google/wiki40b huggingface dataset:
יכין-חק"ל

יכין

חברת יכין הוקמה על ידי ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל בשם "המשרד הקבלני לעבודות חקלאיות" כתגובה למשבר אבטלה ששרר בארץ ישראל ב-1927, תקופה בה נקלטה בארץ העלייה הרביעית ונוצר צורך ליצור מקומות תעסוקה לעולים, תוך ביסוס עבודה עברית במושבות ואספקת תנאי עבודה נאותים לפועלים.
החברה נטעה פרדסים והכשירה פועלים חקלאיים בארץ ובחו"ל (באמצעות תנועת החלוץ) לעבודה ולהתיישבות. החברה אירגנה בקבלנות את הקטיף והאריזה של הפרי וסייעה לייצוא פרי ההדר מארץ ישראל. בכך היוותה החברה תחרות לבעלי הון פרטיים שנטעו פרדסים בשרון כחברת בני בנימין למשל. יכין הקימה משרדי תעסוקה במושבות שניווטו פועלים למפעליה.
במהלך השנים קיבלה על עצמה "יכין" עיבוד של פרדסים שהיו בבעלות יהודים מחו"ל וכן ישראלים שלא רצו או שלא ידעו לטפל בפרדסים שבבעלותם.

חק"ל

חק"ל (חברה קבלנית לחקלאות) נוסדה ב-1942 תוך שיתוף פעולה בין הסוכנות היהודית להסתדרות במטרה לארגן את משרדי התעסוקה במבנה ארצי. חק"ל דאגה להעסקה הקבלנית של הפועלים, להכשרה ולהתיישבות בעוד יכין עסקה בעיבוד תוצרת חקלאית (למשל הפקת מיץ תפוזים, חומץ וכדומה) ובשיווק.

האיחוד

עם קום המדינה וקליטת העלייה ההמונית נוצר שוב צורך לקלוט כמות גדולה של עובדים בלתי-מיומנים ולספק להם מקומות תעסוקה. ב-1952 אוחדו יכין וחק"ל לתאגיד אחד שהקים בתי אריזה ובתי חרושת לעיבוד חקלאי, נטע מטעים, שיווק את התוצרת וגידל ירקות (לחמוצים ולמאכל בהמות). ליכין-חק"ל היה תפקיד חשוב בפרויקט פרדס בחיסכון שיזמה הממשלה.

הפרטה

ב-1992 נקלע התאגיד, כמו רבים ממפעלי חברת העובדים לקשיים כלכליים והחברה נמכרה לאיש העסקים סמי שמעון. אחד הנכסים הגדולים של החברה עם מכירתה היה נדל"ן רב. הן פרדסים באזורים נחשקים במרכז הארץ, הן שטחי מפעלים ו"בית יכין" במרכז העיר תל אביב (בצומת הרחובות אבן גבירול, קפלן).

מכירת יכין תעשיות

ב-1998 נמכרה חברת הבת "יכין תעשיות", הפועלת בתחום שימורי המזון, לחברת זנלכל בע"מ. זנלכל הפכה את המותג "יכין" למותג הקהל הרחב בניגוד למותגים "פרי מבורך" ו-"פרי זה" בהשגחת כשרויות למהדרין.
משה בלייכר

ביוגרפיה

נולד בבני ברק למשפחה דתית לאומית. בצעירותו למד בישיבת היישוב החדש ובישיבת ירושלים לצעירים, ובהמשך קפץ כיתה והגיע בתור נער לישיבת מרכז הרב, למד בין השנים תשל"ב - תשל"ח והיה תלמידם של הרב צבי יהודה הכהן קוק, הרב אברהם אלקנה שפירא, הרב צבי ישראל טאו, לימים נשיא ישיבת הר המור, ושל הרב מרדכי שטרנברג. הוסמך לרבנות על ידי הרב דב ליאור. בגיל צעיר מאוד (23) התמנה לר"מ בישיבת אור עציון. כיהן גם כרב היישוב עצמונה למשך תקופה קצרה. היה שותף למאבק בנסיגה מחבל ימית.
באלול תשמ"ב (1982) הוזמן להקים את ישיבת שבי חברון בבית רומנו בחברון, וכיהן למעלה מעשרים שנה בראשותה. תחת הנהגתו גדלה הישיבה ואף הוקמו מוסדות נוספים בחברון ובסביבותיה, ובהם הישיבה הקטנה במעלה חבר, והמכינה נתיבות דרור על שמו של דרור וינברג ביישוב תלם. ב-2003 לקה באירוע מוחי ולכן פרש מתפקידו כראש הישיבה בפועל. ממלא מקומו הוא הרב חננאל אתרוג.
הרב בלייכר נשוי לנאורה (בן פזי) ולהם שמונה ילדים. בנו, הרב טוביה בלייכר, מכהן כר"מ בישיבת איילת השחר באילת. כיום מתגורר הרב בלייכר בשכונת הר חומה בירושלים. גיסו הרב חנוך בן פזי היה ר"מ במכון מאיר.

