google/wiki40b huggingface dataset:
גנאדי רוז'דסטוונסקי

חייו

נולד ב-4 במאי 1931 במוסקבה, אז בירת ברית המועצות, בשם גנאדי ניקולאייביץ' אנוסוב להורים מוזיקאים, אך אימץ את שם הנעורים של אמו לקריירה המקצועית שלו. למד ניצוח אצל אביו ניקולאי אנוסוב בקונסרבטוריון של מוסקבה ופסנתר אצל לב אובורין. אחרי שנודע כמי שניצח על מפצח האגוזים של צ'ייקובסקי בתיאטרון בולשוי בגיל 20, המשיך וביסס את שמו במהירות. ניצח על ביצועי בכורה של יצירות רבות משל מלחינים סובייטים וכן על ביצוע הבכורה הרוסי של "חלום ליל קיץ" של בנג'מין בריטן.
חזרותיו היעילות והקצרות זיכו אותו בשבחים. הוא נודע בהרגלו לשוטט על פני הבמה בשעת ניצוח ולהימנע משימוש בדוכן, אפילו בקונצרטים.
עם תזמורת משרד התרבות של ברית המועצות הקליט את כל הסימפוניות של שוסטקוביץ',
גלזונוב, ברוקנר, שניטקה, הונגר וווהן ויליאמס.
הוא ניצח גם על רבות מן התזמורות החשובות בעולם, ביניהן הפילהרמונית של ברלין, תזמורת הקונצרטחבאו, התזמורת הסימפונית של שיקגו, תזמורת קליבלנד והתזמורת הסימפונית של לונדון.
בשנת 1969 נשא לאישה את הפסנתרנית ויקטוריה פוסטניקובה. נפטר במוסקבה ב-16 ביוני 2018.
דידובה (פרוור)

דידוּבֶּה (בגאורגית: დიდუბე) אחד מהפרוורים העתיקים בטביליסי גאורגיה, שהפך רק בשנות ה-70 של המאה ה-19 לחלק מהעיר עצמה. הפרוור שוכן על גדת נהר הקורה מצידו הצפון-מערבי. מקור שמו הוא מהמילה "דידי דוּבֶּה" ("დიდი დუბე") שפירושה "שטח נמוך גדול" (דידי-גדול, דובה-שטח נמוך). שמו הקדום של הפרוור הוא צחֶניס טֶרפּי (ცხენის ტერფი, מילולית: "פרסת הסוס" או "עקב הסוס").
פלג של נהר האראגווי זורם בדידובה.

היסטוריה

הייתה דידובה, במאה ה-12, בריבונות המלכה ושכן בה אחד מארמונות המלכה וכנסיית גיאורגי הקדוש. לראשונה נזכר הפרוור במאה ה-12 בתקופת שלטונה של תמר המלכה כאשר היא נישאה, בשנת 1188, לדוד סוסלן. איזכור נוסף מאותה מאה היא החגיגה העממית שנערכה בדידובה לאחר ניצחון הגאורגים בקרב שמכור (1195). במאות שבאו לאחר מכן היה הפרוור בלתי מיושב.
במאה ה-17, בתקופת שלטונו של וחטנג השישי, הופיעו שוב מתיישבים בפרוור. באותה תקופה הוסט מסלולו של נחל מכפר אבצ'לה (ავჭალა) כדי שיעבור בדידובה. במאות ה-17 וה-18 נחשבה דידובה, מבחינה מנהלתית, לכפר בפאתי טביליסי, ופרנסת תושבי הכפר הייתה חקלאות, ואת תוצריה היו מוכרים בשוקי טביליסי. במפה ששרטט המדען (זואולוג ואורניתולוג - מומחה בתורת העופות) והסייר הגרמני, יוהאן אנטון גיולדנשטאדטי (Johann Anton Güldenstädt)‏ (1745-1781), משנת 1772, צויינו שרידי מצודת-דידובה.
בתחילת המאה ה-19, זרמו בדידובה שני ערוצי נחל, האחד מגיע מכפר אבצ'לה והשני מנהר הקורה, שנקרא "ערוץ הגן" ("ბაღის არხი"). בשנת 1872, חולק שטח הפרוור לשנים עקב עבודות סלילת מסילת הברזל טביליסי-פותי. עובדי המסילה השתכנו בחלק הקרוב למסילת הברזל בדידובה ללא רשות הרשויות. אזור זה לפיכך קיבל את שמו הרוסי "נאחאלוֹדקי". ב-23 בדצמבר 1905 נכנס צבא האימפריה הרוסית לדידובה במטרה להכניע מורדים שהשתלטו על המקום. אף על פי שהמורדים זכו ביתרון בתחילה בכך שאיפשרו את כניסת הצבא ואז תקפו אותם מאחרו, המטירו הרוסים ארטילריה כבדה על האזור והשתלטו עליה.
בחפירות ארכאולוגיות שנערכו בדידיובה נתגלו ממצאים מהתקופה הקדם נאוליתית, תחילת תקופת הברונזה (סוף האלף ה-4 לפנה"ס), תקופת קורה-אראס (Kura-Araxes culture) - תרבות קדם עבר קווקזית (נמצאו בשנת 1930).
בסוף המאה ה-19 הוקם, בחצר כנסיית דידובה (დიდუბის ღვთისმშობლის ეკლესია), פנתאון דידובה, שהיה ביום הקמתו הפנתאון החשוב בגאורגיה.
רנדולף אלס

