google/wiki40b huggingface dataset:
CARPET

ה-CARPET היא מערכת רקטות דלק-אוויר לפריצת שדות מוקשים שפותחה על ידי רפא"ל ונקראת בצה"ל "מערכת ריצוף".

מבנה ועיקרון פעולה

המערכת מכילה מארז של כ-20 רקטות דלק-אוויר בקוטר 265 מ"מ ששוקלות כ"א 46 ק"ג. בסך הכל שוקל המארז הטעון כ-3.5 טון. המארז מותקן על חלקו האחורי של רכב קרבי משוריין ומופעל בשלט רחוק מתוך הכלי הממוגן. למערכת אפשרות פעולה אוטומטית, חצי-אוטומטית וידנית והוא מסוגל לירי מהיר של רקטות במטחים או בבודדות. את המארז ניתן לטעון מחדש גם בתנאי שדה.
הרקטות מכילות דלק נוזלי דליק אך שאיננו נוטה להתפוצצות ללא יזימה (מטעמי בטיחות). כאשר הרקטה פוגעת במטרה, משתחרר ענן דלק-אוויר ואז הרקטה מתפוצצת ומדליקה את הענן תוך יצירת הדף רב הגורם לפיצוץ כל המוקשים שבסביבה. מטח רקטות ריצוף יכול ליצור מעבר נקי באורך 100 מטר וברוחב 6–8 מטר בשדה מוקשים.

בצה"ל

המערכת נמצאת בשימוש צה"ל, בו היא נקראת "ריצוף" (ולעיתים קרובות גם מערכת ריצוף או רקטות ריצוף), ומותקנת בנגמ"שי הפומ"ה והנמ"ר ההנדסי של חיל ההנדסה הקרבית. 
במערכת נעשה שימוש מבצעי ראשון במלחמת לבנון השנייה: היא ניקתה זירות מטענים, השמידה מוצבי חזבאללה ובאחד המקרים אף השמידה שני כלי רכב של חזבאללה על יושביהם. במערכת נעשה שימוש גם במבצע צוק איתן לצד הצפע שריון הוותיק.
ב-2017 החל צה"ל בקליטת מערכת ריצוף משודרגת, כאשר את השדרוג ביצע ענף מערכות נשק של זרוע היבשה, בעלות נמוכה בהרבה מההצעה של התעשיות הביטחוניות. השדרוג כולל בין השאר מערכת הפעלה פשוטה יותר ומהירה ללמידה, שנועדה לשפר את התפעול של המערכת ולפשט את הכשרת הפלס על המערכת.

בצבאות זרים

ב-2007 נכנסה המערכת לשירות גם בצבא צרפת והותקנה על רכב ההנדסה הקרבית AMX-B2 EBG.
נשיא קרואטיה

התפקיד, סמכויותיו ואחריויותיו

נשיא קרואטיה, שבאורחל רשמי כאמור נקרא "נשיא הרפובליקה" (בקרואטית: Predsjednik Republike) מייצג את הרפובליקה של קרואטיה בשטחיה ומחוצה לה כראש המדינה, מתחזק את התפעול והיציבות הסדירים של מערכת השלטון הלאומי ושומר העצמאות והשלמות הטריטוריאלית של המדינה. הנשיא מנוע מלכהן בכל תפקיד ציבורי או מקצועי אחר באופן סימולטני בעת נשיאותו.
ביכולתו של הנשיא לכונן הבחירות לפרלמנט הקרואטי ומכנס את הישיבה הראשונה של האספה הפרלמנטרית. הנשיא נדרש גם למנות ראש ממשלה, על בסיס מאזן הכוחות בפרלמנט. בדומה לתהליך במדינת ישראל, ראש המפלגה עליו הטיל הנשיא להרכיב ממשלה ולבנות רוב בפרלמנט נדרש לבקש את אמון הפרלמנט באמצעות רוב, על מנת לקבל מנדט לעמוד בראש הממשלה הקרואטית (לאחר שקיבל אמון מידי רובו המוחלט של הפרלמנט, הנשיא ממנה - באורח רשמי - את ראש המפלגה הפלוני לראש ממשלת קרואטיה בעוד שראש הממשלה הנכנס ממנה את השרים, באישורו הנוסף של יושב ראש הפרלמנט הקרואטי). הנשיא רשאי גם לערוך משאלי עם, להעניק חנינות ולהעניק פרסים ועיטורים מטעם המדינה.

ענייני חוץ

על-פי החוקה, נשיא קרואטיה והממשלה משתפים פעולה בגיבוש ויישום מדיניות החוץ של קרואטיה. הוראה זו של החוקה מהווה מקור סכסוך מזדמן בין הנשיא לבין הממשלה. הנשיא מחליט על הקמת נציגויות דיפלומטיות ומשרדים קונסולריים של הרפובליקה של קרואטיה במדינות אחרות, על-פי הצעת והמלצת הממשלה בכפוף לאישורו של ראש הממשלה. הנשיא, בעקבות החלטותיו של ראש הממשלה, ממנה ומאציל סמכויות לנציגים דיפלומטיים של הרפובליקה של קרואטיה - על-פי החלטות הממשלה - בכפוף לקבלת חוות דעת של ועדה רלוונטית מטעם הפרלמנט. הנשיא מקבל כתבי האמנה ומכתבי זיכרונות מנציגים דיפלומטיים זרים.

