויטעה יוריד 5,000 שקלים מהקופה. בשלב זה יכולים המתמודדים להתייעץ עם השותפים שהכניסו לקופה.

שלב שלישי: הגמר

בשלב זה ישנן 6 שאלות. אחרי כל שאלה יכול המתמודד לפרוש ולחלק את הכסף בין השותפים שלו. במידה והמתמודד או אחד השותפים ענה תשובה לא נכונה המשחק נגמר. במידה והמתמודד ענה לבד על השאלה הוא יכול להדיח את אחד השותפים.
הערב אימפרוביזציה

תקציר העלילה

להקת שחקנים בבימויו של דוקטור הינקפוס עומדת להעלות אימפרוביזציה על בסיס הנובלה "לאונורה אדיו!" של פיראנדלו. הינפקוס מספר לקהל לפני ההצגה שתוכניתו היא שהשחקנים יאלתרו, כפי שירגישו, בניסיון לגרום לעבודה להציג את עצמה, עם דמויות במקום שחקנים. אולם, שחקניו מתוסכלים מהקונפליקט הגלום בהוראותיו של הינקפוס: להיהפך להיות הדמויות, אבל גם לעלות לבמה לפי ההוראות ולסגל עצמם להחלטותיו של הינקפוס לגבי מה יקרה מתי.
לאחר מספר ויכוחים בין השחקנים להינקפוס, המחזה מתחיל. הוא מספר על משפחת לה קרוצ'ה – אדון סאמפונייטה, אשתו השתלטנית, סניורה איגנאציה, וארבע בנותיהם, מומינה, טוטינה, דוריה וננה – שהעתיקו את מקום מגוריהם מהעיר נאפולי לאי סיציליה, השמרני יותר מבחינה חברתית. המשפחה מתיידדת עם קבוצה מקומית של קציני חיל האוויר האיטלקי, שאוהבים את האמא ומפלרטטים עם בנותיה. ברם, התנהגות זו אינה מתקבלת בעין יפה בידי יתר תושבי העיר, בהם גם ריקו וורי, אף הוא קצין.
לילה אחד, סאמפונייטה מגיע לביתו כשהוא מדמם מלווה בזמרת קברט בה הוא מאוהב, אחרי שהוא נדקר על מנת להגן על כבודה, ומת. התקרית אירעה לאחר שהשחקנים התקוטטו ביניהם על כמה הם צריכים להיצמד לטקסט הכתוב, כניסת השחקנים נהרסה, והשחקנים, שזועמים על כך שהינקפוס נותן להם הוראות תוך כדי ההצגה, משליכים אותו מהתיאטרון שלו.
הסצנה הבאה מתרחשת כעבור מספר שנים. מומינה התחתנה עם ריקו וורי, הקנאי שמדמה חזיונות שווא על עברה המיני המופקר כביכול עם הקצינים האחרים. אחרי שהוא מתעלל בה ועוזב, מומינה – בעידודם של קולותיהן של אמה ואחיותיה הנמצאות מחוץ לבמה – מוצאת עלון פרסום במעילו המספר על הפקת האופרה "הטרובדור", שבה טוטינה, כיום זמרת בעלת שם, מופיעה. היא מתארת את התיאטרון לשני ילדיה, שמעולם לא צפו בו, ומספרת להם את סיפורה של האופרה, שרה קטעים ממנה, כשליבה פועם מהר יותר ויותר, ונשימתה הולכת ונחלשת, עד שהיא שרה את שורתה של מנריקו במערכה הרביעית, דואט הפרידה – "לאונורה אדיו!" (היה שלום לאונורה), מתמוטטת והולכת לעולמה.
השחקנים האחרים מסיימים את המחזה ומוצאים את מומינה מתה. הם מאמינים שהשחקנית הראשית התעלפה, אולם היא מתעוררת. אחרי שהשחקנים מתעקשים לשחק את התפקידים הכתובים להם, שלומדים אותם בעל פה ומשננים אותם, כפי שכתב הסופר. דוקטור הינקפוס, שב, משבח את השחקנים על כך שעשו בדיוק כמו שאמר להם, דברים שאינם כתובים בסיפור. הינקפוס מתנצל בפני הקהל על השגיאות שנפלו בהצגה.
בריאן פריל