ביוגרפיה

אלס נולד בסן אנטוניו שבטקסס. ב-1976 סיים תואר ראשון בחשבונאות מאוניברסיטת טקסס A&M, ב-1999 סיים תואר שני בלימודי ביטחון לאומי ואסטרטגיה ממכללת המלחמה של הצי. 
לאחר לימודי התואר הראשון התגייס לחיל הנחתים של ארצות הברית וב-1978 סיים הכשרה כטייס קרב. שירת כמדריך בבית הספר לטיסה קרבית של הצי ("טופ גאן"). הוא פיקד על טייסת הנחתים 312, שימש ראש מחלקת מבצעים ותכנון בפיקוד האוקיינוס השקט של ארצות הברית, פיקד על להק הנחתים ה-11 של כנף הנחתים השלישית בתקופת מלחמת עיראק. שימש ראש ענף דרישות במפקדת כוחות האוויר של חיל הנחתים וסגן קצין אג"ם במרכז הפיקוד הצבאי הלאומי של המטות המשולבים. 
בשנים 2005–2007 שירת כמפקד מעבדת הלחימה של חיל הנחתים וכסגן ראש משרד המחקר של הצי. במהלך 2008 הוצב בעיראק כמפקד השלוחה הקדמית של כנף הנחתים השלישית וכמפקד בסיס האוויר אל-אסד במחוז אל-אנבר. בתפקידו האחרון בשירות שימש ראש מחלקת תכנון ומדיניות בפיקוד האוקיינוס השקט. השתחרר ב-2011 בדרגת מייג'ור גנרל. 
במהלך שירותו עוטר במדליית השירות המצוין של הצי, פעמיים בלגיון ההצטיינות כולל אות V לאומץ לב על תקופת שירותו כמפקד להק 11 ושלוש פעמים במדליית האוויר. הוא צבר למעלה מ-5,000 שעות טיסה כולל 600 שעות טיסה מבצעיות. בין המטוסים שהטיס F-4, ‏F-5, ‏F-16 פייטינג פלקון, F/A-18 הורנט ו-A-4 סקייהוק. 
במרץ 2012 החל לעבוד כסגן עוזר ראש מחלקת פעולות אוויר וים של סוכנות המכס והגנת הגבולות של ארצות הברית. בינואר 2013 מונה לעוזר ראש המחלקה. באוקטובר 2016 מונה לקצין המבצעים וסגן ראש סוכנות המכס והגנת הגבולות של ארצות הברית. 
ב-25 באפריל 2017 מונה לראש השירות החשאי של ארצות הברית. באפריל 2019 החליט נשיא ארצות הברית להדיח את אלס מתפקידו, והוא סיים את תפקידו בסוף החודש.
אלס נשוי לשרה ואב לשניים.
העימות המתודולוגי

העימות המתודולוגי או בשמו המוכר מתודנשטרייט (בגרמנית: Methodenstreit) הייתה מחלוקת חשובה בנוגע למתודה המדעית והאופי האפיסטמולוגי של הכלכלה. העימות התנהל בשנות השמונים ותחילת שנות התשעים של המאה התשע עשרה בין אנשי האסכולה האוסטרית בכלכלה בראשות קרל מנגר וחסידי האסכולה ההיסטורית הגרמנית בראשות גוסטב פון שמולר. 
הוויכוח התעורר בעקבות ספרו של קרל מנגר משנת 1883, "חקר שיטות מדעי החברה והכלכלה הפוליטית עם התייחסות מיוחדת לכלכלה". הספר ספג ביקורת רוויית בוז של שמולר ובתגובה פרסם מנגר בשנת 1884 מאמר תגובה תחת השם "שגיאות ההיסטוריציזם בכלכלה הגרמנית" שהצית את הוויכוח במלוא עוזו. 
הכוחות המתעמתים היו רחוקים מלהיות שקולים מבחינה מספרית. האסכולה ההיסטורית אותה ייצג שמולר נהנתה משליטה כמעט בלעדית בעולם האקדמיה בגרמניה. מן העבר השני, ניצבו בעיקר קרל מנגר ומאוחר יותר תלמידיו פרידריך פון ויזר ובוהם-באוורק—קבוצת כלכלנים אותה כינה שמולר בלעג "האסכולה האוסטרית". 
על–פי תפישתם של אנשי האסכולה ההיסטורית, הייתה הכלכלה מדע מדויק בהתהוות. חקר ההיסטוריה הכלכלית של תקופות קודמות ושיפור הניתוח הסטטיסטי, גרסו, יובילו לפיתוח חוקים חברתיים חדשים וטובים יותר, המבוססים על לקח הניתוח המדעי. אנשי האסכולה דחו את הרעיון שניתן לאתר חוקים כלליים כלשהם בכלכלה, ובמיוחד ביחס להתנהגותו והעדפותיו של הפרט. במקום זאת, הם גרסו כי יש לחקור את החברה בכללה, כגושים קולקטיביים. הכלכלן צריך לאסוף את כל הנתונים האפשריים בדקדקנות ולפתח מתוכם תיאור שיטתי של ההתרחשות. כל מחקר אחר לבד מההיסטורי, גרסו, אינו אפשרי. 
מנגר, מנקודת מבטם, ניסר את העץ שעליו ישבו אלפי חוקרים באוניברסיטאות. הוא כפר בקיומו של ידע מוחלט ואובייקטיבי על המצב הכלכלי או באפשרות לפתח מתודה מדעית-ניסויית בנוסח מדעי-הטבע, כפי ששאפו אנשי האסכולה לפתח. חמור מכל, הוא גרס כי לכלכלן אין למעשה אפשרות לנבא התפתחויות כלכליות עתידיות על בסיס החקר ההיסטורי, ולגלג ליומרתם של שמולר ועמיתיו להציע למונרך הפרוסי כלי מדיניות לעיצוב הכלכלה באופן מדעי.
הוויכוח עצמו הסתיים בניצחונם של אנשי האסכולה האוסטרית מן הטעם הפשוט שאנשי האסכולה ההיסטורית פרשו ממנו וסירבו להמשיכו. הוויכוח עצמו, גם לדעת אנשי האסכולה האוסטרית (לדוגמה, לודוויג פון מיזס), היה במידה רבה חסר טעם, שכן הסוגיות שהועלו בו לא מוצו. האסכולה ההיסטורית הגרמנית המשיכה למשול בכיפה, לפחות בזירה הגרמנית. למרות זאת, הייתה לוויכוח תוצאה חשובה אחת—התגבשותה של קבוצת כלכלנים באוסטריה סביב רעיונותיו של קרל מנגר, שתוצאתה הייתה ייסודה של האסכולה האוסטרית.
רוברט אברמס