שיטתו

שיטתו החינוכית של הרב בלייכר מבוססת על תורת הרב קוק וממשיכי דרכו, ומתמקדת בבניית האישיות של התלמיד בישיבה מבחינה אמונית וערכית. בספריו ובשיעוריו הוא מראה כיצד עניינים הנראים זולים או תמוהים בתנ"ך או בדברי חז"ל נועדו בעצם ללמד תכנים עמוקים בהתגלות האלוקית בעולם.
הרב בלייכר שייך לזרם הממלכתי בציונות הדתית וישיבתו נחשבת לאחת מישיבות הקו. גישתו ביחס לציונות החילונית, בהמשך לרבותיו, היא: "אנחנו הפסקול של הציונות של הדור הקודם. הדור הקודם עשה דברים באינסטינקט בלא להבין למה. כמו שילד נולד, בראשית דרכו הוא אינו שואל שאלות אלא עושה מה שאומרים לו, ורק כשהוא מתבגר הוא מתחיל לשאול שאלות. את התשובות לשאלות האלה אנחנו צריכים לתת, אנחנו המרפא לדור הזה". לשיטתו, "רוח אבותינו היא העומדת ביסוד מדינת ישראל". "הדור הקודם עשה דברים באינסטינקט בלא להבין למה. מה גרם לאנשים שבעטו בכל דבר קדוש להמיר חיי נוחות ושפע חומריים בעליה לארץ ישראל מוכת רעב והמלריה? הרי הם לא היו אנשים דתיים שהמצווה לעלות לארץ דיברה אליהם? אין זאת אלא מעשה שמים שנועד לקבץ את עם ישראל בארצו ל'אתחלתא דגאולה' לקראת הגאולה השלמה". 
הרב בלייכר היה מהמתנגדים החריפים לשיטת הרבדים ללימוד גמרא וללימוד ה"תנ"ך בגובה העיניים".
המשוואה הפונקציונלית של קושי

הוכחת הפתרון מעל הרציונליים

נציב במשוואה  ונקבל , בפרט .

כעת, נציב  ונקבל , כלומר, .

באינדוקציה, נקבל מהמשוואה כי  לכל מספר טבעי . על פי ההצבה הקודמת, זה נכון לכל m שלם.

נשים לב כי  לכל שלם m ולכן, על פי הנ"ל, , כלומר .

שילוב שתי התוצאות לעיל נותן לנו כי לכל מספר רציונלי  מתקיים . נציב x=1 ונקבל  לכל , כאשר .

קיום של פתרונות אחרים

נתאר כעת את כל הפונקציות המקיימות את המשוואה. כידוע,  ו-  הם שדות ו-  הוא תת-שדה של . על כן, ניתן להסתכל על  כעל מרחב וקטורי מעל .
ראינו לעיל שכל פתרון f מקיים את תנאי ההומוגניות  לכל סקלר רציונלי m ולכל מספר ממשי x. אם כך, f היא העתקה ליניארית מן המרחב הווקטורי  אל עצמו. מצד שני, כל העתקה ליניארית מקיימת את תנאי האדיטיביות, המגדיר את f. מכאן שאוסף הפתרונות למשוואה הפונקציונלית כולל את כל ההעתקות הליניאריות, ותו לא.
יהי  בסיס המל למרחב וקטורי זה. כל העתקה ליניארית מוגדרת על-פי הערכים שנבחר לה, שרירותית, על אברי B.
פסח אוירבך

פסח אוירבך (לעיתים אוירבוך, אורבך; כ"ה בטבת תרל"ח; 31 בדצמבר 1877 – י"ד בניסן תש"ה; 28 במרץ 1945) היה מחנך, סופר וחוקר טבע, איש העלייה השנייה. כתב וערך ספרים רבים, בהם ספרי מדעי הטבע וספרי לימוד.

ביוגרפיה

אוירבך נולד בשנת 1877 בקישינב למשה אריה ופייגה אוירבך. קיבל חינוך מסורתי והשכלה כללית. ב-1897 החל להורות בבית ספר עברי בקישינב. באותה תקופה הצטרף לתנועה הציונית, ובין השאר שימש מזכירו של ד"ר יעקב ברנשטיין-כהן ב"לשכת הדואר" והיה אחראי על כתיבת המכתבים בעברית. הוא פרסם רשימות ומאמרים בעיתוני התקופה, ובהם "המליץ" ו"הצפירה". בזמן פרעות קישינב שהה בעיר ותיאר ברשימותיו בעיתונים את המאורעות הקשים. סייע לחיים נחמן ביאליק, שבא לקישינב כשליח ועד העזרה, בגביית העדויות ועיבוד החומר.
ב-1908 ניהל בית ספר יהודי בניקולייב למשך מספר חודשים, ובאותה שנה עלה לארץ ישראל. מיד עם עלותו החל להורות בבית הספר לבנים ביפו מיסודה של חברת עזרה. בין השאר היה מורה לטבע, שהיה אחד מתחומי התעניינותו המרכזיים. בשנת 1913 עבר לשמש כמורה בבית הספר לבנות ביפו, שנוסד על ידי ההסתדרות הציונית. בשנת 1919 התמנה למנהל בית הספר העירוני בתל אביב (שלימים נקרא אחד העם), והחזיק בתפקידו עד מותו.
אוירבך היה פעיל בהסתדרות המורים הארצישראלים ומעורכי כתב העת "החינוך". במשך עשרות שנים עסק בכתיבתם ועריכתם של ספרי לימוד לבתי הספר, ובכללם ספרי לימוד בנושאי טבע. הוא גם חיבר מספר ספרי טבע וספרי ילדים, וכן פרסם סיפורי טבע ומעשיות לילדים בעיתוני הילדים "עולם קטן", "השחר", "מולדת" ו"דבר לילדים". חלק מסיפוריו פורסמו תחת שמות העט 'א. ברוך' ו'פלוני אלמוני'.
במקביל לעבודת ההוראה, היה אוירבך מחוקרי הטבע בארץ ישראל ופעל לזיהויים של צמחים ובמיוחד צמחי ארץ ישראל. יחד עם עמיתו מרדכי אזרחי ערך את "ילקוט צמחים", שיצא על ידי ועד הלשון העברית.
אוירבך היה נשוי לרבקה, אחייניתו של מאיר דיזנגוף (בת אחיו צבי). נפטר בערב פסח תש"ה, ונקבר בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב.
מסיבת רחוב

