google/wiki40b huggingface dataset:
גטו (מחזה)

גטו הוא מחזה מאת המחזאי הישראלי יהושע סובול. המחזה נכתב בשנת 1983 וזכה להצלחה בינלאומית. הוא תורגם לעשרים שפות, הוצג בתיאטראות המובילים בעשרים וארבע מדינות וזכה לביקורות משבחות ובשלל פרסים.
"גטו" הוא המחזה הראשון בטרילוגיית "טריפטיך הגטו", שנכתבה על ידי סובול ומתרחשת כולה בגטו וילנה. שני המחזות הנוספים בטרילוגיה הם "אדם" ו"במרתף".
בישראל הועלה המחזה שלוש פעמים בתיאטראות גדולים: פעמיים בתיאטרון חיפה ופעם אחת בתיאטרון הקאמרי.
פעם נוספת הועלה מחזה זה בשנת 2015 על ידי ״המרכז לאומנויות הבמה״, קבוצת תיאטרון לנוער באזור הקריות.

העלילה

המחזה, שמתרחש בתקופת השואה, סובב סביב התיאטרון שהוקם בגטו וילנה ומציג את חייהם של שחקני קבוצת התיאטרון ואת מאמציהם לשמור על צלם אנוש  למרות תנאי הזמן והמקום. המחזה מתאר את המאבקים הפוליטיים בתוך הגטו, את דרכו של כל אחד לשרוד את התופת ואת הדילמות הנוראות שעמדו בפני תושבי הגטו.
במחזה, שמבוסס על אירועים אמיתיים, מופיעות גם כמה דמויות היסטוריות אמיתיות שפעלו בגטו, כדוגמת יעקב גנס, הדמות הראשית במחזה, שהיה מפקד המשטרה היהודית ויושב ראש היודנראט בגטו. גנס מאמין כי ריצוי הנאצים על ידי שיתוף פעולה עמם עשוי למשוך זמן עד לסוף המלחמה ובכך להציל לפחות חלק מתושבי הגטו. לשם מטרה נעלה זו, מוכן גנס לקבל על עצמו את ההחלטה הנוראה של שיתוף פעולה עם הנאצים בשליחת יהודים מהגטו למוות בפונאר. כמו כן, יוזם גנס את הקמת תיאטרון הגטו, אשר מעבר למטרה לשמור על צלם אנוש, נועד להוכיח לנאצים כי היהודים הם עם יוצר שלא כדאי להשמיד.
כנגד גנס ניצב הרמן קרוק, הספרן הקומוניסט, המתנגד בתוקף לכל שיתוף פעולה עם האויב הנאצי ומבקר על כך את גנס בחריפות. מלבד התנגדותו לשיתוף פעולה עם הנאצים בנושא המשלוחים לפונאר, קרוק סולד מהרעיון של יהודים שמופיעים בתיאטרון בפני הנאצים ומבדרים אותם. גנס מבחינתו רואה בהשפלה מחיר הכרחי להצלת חיים.
לעומת קרוק וגנס, אשר למרות היריבות העזה ביניהם- שניהם חרדים לגורל אחיהם בגטו, מוצגת גם דמות של יהודי מסוג אחר- דסלר, אשר על מנת להציל את עורו, מתנדב לעזור לקלגסים הנאצים במלאכת ההתעללות בתושבי הגטו, ומכה בהנאה יהודים אחרים. יהודי נוסף המופיע במחזה הוא וייסקופ, איש עסקים מיומן ומנוסה, אשר בתוך הגיהנום של הגטו מצליח לצבור הון ואף מכנה את עצמו "מלך הגטו".
דמות נוספת במחזה היא קיטל, קצין האס אס הממונה על הגטו, המוצג תחילה כאנושי למרות הכל, אך בסוף מתבררת האמת הצפויה מראש.

הצגת דמות הנאצי במחזה

דווקא את קיטל, קצין האס אס, אשר מצופה ממנו להיות רשע מוחלט, סובול בוחר להציג כדמות מורכבת בעלת מאפיינים שונים ואף מנוגדים. קיטל מוצג מצד אחד כאדם רצחני וחסר כל עכבות מוסריות (מאפיינים שמתאימים לדרך ה"מקובלת" יותר של הצגת דמות הנאצי), ומצד שני כאדם תרבותי ושוחר אמנות אשר מנגן בסקסופון וצופה בהנאה בתיאטרון של היהודים.