ביוגרפיה

אברמס נולד במערב גרמניה. הוא בנם של ג'וליה וקרייטון אברמס, ששירת כראש מטה צבא ארצות הברית ואח של ג'ון אברמס ששירת כמפקד פיקוד האימונים וההדרכה של צבא ארצות הברית.
ב-1982 סיים את לימודיו בווסט פוינט והתגייס לצבא ארצות הברית, עבר קורס קציני שריון ושירת כקצין בדיוויזיית השריון השלישית, בדיוויזיית הפרשים הראשונה ובדיוויזיה השלישית. הוצב בין השאר במשימות בגבול מערב ומזרח גרמניה, בערב הסעודית, כווית, עיראק ואפגניסטן. כמפקד פלוגה בחטיבת הפרשים השמינית השתתף במלחמת המפרץ. פיקד על הגדוד הראשון בחטיבה ובמבצע חופש לעיראק II ב-2004 פיקד על צוות קרב שלה בלחימה במזרח בגדד. סיפורו תואר בהרחבה בספרה של העיתונאית מרתה ראדץ "The Long Road Home: A Story of War and Family". ביולי 2005 מונה לראש מטה החטיבה.
בשנים 2009–2010 פיקד על מרכז האימונים הלאומי בפורט ארווינג. במרץ 2011 מונה למפקד דיוויזיה השלישית, ובספטמבר 2012 קיבלה הדיוויזיה תחת פיקודו את האחריות על מרחב דרום אפגניסטן. באוגוסט 2013 מונה לעוזרו הצבאי הבכיר של מזכיר ההגנה של ארצות הברית. באוגוסט 2015 מונה למפקד פיקוד כוחות צבא ארצות הברית. בנובמבר 2018 מונה למפקד פיקוד כוחות ארצות הברית בקוריאה.
אברמס בעל תואר שני בניהול מאוניברסיטת מרכז מישיגן ותואר שני באסטרטגיה צבאית ממכללת המלחמה של הצבא.
ולדימיר ורנדסקי

קורות חיים

ולדימיר ורנדסקי נולד בסנקט פטרבורג למשפחת קוזאקים. עד למעבר לבירה, אביו היה פרופסור לכלכלה בקייב. בשנת 1868 המשפחה עברה לחרקוב ובשנת 1876 חזרה לסנקט פטרבורג. בשנת 1885 ורנדסקי סיים לימודים באוניברסיטת סנקט פטרבורג והחל משנת 1890 לימד באוניברסיטת מוסקבה. בשנת 1897 סיים לימודי הדוקטורט באוניברסיטת סנקט פטרבורג ובשנת 1898 התמנה לפרופסור באוניברסיטת מוסקבה. ורנדסקי פעל באוניברסיטה עד לשנת 1911 כאשר עזב ביחד עם עשרות פרופסורים אחרים כאות מחאה למדיניות הממשלתית להגבלת החופש האקדמי.
ורנדסקי היה פעיל ציבור. בשנת 1905 השתתף בהקמת המפלגה הדמוקרטית החוקתית ועד לשנת 1918 היה חבר וועד הפועל של המפלגה. ורנדסקי היה חבר של המועצה המדינית והחל מסתיו 1917 חבר בממשלת המעבר הרוסית.
בשנת 1912 התקבל לאקדמיה למדעים כחבר מן המניין.
לאחר מהפכת אוקטובר ורנדסקי נסע לדרום אוקראינה והיה בין מייסדי מוסדות המדע באוקראינה. למרות שהיו לו שורשים אוקראינים וחלק משמעותי של חייו הוא התגורר באוקראינה ורנדסקי לא היה מוכן לקבל אזרחות של אוקראינה העצמאית ותמך באיחוד של רוסיה ואוקראינה.
בשנת 1921 חזר לפטרוגרד, אך ללא ילדיו שנסעו למערב אירופה. ורנדסקי עצמו, נעצר אך שוחרר תוך זמן קצר בעקבות התערבות של לשכת ולדימיר לנין. בשנים 1922–1926 פעל רבות בצרפת ובפראג. החל משנת 1930 נאסר עליו לנסוע מעבר לגבולות ברית המועצות אך הוא המשיך לפעול במוסדות מדע. בתקופה זו הוא התמנה למנהל מעבדה ביוגאוכימית.
בשנת 1935 קיבל אישור לנסוע לתקופת החלמה לקרלובי וארי ולאחר מכך הוא נסע לפריז, לונדון וברלין. בתקופה זו נפגש בפעם אחרונה עם ביתו שהתגוררה בצ'כוסלובקיה.
בתקופת הטיהורים הגדולים ורנדסקי עזב את כל תפקידיו אך המשיך לתרום לקידום המדע. בשנת 1940 הוא יזם תחילת חקר אורניום. בשנת 1943 הוענק לו פרס סטלין על מפעל חיים.
בשנת 1944 חזר למוסקבה מהרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הקזחית בה התגורר בתקופה שבה החזית התקרבה לעיר מוסקבה. ב-25 בדצמבר 1944 עבר שבץ מוחי ונפטר כשבועיים לאחר מכן.