ביטחון לאומי וצבא

נשיא קרואטיה הוא המפקד העליון של הכוחות המזוינים של קרואטיה, ממנה וממלא את מקומם של המפקדים הצבאיים, בהתאם לחקיקה הרלוונטית. על פי החלטות הפרלמנט, הנשיא מכריז מלחמה ומבטל מצבי שלום. במקרים של איום מיידי על עצמאותה, אחדותה וקיומה של קרואטיה, רשאי הנשיא להורות על שימוש בכוחות מזוינים, גם אם לא תוכרז מלחמה, ובלבד שיורה על כך ראש הממשלה. במהלך מצב מלחמה רשאי הנשיא להודיע באופן רשמי על אסדרות מכוח ועל בסיס חוקים שהאציל לו הפרלמנט. בנסיבות כאלה, הנשיא רשאי לכנס ישיבות ממשלה ולנהל אותן. במקרה של איום מיידי על עצמאותה, אחדותה וקיומה של המדינה, או אם ימנעו הגופים השלטוניים מלמלא את חובותיהם החוקתיות באופן סדיר, רשאי הנשיא על-פי הצעתו של ראש הממשלה, להכריז על תקנות שמוציאות לפועל את חוקי המדינה. תקנות אלה חייבות בנוסף להיות באישורו של ראש הממשלה, אשר כוחו יפה. הנשיא נדרש להגיש תקנות שיעוגנו בחוק בידי הפרלמנט ושיאושרו על ידו באופן מידי, אחרת יבוטלו התקנות. הנשיא וראש הממשלה ממנים במשותף את ראשי רשויות הביטחון והביון של קרואטיה.
מקסימיליאן עמנואל, דוכס בבוואריה

ביוגרפיה

מקסימיליאן עמנואל נולד בטירת פוסנהופן ב-7 בדצמבר 1849. אביו היה מקסימיליאן יוזף, דוכס בבוואריה ואמו הייתה לודוביקה, נסיכת בוואריה. סבו מצד האם היה מקסימיליאן הראשון יוזף, מלך בוואריה. הוא היה הצעיר ביותר מבין עשרת ילדיהם. ילדותו עברה עליו בטירת פוסנהופן על גדות אגם סטרנברג. אחותו הגדולה הייתה אליזבת "סיסי", שנישאה לפרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה. אחות אחרת שלו הייתה מריה סופיה אשר נישאה לפרנצ'סקו השני, מלך שתי הסיציליות. בילדותו הוא כונה במשפחתו "מפרל". 
מגיל צעיר חלם מקסימיליאן עמנואל להתגייס לצבא, והוא הגשים את חלומו בשנת 1865. הוא הוצב כלוטננט משנה ברגימנט האולאנים ה-2 ("המלך") של הצבא הבווארי. ב-1866 הוא לחם במלחמת שבעת השבועות כחלק מהכוח ששלחה בוואריה לעזרת בת בריתה האימפריה האוסטרית במלחמתה נגד פרוסיה. ב-1867 הוא הועבר לרגימנט הפרשים ה-3 (קרל תאודור, דוכס בבוואריה), ולחם עמו במהלך מלחמת צרפת-פרוסיה כנגד הקיסרות הצרפתית השנייה. הוא השתתף בין היתר במצור על אורליאן והמצור על פריז. בין 1873-1874 הוא נכנס ללימודים באקדמיית המלחמה. הוא השלים את הקורס הראשון בהצטיינות, אולם לאחר מכן עזב את האקדמיה וחזר לשרת ברגימנט האולאנים ה-1. ב-1875 הוא הועלה לדרגת האופטמן. שנה לאחר מכן הוא מונה למפקד גדוד ברגימנט הפרשים ה-1 (ניקולאי הראשון, קיסר רוסיה). ב-1877 הוא נאלץ לוותר על התפקיד מטעמי בריאות. הוא המשיך להתקדם בסולם הדרגות וב-1889 הפך לגנרל לוטננט. ב-12 ביוני 1893 הוא נפטר לאחר דימום בקיבה.
אנגורי (נהר)

גאוגרפיה

מקור הנהר הוא על קו פרשת המים של רכס הקווקז הגדול, בגובה של 2614  מטרים מעל פני הים. הנהר מתחיל את זרימתו ליד ההר שחארה וזורם מטה מההרים לתוך אפיק צר ועמוק היוצרים מקום אידיאלי לבניית סכר. הנהר עובר בדרכו מערבית לעיירה, ג'ווארי, שבמחוז מגרליה ונשפך לאחר 213 ק"מ לים השחור ליד העיר זוגדידי שבקרבת נפת גאלי האבחזית.
בשנת 1980, הסתיימה בנייתו של סכר בטון, "סכר אנגורי", שנחשב לסכר המקומר הגבוה ביותר בעולם. בגובה 272 מטר על פני הים, ולמעשה הקונסטרוקציה הגדולה ביותר בקווקז. בכך משחק הנהר תפקיד מפתח בשוק האנרגיה של גאורגיה. הקיבולת שלו היא 1.1 מיליון קוב מים, ומייצר 4.5 מיליון קילוואט של אנרגיה מדי שנה, שהם כ-40% מסך יצור האנרגיה של גאורגיה. קיבולת של 1,300 מגוואט לשעה.
מאז הקונפליקט הגאורגי-אבחזי (1992-1993), מוצבים חיילים גאורגים ואבחזים משני צידי הנהר. רוסיה מצידה מחזיקה במקום חיילי "חיל שלום". המעבר המוסדר היחיד על הנהר הוא "גשר אינגורי", שנבנה על ידי שבויי מלחמה גרמנים בשנים 1944-1948. ברבות השנים נוספו לנהר גם גשרים שנבנו באופן ארעי.
אומו"ן