מסיבת רחוב היא מסיבה או אירוע-חוצות המוני, המתקיימים ברחוב. מסיבות הרחוב מתאפיינות בדרך כלל בכמות גדולה של חוגגים היורדים אל הרחוב, שנחסם לתנועה למשך המסיבה; וחוגגים במוזיקה, ריקודים ואינטראקציה חברתית. במקרים רבים עסקים מקומיים מצטרפים ליוזמות מסוג זה ומאפשרים הופעות או משמיעים מוזיקת ריקודים ברחבת הכניסה אליהם.
אחת האידאולוגיות שמובילות את יוזמי מסיבות הרחוב היא השבת האנשים לרחוב, פעמים רבות כחלק מהתחדשות עירונית. תנועות אידאולוגיות מסוג זה נפוצות במערב אירופה ובצפון אמריקה ומוכרות בעיקר בשם Reclaim the Streets - תנועה לא מאורגנת אשר קוראת להפקעת המרחב הציבורי מידי כלי הרכב ותרבות הצריכה.

מסיבות רחוב בישראל

מסיבות רחוב נערכות בישראל לציון חגים כמו פורים ושמחות אחרות כגון יום העצמאות, והן נעשות בשיתוף ובעידוד הרשות המקומית.
בעבר נחגגו בתל אביב מסיבות ברחוב דיזנגוף וברחוב שינקין. כיום שכונת פלורנטין מהווה את המוקד העיקרי למסיבות רחוב בעיר. כך בפורים תשס"ח ובערב יום העצמאות ה-60 למדינת ישראל נערכו בשכונה מסיבות רחוב, בהשתתפות אלפי אנשים.
ברחוב הרב קוק בתל אביב ארגנו התושבים מסיבת רחוב ב-2006, לציון השלמת שיפוץ הרחוב שארך כחצי שנה. לנוכח הצלחת האירוע, הממומן כולו מתרומות המשתתפים וללא חסויות מסחריות, החליטו התושבים להפכו למסורת וחגגו מסיבות רחוב גם בשנה העוקבת ובזו שאחריה, כשמספר המשתתפים עולה משנה לשנה. בחיפה נערכות מעת לעת מסיבות רחוב ברחוב מסדה שבהדר הכרמל, כמו גם במרכז הכרמל, תוך שיתוף פעולה בין העירייה לבין ארגונים שונים, ומ-2009 עורכת העירייה מדי קיץ אירועי "קַלָּבַּת-שבת" ברחוב הנמל שבעיר.
בירושלים התקיימה ב-2009 מסיבה המונית ברחוב דורות ראשונים שבלב העיר.
בשנת 2010 החלו להיערך בישראל מסיבות אוזניות, שבהן מחולקות לעוברים ושבים אוזניות אלחוטיות שבאמצעותן הם רוקדים לצלילי המוזיקה המשודרת מתקליטן אחד או יותר המנגן באותו הרחוב. במקרים אחרים מחולקים נגני MP3 ודיסקמנים.
דני פארן