הצגת המחזה בישראל

בישראל הועלה המחזה שלוש פעמים: בתיאטרון חיפה, הצגת בכורה ב-7 באפריל 1984, בבימויו של גדליה בסר; שוב בתיאטרון חיפה בשנת 1998 בבימויו של יהושע סובול (אשר ביים עוד ארבע גרסאות של המחזה בוושינגטון, גרמניה ואוסטריה); ובתיאטרון הקאמרי בשנת 2010 בבימויו של עמרי ניצן.
בשנת 2015 הועלה בגירסת תיאטרון הקאמרי, על ידי ״המרכז לאומנויות הבמה״, קבוצת תיאטרון לנוער באזור הקריות.
צ'יחורה סצ'חרה

היסטוריה

קבוצת הכדורגל הוקמה בשנת 1938. בתקופת מלחמת העולם השנייה הקבוצה פורקה והוקמה מחדש לאחר המלחמה. הקבוצה שינתה את שמה מספר פעמים ונקראה בשם "ספרטק", "קולמיורן" ו"פייקארי".
במרבית שנותיה בתקופת גאורגיה הסובייטית לא הגיעה להישגים משמעותיים ולא הצליחה להעפיל לליגת העל הסובייטית. כך גם בעשור הראשון שלאחר התפרקות ברית המועצות, הקבוצה לא הגיעה להישגים משמעותיים בליגת העל הגאורגית.
בשנת 2002 נרכשה על ידי איש העסקים בידזינה איוואנישווילי, שכיהן בהמשך כראש ממשלת גאורגיה. הקבוצה עלתה בעונה 2006/07 לליגת העל הגאורגית וסיימה את העונה במקום ה-12 מתוך 14 וירדה לליגה השנייה בגאורגיה. היא שיחקה בליגה השנייה עד סוף עונת 2011/2012 ועלתה שוב לליגת העל בגאורגיה.
בשנת 2013 הקבוצה העפילה לראשונה לגמר הגביע הגאורגי אך הפסידה לדינמו טביליסי בתוצאה 3-1, אך קיבלה את הזכות להתמודד במוקדמות הליגה האירופית, לראשונה בתולדותיה.
בעונת 2016 סיימה כסגנית האלופה, במה שמהווה להישג השיא בתולדותיה באליפות, שנה לאחר מכן, ב-2017, זכתה בתואר הראשון שלה כשניצחה בגמר הגביע הגאורגי את טורפדו כותאיסי בדו-קרב פנדלים. בעקבות הישג זה, שבה להתמודד במפעלים האירופיים וב-19 ביולי 2018 הדיחה בסיבוב הראשון של מוקדמות הליגה האירופית את בית"ר ירושלים, לאחר שניצחה את הקבוצה הישראלית במשחק הגומלין 2-1,  אחרי שהמשחק הראשון הסתיים בתוצאה 0-0.
מפעלות חינוך וחברה

מפעלות חינוך וחברה הוא ארגון חברתי-ספורטיבי, העוסק בספורט ככלל ובכדורגל בפרט כאמצעי לחינוך ולהשרשת ערכים לילדים ונוער בישראל.
העמותה הוקמה בשנת 1997 על ידי אנשי העסקים משה תאומים, מוטי אורנשטיין וסמי סגול. מיום הקמתה ועד היום לקחו חלק בפעילויות השונות כ-300,000 חניכים. 
עמותת "מפעלות חינוך וחברה" מתמקדת בחינוך באמצעות ספורט, במטרה להשריש בקרב החניכים ערכים שיסיעו בבניית חברה שיתופית וסובלנית. הפעילות מתמקדת הן ברמה החברתית, והן באדם היחיד, על ידי עידוד ההגשמה האישית ומיצוי הפוטנציאל הטמון בכל אחד.
העמותה פועלת כיום במגוון פרויקטים חברתיים בכ־250 יישובים ברחבי ישראל, תוך התמקדות בפריפריה ובשכבות אוכלוסייה מעוטות יכולת. נכון לשנת 2014 ישנם כ־30,000 חניכים פעילים בעמותה במגוון גילאים, החל מהגיל הרך ועד לנוער ומבוגרים. יו"ר העמותה הוא אברהם בורג, יו"ר הכנסת ויו"ר הסוכנות היהודית לשעבר. מנכ"ל העמותה מיום הקמתה הוא ד"ר מאיר אורנשטיין.