היסטוריה

אומו"ן הוקמה ב-23 באוקטובר 1987 בצו של שליט ברית המועצות מיכאיל גורבאצ'וב. היחידה הוקמה כחלק ממשטרת מוסקבה והוטל עליה לפעול בעת מצבי חירום ולטפל במעצר מבוקשים וטיפול במשברי בני ערובה, ותגובה מהירה למעשי טרור. פלוגות האומו"ן אוישו בדרך כלל על ידי חיילים לשעבר בצבא הסובייטי ומוותיקי מלחמת אפגניסטן.
מאז פירוק ברית המועצות, צומצם כוחה של היחידה ונוסדו לצידה יחידות משטרה מיוחדות נוספות כסוב"ר (СОБР, יחידות מיוחדות לתגובה מהירה), שהוקם במיוחד כדי לטפל בפשיעה מאורגנת וחמורה ומעצר פושעים מבוקשים, יחידת ויטיאז ללוחמה בטרור ויחידות ייעודיות של משרד הפנים הרוסי. יחידות אומו"ן שהוקמו שימשו בתחילה את המשטרה לדיכוי מהומות, אלא שעם השנים היחידות הפכו ליחידות אזוריות המיועדות לסייע לפעולות שיטור, כולל שרשרת פעולות רחבה לביצוע פטרולים צבאיים, לצד יחידות האכיפה של משרד התובע הכללי הצבאי, בשל העדר משטרה צבאית.
באפריל 2016 הוחלט על העברת כל היחידות המיוחדות של המשטרה ואם וה דה לאחריות המשמר הלאומי שהוקם.

מאפייני יחידת אומו"ן

על פי מידע ממקורות שונים עולה כי היו בין 10,500 ל-15,000 חיילי אומו"ן שהוצבו במרכזי הערים ברחבי רוסיה בשנת 1990, אך עד שנת 2007 מספר זה עלה באופן רשמי ל-20,000 חיילי אומו"ן ברוסיה כולה. יחידת אומו"ן הגדולה ביותר ברוסיה היא יחידת אומו"ו במוסקבה שמונה מעל 2,000 חיילים. החיילים מרוויחים משכורת חודשית של כ-7,000 דולר (כשהיחידות האזוריות מציעות פחות). רוב החיילים פורשים בגיל 45. ולעיתים אינם מקבלים תמול על שירותם ביחידה (בשנת 2001, למשל, כ-50 מחיילי אומו"ן מוסקבה הגישו תביעה משפטית בטענה שלא שולמה להם משכורת חודשית על שירותם בפעולות לחימה בצ'צ'ניה).
חיילי אומו"ן הם בעלי כושר גבוה ומיומנים מאוד בשימוש בנשק קל ובלוחמת קרב מגע. כל גבר בין הגילאים 22 ו-30 שסיים שירות צבאי יכול להצטרף לאומו"ן (לאחר שעבר בדיקות רפואיות ופסיכולוגיות, ובדיקות מהירות וכושר). ההכשרה הראשונית נמשכת ארבעה חודשים. המועמדים עוברים הכשרה נרחבת בשימוש בכלי נשק שונים בקרב מגע ומאומנים גם למלא פקודות בכל מחיר. דגש מיוחד מושם על לחימה אורבנית. האימון כולל גם הכשרה משפטית. הליך הגיוס נחתם עם המבחן הסופי שבמסגרתו על המתגייס נדרש להילחם בשלושה עד חמישה חיילים במקביל.

מדים

אומו"ן מכונים לעיתים בשם "הכומתות השחורות", בשל הכומתה השחורה שכל חייל עוטה לראשו, אך לרוב חיילי היחידה עוטים מדים כחולים, הנחשבים למדי הסוואה עירוניים ובשעת פעולה מבצעית החיילים עוטים מסיכת סקי. לעיתים עוטים חיילי היחידה מדים סדירים של צבא היבשה בעת מבצעים משותפים עם הצבא בצ'צ'ניה.
אילנה אדיר

ביוגרפיה

אדיר נולדה בתל אביב, היא התאמנה בקבוצת מכבי תל אביב.