ביוגרפיה

דני פארן נולד בירושלים. הוא סיים לימודי תואר ראשון בכלכלה ויחסים בינלאומיים באוניברסיטה העברית ותואר ראשון בלימודי טלוויזיה וקולנוע באוניברסיטת סן דייגו שבארצות הברית.
בשנת 1975 החל לעבוד כמפיק בערוץ הראשון של רשות השידור. בין התוכניות שהפיק בערוץ: "שלום לבוא שבת" בהגשת צמד רעים, "שמיניות באוויר", בהנחייתו של דליק ווליניץ, וכן תוכניות דרמה ותעודה. בשנות ה-80 היה סגן מנהל התוכניות של הטלוויזיה הישראלית במסגרת זו הפיק סדרות ותוכניות רבות, בניהם סדרת הדרמה הצבאית "אנשים במיל'" משנת 1984, החל משנת 1987 כיהן כסמנכ"ל בחברת אולפני טלעד. במסגרת זו הפיק תוכניות ילדים רבות. בהן, "ציפי בלי הפסקה" ו"חיות וחיוכים". בהמשך, שימש בתפקידו כאשר החלה טלעד לשמש כאחת משלוש זכייניות ערוץ 2.
פארן הקים את חברת "דרסט הפקות" ובה הפיק ויצר תוכניות כגון "עבודה ערבית" ו"שבאבניקים", אותה יצר עם אלירן מלכה. כמו כן הפיק שעשועונים רבים כגון "עשינו עסק" ו"טוטו משפחתי", בהגשת דודו טופז, וטלנובלות כגון "לגעת באושר", "אסתי המכוערת", "משחק החיים", "האלופה" וטלנובלה בע"מ". על החדרת ז'אנר הטלנובלות לישראל כונה "אבי הטלנובלות".
בין הפקותיו של פארן היו סדרות דרמה ותעודה. הוא הפיק מספר סרטים תיעודיים בנושא השואה. בשנת 1994 זכה הסרט "אל תגעו לי בשואה" בבימויו של אשר טללים, שפארן היה אחד ממפיקיו, בפרס אופיר לסרט התעודה הטוב ביותר.
בשנת 1996 הפיק את הסרט "נקמה". בשנת 2000 זכה סרטו "קאפו" בפרס אמי הבינלאומי בקטגוריית סרטי תעודה.
בשנת 2007 הודיעה חברת "דורי מדיה גרופ" כי הגיעה להסכמה עם דניאל פארן, המנכ"ל ובעל המניות היחיד של פארן הפקות בע"מ, על רכישת 75% ממניות החברה בסכום כולל של 1.6 מיליון דולר.
ב-15 בדצמבר 2018 נפטר לאחר מחלה. לפני מותו יצר את הסדרות שטרם שודרו, "מלכת ירושלים" העוסקת בראש עיר ערבייה ראשונה בעיר ומיועדת לשידור בערוץ כאן 11, ואת הדרמה הקומית "דור 3" על מנחת קבוצות במוזיאון יד ושם. הותיר אחריו אשה ושבעה ילדים.
בן סלומון

שירות צבאי

בן סלומון נולד ב-1 בספטמבר 1914 במילווקי, וויסקונסין למשפחה יהודית. ב-1937 סיים את לימודיו בבית הספר לרפואת שיניים של אוניברסיטת דרום קליפורניה.
ב-1940 גויס סלומון לחיל הרגלים של צבא ארצות הברית. ב-1942 מונה לקצין בחיל רפואת השיניים. במאי 1943 הוא שירת בתור רופא השיניים של רגימנט החי"ר 105, באוגדת החי"ר 27. ב-1944 הוא קודם לדרגת סרן.
את ניסיונו הקרבי רכש סלומון ביוני 1944, על חופי האי סאיפאן. בהיעדר צורך ברופא שיניים בזמן הקרבות, התנדב סלומון להחליף את המנתח הפצוע של הגדוד השני. ככל שהגדוד השני המשיך להתקדם הלך מספר האבדות ועלה. ב-7 ביולי הוקמה תחנת הטיפול של סלומון כ-50 מטרים מאחורי השוחה הקדמית. האוהל החל להתמלא בפצועים שזרמו מהקרב וחיילים יפנים החלו לחדור לתוכו. סלומון הצליח להדוף את החיילים היפנים מהאוהל והורה על פינוי הפצועים בעודו נשאר מאחור לחפות על נסיגתם.
כשחיילים אמריקאים חזרו למקום מספר ימים לאחר הקרב, הם מצאו את גופתו של סרן סלומון שמוטה על מכונת ירייה, מול עמדת הירי היו מוטלות גופותיהם של 98 חיילים יפנים. גופתו של סרן סלומון הייתה מנוקבת ב-76 כדורים ובדקירות כידון מרובות מהן 24 שככל הנראה ספג בעודו בחיים.

הדרך הארוכה להכרה

סרן אדמונד ג. לאב, ההיסטוריון של אוגדה 27, היה אחד מהחיילים שמצאו את גופתו של סלומון. על פי בקשתו של סגן מפקד אוגדה 27 בריגדיר גנרל אוגדן ג'. רוס, אסף סרן לאב עדויות והכין המלצה להענקת מדליית הכבוד לסרן סלומון.
ההמלצה נדחתה על ידי מפקד אוגדה 27, מייג'ור גנרל ג'ורג' ו. גרינר. גרינר דחה את ההמלצה "מכיוון שסלומון שירת כרופא וענד את סמל הצלב האדום על זרועו. על פי כללי אמנת ז'נבה שאותם ממלאת ארצות הברית, לא ישתמש קצין מחיל הרפואה בכלי נשק כנגד האויב." סיבה נוספת הייתה שההנחיה להענקת מדליית הכבוד לחיילים מחיל הרפואה (שאינם חלק מהמערך הלוחם) מציינת שהחיילים אינם יכולים לקבל את העיטור על פעילות התקפית. 
פרשנויות מאוחרות יותר של אמנת ז'נבה ושל חוקי ארצות הברית ללוחמת יבשה, מאשרות שימוש בנשק אישי להגנה עצמית או להגנה על הפצועים והצוות הרפואי, זאת בתנאי שהחייל אינו עונד את סמל הצלב האדום. במקרה של סרן סלומון מכונת ירייה אינה נחשבת לנשק אישי. לסלומון קדמו שני יהודים בלבד שעוטרו במדליית הכבוד על תפקודם במלחמת העולם השנייה. חיילים יהודים רבים לא זכו להכרה על שירותם מסיבות שעוררו סימני שאלה. ביניהם אפשר לציין את טוראי ראשון לאונרד קרביץ (דודו של הזמר לני קרביץ) ואת רב-טוראי טיבור רובין.
ב-1951 לאב הגיש שוב את ההמלצה להעניק את מדליית הכבוד לסרן סלומון דרך משרד ההיסטוריה הצבאית. ההמלצה נדחתה שוב, הפעם מכיוון שהזמן שהוקצב להגשת המלצות לעיטורים במלחמת העולם השנייה חלף.
ב-1969 הוגשה המלצה נוספת להענקת מדליית הכבוד לסרן סלומון, ההמלצה הוגשה על ידי לוטננט ג'נרל האל ב. ג'נינגס, מפקד חיל הרפואה האמריקאי.
ב-1970 המליץ המזכיר הצבאי האמריקאי סטנלי ר. רזור לאשר את הענקת העיטור והעביר את המלצתו למזכיר ההגנה האמריקאי. המלצתו חזרה ולא ננקטה שום פעולה.
ב-1998 ד"ר רוברט ווסט (מבית הספר לרפואת שיניים של אוניברסיטת דרום קליפורניה) הגיש שוב את ההמלצה להענקת העיטור לסרן סלומון. ההצעה הוגשה דרך חבר הקונגרס בראד שרמן. 
ב-1 במאי 2002 נשיא ארצות הברית ג'ורג' בוש העניק לד"ר ווסט את מדליית הכבוד של סרן בן סלומון. מדליית הכבוד של סלומון מוצגת בבית הספר לרפואת שיניים של אוניברסיטת דרום קליפורניה.
סימולטור