פעילות מדעית

ורנדסקי פעל רבות לחקר כדור הארץ. החל משנת 1908 במסגרת אוניברסיטת מוסקבה פעל לארגון משלחות מדעיות לחקר מינרלים רדיואקטיביים.
בשנים 1920–1921 היה רקטור האוניברסיטה בסימפרופול. בשנת 1921, כאשר חזר לפטרוגרד ורנדסקי פעל לארגון משלחת מדעית לחקר אירוע טונגוסקה. פעל להקמת מכון לחקר פעילות רדיואקטיבית בלנינגרד.
ורנדסקי פעל לחקר הביוספרה והקים תחום חדש - ביוגאוכימיה. היה תומך של תאוריית פנספרמיה.
בסך הכול ורנדסקי פרסם יותר מ-700 עבודות מדעיות.
Edgend

היסטוריה

אג'נד התחילה את הפעילות שלה בשנת 2005. 
בסוף 2006 אג'נד הוציאו דמו הנקרא 'Attached by Insanity' עם הסולן דאז, ערן גולדשטיין. באותה התקופה, ערן גולדשטיין כתב את המילים לשירים Balance ו- Voices. כמו כן השתתף בהלחנת השיר Voices.
לאחר כשנה, הלהקה חיממה את להקת Evergrey בהופעתם בתל אביב. באותה ההופעה רמי שלמון הופיע לראשונה עם אג'נד. לאחר מכן הוא הצטרף ללהקה כחבר קבע. 
בשנת 2008 אג'נד התחילו לעבוד על האלבום הראשון שלהם 'A New Identity'. לאחר שחרור האלבום הלהקה המשיכה להופיע בישראל וגם  יצאה לטור באירופה עם Evergrey. בשנת 2009 המתופף, פריאל חורש, עזב את הלהקה. במקומו הצטרף אסף רוזנברג. בשנת 2011 רמי שלמון ואסף רוזנברג עזבו את הלהקה ושאר הלהקה התחילו לעבוד על האלבום השני שלהם. בשל הקושי בעבודה ללא סולן ומתופף, הלהקה הפסיקה לעבוד על האלבום בשנת 2012. 
לאחר 4 שנים, רפאל חברוני (תופים) ואלכס לינצקי (סולן) הצטרפו ללהקה. עם הגעתם הלהקה התחילה לעבוד על האלבום השני שלה. לאחר שנה של הופעות ברחבי הארץ, אלכס לינצקי עזב את הלהקה ובמקומו חזר הסולן המקורי של הלהקה, רמי שלמון.
הנריק הכטקופף