1956

בתחרות אתלטיקה קלה שנערכה באצטדיון המכביה בתל אביב במאי 1956 קבעה אדיר בריצת 100 מטר שיא ישראלי חדש של 12.7 שניות. חודשיים לאחר מכן, באליפות ישראל שנערכה בסוף יוני היא זכתה בשתי מדליות כסף, בריצת 100 מטר בתוצאה של 12.7 שניות, אחרי רינה ויינרייך ממכבי תל אביב שקבעה שיא ישראלי חדש של 12.6 שניות, שפור לשיא שלה ולפני נועה זילברמן מהפועל גניגר (13.0 שניות) ובריצת 200 מטר בתוצאה טובה מהשיא הישראלי הטרי בן ה-3 חודשים של רינה ויינרייך (27.0 שניות), אחרי נועה זילברמן שקבעה את אותה תוצאה אך סיימה ראשונה.

1958

בתחרות ארצית שנערכה במטעם מכבי באצטדיון המכביה, במאי 1958 קבעה אדיר בריצת 60 מטר שיא נערות חדש של 7.9 שניות.

1960

בתחילת יוני 1960 בהפסקת משחק הכדורגל בין מכבי תל אביב והפועל חיפה נערכה תחרות בזק באתלטיקה קלה שבה אדיר השוותה בריצת 100 מטר את השיא הישראלי בתוצאה של 12.3 שניות. שבועיים לאחר מכן, באליפות מכבי באתלטיקה שנערכה באצטדיון המכביה, היא קבעה בריצת 100 מטר זמן מהיר מהשיא הישראלי - 12.2 שניות (מלווה ברוח גבית). שבוע לאחר מכן, באליפות ישראל שנערכה ביולי היא זכתה במדליית זהב בריצת 100 מטר בתוצאה של 12.4 מטר, לפני חברת לאגודה אילנה קרשיק (12.6 שניות) ומרים סידרנסקי מהפועל הדסים (12.7 שניות). חודש לאחר מכן, בתחרות אימון של הסגל האולימפי של ישראל שנערכה באצטדיון המכביה, היא קבעה בריצת 100 מטר תוצאה של 12.5 שניות.
באולימפיאדת רומא (1960) סיימה אדיר במקום 30 הלפני אחרון בריצת 100 מטר בתוצאה של 12.9 שניות (זמן אלקטרוני - 13.04 שניות).
ויקטור ברינדץ'

רקע

ברינדץ' נולד בעיר חרקוב שבאוקראינה למשפחה יהודית. אימו הייתה ספרנית. לאחר סיום התיכון, עבד ויקטור במשרה זמנית כשרטט בתיאטרון. הוא סיים את לימודי האומנות בהארט-קולג' באודסה בסוף שנות ה-80 ולמד אצל הצייר הלאומי גוסיבקה. החלטתו לפסל קשורה רבות בידידותו עם יוליאן רוקוביטשניקוב, פסל משנות ה-80. בשנת 1983 יצר את פסלו הקטן, בשם "אביב" אשר מציג דמות של בחורה חיילת.
ב-1991 נולדה בתו השלישית קטרין (ורה) ברינדץ' מנישואיו עם אוקסנה.
בשנת 1993 עלה ארצה. לפני נסיעתו העניק עשרות מעבודותיו לבית יתומים בווסקריסנסקי ו-12 עבודות נוספות, למוזיאון יהודי במוסקבה.

ההשפעות

עבודותיו שואבות הרבה מחיי היום יום והמנטליות הישראלית, מהפולקלור היהודי ומהמצב המשתנה בארץ. בציוריו הרבה מן הנושאים הפוליטיים האקלטואליים, ובעבודתיו יש הרבה מדעותיו הפוליטיות האישיות.
עיקר סגנונו הוא ריאליסטי. בין יצירותיו תמונות המציגות מצבים ואירועים הקשורים ביהודים בארץ ובעולם: ציורי חגים וחוגגים, חיילים וקרבות, יהודי אירופה.
לימים הפכו אשתו ובתו להשראות הגדולות ביותר של עבודותיו, כאשר תמונות רבות מציגות את הבת, מילדותה ועד בגרותה, ובחלקן את האישה, או את שתי הבנות יחד.

תערוכות

1985 – 1992: תערוכות שונות ברחבי ברית המועצות ומוסקבה.
1996: "גלריה של דוד המלך" במרכז התרבות בירושלים.
1999: "במעבדה" במרכז האומנות בתל אביב.
2004: "אלף בית" במרכז התרבות בירושלים.
2005: "גוונים יהודיים באמנות" - פסטיבל אמנות יהודית בירושלים.
2006: התערוכה הבינלאומית הראשונה בארגנטינה MIAD Venado Tuerto 2006.
2007: תערוכת ציוריו ב"בית התנ"ך".
2007: תערוכה במוזיאון "תלפיות".
ישמעאלים

ישמעאלים הם עם של סוחרים-נוודים המוזכר בתנ"ך, ברוב אזכוריהם הם אויבים לעם ישראל. אין אזכור של הישמעאלים במקורות חוץ-מקראיים קדומים.

מנהגיהם

הישמעאלים מתוארים כעונדים נזמי זהב החיים בשיירות כנוודים עם גמלים הנושאים את סחורתיהם. בתהילים פרק פ"ג, פסוק ז' נזכרים הישמעאלים כדרי אוהלים.