סימולטור (בעברית "מדמה") הוא מתקן המאפשר סימולציה (הדמיה או חיקוי) של פעילות מסוימת במצבים ותרחישים אופייניים שונים, שהם חלק מהמציאות. המתקן עשוי להיות מכני או ממוחשב, והוא משמש לצורכי הדרכה או אימון (בעיקר בהקשר הצבאי), וכן לצורכי בידור ופנאי.
לאופולד השני, נסיך ליפה

ביוגרפיה

לאופולד נולד ב-6 בנובמבר 1796 בדטמולד, והיה ילדם הבכור של לאופולד הראשון, נסיך ליפה ופאולינה, נסיכת אנהלט-ברנבורג, בתם של פרידריך אלברכט, נסיך אנהלט-ברנבורג ולואיזה, נסיכת שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-פלן. בשנת 1802 מת אביו ולאופולד עלה לשלטון במקומו, אולם מכיוון שהיה קטין, שימשה אמו כעוצרת עד 1820. בשנת 1819, במהלך העוצרות, הציגה אמו חוקה לפני הפרלמנט, שהייתה אז בעלת סמכויות ביצוע יותר מכל אספה אחרת בגרמניה.
בשנת 1825, הוא בנה תיאטרון, ובין אלה ששיחקו בו היו אלברט לורצינג ולודוויג דבריאנט, אשר הועסקו בו מ-1826 עד 1833.
בשנים האחרונות של שלטונו התרחשו מהפכות 1848 שפרצו גם ברחבי הנסיכות, וב-1 בינואר 1851 מת לאופולד בדטמולד, ובנו הבכור לאופולד השלישי, נסיך ליפה עלה לשלטון במקומו.
אנג'אני

ביוגרפיה

אנג'אני נולדה בהונולולו בירת הוואי, שם למדה זמרה ונגינה בגיטרה ובפסנתר. בתום שנת לימודים במכללת ברקלי למוזיקה שבבוסטון עברה אנג'אני לניו יורק, במטרה לפתח קריירה מוזיקלית. במשך תקופה הופיעה במועדוני ג'אז, עד אשר פגשה בשנת 1984 את המפיק ג'ון ליסאואר, ששכר אותהּ לעשות קולות רקע בשירו של לאונרד כהן "הללויה". בשנת 1985 יצאה אנג'אני לסיבוב הופעות עם כהן כנגנית מקלדת וזמרת רקע, והוסיפה מאז לעבוד עמו ולתת את קולהּ לשירים מאלבומיו השונים, בהם I'm Your Man‏ ,‏ The Future,‏ Dear Heather‏ ו-Old Ideas.
בשנת 2000 פצחה אנג'אני בקריירת סולו עם אלבומהּ Anjani, ולאחריו The Sacred Names‏ (2001) – שיר הלל לשמות האלוהים בארמית, בעברית ויוונית. ב-2006 חיבר כהן מילים וסייע בהפקת אלבומהּ Blue Alert.
אווה טיקה

אווה טיקה (Eeva Tikka) (נולדה ב-31 ביולי 1939) היא סופרת ומשוררת פינית.

