קדמוניות היהודים

הספר

"קדמוניות היהודים" נכתב בשפה היוונית, וראה אור בסביבות שנת 94 לספירה. הספר כולל 20 פרקים (או כדברי יוסף - 'ספרים') והם מתארים את תולדות עם ישראל מתקופת המקרא ועד תחילת המרד הגדול בשנת 66. 10 הספרים הראשונים של הספר מקבילים למופיע במקרא עד לעלייתו של כורש, והשאר מתאר את תקופת בית שני עד לפרוץ המרד הגדול.
יוסף הקדיש את החיבור לאדם פרטי, אפאפרודיטוס, שתמך בו בזמן כתיבתו. ייתכן והדבר מצביע על כך שיוסף לא יכול היה יותר להסתמך על תמיכתו של הקיסר, כפי שנעשה בזמן כתיבת חיבורו הראשון, "מלחמת היהודים".

המניע לכתיבתו

יוסף מספר כי כבר בעת כתיבת ספרו הראשון על מלחמת היהודים עם הרומאים, החליט שברצונו לספר גם על מוצא היהודים וקורותיהם בזמן הקדום, על משה וחוקיו ועל המלחמות שקדמו למלחמה עם הרומאים, אולם מכיוון שמדובר בהיקף גדול מדי, הפריד את מלחמה זו לחיבור נפרד, הראשון שלו. הוא מספר כי למרות הפיצול, תקפו אותו במשך הזמן "היסוס ופקפוק" לתרגם נושא רחב כל כך לשפה זרה לו, אולם מספר אנשים, משום היותם חובבי היסטוריה, עודדו אותו להמשיך בעבודתו, ובראשם אפאפרודיטוס, שהעניק לו תמיכה רבה והספר הוקדש לו. יוסף מספר על התלבטויות נוספות בכתיבת הספר: אם אבות היהודים התירו בכלל למסור את הפרטים הללו לזרים, ואם ישנם אנשים ידועים בין היוונים, שמעוניינים בכלל לדעת את ההיסטוריה של היהודים.
קשה לקבוע בוודאות מה הניע את יוסף לעמול במשך שנים ולעלות על הכתב את תולדות עמו. אחת הטענות המקובלות במחקר היא שהספר נכתב למטרות אפולוגטיקה והגנה על היהדות וכדי להציג יהדות "ידידותית למשתמש" לקוראים היוונים והרומאים. הספר, כמו רבים מכתביו האחרים של יוסף, נועד אם כן לקהל הקוראים הנוכרי דובר היוונית, שחי בתחום האימפריה הרומית, ואשר לדעתו של יוסף לא הכיר את התנ"ך, שכן סיפורי המקרא "אינם ידועים ברבים משום עתיקותם".
כתיבת הספר הזה מעידה על ייעודו של יוסף ברומא כסנגור על היהודים ועל היהדות בעולם הלא-יהודי.

ניתוח הספר

יוסף נעזר בתנ"ך בכתבו את הספר, ככל הנראה, בתרגום השבעים, כך לפי הדוגמאות הרבות שהביא המתרגם פרופ' אברהם שליט במבואו הארוך. עם זאת הוא לקח מהתנ"ך רק סיפורים בודדים "מפה ומשם" באופן סלקטיבי, תוך וויתור כמעט מלא על ספרי הנביאים ועל ספרי השירה והחכמה של המקרא. כן הרשה לעצמו "לגזור ולהדביק" כראות עיניו ציוויים אלוהיים וחוקים הלכתיים, ולהציג רק חלק מהם. מטרתו המובהקת של יוסף הייתה להציג טקסט תנ"כי "נקי וזך" ברוח אפולוגטית, שביקשה להציג את אבות האומה ואת תרבותה באור חיובי ככל הניתן, ולהצדיק את מעשי האבות, וזאת לעיתים גם על חשבון דיוק בפרטי ההיסטוריוגרפיה התנ"כית. כך למשל בתארו את סיפור ירידת אברם ושרי למצרים, מוצג אברם כאיש אמת, שרק "העמיד פנים כאילו הוא אחיה" של שרי, לעומת התיאור התנ"כי, ממנו משתמע שאברם אף שיקר למלך מצרים וטען בפניו כי שרי אחותו. יוסף גם שילב בסיפרו פרשנות מרחיבה של התנ"ך, לפיה אברם מוצג כאיש משכיל, המלמד את המצרים את תורת החשבון ושאר חכמות, וכן כבעל יושר אינטלקטואלי, שמחמתו יצא נגד התרבות האלילית שהכיר, ומכוחו מוכן לקבל כל רעיון, אם יוכח כנכון. אברהם מוכרז על ידיו כראשון המונותיאיסטים, "שהעז להכריז שקיים אל אחד יוצר כל" – איש אמיץ ובעל חשיבה עמוקה.
יוסף הרשה לעצמו להשמיט סיפורים משמעותיים בתולדות עם ישראל המופיעים בתנ"ך, כמו מעשה העגל ושבירת הלוחות, מי מריבה וצרעת מרים, ואחרים. כן ביקש להציג בפני הקורא הזר חיבור מתוקן, הכתוב ברוח המקום והזמן, ולכן שיווה לו אופי הלניסטי-רומי מובהק, הכולל תיאור פסיכולוגי של הנפשות הפועלות (רגשותיהן, מחשבותיהן וכו'), או ציטוט נאומים חוצבי להבות מפי גיבורים, המושתתים על מיטב הרטוריקה הרומית. דבר זה בא לידי ביטוי, למשל, במילים ששם בפי יהודה בעמדו לפני יוסף, או בספרו מלחמת היהודים, שם ציטט כביכול את נאומו של אלעזר בן יאיר על המצדה.
פרופ' אברהם שליט מניח כי יוספוס, שאולי לא סמך על שליטתו בשפה היוונית, נעזר ברטורים ובכותבים זרים, כדי להבטיח את קריאותו של הטקסט, ומכאן שזו הייתה חשובה בעיניו יותר מהעברת הפרטים המדויקים שאירעו בפועל. כן טוען שליט כי יוספוס "התאכזר ממש לצורה העברית של שמות המקרא, ושיווה להם צורה יוונית במידת האפשר והבלתי אפשר, והכניסם במיטת סדום של הנטייה היוונית בלי יוצא מן הכלל". מעשה זה מצביע אף הוא על חשיבות הצורה ועל "חיבוב" הטקסט על הקורא הנוכרי, על חשבון המסירה המדויקת. שינויים ודגשים אלה ואחרים מלמדים על עולמו התרבותי של יוספוס; על רצונו להגיש לקורא חומר קריא, מעמיק ו"זורם"; ועל שאיפתו לייקר את אבותיו ואת מקורותיו היהודיים בעיניו.
לדעת שליט, כמודל ל"קדמוניות היהודים" שימש בין היתר חיבורו של דיוניסיוס מהליקרנסוס, "קדמוניות הרומאים".