ביוגרפיה

הנריק הכטקופף נולד בוורשה שבפולין ב-5 באפריל 1910, בן למשפחה יהודית, השני במשפחה בת שני ילדים. אביו היה סוחר, ואמו מיילדת. הכטקופף למד בגימנסיה עברית "חנוך", ולאחר מכן באוניברסיטת ורשה, שבה קיבל תואר במשפטים. הכטקופף היה המתמחה היהודי הראשון בבית המשפט העליון הפולני.
כבר בילדותו הצטיין בכישרונותיו האמנותיים, שהתחרו במידה רבה בשאיפותיו האקדמיות בתחום המשפט. מגיל 23 הוצגו ציוריו ועבודותיו בכל התערוכות של "החברה היהודית להפצת אמנות". הכטקופף היה גם יוצר בתחום הקולנוע. הוא השתתף ביצירת מספר סרטים בוורשה בטרם פרצה מלחמת העולם השנייה, בהם סרט האנימציה הצבעוני הראשון בפולין. הכטקופף גדל באווירה שבה שימשו בערבוביה אוצרות הרוח היהודיים, התרבות העממית של השטעטל, וחיי האמנות היהודית שלפני המלחמה. 
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה השתנה גורלו בדומה לגורל יתר בני דורו היהודים באירופה והוא החל מסע שישפיע באופן דרמטי על אופי יצירותיו. בתחילת המלחמה נסוג הכטקופף עם הצבא הפולני מזרחה אל ברית המועצות, שם התגלגל ממחנה עבודה אחד למשנהו. עם תום המלחמה גילה כי כל משפחתו נספתה בשואה. לאחר שחרור ורשה חזר הכטקופף אל חורבותיה וחורבות הגטו, שאותם צייר במשך שבועות. מוסד "יד ושם" רכש 24 תמונות מאוסף זה לתצוגת הקבע שלו.
לאחר המלחמה סיפר הכטקופף כי הוצע לו לשמש שופט בבית משפט בפולין, אך הוא סירב והעדיף לעבור ללודז', שנטלה את הבכורה התרבותית בפולין מהערים ורשה וקרקוב. בלודז' הכיר את אשתו אלה. הוא הקים בעיר את אגודת האמנים והציירים היהודיים ובשנים 1946 עד 1950 עמד בראש אגודה זו. במקביל שלח ידו גם בבימוי סרטים בבית ספר לקולנוע של לודז', שם למד אצלו תלמיד צעיר ומבטיח בשם רומן פולנסקי. בשלהי שהותו בפולין אף עלה בידו לביים יחד עם יאן באטורי את אחד הסרטים העלילתיים הראשונים בפולין אחרי המלחמה "לחנים אסורים" (1956) שזכה להצלחה. 
בשנת 1949 עיצב את הבול הראשון בעולם בנושא השואה, וזכה במקום ראשון בתחרות בינלאומית לכרזות בנושא השואה והגבורה. בשנת 1957 עזב קריירה אמנותית מבטיחה בפולין ועלה לישראל יחד עם רעייתו. עם עלייתו השתקע בבת ים, בה התגורר עד סוף ימיו. את פרנסתו מצא בציור ובאיור ספרים. הכטקופף צייר בטכניקות מגוונות וכן בשיטות שהוא פיתח, ובכל ציוריו ואיוריו ניכרת מיד זהותו הייחודית הרגישה. 
להנריק ורעייתו לא היו ילדים. אלה אשתו נפטרה בשנת 1989. הנריק הכטקופף נפטר בשנת 2004, בגיל 94. בערוב ימיו, כאשר נשאל האם הוא חש כאב על שלא היו לו ילדים, הוא ענה: "הציורים הם הילדים שלי".

תערוכות משותפות

הכטקופף הציג בעשרות תערוכות קבוצתיות בישראל ובחו"ל והשתתף בתערוכות כלליות, יצירותיו נמצאות במוזיאון ברקלי שבקליפורניה, במוזיאון היהודי בורשה, ובמוזיאון יד ושם בישראל.
הכטקופף השתתף בתערוכות כלליות בוורשה שבפולין, לפני המלחמה בשנים 1932 ו- 1938. בנוסף הציג בתערוכות בערים; ברלין, לודז', וורוצלב (ברסלאו), קטוביץ, קרקוב, בין השנים 1947 – 1957.
מסילת דימונה - ירוחם

תיאור המסילה

תוואי המסילה יסתעף דרומה מקו הרכבת לאילת סמוך לדימונה לאורך 13 ק"מ ויחבר את ירוחם לרשת המסילות הארצית. המסילה תשמש להובלת מטענים במהירות של כ-70 קמ"ש ולהובלת נוסעים במהירות של כ-160 קמ"ש.
התכנון של המסילה מתבצע במסגרת התוכנית הממשלתית נתיבי ישראל, אחריות על התכנון הוטל על חברת נתיבי ישראל.
בינואר 2019 הציג מנכ"לה של חברת נתיבי ישראל, ניסים פרץ, את תוכנית החומש של החברה בתקציב של כ-60 מיליארד שקלים. במסגרתה החברה תהיה אחראית לתכנון של מספר מסילות: מסילת כרמיאל - קריית שמונה, מסילת עפולה - טבריה, מסילת דימונה - ירוחם, באר שבע - ערד ואת קו הרכבת לאילת. מסילות אלו הן חלק מהתוכנית האסטרטגית של רכבת ישראל לשנת 2040.
הבוס הגדול

העלילה

צ'נג (ברוס לי) הוא בחור סיני מגואנגדונג שעבר לתאילנד, בעזרת דודו, על מנת לעבוד ביחד עם דודניו במפעל קרח. כשגוש קרח נשבר במקרה, משהו שנראה כמו שקית של אבקה לבנה נשפך ממנו. מאוחר יותר באותו לילה, שני בני הדודים שגילו את ההרואין מתבקשים להישאר כדי לפגוש את מנהל המפעל. בשיחה מתברר שהמפעל משמש כיסוי לרשת להברחת סמים בבעלותו של הבוס הגדול סיאו מי. המנהל אומר להם שיש לו עבודות טובות יותר בשבילם, כשהם מסרבים, רוצחים אותם.
סיאו מי מנסה לחפות על הרוצחים, אך חשדותיהם של צ'נג ודודניו ששרדו מתעוררים. שניים מבני הדודים, סו צ'ין (ג'יימס טיין) ואה פיי, הולכים לביתו של מי כדי לשאול אם הוא יודע מה קרה לאחיהם. כשהם מבינים שהוא מנסה להסתיר משהו, מי מורה לאנשיו להרוג אותם (לא לפני שסו הורג כמה מאנשיו של מי). סיאו מי מסיח את דעתו של צ'נג בכך שהוא ממנה אותו למנהל עבודה במפעל, מנהל המפעל מזמינו למסיבה, שם יש אלכוהול וזונות, בראותם שצ'נג מרוצה מהקידום ושכח מכך שקרוביו נעלמו, דודניו הנותרים מתנכרים לו. אולם, מתוך חיבה אחת הפרוצות מגלה את האמת לצ'נג, שבאישון הלילה מתגנב למפעל ומגלה את גוויותיהם של קרובי משפחתו. חיטוטיו של צ'נג נחשפים מייד ונשלחת אחריו כנופיה בראשות בנו של סיאו מי, סיאו צ'יון.
צ'נג מביס את הכנופיה והורג רבים ממנה, בכללם סיאו צ'יון. לרוע המזל הוא שב לביתו ומוצא שכל משפחתו נרצחה. צ'נג מחליט לנקום והולך לביתו של סיאו מי, הוא הורג את אנשיו ובקרב האחרון הורג את סיאו מי בדקירת סכין. בקטע הסיום מגיעה המשטרה וצ'נג נכנע.
נוראדין מורסלי