ביוגרפיה

טיקה נולדה בעיירה ריסטינה שבמזרח פינלנד. היא מורה לביולוגיה במקצועה, חיה בכפר המסלהטי שבמחוז קרליה הצפונית ומתפרנסת ממלגת כתיבה, שהעניקה לה המדינה הפינית לתקופה בת חמש-עשרה שנים. 
טיקה פרסמה עד כה את הרומנים הבאים: "כמו עלֵי אֶדֶר על העוֹר" (1973), "זאב ערבות" (1975), "השור האדום" (1977), "קיץ שקט" (1979), "סף התהום" (1981), "אַנּוּ" (1983), "דהירה אל השמש" (1986), "התמונות הבוערות" (1988), שיבת הבן (1993; תורגם לעברית בידי רמי סערי וראה אור בהוצאת כרמל בשנת 2000), טבילת הדרקון (2000; תורגם לעברית בידי רמי סערי וראה אור בהוצאת כרמל בשנת 2003) ו"ציפור אילמת" (2004). 
טיקה פרסמה גם ארבעה ספרי שירה: "ציור בסלע" (1987), "באר חתומה" (1989), "המלאך פוסע אל תוך הזרם" (1991) ו"ארוכה הדרך לשלום" (1994)], שישה קבצים של סיפורים קצרים: "טבעות האלומיניום" (1984), "הדייג המלך" (1990), "ליל הפיתון" (1992), "צמָא לָאֵש" (1995), "נטבל פעמיים" (1997) ו"פרפר הצפצפה" (2002)] ושלושה קובצי אגדות: "אגדות" (1984), "הסוד של גבירת הזרם" (1987) ו"ציפור לילה ובלי כנף" (1989). על ספריה זכתה טיקה בחמישה-עשר פרסים וציונים לשבח, ביניהם ארבעה פרסים מטעם המדינה הפינית.
דוכסות מודנה ורג'ו

ההיסטוריה של הדוכסות

במאה ה-13 סבלה דוכסות מודנה ממריבות חמורות בין סיעות הגוולפים והגיבלינים. כדי לשים קץ למלחמות הפנימיות, הפקידה דוכסות מודנה ב-1288 את השלטון בידי בית אסטה, וב-1452 הוענק התואר "דוכס מודנה ורג'יו" לבורסו ד'אסטה, שהשתייך למשפחה ששלטה בעיר מודנה ובעיר הקרובה לה, רג'ו אמיליה, במשך עשורים.
במהלך מלחמות נפוליאון (1796-1814) מודנה הפסיקה באופן זמני להתקיים כמדינה ריבונית. הקיסר הצרפתי, נפוליאון הראשון, ארגן מחדש את המדינות ואת הרפובליקות של איטליה בתקופת הרנסאנס, ומשנת 1814 ואילך, עם סיום שליטת נפוליאון באזור, נשלטה המדינה על ידי שושלת בית אסטה (Casa d'Este), שושלת של נסיכים ששלטה באזורים שונים באירופה, ומרכזה היה באיטליה.

הגורמים להשתלטות על מודנה

מודנה הייתה אחת מן הערים שנוספו לרשימת הערים שבהן שלט בית אסטה. השתלטות בית אסטה על מודנה התרחשה, בין השאר, בשל רצון להשיג מוצא לים. בשנת 589 לספירה נעצר הסחר הימי של אסטה עקב התרחקות נהר אדיג'ה מסביבתה. המוצא לים היווה אינטרס מסחרי מרכזי עבור הכלכלה של בית אסטה. סיבה נוספת להשתלטות הייתה רצון בהתרחבות טריטוריאלית, שכן טריטוריה גדולה הוכיחה חוזקה פוליטית מדינית ואמידות.

סופה של דוכסות מודנה

ב-1859 הצהירו נציגי מודנה על הצטרפותה לממלכת פיימונטה-סרדיניה, והדבר אושר במשאל עם ב-1860. מהלך זה, בנוסף להצטרפותן של מדינות נוספות לממלכה, הוביל ליצירת הפרובינציות המאוחדות של מרכז איטליה, והיווה את סופה של דוכסות מודנה כמדינה עצמאית.
חיל האוויר הרוסי

חיל האוויר של הפדרציה הרוסית

בעקבות פירוק ברית המועצות ב-1991, חולקו מטוסי חיל האוויר הסובייטי בין הרפובליקות העצמאיות. רוסיה קיבלה את הנתח הגדול ביותר: 40% מהמטוסים, 65% מכוח האדם ואת המפקדות העיקריות של חיל האוויר הסובייטי לשעבר - פיקוד המפציצים ארוכי הטווח, פיקוד התובלה הצבאית והפיקוד הטקטי. 
המפקדות אוחדו למפקדה אחת ששמה הוא "מפקדת חיל האוויר הרוסי". למרות זאת, רוב החטיבות האוויריות הועברו לרשות הרפובליקות העצמאיות שבהן הן היו מוצבות, וזאת על מנת להוות בסיס להקמת חילות האוויר שלהן. מבין החטיבות שהיו ברפובליקות העצמאיות, אלו שהיו מוצבות באוקראינה, בלארוס וקזחסטן חזרו להיות חלק מכוחות המזוינים של רוסיה.
חיל האוויר השתתף במלחמת צ'צ'ניה הראשונה (1994-1996) והשנייה (1999-2002) וביצע הפצצת מטרות מאסיבית במהלך המלחמה בדרום אוסטיה (2008).
פדריקו סנטאנדר