נחלת הישמעאלים

עם אזכורם הראשון כעם בספר בראשית, הישמעאלים מוזכרים כמי שמגיעים לארץ ישראל ממזרח לה, מן הגלעד שבצפון מערב עבר הירדן, אולם ישמעאל גורש למדבר של כנען שהוא הנגב ומשם לא ברורה נדידתו אך צאצאיו מוכרים כעמים וממלכות שישבו בימי האלף הראשון לפנה"ס בחצי האי ערב, כמו קדר.
גם המדיינים שישבו בצפון מערב חצי האי ערב ושמקורם לפי המקרא בקטורה, אשת אברהם השלישית, מזוהים עם הישמעאלים בספר שופטים, ושם מופיע מנהגם של הישמעאלים לענוד נזמי זהב.

היסטוריה

ישמעאל ואמו, הגר, גורשו אל המדבר (ככל הנראה אל הנגב) לאור בקשתה של שרה. לאחר מכן הישמעאלים כעם מוזכרים לראשונה בבראשית פרק לז', פסוק כה' כאשר שיירה של סוחרים מתוכם שהגיעה מהגלעד חצתה את ארץ ישראל עם גמליהם לעבר מצרים העתיקה. בני יעקב שהיו בעמק דותן הבחינו בשיירה והחליטו למכור להם את אחיהם השנוא, יוסף, לעבד תמורת עשרים כסף ואלה לקחו אותו למצרים שם יעלה בהמשך לגדולה.
בספר שופטים פרק ח', פסוק כד' נזכרים שוב הישמעאלים בתור תיאור לשלילה, גדעון השופט שואל מבנות ובני ישראל את נזמיהם, שנלקחו כשלל מהמדיינים הנמלטים, שמשקלם נאמד ב-1700 זהב ומכין מהם אפוד שאותו הוא מציב בעירו, עפרה, בטרם יצא להביס סופית את המדיינים שלחמו כנגד שבטי ישראל ומשיג שקט שנמשך 40 שנה. האפוד נוצר ככמצבת זיכרון לניצחון אולם אנשים החלו לעבוד אותו כפולחן פגאני.
בספר שמואל וכן גם בחזרה על דבריו בספר דברי הימים מוזכר אדם בשם יתר הישמעאלי שהיה נשוי לאביגיל בת ישי, אחותו של דוד המלך.
בספר תהילים פרק פ"ג, פסוק ז' נזכרים הישמעאלים (כיושבי אוהלים כמו האדומים) כאחד מאויבי עם ישראל אשר אלוהים ימצה עמם את הדין על רצונם לפגוע בעם ישראל ולהשמידו.

בספרות היהודית הפוסט-מקראית

בספר יהודית, המתוארך למאה הרביעית לפנה"ס, החלה מסורת של זיהוי הערבים שחיים בקצה היבשת כאל צאצאי הישמעאלים כ"עם היושב בקצה המדבר".
בספר היובלים, המתוארך למאה השנייה לפנה"ס, קיימת התייחסות ישירה למוצא הערבים והישמעאלים מישמעאל בן-אברהם. בפרק כ’, העוסק בצוואת אברהם, מצוין:
"ויתן לישמעאל ולבניו ולבני קטורה מתנה וישלחם מעל יצחק בנו. וישמעאל עם בניו ובני קטורה עם בניהם נסעו יחדו וישבו מפארן עד לבא בבלה בכל הככר אשר מקדם נוכח המדבר. ויתחברו איש אל אחיו ויקראו בשם ערבים וישמעאלים."
יוסף בן מתתיהו מזהה בספרו, "קדמוניות היהודים", את צאצאי הישמעאלים בזמנו עם הנבטים, ומייחס את מנהג ברית המילה בגיל 13 שהתקיים בקרבם לפסוקים המקראיים שמתארים את ברית המילה שעבר ישמעאל באותו הגיל.

הישמעאלים במסורת הרבנית

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.  וכן יהדות.
לפי מסורת התלמוד הבבלי, יש לזהות את אביגיל בת ישי עם אביגיל בת נחש, דמות מקראית נוספת; ואת בעלה יתר הישמעאלי יש לזהות עם בעלה של אביגיל בת נחש, יתרא הישראלי. לפי מסורת שנמסרה בתלמוד הירושלמי בשם רבי שמואל בר נחמן, היה יתר ישמעאלי שהתגייר בבית דינו של ישי, והאחרון בחר בו כחתן לבתו אביגיל לאור היכרותו עמו.