ביוגרפיה

פריל נולד באומך שבמחוז טיירון בצפון אירלנד. אביו, פטריק "פאדי" פריל, היה מורה בבית ספר בדרי. אימו, מרי מקלון, הייתה מנהלת סוכנות דואר בגלנטיס (Glenties) שבמחוז דניגול. הוא התחנך בבית ספר קתולי, סיינט קולומב'ס קולג' בדרי. את התואר הראשון עשה בסיינט פטריק'ס קולג' במיינות' (Maynooth) והוסמך להוראה ב-St. Joseph's Training College בבלפסט. ב-1954 נשא לאישה את אן מוריסון, ולזוג נולדו ארבע בנות ובן. בין השנים 1950 ל-1960 עסק בהוראה ולימד מתמטיקה בבתי ספר בדרי. ב-1960 עזב את משרתו כמורה כדי לקדם את הקריירה שלו כסופר. הוא עבר לגור במוף (Muff) במחוז דניגול, ולבסוף התיישב בגרינקאסל שבדניגול.
ב-1987 מונה לשאנד אירן (הסנאט האירי) על ידי הטישך. וכיהן עד 1989. רדיו ה-BBC שידר ב-1989 סדרה של ששה ממחזותיו במסגרת "עונת בריאן פריל, הוא היה המחזאי שעודו בחיים הראשון שזכה לכבוד כזה. באפריל ועד אוגוסט של שנת 1999 חגגו יום הולדת 70 לפריל, באירועים שנקראו "פסטיבל פריל". במהלכו הועלו עשרה מחזות על הבמות ברחבי דבלין. בנוסף לפסטיבל הוקדשו למחזאי כנס, תערוכה בספריה הלאומית, הקרנות סרטים, ומהדורה מיוחדת של המגזין The Irish University Review. כמו כן קיבל פרס על מפעל חיים מ"אייריש טיימס".

ב-2008 הוכרז באוניברסיטת המלכה בבלפאסט על כוונה להקים מרכז תיאטרון ומחקר על שמו של בריאן פריל. המרכז "בריאן פריל תיאטר" נפתח ב-2009.
ב-2009 ציינו את יום הולדתו השמונים. בגייט תיאטר הוצגו בספטמבר המחזות "Faith Healer", ‏"The Yalta Game" ו-"Afterplay". ב-13 בספטמבר הוצג ב"אבי תיאטר" ערב של "חגיגות יום ההולדת של בריאן פריל", בו הוקראו קטעים ממחזותיו "פילדלפיה, הנה אני בא!", "תרגומים" ו"רוקדים בלונאסה". למרות היותו מתבודד, השתתף פריל בחגיגות וקיבל עוגה בעוד הקהל שר "יום הולדת שמח". עוד ב-2009 פרסם כתב העת Irish Theatre International גיליון מיוחד לרגל המאורע, והקדיש שבעה מאמרים למחזאי.
נפטר בדניגול שבמחוז אלסטר באירלנד ב-2 באוקטובר 2015, לאחר מחלה ממושכת.
Charmbracelet World Tour

