ATLS

ATLS (ראשי תיבות של "Advanced Trauma Life Support" - החייאה מתקדמת לטראומה) היא שיטת טיפול מתקדמת לנפגעי טראומה גופנית. ATLS פותחה ב-1976 על ידי ה-American College of Surgeons. התוכנית אומצה בלמעלה מ-30 מדינות ומיועדת לגבש שיטה תקנית לטיפול בנפגעי טראומה גופנית. ATLS היא סכמה המיועדת בעיקרה לאנשי צוות רפואי המטפלים במתאר של בית חולים ומורכבת משני סקרים.

הצורך ב-ATLS

טראומה היא גורם העשוי להוביל למוות בכשליש מהמקרים. מעל 400 מיליארד דולרים מוצאים בשנה ישירות או בעקיפין בשל נזקי טראומה. למרות זאת, רמת המודעות לחשיבותה של התנהגות מונעת (חגירת חגורות בטיחות, חבישת קסדות וכו') עדיין איננה מספקת. בשל עובדה זו קיים הצורך בהכשרה של רופאים לטיפול בטראומה.

גישה פיזיולוגית

הגישה הפיזיולוגית לטיפול והערכה של חולה טראומה מבוססת על העובדה שדרכי אוויר, נשימה ומחזור דם הם מערכת משולבת שנועדה להעביר חמצן וחומרי מזון לרקמות. איברי מפתח, כמו המוח דורשים אספקת חמצן רציפה לצורך פעולה מיטבית.
העברת החמצן מתרחשת באופן טורי, כלומר, החמצן זורם מדרכי האוויר אל הריאות ומשם אל הדם. לכן, חסימה של דרכי האוויר או אובדן של נשימה יהרגו את הפצוע מהר יותר מאשר ירידה בנפח הדם הזורם. פגיעה נוירולוגית או מצב הכרה ירוד, בייחוד אם הם נגרמים ממסה ההולכת וגדלה בתוך הגולגולת, מהווים את הבעיה הדחופה הרביעית במספר.

רצף הערכה וטיפול

ההערכה הראשונית והטיפול מבוצעים ברצף מיטבי.
הסקר הראשוני, המבוצע במקביל עם החייאות, מכיל הערכה מהירה ומערכתית של דרכי האוויר, הנשימה, מחזור הדם, חסרים נוירולוגיים, הפשטה/סביבה וטיפול במצבים מסכני חיים כאשר הם מתגלים. תוספות, כמו צנטר קיבתי, צנתר שופכה, סימנים חיוניים, מכשירי ניטור וצילומי חזה ואגן מסייעים להחיש את תהליך הגילוי של בעיות מסכנות חיים.
הסקר השניוני מכיל אנמנזה ובדיקה פיזיקלית ממוקדות המיועדות לאתר את אופי הפציעה. תוספות, דוגמת בדיקות מעבדה וצילומי חזה מיוחדים, עוזרים להגיע לאבחנה הסופית.
יש לחזור על הסקרים הראשוני והשניוני באופן תדיר, על מנת לזהות הדרדרות במצב החולה המצריכה טיפול דחוף. פעולה זו חשובה, אפילו כאשר מכינים את החולה להעברה לחדר ניתוח, יחידת טיפול נמרץ או בית חולים אחר, בהתאם לצורך.
רצף זה הוא למעשה מבט-על אורכי על התקדמות האירועים. בחיים האמיתיים, בייחוד כאשר הפעולות מבוצעות על ידי צוות מיומן, השלבים מבוצעים בו זמנית. ההצגה האורכית מאפשרת לרופא לחשוב באופן מסודר על פעולות ההערכה והטיפול במבוצעות בזמן אמת.

סקר ראשוני

נהוג לזכור את רצף הפעולות שיש לבצע באמצעות האותיות ABCDE.