פעילות בישראל ומחוצה לה

הארגון פועל כיום ב-250 יישובים בישראל. מודל הפעילות שפותח בעמותת "מפעלות חינוך וחברה" נחשב לפורץ דרך בישראל בהיותו משלב כלים מעולם הספורט החוויתי לצד כלים מעולם החינוך הפורמלי. לאחר הצלחתו של הארגון בישראל והרחבתו למגוון קהלי יעד ומוקדי אוכלוסייה שונים, החל הארגון לפעול גם מחוץ לגבולות ישראל במדינות ושטחים שונים בעולם, בהם: הודו, רואנדה, קמרון, הפיליפינים, גאנה, קונגו, ניגריה, ירדן והרשות הפלסטינית.
מילי אביטל

ביוגרפיה

אביטל נולדה בירושלים, גדלה והתחנכה ברעננה. הוריה נוני ואיקו הם מעצבים גרפיים, בנוסף אביה הוא פרופסור ומרצה במספר מסגרות אקדמיות. בנעוריה למדה בבית הספר לאמנויות הבמה "תלמה ילין" שבגבעתיים. 
בשנת 1989, בגיל 17, החלה לשחק בתיאטרון "הקאמרי" במחזה "יחסים מסוכנים". בשנת 1990 שיחקה בתפקיד ראשי בדרמה הטלוויזיונית, "החברים של יעל". באותה שנה גם השתתפה בסרט סטונדטים "בראשית ברא". בשנת 1991 הופיעה לראשונה בסרט קולנוע עלילתי מלא, כששיחקה בסרט, "מעבר לים", של יעקב גולדווסר. על משחקה בסרט זה, זכתה אביטל ב"פרס אופיר". 
בנוסף ב-1991, שיחקה בעיבוד הטלוויזיוני ל"רצח בשבת בבוקר". בשנת 1993 שיחקה בסרט "גרופי" והייתה מועמדת בשנית ל"פרס אופיר". ב-1997 כיכבה בסרט דובר האנגלית "מינוטאור" ("מוסד") לצד דן תורג'מן. ב-2003 השתתפה בעונה הרביעית של הסדרה הישראלית "שבתות וחגים". 
בשנת 1993 עברה אביטל לניו יורק, שם נרשמה ללימודי משחק ב-Circle in the Square Theatre School. 
ב-1994 כשנה לאחר מכן, היא נתגלתה על ידי סוכנת כשעבדה כמלצרית, וכך הגיעה לתפקידה בסרטה הראשון בהוליווד, "סטארגייט" בבמויו של רולנד אמריך, ובכיכובם של קורט ראסל וג'יימס ספיידר. 
בשנת 1995 שיחקה בסרטו של ג'ים ג'רמוש, "איש מת", לצד ג'וני דפ. באותה שנה אביטל הוכתרה על ידי המגזין "ואניטי פייר" כשחקנית הצעירה המבטיחה ביותר. 
ב-1996 שיחקה בסרט "חדירה לפרטיות". ב-1997 השתתפה בסרט "הסוף לאלימות". ב-1998 שיחקה בסרט "חתונה פולנית" בכיכובה של קלייר דיינס. באותה שנה, גם כיכבה לצד השחקן האמריקאי-יהודי דייוויד שווימר בסרט "נשיקה בין חברים". באותה תקופה החלה במערכת יחסים רומנטית שנמשכה כשנתיים עם שווימר.
ב-1999 השתתפה בסרט "הנערה הצעירה והמונסון".
ב-2000 גילמה את דמותה של שחרזאדה במיני סידרה "אלף לילה ולילה", שהייתה מועמדת לפרס אמי. באותה שנה, שיחקה אביטל בסרט "פרסטון טילק" ("זרע רע"). בשנת 2001 שיחקה בשני סרטים שיצאו ישר לטלוויזיה באמריקה "אחרי הסערה" ו"התקוממות". ב-2002 השתתפה בפרק של הסדרה "רדופים". בשנת 2003 השתתפה בסרט האמריקאי "הכתם האנושי" לצד ניקול קידמן.
ב-2004 עלה לאקרנים הסרט הישראלי "אהבה קולומביאנית", בו שיחקה. באותה שנה ביימה, הפיקה וערכה סרט תיעודי קצר בשם "אני חושבת את עצמי כל הזמן צעירה", שהשתתף בפסטיבל הסרטים טרייבקה בניו יורק, ובפסטיבל ירושלים. 
בשנת 2005 שיחקה בקומדיה אמריקאית שעוסקת בסדר פסח "מתי אנו אוכלים". 
בשנת 2007 שיחקה בסרט הישראלי "נודל" של איילת מנחמי, לצד ענת וקסמן ואלון אבוטבול עליו הייתה מועמדת לפרס אופיר בפעם השלישית.  באותה שנה, שיחקה את קורדליה בהפקה של "המלך ליר" בתיאטרון אלקטריק לודג' בלוס אנג'לס. 
בשנים 2012-2010 שיחקה בסדרה הישראלית "חטופים" בערוץ 2, עליה הייתה מועמדת לפרס הטלוויזיה. 
ב-2017 ביימה והייתה שותפה לכתיבה של הצגה בשם "התחנה הבאה" (Next Stop) שהוצגה בברודוויי על הייטקיסט ישראלי והשתלבותו בניו יורק.
בין השנים 2009–2013 הייתה אביטל חברה בחבר הנאמנים של אוניברסיטת חיפה.