הישמעאלים באסלאם

על פי הקוראן מוחמד ובני עמו הם מצאצאי אברהם וישמעאל, ייתכן שמקור הדברים בהתוודעותו של מוחמד לסיפורים ולמסורות של היהודים והנוצרים שבאו במגע עם שבטו, ובעקבות זאת הערבים המוסלמים מזהים את אביהם הקדום עם ישמעאל.
שלמה שמיר

ביוגרפיה

שלמה שמיר נולד ברוסיה בשנת 1915 בשם שלמה רבינוביץ'. עלה לארץ ישראל בשנת 1925. בשנת 1929 התגייס לארגון "ההגנה", בתחילה למחלקת הקשר ובהמשך שירת כמפקד פלוגה בפלוגות השדה (פו"ש) ובחי"ש בירושלים. בימי מאורעות תרצ"ו - תרצ"ט מונה כמפקד הפו"ם בירושלים, בתפקידו זה פיקד על פעולות גמול של ההגנה בכפרים ערביים, כמו הפעולה בלוביה. כן השתתף בעלייה לחניתה, עסק בייצור והעברת נשק ליישובים ברחבי הארץ ובהבאת מעפילים לארץ ישראל.
באפריל 1940 סיים את קורס הטיס האזרחי הראשון שנערך בשדה התעופה בלוד. באותה שנה התנדב לצבא הבריטי. עבר את קורס הקצינים הראשון של מגויסי היישוב בצבא הבריטי ושירת בבריגדה היהודית במלחמת העולם השנייה. דוד בן-גוריון מינה אותו ל"מפקד כל החיילים היהודים בצבא בריטניה". בשנת 1946 השתחרר בדרגת רב-סרן, ונשלח מטעם ה"הגנה" לארצות הברית, להחליף את יעקב דורי בראש המשלחת הביטחונית של ההגנה, לשם רכישת ציוד צבאי, מכונות לייצור נשק ושכנוע קצינים אמריקאים לבוא ולסייע לארגון "ההגנה" להפוך לצבא סדיר (ביניהם נמנה הקולונל דוד מרכוס, שנתמנה כאלוף בצה"ל).
בפברואר 1948 קרא לו בן-גוריון לחזור לארץ לשם הקמת חטיבה משוריינת שתפרוץ את הדרך לירושלים. הוא נתמנה כמפקדה הראשון של חטיבה 7, וכמפקד החטיבה פיקד על קרבות בחזית ירושלים, בקרב על לטרון שהסתיים במפלה, וניהל את סלילת דרך בורמה.
עם סיום המלחמה הוצע לו תפקיד הרמטכ"ל אך הוא סירב. שמיר שירת כראש מת"מ (המחלקה לתפקידי מטה) ואחר כך כמפקד חזית ב' (חזית המרכז, שאוחדה מאוחר יותר עם חזית ג', חזית המזרח, לפיקוד המרכז). ב-16 במאי 1949 מונה לתפקיד מפקד חיל הים. בתפקיד זה החליף הן את פול שולמן והן את שמעון פרס, ממנו נטל את תפקיד מנהל שירות הים, ששולב בתפקיד מפקד החיל. בתקופתו התגבש והתעצם החיל, נקבעו מסגרות ארגוניות ותוכנן רכש של כלי שיט שבמסגרתו הגיעו פריגטות וספינות טורפדו. ב-14 בדצמבר 1950 הוחלף על ידי מרדכי (מוקה) לימון ומונה למפקד חיל האוויר. בתקופת כהונתו הוקם מערך הנ"מ ונבנה בסיס חצור. באוגוסט 1951 העביר את הפיקוד על החיל לחיים לסקוב, והוא פרש מצה"ל.
בשנת 1952 הקים שמיר את חברת "פוספטים בנגב", שכורה ומייצרת פוספטים באזור הנגב ועמד בראשה עד 1963. בתקופה זו שימש גם כדירקטוריון בחברות "מקורות נפט" ו"דשנים". בשנים 1964–1967 היה מנהל מינהל מקרקעי ישראל. לאחר מכן ניהל את חברת הגז "פזגז" ואת המועצה לתעופה אזרחית. היה סגן היושב ראש של ארגון האווירונאוטיקה העולמי.
בגיל 55 השלים שמיר בחינות בגרות וסיים תואר שני במדעי החברה באוניברסיטת תל אביב, וכן למד מנהל עסקים באוניברסיטת הרווארד.
ימים ספורים לפני מותו עוד עסק שמיר בכל תחביביו ובהם ציור ונגינה בפסנתר. בראיון האחרון שהעניק ל"ידיעות אחרונות" בערב ראש השנה תשס"ט, נשאל אם הוא פוחד מהמוות. בתשובה ענה: "אני פוחד מהאפשרות להיות במצב של חוסר אונים, של צמח. התקווה שלי שאחרי 150 אמות בריא".
שלמה שמיר נפטר ביום שלישי, 19 במאי 2009, כשהוא משאיר אחריו בת יחידה. שמיר היה נשוי לשופטת מינה שמיר עד למותה ב-1996.
יחסי מקדוניה הצפונית–סרביה

לאחר העצמאות

עד 1991 שתי המדינות היו רפובליקות כחלק מהרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה. בעקבות הכרזות העצמאות של קרואטיה וסלובניה ביוני 1991, הרפובליקה של מקדוניה הכריזה על עצמאותה כעבור שלושה חודשים בספטמבר 1991. צבא יוגוסלביה עזב בשלום את הרפובליקה של מקדוניה, ולכן הרפובליקה של מקדוניה הייתה הרפובליקה היחידה לשעבר של יוגוסלביה שקיבלה עצמאות ללא סכסוך ומלחמה. עם זאת, יחסים דו-צדדיים לא כוננו באופן מיידי.
הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה הוקמה בשנת 1992 על ידי שאר הרפובליקות היוגוסלביות מונטנגרו וסרביה. היא כוננה קשרים דיפלומטיים עם הרפובליקה של מקדוניה ב-8 באפריל 1996. כינון יחסים דו צדדיים נערך בשם החוקתי של המדינה - רפובליקת מקדוניה. לפיכך, סרביה הייתה אחת מ-131 מדינות בעולם שהכירו ברפובליקה של מקדוניה תחת שמה החוקתי כשנודעה בשם זה. למקדוניה הצפונית יש שגרירות בבירת סרביה בלגרד, ולסרביה גם יש שגרירות במקדוניה הצפונית בבירה סקופיה וכן קונסולית כבוד בעיר ביטולה.