קריירת מועדונים

סנטאנדר החל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של גוארני, שבה הצטיין. סטנאנדר משך את תשומת לבם של מועדונים רבים, ואף זכה למבחן במילאן. כבר בגיל 16 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של גוארני, שם כבש שער בניצחון 5-2 על טוקארי. בסוף אוגוסט 2010, הושאל לעונה לטולוז הצרפתית, שבמדיה רשם 23 הופעות וחמישה שערים.
בפברואר 2012 חתם על חוזה לשלוש שנים בקבוצת ראסינג קלוב הארגנטינאית, אך לאחר חצי שנה מצא את עצמו מושאל לעונה אחת לקבוצת טיגרה. סנטאנדר חזר לגוארני לעונת 2014/15 ובה רשם 40 הופעות מתוכן מנה 16 כיבושים.
ב-14 ביוני 2015 סנטאנדר חתם לחמש שנים בקבוצה הדנית, פ.צ. קופנהגן. הוא הצטרף לקבוצה לאחר שסיים את קמפיין גביע הליברטדורס עם גוארני. את הופעת הבכורה שלו בליגה ערך ב-2 באוגוסט ורשם שני בישולים, האחד לתומאס דילייני והאחר לויליאם קויסט. שלושה ימים לאחר מכן כבש את שערו הראשון בהפסד 2-3 ליבלונץ הצ'כית, הפסד שמנע מהקבוצה להעפיל לשלב הבתים של הליגה האירופית. ב-16 במאי 2016 סנטאנדר כבש צמד נגד נורסאלנד, ניצחון שהכתיר את קופנהגן לאלופי הליגה. בעונה הראשונה שלו בקבוצה, סנטאנדר הפך לכובש השלישי בטיבו ביחד עם 14 שערים וארבעה בישולים.
ב-24 באוגוסט 2016 סטנאנדר כבש בניצחון על אפואל ניקוסיה הקפריסאית, במשחק שגרם לקבוצתו להבטיח את ההעפלה לליגת האלופות.
ב-21 ביוני 2018 חתם סנטאדר לארבע שנים בבולוניה האיטלקית

קריירה בינלאומית

סנטאנדר ערך את הופעת הבכורה שלו במדים הלאומיים בהפסד 0-1 לנבחרת אוסטרליה ב-9 באוקטובר 2010.
לאמו

היסטוריה

שורשיה של העיר לאמו מגיעים למאה ה-12 אך ברי שהאזור היה מיושב גם קודם לכן. במאה ה-13 התקיימו במקום שני יישובים מוקפים בחומה, האחד מדרום לעיר הנוכחית והאחר מצפון לה. במאה ה-15 כבר תוארה לאמו כעיר גדולה שבה יושב קאדי, והיא החלה להתפתח מהרבעים בנויי האבן פנגהארי (Pangahari) ויומבה (Yumbe) בצפון, ולאחר מכן התפשטה דרומה אל מקומאני (Mkomani). תושבי העיר שימשו כסוחרים מתווכים בין האוכלוסייה בפנים היבשת לבין הסוחרים מחצי האי ערב ומהמזרח הרחוק. דרך העיר יוצאו שנהב ועץ בתמורה לתבלינים, בדים, חרסינה ועוד. 
ב-1506 פלשו הפורטוגזים לעיר והחלו לשלוט בדרכי המסחר. כתוצאה מכך החלה לאמו לשקוע, ותושבי העיר התמרדו אך המרד דוכא בידי הפורטוגזים. ב-1652 חשה סולטנות עומאן לעזרתה של העיר, והפורטוגזים גורשו ממנה באופן סופי ב-1698. תחת חסות העומאנים שב המסחר בעיר והתפתח שוב, והעיר הייתה למרכז סחר בעבדים אשר עבדו במטעיה. החל ב-1744 נתגלעה יריבות בין לאמו לבין מומבסה והעיר בוצרה ומצודת לאמו נבנתה בתחילת המאה ה-19. בשנת 1840 העביר סולטאן עומאן את בירתו ממוסקט לסטון טאון בזנזיבר ולאמו שהחלה לצבור חשיבות כמרכז דתי מוסלמי, הייתה לחלק מסולטנות זנזיבר.
החל ב-1890 השתלטו הבריטים על חופה של קניה דהיום, ועם חלוקת אפריקה המזרחית הבריטית (British East Africa) לנפות הייתה לאמו לבירתה של נפה שנשאה את שמה. בתקופה זו ידעה העיר תנופת בנייה לאורך חוף הים, אך סלילת מסילת הרכבת ממומבסה לניירובי ב-1901, והפיכתה של האחרונה למרכז השלטוני בקולוניה, הביאו לשקיעה הדרגתית של העיר שהתעצמה עקב ביטול העבדות באופן סופי ואובדן כוח העבודה הזול. 
לאחר שקניה זכתה בעצמאותה ב-1963, אישרה הממשלה לארגון אונסק"ו לערוך סקר מקיף בעיר ולאמו הוכרזה כמונומנט לאומי ב-1974. בשנת 2001 הוכרזה לאמו גם כאתר מורשת עולמית.