ביוגרפיה

מורסלי נולד בטנס. הוא התאמן בהדרכת אחיו, עבדה רחמן מורסלי, אף הוא אתלט שהשתתף בריצת 1500 מטר במשחקים האולימפיים במוסקבה 1980 ובלוס אנג'לס 1984, בעל שיא אישי של 3:36.26 דקות, משנת 1977.

אלוף ושיאן עולם

באליפות העולם באתלטיקה באולם שנערכה בסביליה, ספרד במרץ 1991 זכה מורסלי במדליית זהב בריצת 1500 מטר בתוצאה של 3:41.57 דקות. באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בטוקיו, יפן באוגוסט אותה שנה הוא זכה במדליית זהב בריצת 1500 מטר בשיא תחרות חדש של 3:32.84 דקות, לפני וילפרד קירוצ'י מקניה (3:34.84 דקות) והוקה פולברוגה מגרמניה (3:35.28 דקות). חודש לאחר מכן, בתחרות שנערכה ברייטי, איטליה ב-6 בספטמבר הוא קבע בריצת 1500 מטר שיא עולם חדש של 3:28.86 דקות, שיפור לשיא בן ה-7 שנים של סעיד עוויטה ממרוקו (3:29.46 דקות).
למרות שהיה המועמד המוביל למדליית זהב בריצת 1500 מטר באולימפיאדת ברצלונה (1992), סיים מורסלי במקום שביעי המאכזב עבורו, בתוצאה של 3:41.70 דקות. בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 3:37.98 דקות.
באליפות העולם שנערכה בשטוטגרט, גרמניה בשנת 1993 הגן מורסלי על תוארו לאחר שזכה במדליית זהב בריצת 1500 מטר בתוצאה של 3:34.24 דקות, לפני האלוף האולימפי פרמין קאצ'ו מספרד (3:35.56 דקות) ועבדי בילה מסומליה (3:35.96 דקות). שבועיים לאחר מכן, בתחרות שנערכה ברייטי ב-5 בספטמבר הוא קבע בריצת מייל שיא עולם חדש של 3:44.39 דקות, שיפור לשיא בן ה-8 שנים של סטיב קראם מבריטניה (3:46.32 דקות). שיא זה החזיק מעמד 6 שנים ונישבר על ידי הישאם אל גרוז' ממרוקו (3:43.13 דקות, השיא הנוכחי). 
בתחרות שנערכה במונטה קרלו, מונקו ב-2 באוגוסט 1994 קבע מורסלי בריצת 3000 מטר שיא עולם חדש של 7:25.11 דקות, שיפור לשיא העולם בן השנתיים של מוזס קיפטנוי מקניה (7:28.96 דקות). שיא זה החזיק מעמד שנתיים ונישבר על ידי דניאל קומן מקניה (7:20.67 דקות, השיא הנוכחי).
חודש לפני אליפות העולם, בתחרות שנערכה בניס, צרפת ב-12 ביולי 1995 שיפר מורסלי את שיאו העולמי והעמיד אותו על 3:27.37 דקות. שיא זה החזיק מעמד 3 שנים ונישבר על ידי הישאם אל גרוז' (3:26.00 דקות, השיא הנוכחי). באליפות העולם עצמה, שנערכה בגטבורג, שוודיה הוא זכה בפעם השלישית ברציפות במדליית זהב בריצת 1500 מטר בתוצאה של 3:33.73 דקות, לפני אל גרוז' (3:35.28 דקות) וונוסט ניונגאבו מבורונדי (3:35.56 דקות).

אלוף אולימפי

באולימפיאדת אטלנטה (1996) זכה מורסלי במדליית זהב בריצת 1500 מטר בתוצאה של 3:35.78 דקות, לפני האלוף האולימפי היוצא פרמין קאצ'ו (3:36.40 דקות) וסטפן קיפקוריר מקניה (3:36.72 דקות). בשלב המוקדמות, הוא קבע תוצאה של 3:32.88 דקות.
באליפות העולם שנערכה באתונה, יוון בשנת 1997 סיים מורסלי במקום רביעי בריצת 1500 מטר בתוצאה של 3:37.37 דקות.
באליפות העולם שנערכה בסביליה בשנת 1999 דורג מורסלי במקום 12 כללי בריצת 1500 מטר, לאחר שלא הצליח לסיים את הריצה בשלב הגמר. בשלב חצי הגמר הוא קבע תוצאה של 3:37.32 דקות.
באולימפיאדת סידני (2000) סיים מורסלי במקום אחרון בשלב חצי הגמר, מקום 24 כללי ולא הצליח להן על תוארו.