ניתוק וכינון מחדש של יחסים דו-צדדיים

לאחר כינון היחסים הדו-צדדיים קיימו שתי המדינות יחסי ידידות, אך בעקבות ההכרה של רפובליקת מקדוניה בעצמאות קוסובו באוקטובר 2008, גורש שגריר הרפובליקה של מקדוניה מסרביה. ניתוק היחסים נמשך מספר חודשים. עם זאת, סרביה ורפובליקת מקדוניה הסכימו לכונן מחדש יחסים דו-צדדיים. השגריר החדש של הרפובליקה של מקדוניה נכנס לתפקידו בסרביה במאי 2009. השגריר החדש של הרפובליקה של מקדוניה בסרביה הוא יו"ר הפרלמנט לשעבר והשגריר לשעבר בבולגריה, ליוביסה גאורגייבסקי.

מחלוקת הכנסייה

מחלוקת הכנסייה הכבידה על היחסים בעבר. הכנסייה האורתודוקסית הסרבית אינה מכירה בכנסייה האורתודוקסית המקדונית, שהכריזה על אוטוקפליה מהכנסייה הסרבית בשנת 1967. בביקור ברפובליקה של מקדוניה במאי 2009, נשיא סרביה, בוריס טאדיץ', ציין כי ארצו מבקשת הסדר בנושא זה. הכנסייה האורתודוקסית הסרבית בעבר חסמה את הביקור של משלחות הרפובליקה של מקדוניה אל מנזר פרוחור פצ'ינסקי  בדרום סרביה ביום הרפובליקה של מקדוניה, המקום שבו היסודות של הרפובליקה של הממלכתיות של מקדוניה הונחו במהלך מלחמת העולם השנייה בישיבת המליאה הראשונה של האספה האנטי-פשיסטית למען השחרור הלאומי של מקדוניה ‏ (ASNOM). אולם בשנת 2009 הכנסייה הסרבית האורתודוקסית אפשרה באופן מפתיע ביקור בפרלמנט של משלחת הרפובליקה של מקדוניה.

סכסוך בקוסובו

בדצמבר 2017 נודע כי ראש ממשלת הרפובליקה של מקדוניה, זוראן זאאב, התכוון לתמוך בצירוף קוסובו לאונסק"ו. ממשלת סרביה השיבה כי הם כבר לא יכירו במדינה בשם הרפובליקה של מקדוניה אם ימשיכו במאמצים כאלה. שר החוץ הסרבי איוויצה דאצ'יץ' הצהיר כי זו הייתה דוגמה לצביעות ממשלתו של זוראן זאאב.
משה פרוסטיג

תולדות חייו

משה פרוסטיג נולד בשנת 1885 בז'ולקייב שבגליציה (אז בשטח האימפריה האוסטרו-הונגרית). בהיותו תלמיד הגימנסיה הצטרף לתנועה הציונית, והיה ממייסדי תנועת הנוער הגימנזיסטי "צעירי ציון". ארגן קורסים להשתלמות התלמידים בתולדות ישראל, בשפה העברית ובתולדות ארץ ישראל והציונות, היה ממניחי היסוד לארגון הארצי של "צעירי ציון" ולוועידות הארציות שהתכנסו מדי שנה. ניסח את תקנון הארגון שהיה בתוקף עד לפרוץ מלחמת העולם הראשונה.
בגימנסיה הוציא עלונים משוכפלים, הרצאות וכתבי הסברה ברוח הלאומית-הציונית. בשנים 1906–1908 עמד בראש הסתדרות "צעירי ציון" והרחיב את מסגרת פעילותה. סייר בכל ערי גליציה שבהן היו בתי ספר תיכונים וגימנסיות, הקים ארגונים חשאיים והטיף לרעיון הציוני בקרב הנוער הלומד.
בשנת 1905 ארגן את ועידת האקדמאים הציוניים ונבחר לחבר הוועד המרכזי.
בין השנים 1907–1909 ערך יחד עם נתן צ'צקס את הירחון הציוני בשפה הפולנית "מוריה", שבו פרסם מחקרים לביסוס הציונות מבחינה כלכלית, אשר הרשימו את האינטליגנציה היהודית. מחקרים אלו יצאו לאור בחוברת מיוחדת, הראשונה בספרות הציונית בשפה העברית (האקונומיה היהודית והציונית).
עם ייסוד תנועת "פועלי ציון" הצטרף אליהם וכתב בפולנית את החוברת הראשונה של התנועה.
משנת 1907 היה פעיל בהסתדרות הציונית הארצית. השתתף בכל הועידות הארציות בהן נשא דברים על בעיות כלכליות. דרש להקדיש תשומת לב לעבודה המעשית בארץ ישראל בדגש על הפיתוח החקלאי. לחם למען הסתדרות ציונית אחידה בגליציה והתנגד להקמת הסתדרות לאומית לניהול "עבודת ההווה".
משנת 1909 עד 1928 ערך את הבטאון היידי של ההסתדרות הציונית, טאָגעבלאַט, ולאחר שנפסקה פעילותו ערך את היומון הלמברגי "דער מאָרגען" ("הבוקר").
בשנים 1910–1912 התמסר לארגון הסוחרים היהודים, והקים מוסדות כלכליים. בין היתר ארגן את המבצע המדיני נגד חיסול המוזגים היהודים.
בשנות המלחמה נסע לארצות הברית, אולם נעצר בדרכו על ידי אונייה בריטית, ובהיותו נתין אוסטרי נכלא במחנה עצורים בבריטניה.
ב-1919 שב לגליציה והתמסר לעבודתו העיתונאית והציבורית. בשנת 1922 נבחר מטעם המפלגה הלאומית היהודית בפשמישל לסיים הרפובליקה הפולנית השנייה, ושימש בו עד שנת 1928, אז נפטר.
בתו עמליה (מלה) נישאה לעורך הדין יהושע רוטנשטרייך, בנו של ד"ר פישל רוטנשטרייך, אף הוא חבר הסיים הפולני.
קולג' סנט אן