חיים אישיים

מאז 2004 אביטל נשואה לתסריטאי צ'ארלס רנדולף, זוכה האוסקר על התסריט לסרט "מכונת הכסף". לזוג, המתגורר בניו יורק, שני ילדים.
שריגים

היסטוריה

היישוב הוקם בספטמבר 1960 על ידי הסוכנות היהודית וממשלת ישראל כדי לתמוך בתושבי ומושבי האזור, ותוכנן להיות מרכז אזורי כפרי.
שמו של היישוב "שריגים" הוא על שם שריגי הגפן, גידול שכיח באזור, ומקורו בתנ"ך: "וּבַגֶּפֶן שְׁלֹשָׁה שָׂרִיגִם", וכן: "שָׂם גַּפְנִי לְשַׁמָּה ... הִלְבִּינוּ שָׂרִיגֶיהָ".
בסוף שנות השבעים בעקבות תרומה גדולה של נדבן אמריקני ששמו הפרטי "ליאון" שונה שמו של היישוב באופן רשמי למחצה לשם "לי-און". בשנת 2001 שינתה ועדת השמות הממשלתית באופן רשמי את שמו ל"לי-און". במשך השנים נקרא המקום גם "שריגים" וגם "לי-און" ויש שקוראים לו "שריגים לי-און", רבים עדיין ממשיכים לקרוא ליישוב בשם הראשון "שריגים".
בשנות התשעים עבר היישוב פיתוח מואץ והרחבה והיישוב מונה 250 משפחות.

תרבות ותעסוקה

היישוב מהווה מרכז חינוכי לימודי ומתקיימת בו פעילות תרבותית וחברתית לכל יישובי אזור עדולם. במקום בית עם, מגרשי ספורט, בריכת שחיה, מרפאה אזורית, מרכז מסחרי המשרת את כל תושבי האזור ומבשלת בירה. 
פעמיים בשנה מתקיימים ביישוב אירועי "בתים פתוחים" שבהם נמכרים אומנות מקומית ואוכל אתני.
ביישוב נמצא אצטדיון קט-רגל בשם 'קאמפ דה-פומרנץ' שמשמש כמגרש הבית של קבוצת 'הפועל מטה-יהודה' וכן למשחקים בינלאומיים והופעות. היישוב גובל בפארק בריטניה וסביבו מספר אתרי טיול רגליים כמו תל שקלון, תל עזקה ושביל בורות המים. היישוב משמש כמרכז לטיולי אופניים. ביישוב פועלים יקב שריגים - יקב בוטיק, ומבשלת שריגים - מבשלת בירות בוטיק.

חינוך

בשריגים יש פעילות עניפה של תנועות הנוער הכוללת כמעט את כל ילדי היישוב. הארגון הוותיק ביותר שפועל ביישוב הוא חוגי הסיירות של הקק"ל, אשר מרכז הפעילות האזורי שלו הוא בשריגים. ביישוב פועלים מספר חוגים על פי שכבות הגיל, ובנוסף לכך גם נמצאת ביישוב קומונה של בני שנת שירות ומשרד של חוגי הסיירות. בעבר פעל ביישוב גם גרעין נח"ל שפעל ביישובים ובבתי הספר בסביבה. החוגים תרמו רבות לפיתוח של היישוב ולחינוך הנוער בו. הם ארגנו אירועים קהילתיים רבים כגון סיורי משפחות, וערבי הוואי, וקידמו רבות את היער שמעל לשריגים על ידי פרויקטים שונים של הקבוצות. מדריכי הסיירות חקרו את אזור השפלה הקרובה ליישוב ופרסמו סקרי שטח רבים.
בנוסף לחוגי הסיירות ישנו שבט צופים פעיל בשם שבט האלה. השבט הוקם לאחר ששריגים החליטו להפסיק את פעילות קן בני המושבים ביישוב. שבט בית הכרם מירושלים סייע בהקמת השבט החדש. השבט עדיין בתהליכי התפתחות, ומספר הולך וגדל של ילדי שריגים מגיעים לפעילות בו, ואף ילדים בודדים מיישובי הסביבה. החיבור בין התנועה ליישוב היה מהיר וכיום רוב המדריכים הם מקומיים.
אין ויוו