תארים והישגים

בשנת 1994 זכה מורסלי בתואר אתלט השנה בעולם.
עין ליבנה

עין ליבנה הוא מעיין שכבה הנובע באפיק נחל ליבנה ממערב ליישוב בת עין, בגוש עציון. מי המעיין ממלאים בריכה קטנה ורדודה שמעליה מתנשא עץ גדול. מהבריכה הקטנה זורמים המים לבריכת בטון רבועה וגדולה בעומק 2-3 מטרים, מה שהופך את המעיין לעמוק במעיינות גוש עציון. את הבריכה בנו הבריטים בתחילת המאה העשרים לטובת תושבי הכפר ג'בעה, המרוחק כמה קילומטרים מהמקום. בבריכה שוחים דגי זהב גדולים שהניחו בה מטיילים. ליד הבריכה  ספסלים, שולחנות פיקניק ועצי צל ופרי גדולים שנטעו תושבי בת עין.
הגישה למעיין היא בעזרת דרך עפר משובשת המלווה את אפיק הנחל, מסומנת בסימון שבילים ירוק ונמצאת במורדות בת עין ב'. הגישה הקשה והקרבה לעין חובילה הנגיש יותר משאירות את המעיין ריק ממבקרים באופן יחסי, בימות השבוע. הגישה לנחל ברכב 4x4 או טרקטורונים אפשרית.
כמה מאות מטרים מצפון-מזרח למעיין, בראש הרכס, נמצאת חורבת ג'ומג'ום, כפר חקלאי מבוצר שהיה מיושב בתקופה הרומית הקדומה, בזמן מרד בר כוכבא ובתקופה הביזאנטית. ככל הנראה שימש המעיין כאחד ממקורות המים של היישוב. 
בחודשים מרץ, אפריל ומאי פורחים בסביבת המעיין פרחי המרווה הכחולה הנדירים והמוגנים.
הדים

הדים, כתב עת ספרותי שיצא לאור בארץ ישראל, בין השנים תרפ"ב-תר"ץ (1922-1930).
"הדים" יצא לאור בצורת חוברות קטנות, בין 50 ל-60 עמודים בלבד וללא הקפדה יתרה על מועדים קבועים, אלא לעיתים מזומנות. הדים נערך בידי הסופרים יעקב רבינוביץ ואשר ברש.
העורכים ביקשו להמשיך ברוחו של כתב העת קצר הימים "המעורר", שהוציא לאור הסופר יוסף חיים ברנר. כלומר, לחזק את הספרות העברית הצעירה, אך לא במניפסטים חוצבי להבות ולא במפעלי ענק של הוצאה לאור. אלא, בעבודה צנועה, בפסיעות קטנות, כמו החוברות של "הדים" עצמן. ובלשונם של העורכים: "בימי רפיון רוח וקהות יחס לספרותנו, אנו באים בחוברות הקטנות הללו. לא לגדולות אנו מתכוננים. לא לשנות ערכין ולא לחדש ערכין; אך גם לא נשתעבד לזרמים קיימים ולדרכים כבושות. בעצם אנו שואפים לדבר אחד: רעננות". דברים אלה נדפסו בפתחה של החוברת הראשונה.
המשתתפים בחוברות "הדים" היו רוב הסופרים והמשוררים העבריים שפעלו בארץ ובגולה. שכר הסופרים ששילמה המערכת היה הגון וסייע לסופרים רבים במאבק הקיום שלהם. בין המשתתפים היו: יעקב רבינוביץ ואשר ברש עצמם, יעקב פיכמן, יהודה קרני, אברהם שלונסקי, יהושע רבינוב מקיבוץ גבת, לוי בן אמיתי מקיבוץ דגניה ב', אברהם ברוידס, יצחק למדן, דבורה בארון, מרדכי טמקין, אסתר ראב, יוסף צבי רימון, מנחם זלמן וולפובסקי, הלל בבלי, שמעון הלקין ורבים אחרים.
העורכים הביאו גם תרגומים משובחים משל גדולי המשוררים והסופרים ברחבי תבל, ובהם: פרנץ ורפל, רבינדרנת טאגור, פרנסיס ז'ם, סרגיי יסנין, שארל בודלר ורבים אחרים.
שמחה גולדין