רקע

באפריל 2003 הודיעה קארי על יציאתה לסיבוב ההופעות. זה היה לסיבוב ההופעות הארוך ביותר שלה אשר כלל 69 הופעות אשר נפרסו על פני 8 חודשים בין היתר גם במזרח אסיה, דרום אסיה והמזרח התיכון. תחילה תוכננו לסיבוב ההופעות פחות יעדים אך בהמשך נוספו יעדים נוספים במהלכם שינתה את רשימת השירים כאשר ביצעה במקום חלק מהשירים שירים של חג המולד בהתאם לתקופה. המעריצים שיבחו את קארי על הביצועים הווקאליים שלה שכן קארי הודתה כי סיבוב ההופעות עזר לה להכין את עצמה מבחינה ווקאלית לקראת ההקלטות של האלבום הבא שלה.
לפני שהחלה מכירת הכרטיסים המיקומים של ההופעות הועברו מאצטדיונים גדולים לאולמות קטנים ואינטימיים. לדבריי קארי השינוי נעשה על מנת לתת למעריצים מופע אינטימי יותר בהשארת ברודוויי. היא אמרה: "זה הרבה יותר אינטימי כדי שתרגיש כאילו היה לך ניסיון, כאילו התנסית בלילה איתי". אם כי באירופה ובאסיה ביצעה קארי את המופעים במקומות גדולים יותר, למשל בהופעה במנילה הופיעה מול קהל של 35 אלף איש, במלזיה הופיעה מול קהל של 50 אלף איש ובסין מול קהל של 70 אלף איש. בממלכה המאוחדת הופיעה בפעם הראשונה מחוץ ללונדון בערים כמו בגלאזגו, בברמינגהאם ומנצ'סטר.
פחד במה (סרט)

עלילה

ג'ונת'ן מפריע לשחקנית בשם איב באמצע חזרה ומספר לה שהוא המאהב של שחקנית אחרת בשם שרלוט, שיום אחד הגיעה אליו עם שמלה מוכתמת וביקשה ממנו להביא לה מביתה שמלה אחרת. כשהוא הגיע לביתה הוא מצא את גופת בעלה שנרצח על ידה בוויכוח, לקח בשבילה שמלה חדשה, וניסה לגרום לזה להראות כמו שוד, אבל נתפס על ידי העוזרת שלה נלי, שחשדה בו, ועכשיו הוא במנוסה מהמשטרה. לאיב יש רגשות כלפי ג'ונתן, והיא מחביאה אותו בבית בחוף שבבעלות אביה. אביה הוא איש משטרה, ושם לב שהכתם על השמלה נעשה בכוונה ולא בתאונה, וחושד שהפלילו את ג'ונתן. ג'ונתן מתנגד, ושורף את השמלה. 
איב מחליטה להתחזות לדוריס, בת דודה של נלי, ובכך לחדור לביתה של שרלוט. איב פוגשת בלש בשם סמית', אבל צריכה לכסות על כך שהיא גם דוריס. ג'ונתן מגיע אל שרלוט, ואומר לה שתברח איתו, אבל היא אומרת שלא תוותר על הקריירה שלה, וגם שהיא מנהלת רומן עם פרדי המנהל שלה. איב שוב עוזרת לג'ונתן לברוח מהמשטרה ומסתירה אותו בבית אביה בלונדון, אבל הוא רואה שהיא מתאהבת בבלש סמית'. יום אחד איב משכנעת את סמית' לבוא איתה להופעה של שרלוט, והם מראים לה ילדה שמחזיקה בובה עם שמלה מוכתמת מה שגורם לה להתעלף, כשסמית' רואה את איב באה לעזור לה הוא מבין שהיא ודוריס זו אותה האחת. איב מצליחה לעשות כך שבאמצעות מיקרופון מוסתר היא מוציאה הודאה משרלוט שהיא קשורה לרצח, אבל מאשימה את ג'ונתן ברצח עצמו. סמית' אומר למשטרה שג'ונתן רצח את הבעל, ואחר כך ג'ונתן מתוודה ששרלוט שכנעה אותו לעשות את זה בשביל שהיא תוכל להיות עם פרדי. הוא מאיים להרוג גם את איב אבל היא בורחת והווילונות הורגים אותו.