אתרי העיר

העיר מחולקת ל-36 רבעים ששטחם הכולל 370 דונם. אלה ערוכים בשני חלקים נבדלים - האחד בנוי מאבן חרסית בשטח של 21 הקטאר, והאחר מאבן ושטחו כ-15.6 הקטאר. 
עיר האבן מחולקת לשלושה חלקים - פנגהארי, יומבה ומקומאני שבו כ-400 מבנים. חלק זה של העיר העתיקה שנבנה במהלך המאה ה-18 נחשב למעניין בחלקיה, והוא מאופיין ברחובות צרים ובבתים בני שתיים עד שלוש קומות. קירות הבתים מגיעים לרוחב של 40 עד 60 ס"מ וקבועות בהם דלתות עץ חרוטות האופייניות לעיר. לבתים אלה מרפסת כניסה המכונה "דקה" (Daka) שלה מבואה פנימית הקרויה "טקני" (Tekani). פנים הבתים ערוך סביב חצרות קטנות ("קיוואנדה" - Kiwanda) וגלריות פתוחות ("מיסאנה" - Misana). מצודת לאמו נבנתה בין 1813 ו-1821 בפינה הדרומית של העיר העתיקה. המצודה בנויה סביב חצר פנימית המשמשת היום כמוקד קהילתי בעיר ונערכות בה חתונות, פגישות והצגות תיאטרון. בניית המצודה עודד את התפתחותה של העיר ובניית בתים חדשים לאורך חוף הים במהלך המאה ה-19, ואלה מאופיינים במרפסות קדמיות. 
חלקה של העיר העשוי אבן חרסית משתרע מדרום למצודה ומשמש למגורים כמעט לחלוטין. בתים אלה נבנו באופן ספונטני וללא תכנון, ובמחצית השנייה של המאה ה-20, ובמיוחד לאחר שתי שריפות שאירעו ב-1962 וב-1981, הפכו במקרים רבים למבני קבע עשויים בטון ומכוסים בגגות ברזל.
וויסלוויצה

תולדות היישוב

וויסלוויצה נזכר כיישוב אצולה בתעודות מהמאות ה-14 וה-15, ובאמצע המאה ה-15 קיבל זכויות עיר, אשר ניטלו ממנו בשנת 1869. במהלך מלחמת העולם הראשונה התרחש באזור הכפר קרב בו נהרגו כ-1,400 חיילים רוסים וגרמנים.

יהודי וויסלוויצה

בפרעות ת"ח ות"ט נמלטו מהכפר יהודיו, ובכך ניצלו רובם. בשנים שלאחר מכן, הוטלו על יהודי היישוב מיסים גבוהים. בשנת 1760 הופצה נגד יהודי היישוב עלילת דם, בה הואשמו ברצח נער נוצרי לשם הכנת מצות מדמו. בעקבות זאת, הוצאו להורג בעינויים קשים נכבדי הקהילה, לרבות רבה. מהמאה ה-18 פעלו בכפר חסידויות שונות.
במהלך מלחמת העולם הראשונה פרעו ביהודי היישוב הקוזקים, תוך ביצוע מעשי שוד ואונס, ובסוף שנת 1918 פרעו ביהודי המקום חיילי הצבא הכחול. בין מלחמות העולם התגברה הפעילות הציונית בכפר, לצד פעילות של אגודת ישראל. בשנים אלה נמנו בכפר כ-900 יהודים, קרוב למחצית מתושביו. בשנות השלושים סבלו יהודי הכפר מקריאות לחרם מצד שכניהם הפולנים.

בשואה

ב-11 בספטמבר 1939 נכבש הכפר בידי הגרמנים, ואלו החלו בלקיחת יהודים לעבודות כפייה קשות ומשפילות, כאשר כ-100 יהודים מהיישוב מתו כבר בשבועות הראשונים לכיבוש. בהמשך, הוחרמו עסקי היהודים בכפר, והוטלו על יהודי המקום גזירות שונות, ובהן חובת ענידת סרט זרוע עם מגן דוד, תוך ריכוז היהודים בגטו סגור, אליו צורפו בסוף שנת 1941 יהודים נוספים מכפרי הסביבה.
בינואר 1942 גורשו כמה עשרות זקנים מהגטו לולודבה, ומשם שולחו למחנה ההשמדה סוביבור. באוקטובר 1942 גורשו כ-1,200 היהודים שנותרו בגטו לסוביבור ולמחנות נוספים, כאשר המסתתרים נרצחו במקום.
יהודים מעטים מהכפר שהצליחו להימלט ליערות הסביבה, נרצחו ברובם בידי פולנים או הוסגרו לגרמנים.
גיא ביטון

שירותו הצבאי

ביטון התגייס לצה"ל בשנת 1991, ושובץ בגדוד שקד בחטיבת גבעתי. עבר הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר ויצא לקורס קציני חי"ר. לאחר הקורס חזר לגדוד שקד, ומונה למפקד מחלקה ולקח חלק בלחימה בדרום לבנון. לאחר מכן שימש כסגן מפקד פלוגה. בהמשך שימש כמפקד פלוגת מסלול. לאחר מכן מונה למפקד פלוגה רובאית בגדוד. בהמשך שימש כסגן מפקד גדוד רותם. לאחר מכן מונה לקצין אג"ם של חטיבת גבעתי.
בשנת 2005 הועלה לדרגת סא"ל ומונה למפקד גדס"ר גבעתי, אותו הוביל בלחימה ברצועת עזה, ושימש בתפקידו עד שנת 2007. בהמשך שימש מפקד צוות במכללה לפיקוד טקטי. לאחר מכן מונה לקצין המבצעים של פיקוד הדרום בין השנים 2010–2012. באוגוסט 2012 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד חטיבת שגיא, ב-11 ביוני 2014 סיים את תפקידו. ביולי 2014 מונה לנציג זרוע היבשה בפיקוד האימונים וההדרכה של צבא ארצות הברית (TRADOC), ושימש בתפקיד עד שנת 2016. בשנת 2016 מונה לסגן מפקד אוגדת עזה, ושימש בתפקיד עד שנת 2017.
ביטון נשוי ואב לשלושה, בעל תואר ראשון מטעם אוניברסיטת בן-גוריון ותואר שני מטעם האוניברסיטה העברית.