קורות חיים

נולד וגדל בחיפה, בנם של מנחם וצפורה גולדין, ניצולי השואה יוצאי פולין. שירת כמג"ד בצה"ל. בשנת 1991 קיבל תואר דוקטור להיסטוריה מאוניברסיטת תל אביב, על עבודת מחקר שכותרתה "היחסים בין היחיד והקבוצה בקהילה היהודית בצפון צרפת וגרמניה (1100–1300)".
גולדין הוא מרצה בכיר להיסטוריה של ימי הביניים בחוג להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטת תל אביב. מחקריו עוסקים בהיסטוריה החברתית של הקהילות היהודיות בצפון צרפת, גרמניה ואנגליה. הוא מכהן כיושב ראש ועדת מקצוע ההיסטוריה בחינוך הממלכתי במשרד החינוך (החליף את פרופ' חנה יבלונקה). משמש גם יועץ מדעי באתר ההיסטוריה של המרכז לטכנולוגיה חינוכית ("תולדוט"), ונמנה עם צוות ההקמה של "מאו"ר" (מאגר ישראלי לאובייקטי למידה), שפותח על ידי מיט"ל (מרכז ידע טכנולוגיות למידה). בשנת 2008 מונה לראש המרכז לחקר התפוצות על-שם גולדשטיין-גורן באוניברסיטת תל אביב.
חיבר ספרים ומחקרים היסטוריים בתחומי התמחותו. היה שותף לתרגומו מאנגלית של הספר "התפילה היהודית" מאת שלמה קלמן רייף.
מתגורר בכפר סבא, נשוי לד"ר לאה גולדין, לשעבר ראש המחלקה להנדסת תוכנה בפקולטה להנדסה בשנקר. הם הורים לאיילת, חמי (עו"ד) וצור. בנם הרביעי, הדר, תאומו של צור, שהיה קצין בפלס"ר גבעתי, נשבה על ידי ארגון חמאס במהלך לחימה ברפיח במבצע צוק איתן, וכעבור יום הוא הוכרז כחלל צה"ל. ההחלטה התקבלה לאחר הקמת בית דין מיוחד, בראשות הרב הצבאי הראשי, רפי פרץ, שבחן את הממצאים שהובאו משטח הלחימה. משה יעלון הוא בן דוד שני של גולדין. גולדין עוסק במאבק ציבורי להבאת בנו לקבורה בישראל.
יוסף ברויר

קורות חיים

נולד בקומארום בהונגריה. למד בפוליטכניון הבודאפשטי, שנודע בזמן ההוא כאחד מבתי הספר הטובים במרכז-אירופה, והוסמך למהנדס. עבד כמהנדס עצמאי וכקבלן תחילה בהונגריה ולאחר מכן בצ'כוסלובקיה בייבוש בצות, והנדסת מים
.
בשנת 1921 עלה ארצה ועסק בתכנון ייבוש ביצות. היה הפרופסור הראשון להנדסת מים בטכניון. הוא תכנן, את ייבוש מרבית הביצות בעמק-יזרעאל, ובין השאר את ניקוז הקרקעות הביצתיות של נהלל.
בשנת 1930 מונה לנשיא הטכניון.
נפטר בארצות הברית.
בנט סקוליק

ביוגרפיה

סקוליק התגייס לצבא ארצות הברית ב-1981 ושירת בגדוד השני של רגימנט הריינג'רס ה-75. ביוני 1982 סיים קורס קצינים ושירת בגדוד הראשון של רגימנט הצנחנים 509 באיטליה. הוא שוכנע להתנדב לכוחות המיוחדים והצטרף לקבוצת הכוחות המיוחדים השביעית, שירת בפלגת הכוחות המיוחדים המבצעית אלפא (A-TEAM) במשימות בפרו, קולומביה ובאל סלוודור. במהלך שירותו בגדוד השלישי של הקבוצה, שהוצב בפנמה, השתתף ב"מבצע מטרה צודקת". הוא שב לפורט בראג וגויס לכוח דלתא, עמו השתתף במלחמת המפרץ במשימות איתור משגרי טילי סקאד. ב-1993 נטל חלק במשימה בסומליה שהובילה לקרב מוגדישו, סקוליק אמור היה לשמש מפקד הכוח הקרקעי, אך ימים קודם לכן הוזעק לארצות הברית בעקבות מות אביו והחמיץ את הקרב בו ספג הכוח הרוגים ופצועים רבים. 
בזמן פיגועי 11 בספטמבר ב-2001 שימש קצין מבצעים בפיקוד המבצעים המיוחדים המשולבים ונשלח עם כוח דלתא לדרום אפגניסטן. במהלך 2002 התגלתה אצלו לימפומת הודג'קין והוא נאלץ לשוב לארצות הברית, שם עבר ניתוח ושהה קרוב לשנה בהתאוששות. הוא החל ללמוד במכללת המלחמה של הצבא, אך בעקבות מפרצת שפקדה את מפקד כוח דלתא הוזעק להחליפו. הוא תפס את הפיקוד בשלבי ההכנות לפלישה לעיראק באפריל 2003 ולחם עמו במהלך מלחמת עיראק עד יולי 2005. 
בשנים 2005–2008 שירת כעמית מטעם הצבא ב-CIA ושימש סגן ראש המרכז ללוחמה בטרור של הארגון. ביוני 2008 מונה לסגן מפקד המרכז ובית הספר ללוחמה מיוחדת על שם ג'ון פ. קנדי בפורט בראג ובאוגוסט 2010 מונה למפקד המרכז. באוגוסט 2012 מונה לראש אגף ניהול ופיתוח הכוח בפיקוד המבצעים המיוחדים, הראשון בתפקיד זה. באפריל 2014 מונה לסגן ראש המרכז הלאומי ללוחמה בטרור. ביולי 2016 פרש מהשירות הצבאי. 
לאחר פרישתו הקים חברת ייעוץ בשם "Cape Fear Global Consulting".
סקוליק בעל תואר ראשון בפסיכולוגיה מאוניברסיטת המדינה סן פרנסיקו (1978) ובעל תואר שני במינהל ציבורי מאוניברסיטת מרכז מישיגן (1996). כמו כן הוא בוגר תוכנית הלימודים של אגף המבצעים החשאיים ב-CIA. הוא יהודי ונשוי לג'ויס.