בַּחַיִּים, אִין וִיווֹ (לטינית: In vivo, מילולית: בתוך החי) הוא טכניקה לביצוע ניסוי, או בדיקת מעבדה על אורגניזם חי המשמש אורגניזם מודל.
בדרך כלל הכוונה היא לניסויים קליניים, פיזיולוגיים, פרמקולוגיים או מתחום איכות הסביבה בבני אדם, בחיות, בצמחים, בפטריות או בחד תאיים (כולל תאים סרטניים או תאי גזע מבני אדם וכולל בתרביות רקמה). ניסויים בבעלי חיים במסגרות אחרות, כמו פסיכולוגיה ניסויית, לא זוכים לכינוי זה.
לעומת טכניקת אין ויוו ניצבת טכניקת אִין וִיטְרוֹ - ניסוי, בדיקת מעבדה או הליך רפואי המתבצעים בסביבה מבוקרת מחוץ לאורגניזם חי בדרך כלל במבחנה או בכלים שונים המכילים מולקולות ביולוגיות כגון חלבונים. יש ניסויים שקשה לסווגם כניסויים מסוג אִין וִיווֹ או אִין וִיטְרוֹ כמו ניסוי בגוויות (למשל ניסוי סוג חדש של רצועה תותבת על ידי השתלתה בברך של אדם מת והנעת הברך המתה אלפי פעמים בעזרת מנוע).
ניסויים באורגניזמים לא אנושיים מקובלים בחקר ביולוגיה, רפואה, פסיכולוגיה, טכנולוגיה, חקלאות ואיכות הסביבה. ניסויים בבני אדם מקובלים בתחומי מחקר אלה ובתחומים רבים במדעי החברה.
בדיקה או הליך רפואי אין ויוו על עובר ברחם מכונה אִין אוּטֶרוּ (לטינית: בתוך הרחם).
דמטריוס מפלרון

חייו

דמטריוס נולד בפלרון (כיום פָלִירוֹ), ליד אתונה בשנת 350 לפנה"ס, בנו של פאנוסטראטוס (Phanosrtatus), שהיה קשור בקשרי נישואין למצביא קנון (Canon). דמטריוס למד בבית הספר של אריסטו, שם הוא קיבל השכלה רחבה ומעמיקה במגוון תחומים, בעיקר מתלמידו של אריסטו, תאופרסטוס, כחלק מהאסכולה הפריפטטית. דמטריוס התעניין במספר רחב של תחומים וכתב רבות על נושאים אלה, גם כאשר היה שליט אתונה. דמטריוס החל את דרכו הפוליטית בשנת 325/4, כאשר נבחר לסטרטגוס בפעם הראשונה. עם סיום מלחמת לאמיה בין היוונים לבין המוקדונים בשנת 322, דמטריוס, שהיה שייך לזרם המוקדוני, לקח חלק במשא ומתן על ההסדרים שבאו אחריה. בשנת 317, כאשר פוקיון (Phocion) המושל של אתונה הוצא להורג, אזרחי אתונה בחרו בדמטריוס להיות המושל של אתונה תחתיו.דמטריוס זכה לאישורו של קסנדרוס והחזיק במשרה זו עד 307. בזמנו הוצבו 360 פסלים של דמטריוס ברחבי אתונה, מתוך מטרה להאדיר את שמו.
דמטריוס התמקד בעיקר בענייני פנים של אתונה, אף על פי שגילה עניין גם בנושאי חוץ. הוא ערך רפורמות בתחומים רבים, שקשורים לניהול ענייניה הפנימיים של העיר. עם זאת, הרפורמות נתפסו כפעולות למען עשירי העיר ולא למען פשוטי העם ולכן פשוטי העם התנגדו לשלטונו.
אתונה תחת שלטונו של דמטריוס לא לקחה חלק במלחמות הדיאדוכים שעדיין התרחשו במרחב ההלניסטי. עם זאת, כאשר דמטריוס פוליורקטס בנו של אנטיגונוס מונופתלמוס שהיה אויבו של קסנדרוס, כבש את אתונה בשנת 307, דמטריוס וקסנדרוס ברחו לתבאי.

שנות חייו האחרונות במצרים

באתונה עצמה הוצא גזר דין מוות על דמטריוס. לאחר מותו של קסנדרוס בשנת 297, עבר דמטריוס לחצרו של תלמי הראשון (סוטר) במצרים.
בחצרו של תלמי, דמטריוס הקים את הספרייה המפורסמת של אלכסנדריה ופעל רבות ליצירת אוסף הספרים והכתבים הגדול ביותר בעולם העתיק בספרייה זו. חלק ממאמץ זה הוא תרגום השבעים של התנ"ך ליוונית ודמטריוס אף מוזכר באיגרת אריסטיאס (פסוקים 9–11). במצרים דמטריוס אף יסד אקדמיה של מלומדים ומשוררים שהיו נאמנים למלך. דמטריוס היה מקורב לתלמי הראשון וכנראה שעזר ליצור את מערכת החוקים של העיר בדומה לאלה של אתונה. הוא יעץ לתלמי למנות ליורש את בנו תלמי קראונוס מאֵאוּרידיקֶה, אבל תלמי התעלם מעצה זו ומינה במקומו את בנו הצעיר יותר מאשתו ברניקי, הידוע בשם תלמי השני פילדלפוס. כאשר תלמי השני עלה על כס המלכות, הוא זכר את עצתו של דמטריוס לאביו ושלח אותו למאסר במצרים העליונה. שם מת דמטריוס מנשיכת נחש בשנת 283 בקירוב.