הפקה

אף על פי שבמאי הסרט אלפרד היצ'קוק עבר להוליווד כבר בשנת 1939, הסרט צולם בלונדון ומקומות אחרים בממלכה המאוחדת. השחקניות היחידות שאינם בריטיות הן ג'יין ווימן האמריקאית ומרלן דיטריך הגרמנייה.
הסרט זכה להתעניינות עקב סצנת התעתוע המפורסמת, שמשנה את התסריט מיסודו. להפקת הסרט לקח זמן רב לצלם אותו, כמו סרטיו הקודמים של היצ'קוק: "החבל" (1948) ו"תחת חוג הגדי" (1949). הסרט היה אמור במקור לצאת בחברת ההפקה Transatlantic Pictures אך לבסוף יצא בחברת האחים וורנר.
בתה של דיטריך, מריה ריבה, טענה בספרה שהראשונה לא חיבבה את ויימן עקב ההבדל הגדול ביניהן. למרות זאת, באחת הסצנות דמותה של דיטריך מחמיאה לדמותה של ויימן על שינוי הופעתה החיצוני.
היצ'קוק הופיע בהופעת קמע בדקה ה-39, בסצנה בה דמותה של ויימן מדברת אל עצמה ברחוב.
הסרט זכה לדירוג גבוה באתר "Rotten Tomatoes" עם ציון של 88% בהתבסס על 16 ביקורות.
דוד גיסין

דוד גיסין (תקצ"ב, 1832 – ו' באייר תרס"ה, מאי 1905) היה איש העלייה הראשונה, ממתיישבי ראשון לציון והמוהל של המושבה. היה חלוץ התחבורה של ראשון לציון.

ביוגרפיה

נולד בחצי האי קרים למשפחה מסורתית וקיבל חינוך דתי. שימש כשו"ב ומוהל.
בשנת 1882, בהיותו בן חמישים, עלה עם משפחתו לארץ ישראל והתיישב בירושלים. בשנת 1887 עבר עם משפחתו לראשון לציון. היה המוהל של המושבה. כמו כן עסק בפיקוח על כשרות היין ביקב שהוקם במושבה.
היה הראשון שהקים דיליז'נס בראשון לציון ובאמצעותו הפעיל את קו התחבורה בין ראשון לציון ליפו.
נפטר בראשון לציון בשנת 1905.
בנו, אריה לייב גיסין, היה מעסקני המושבה. בתו, שפרה, הייתה מנהלת בית הספר לבנות בראשון לציון.
מרכז עתיד

רקע היסטורי

ב-17 במרץ 1996 נפתח מרכז העתיד של חברת הביטוח סקנדיה. בעקבות כינונו של מרכז העתיד הראשון קמו מאמצע שנות ה-90 עשרות מרכזי עתיד בעולם, רובם באירופה. בעקבות הווסדם של מרכזי העתיד קמו תוכניות מחקר ופיתוח מקומיות ובינלאומית בנושא. ארגון עתיד פתוח (Open Future) הוא הבולט שבהם. הארגון קיים שני מפגשי פסגה בינלאומיים הראשון ב-2005 בהולנד השני ב-2006 באיטליה, מפגש שלישי עתיד להתקיים במאי 2009 בסטוקהולם. בין המשתתפים בכנסי עתיד פתוח עד כה היו גם ארבעה ישראלים. ד"ר עדנה פשר מקבוצת ד"ר עדנה פשר ושות', רון דביר מאוניברסיטת בר-אילן, יעל שוורצברג מהמכון לחינוך דמוקרטי וחיה אבני ממרכז פסגה ניסויי באר שבע. בשנת 2003 שינה המרכז לפיתוח סגלי הוראה בבאר שבע את תפקודו ברוח עקרונות מרכז העתיד והפך למרכז העתיד הראשון בישראל, ולמרכז העתיד הראשון בעולם לפיתוח סגלי הוראה.
האריו

ממשלת המחוז

בראש כל מחוז עומדת ממשלת המחוז (באסטונית: maakonnavalitsus) הנשלטת בידי מושל (maavanem), אשר ממונה בידי ממשלת אסטוניה לקדנציה בת חמש שנים. מאז 2006 משרת מושל המחוז מאוישת על ידי ורנר לוטסמאן.

גאוגרפיה

מחוז האריו גובל במפרץ הפיני מצפון. לחופה עשרה איים גדולים ועשרות איונים.