B - Breathing

השלב הראשון הוא הערכת הנשימה. שלב זה כולל בדיקה של בית החזה.
בהסתכלות על בית החזה יש לחפש חתכים או פציעות חודרות שעשויות לגרום לחזה אוויר או חזה אוויר בלחץ. בהאזנה באמצעות מסכת ניתן להבחין האם יש ירידה בכניסת אוויר לריאה אחת או לשתיהן, סימפטום הנמצא באבחנה מבדלת של מספר מצבי חירום בשלב הנשימה. כמו כן, הבדיקה כוללת הערכת סימנים של חזה אוויר בלחץ: גודש ורידי צוואר, גודש בלשון והערכת מיקום הקנה. חזה אוויר בלחץ הוא גורם המסכן חיים, ויש לטפלו במיידית. הטיפול בפגיעה זו כולל הכנסת מחט חלולה (needle application) במרווח הבין צלעי השני, בקו דמיוני היורד מאמצע עצם הבריח (midclavicular line). פעולה זו תשחרר את הלחץ, אולם חייבת לבוא אחריה החדרת נקז בין-צלעי (טרוקר) תוך זמן קצר.
ניתן להעריך את הנשימות מהתרשמות מקצב תנועת בית החזה. קצב נשימות הגדול מ-20 בדקה אצל מבוגרים קרוי טכיפניאה, ויכול לרמז על בעיה נשימתית או בזרימת הדם. קצב נשימות הקטן מ-12 קרוי ברדיפניאה וגם הוא אינו תקין, ועשוי להצביע על דיכוי נשימתי (למשל, שימוש בתרופות ממשפחת האופיאטים, כמו מורפין או הרואין). תנועה פרדוקסלית של בית החזה מאפיינת מצב הנקרא Flail Chest, בו מקטע של צלעות נשבר והוא נע בניגוד לכיוון התנועה של בית החזה. מצב זה קשור במנגנון פגיעה עוצמתית במיוחד. במצב זה, יש שקיעה של המקטע השבור בזמן שאיפה והרמה שלו בזמן נשיפה.
ככלל, האינדיקציה להנשמה היא חוסר נשימה, נשימה איטית מדי (פחות מ-8 בדקה) או לא יעילה. לאחר שפתחנו נתיב אוויר, אפשר להנשים באמצעות מפוח הנשמה ידני ("אמבו"), פה לפה או באמצעות מכונת הנשמה. קצב ההנשמה המקובל הוא נשימה כל 5 שניות (12 נשימות בדקה).
כל הפצועים חייבים להיות מטופלים בחמצן, ללא קשר לקיום או לאי-קיום של בעיה נשימתית. במתאר של טראומה (הכולל זמנים קצרים יחסית ופצועים שהם לרוב בריאים בבסיסם ללא מחלת ריאות כרונית) חמצן אינו יכול להזיק. מובן שבתנאי שטח היכולת לתת חמצן מוגבלת. חיבור בלון חמצן לאמבו בזמן ההנשמה מאפשר להעשיר את החמצן עד לרמה של כ-30% (מעט פחות). קיימות מסיכות עם מאגר (מסיכות ונטורי), שחיבורן לזרימת חמצן גדולה (15 ליטר לדקה) תאפשר מתן כמעט 100% חמצן.

C - Circulation

אחד הסיכונים בדימום רציני הוא כניסת הפצוע להלם תת-נפחי. 
תחילה מתבצעת סקירת גפיים על מנת למצוא שטפי דם נסתרים שלא התגלו עד כה. אם יש שטף דם משמעותי, יש לעצור אותו באמצעות חוסם עורקים או נקודת לחיצה, ואם הוא לא משמעותי, ניתן לעצור אותו באמצעות חבישה הדוקה.
בשלב הבא יש לבדוק דופק כמותי ואיכותי: אם החולה בהכרה, אז הבדיקה תתבצע בעורק הרדיאלי שביד. במקרה שלא מורגש דופק, יש לבדוק ביד השנייה, ואם הוא אינו מורגש גם כן, יש לבדוק בעורק הקרוטיד שבצוואר. אם החולה מחוסר הכרה, אז הבדיקה תתבצע תמיד בקרוטיד.
במידה והחולה איבד נוזלים, ניתן לחברו לעירוי המכיל קריסטלואידים (תמיסה המכילה מלחים). לרוב, יעשה שימוש בתמיסת הרטמן. על מנת לא לדרדר את החולה להיפותרמיה, נעשה חימום של התמיסות בבית החולים.

E - Exposure

בשלב זה יש להפשיט לחלוטין את הפצוע ולחפש פגיעות מסכנות חיים נוספות. חשוב לכסות את הפצוע בשמיכות, על מנת לא להביאו להיפותרמיה.

סקר שניוני

סקר זה מתבצע לאחר שטופלו כל הבעיות הדחופות. הוא כולל אנמנזה בסיסית בהתאם לאפשרות, הכוללת היסטוריה רפואית, אלרגיות, תרופות בשימוש, מחלות עבר וכדומה. כמו כן, תתבצע בדיקה פיזיקלית מקיפה בשילוב בדיקות עזר, כגון צילומי רנטגן, ביצוע אולטראסאונד בטן לטראומה (FAST) או שטיפה פריטונאלית אבחנתית (DPL). בשלב זה ניתן להכניס במידת הצורך קטטר לקיבה (זונדה) או קטטר פולי לשופכה.