יצירות

דמטריוס היה שייך לתנועה האורטורית ונחשב כאחרון האורטורים היווניים (אוראטור – דרשן). הוא נודע ביכולתו יוצאת הדופן לשלב בין פילוסופיה לרטוריקה בדרשותיו והן מאופיינות בכך שהן אינן בעלות אופי תוקפני ומנוסחות באלגנטיות. בנוסף לכך דמטריוס כתב מספר גדול של כתבים בתחומים שונים ומגוונים. דיוגנס לארטיוס ביצירתו "חייהם ודעותיהם של פילוסופים מפורסמים"בספר החמישי מונה את חיבוריו של דמטריוס בתחומים שונים ומגיע לארבעים וחמישה חיבורים שונים. יחד עם זאת, כמעט ולא שרד דבר מכתביו, אלא שמוצאים התייחסות לכתביו אצל כותבים מאוחרים יותר כמו קיקרו, פוליביוס וקווינטיליאנוס. פוליביוס למשל מצטט מספרו של דמטריוס "על המזל" (On Fortune), כנבואה על ירידת כוחם של המוקדונים מאה וחמישים שנה מאוחר יותר.
דמטריוס כתב ודרש בתחומים רבים ומגוונים: דיאלוגים פילוסופים, היסטוריה, מחקרים מדעיים, נאומים ועוד. בין עבודותיו למשל: חיבור על דמגוגיה שבו דמטריוס מפרט את רעיונותיו על מדע המדינה, או חיבור היסטורי שבו הוא מפרט את ההיסטוריה של תקופת שלטונו.
DOS

היסטוריה

שורשיה של DOS הם במערכת הפעלה קודמת שנקראה CP/M שפותחה על ידי גארי קילדל ושווקה על ידי חברת Intergalactic Digital Research בבעלותו.
CP/M יועדה לאחד מראשוני המיקרו־מעבדים בעולם, אינטל 8080.
כשחברת אינטל יצאה עם מעבד חדש יותר בשם 8086 בשנת 1978, התעכבה דיגיטל ריסרץ' בהוצאת גרסה של CP/M למעבד זה, וגרסאות שונות של מערכות "דמויות CP/M" עבור ה־8086 החלו להופיע בשוק.
אחת ממערכות אלו שנקראה 86DOS וזכתה לכינוי ("QDOS ("Quick and Dirty Operating System, פותחה בידי טים פטרסון. כשחברת IBM חתמה חוזה עם חברת מיקרוסופט לספק מערכת הפעלה עבור המחשב האישי IBM PC, מיקרוסופט קנתה מפטרסון את התוכנה (ובנוסף שכרה אותו כמהנדס), וזו שמשה בסיס לגרסה הראשונה של DOS.
הגרסאות הראשונות של DOS הוצאו על ידי חברת מיקרוסופט לפי חוזה בינה לבין חברת IBM. לפי חוזה זה, קיבלה מיקרוסופט בלעדיות באספקת מערכות הפעלה למחשבי IBM וקיבלה סכום קבוע עבור כל עותק של DOS שהופץ. יש הרואים בחוזה זה את הגורם העיקרי להתבססותה של חברת מיקרוסופט כחברת התוכנה המובילה בעולם.
במרוצת השנים פיתחו חברות וארגונים שונים גרסאות משלהם למערכת ההפעלה DOS, ביניהם IBM, DR-DOS, ExDOS ועוד. גרסה בולטת נוספת של DOS היא FreeDOS שייחודה הוא בכך שהיא תכנה חופשית אשר עדיין מפותחת בימים אלה.
המהדורה העצמאית האחרונה של MS-DOS היא 6.22. מערכות ההפעלה Windows 95, 98 ו־ME מכילות בבסיסן גרסאות חדשות אך מוגבלות יותר של MS-DOS אשר מוגדרות גם כ־MS-DOS 7/MS-DOS 8.