היסטוריה

עד לרפורמה המנהלית באוקטובר 2017 מנה המחוז 24 נפות, מתוכן 6 עירוניות והשאר כפריות.
שצ'בז'שין

תולדות היישוב

שצ'בז'שין נזכרת לראשונה בשנת 1352, עת ביקר בה קז'ימייז' השלישי, מלך פולין, אך נראה שהייתה מיושבת כמה מאות שנים קודם לכן. במהלך המאה ה-15 הוענקו ליישוב זכויות עיר, ועד מהרה הפך למרכז מסחר לסביבתו.
בחלוקת פולין בשנת 1772 נכללה העיר בתחום אוסטריה, ובשנת 1815 נכללה בתחום פולין הקונגרסאית.

יהודי שצ'בז'שין

התיעוד הראשון לישיבת יהודים בעיר הוא מהמאה ה-16, הגם שבשנים אלה הוטלו עליהם מגבלות תעסוקה שונות. מסוף המאה ה-16 התקיימה בעיר קהילה יהודית עצמאית, עם בית כנסת ובית עלמין. במהלך פרעות ת"ח ות"ט ערכו הקוזקים טבח קטלני ביהודי העיר.
בין מלחמות העולם נמנו בעיר כ-2,600 יהודים, כשליש מתושביה, והתקיימה בה פעילות של המפלגות הציוניות, של הבונד ושל אגודת ישראל. כמו כן, פעלו בעיר בית ספר מרשת יבנה, ישיבה ובית ספר יידי. בשנות השלושים של המאה ה-20 סבלו יהודי העיר מהתנכלויות אנטישמיות גוברות והולכות מצד שכניהם הפולנים, שכללו הצבת משמרות חרם בפתח חנויותיהם.

בשואה

ב-13 בספטמבר 1939 נכבשה העיר בידי הגרמנים, ואלו החלו בביזת רכוש יהודיה. כעבור כשבועיים נכנס לעיר הצבא האדום, אך זה נסוג ממנה ב-5 באוקטובר 1939, בהתאם להסכם ריבנטרופ מולוטוב. לאחר שהגרמנים שבו לעיר, החלו במעשי השפלה והתעללות פומביים ביהודיה, תוך הטלת סכומי כופר על הקהילה המקומית, וחטיפת יהודים מהעיר לעבודות כפייה. בדצמבר 1939 נצטוו יהודי העיר לענוד הן טלאי צהוב והן סרט זרוע, והובאו לעיר 180 יהודים שגורשו מוולוצלאבק. ביולי 1940 שולחו 130 יהודים מהעיר למחנה עבודה בביאלובז'גי.
בשנת 1941 רוכזו יהודי העיר בגטו שהוקם בה, תוך הוצאה להורג של יהודים שלא מסרו לגרמנים את פרוותיהם. בשל מגפת טיפוס הבהרות שפרצה בגטו בינואר 1942 מתו רבים מיושביו. באפריל 1942 עוד נמנו בגטו שבעיר למעלה מ-3,000 יהודים.
ב-8 במאי 1942 פשטו על הגטו שבעיר אנשי גסטאפו, וריכזו כ-2,000 מיהודיו בכיכר המרכזית בו, תוך ירי אקראי לעברם, ממנו נהרגו כ-100 יהודים ורבים נפצעו. כ-280 יהודים שולחו במועד זה למחנה ההשמדה בלז'ץ.
ב-23 ביוני 1942 רצחו הגרמנים עוד עשרות יהודים מהגטו, וב-8 באוגוסט 1942 ערכו אקציה נוספת בגטו, בה ירו למוות בכ-200 קשישים, ושילחו כ-400 יהודים נוספים לבלז'ץ במספר קרונות משא דחוסים. כ-700 יהודים נוספים מהגטו שולחו כעבור מספר ימים למחנה עבודה ליד חלם, בו נרצחו.
בין ה-21 ל-24 באוקטובר 1942 חיסלו הגרמנים את הגטו שבעיר באקציה אלימה ביותר, במהלכה רצחו כ-500 יהודים בשטח הגטו. כ-2,000 היהודים הנותרים שולחו לבלז'ץ. יהודים מעטים שהצליחו להימלט מהאקציה ליערות הסביבה הוסגרו ברובם לגרמנים, או נרצחו ישירות בידי האיכרים הפולנים.