היסטוריה

הקולג' הוקם בשנת 1879 בתור קולג' לנשים  במסגרת האגודה לחינוך נשים, וקיבל את שמו (סנט אן) ב-1942. ב-1952 הוא קיבל מעמד של קולג' אוקספורדי. בשנת 1979 נעשה לקולג' מעורב, שבו לומדים גברים ונשים יחדיו. כיום, כמחצית מתלמידיו הם גברים.

הספינה

מגזין הבוגרים ידוע כ"הספינה" (The Ship). הוא נקרא על שמו רחוב שיפ במרכז אוקספורד, שבו הקים הקולג' את חדר הסטודנטים הראשון שלו.
אליזבת טראס

ביוגרפיה

טראס נולדה באוקספורד שבאנגליה, אביה כיהן כפרופסור למתמטיקה טהורה באוניברסיטת לידס ואמה עבדה כאחות וכמורה. היא למדה בבית ספר יסודי בפייזלי שבסקוטלנד ובתיכון בלידס. ב-1995 סיימה תואר ראשון באוניברסיטת אוקספורד בפילוסופיה, כלכלה ומדע המדינה. בתקופת לימודיה עמדה בראש תא הסטודנטים של המפלגה הליברל-דמוקרטית. לאחר הלימודים עבדה ככלכלנית וחשבת. 
ב-1996 הצטרפה למפלגה השמרנית, היא התמודדה ללא הצלחה בבחירות לפרלמנט ב-2001 וב-2005. ב-2006 נבחרה לחברה במועצת הרובע המלכותי של גריניץ' בלונדון. בבחירות 2010 נבחרה לנציגת מחוז דרום מערב נורפוק בפרלמנט הבריטי. בבחירות 2015 זכתה ל-50.9% מקולות הבוחרים ונבחרה לתקופת כהונה נוספת. 
טראסט כיהנה בפרלמנט כחברה בוועדת המשפטים בשנים 2010 עד 2012, ב-2012 מונתה לסגנית שר במשרד החינוך. ביולי 2014 מונה לשרת הסביבה, מזון וענייני הכפר בקבינט של דייוויד קמרון. לאחר התפטרותו ובחירתה של תרזה מיי לראש הממשלה, מונתה טראס ללורד צ'נסלור (שרת המשפטים) בקבינט שלה. לאחר הבחירות הכלליות בבריטניה 2017 הועברה מתפקידה ומונתה למזכירה הראשית במשרד האוצר (התפקיד השני במעלתו במשרד זה). ביולי 2019 מונתה לשרה למסחר בינלאומי בקבינט של בוריס ג'ונסון
יחד עם עמיתיה למפלגה השמרנית דומיניק ראב, פריטי פאטל, כריס סקימור וקוואסי קווארטנג פרסמה ב-2012 את הספר "Britannia Unchained: Global Lessons for Growth and Prosperity" הכולל ביקורת על מצבה הכלכלי המתדרדר של בריטניה. 
טראס נשואה ואם לשתי בנות.
חלקיק חופשי

בפיזיקה חלקיק חופשי הוא חלקיק הנע באופן חופשי ללא השפעת שום כוח (לא נע תחת שום השפעה של פוטנציאל חיצוני).
בעיית החלקיק החופשי היא אחת הבעיות הפיזיקליות הפשוטות ביותר וניתנת לפתרון באופן מדויק במסגרות תאורטיות שונות (מכניקה קלאסית, מכניקה קוונטית ועוד). הבעיה משמשת כדוגמה ראשונית בלימוד התאוריות הנ"ל ובסיס לפתרון בעיות מסובכות יותר.

בתורת שדות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.