השימוש ב־DOS כיום

למרות גילה המתקדם והיעדר תמיכה מצד מיקרוסופט, המערכת פועלת במערכות ממוחשבות רבות, ובעיקר בארגונים גדולים וותיקים. כיום ישנם בישראל למעלה מ־100,000 מחשבים המפעילים כ־100 תוכנות DOS שונות, וההערכה היא כי ישנם עדיין כ־25,000,000 משתמשים בתוכנות DOS ברחבי העולם. הסיבות העיקריות לשימוש בטכנולוגיה הוותיקה הן עלויות נמוכות, יציבות היישומים, הפעלה באצווה והרגלי העבודה של המשתמשים. בנוסף, לחלק מיישומי ה־DOS טרם פותח תחליף מודרני או שהתחליפים אינם עונים על דרישות המשתמשים.
תוכנות המצויות בשימוש הן תוכנות לחישובים הנדסיים, תוכנות תקשורת מול חומרה ישנה (מכונות, בקרים, שעונים וכדומה), מעבדות, מינהל בתי ספר, רשויות מקומיות, עיריות, משרדי ממשלה, מעבדי תמלילים, הנהלת חשבונות, תוכנות לניהול משרדי עורכי דין, סוכנויות ביטוח, מסעדות ועוד.
עם זאת, כמערכת הפעלה, DOS כבר כמעט ואינה קיימת. מרבית המשתמשים בתוכנות DOS עושים זאת בדרך כלל תחת מערכות הפעלה חדישות יותר (בדרך כלל חלונות 7 ו־10) הכוללות רכיבים מיוחדים שמאפשרים להפעיל את תוכנות ה־DOS הישנות בתוך מערכת ההפעלה החדישה או בעזרת תוכנות אמולציה חיצוניות.
הפעלת תוכנות ה־DOS על גבי מערכות הפעלה חדשות מקנה להן לעיתים תכונות מתקדמות של מערכת ההפעלה, כגון עבודה במקביל על מספר חלונות, הפעלת תוכנה הרצה על גבי מחשב מרוחק (בחיבורי RDP ו־Terminal Server), הדפסה למדפסות רשת ותמיכה מלאה בעכבר.
משחקי DOS ניתן להפעיל במערכות הפעלה מתקדמות תוך שימוש ב־VDMSound או DOSBox.

שורת הפקודה

קובץ המערכת COMMAND.COM מהווה את ממשק המשתמש של DOS. ממשק זה מבוסס על הקלדת פקודות המשמשות בעיקר להפעלת תוכניות, ניהול הקבצים בדיסק וקביעת הגדרות שונות של המחשב.
דוגמה לפקודה שנועדה להעתקת קובץ בשם text.txt, מתיקיית folder הנמצאת בכונן :C לתיקיית folder2 הנמצאת בכונן :D
copy c:\folder\text.txt D:\folder2\text.txt
דוד יעקובסון

ביוגרפיה

נולד בעיירה לובביץ' בשנת ה'תרי"ב (1852) לרב בן-ציון יעקובסון. בגיל 14 נישא ללאה - בתו של הרב אברהם זליקסון - רבה של לובביץ' דאז. לאה הייתה בת 12 ביום נישואיהם. נולדו להם 14 ילדים, מתוכם ידועים שמות של שמונה: זלמן, זלדה, לזאר, יוסף, ריסיה (ראיסה), ריבה, טאיבה, אידה.

עם פטירתו של הרב זליקסון בשנת ה'תרמ"ב (1882) דוד יעקובסון מונה על ידי האדמו"ר שמואל שניאורסון, לתפקיד הרב הראשי של העיירה.
רבי יוסף יצחק שניאורסון כותב עליו: "ר' דוד יעקבסאן נתקבל להיות המ"ץ בליובאוויטש למרות גילו הצעיר, מפני שהיה חתנו של ר' אברהם הכהן זעליגסאהן המ"ץ. הוא היה למדן ובעל הוראה ביותר. ישנם מכתבים מאדמו"ר נ"ע אליו בחידושי תורה בנגלה. כשאירע שאלה חמורה במקוואות, גיטין ואין צריך לומר חליצה, הי' אדמו"ר נ"ע קוראו ומתפלפל עמו בזה."
רוב שנות כהונתו עברו בימי כהונת האדמו"ר שלום דובער שניאורסון. בימיו העיירה הגיעה לשיא פריחתה - היא הפכה למרכז החשוב ביותר של חסידות חב"ד. העיירה הייתה יישוב גדול יחסית - על פי מרשם האוכלוסין של 1897 בלובביץ' התגוררו 2,711 תושבים, מהם 1,660 יהודים. היא הייתה אז מרכז יהודי להשכלה דתית ומקצועית, תעשייה ומסחר.
אולשיצה

תולדות היישוב

היישוב נזכר לראשונה במסמכים משנת 1431. בשנת 1576 הוענקו לו זכויות מגדבורג על ידי האציל היירונים שייניאבסקי, שאושרו כעבור שנתיים על ידי המלך סטפאן באטורי. סביב היישוב הועלו ביצורי עפר, ונבנתה טירה בצורה.
במהלך המאה ה-17 סבל היישוב מפשיטות הטטרים והקוזקים, וכן משתי מגיפות. בשנת 1726 עבר היישוב לרשותה של משפחת האצולה צ'ארטוריסקי, ובשנת 1786 היה למקום משכנו של הנסיך אדם ייז'י צ'ארטוריסקי. היישוב שימש מרכז מסחר ומלאכה לעורף החקלאי שסביבו, וכן לאחוזות האצולה. בשנת 1880 נלקח מהיישוב מעמדו העירוני. בימי מלחמת העולם הראשונה סבל הכפר בעת הכיבוש הרוסי, כאשר החיילים הרוסים בזזו אותו, ואף העלו מספר בתים באש.

יהודי אולשיצה

על יהודים ראשונים בכפר נמסר בתעודות זכויות הייסוד של אולשיצה משנת 1576, שבהן הותר ליהודים להתיישב במקום. קהילת אולשיצה הייתה לעצמאית בסוף המאה ה-18, ובין רבניה הידועים נמנה אריה (לייב) יפה, אשר כיהן בה החל משנת 1808. במחצית השנייה של המאה ה-19 כיהן ברבנות הכפר הרב נפתלי צבי (הירש) זילברשטיין, אשר בנו, הרב אברהם יעקב זלברשטיין, המשיכו בתפקיד. בין שתי מלחמות העולם כיהן כרב הקהילה הרב אריה במבך, וכדיין שימש הרב שלמה ב"ר יעקב-שרנצל באב"ד (שניהם נספו בשואה). מרבית יהודי הכפר היו חסידי בלז.
היישוב היהודי בכפר הלך והתפתח במאה ה-19, והגיע לשיאו מבחינת מספר אוכלוסין בעשור הראשון למאה ה-20, אך בתקופה שבין שתי מלחמות העולם הלך ופחת. בזמן הכיבוש הרוסי בעת מלחמת העולם הראשונה סבלו יהודי הכפר מהתנכלות החיילים הרוסים. עיקר פרנסתם של יהודי הכפר היה מסחר זעיר ורוכלות. בשנות העשרים והשלושים פעלו בעיר גם תנועת הבונד וארגונים ציוניים, וכן קן של הנוער הציוני.
בשנת 1938 נמנו בכפר 920 פולנים, 860 אוקראינים וכ-1,700 יהודים.

בשואה

לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, בספטמבר 1939, נכנס לכפר הצבא האדום. ב-22 ביוני 1941 כבשו הגרמנים את הכפר, ועם כניסתם אסרו 4 בני ערובה יהודים, אשר שלושה מתוכם נרצחו. כעבור ימים אחדים אסרו הגרמנים 25 יהודים מהכפר, מנהיגים לשעבר של המפלגות הפוליטיות, וציוו עליהם לקפוץ מעל מדורה בכיכר העיר. לאחר מכן, נכלאו הללו בבית הסוהר המקומי, ומשם לא שבו.
בכפר הוקם יודנרט, אשר בראשו הועמד מוריץ ציגמן, פליט יהודי מגרמניה, ויהודי הכפר חויבו לענוד סרט עם מגן דוד על זרועם, למסור את רכושם, ולשלם קנס של 100,000 רובל. כמו כן, נערכו חיפושים אחר דברי ערך בדירות היהודים, והדירות הטובות הוחרמו על ידי הגרמנים. בתקופה זו יהודי הכפר נלקחו באופן שרירותי לעבודות כפייה באזור הכפר, בהן הוכו ועברו התעללויות, לרבות גזיזת זקנים. בשלהי 1941 נצטוו היהודים למסור חפצי זהב ומוצרי פרווה.
בסתיו 1941 החלו להילקח יהודים מהכפר למחנות עבודה. במשלוח הראשון למחנה בזלוטשוב היו 50 גברים, ומהם לא שב איש. כעבור זמן מה נשלחו 100 איש למחנה עבודה ברווה-רוסקה, וגם מהם לא שב איש.
היישוב היהודי בכפר חוסל בנובמבר 1942. השלטונות ציוו על היהודים לעבור לגטו שהוקם בלובאצ'וב, ומשם שולחו למחנה ההשמדה בלז'ץ.
לאחר השואה נותרו בחיים כ-30 עד 50 מיהודי הכפר, רובם מאלו שנמלטו לברית המועצות עם פרוץ המלחמה.
מקסימיליאן השלישי יוזף, הנסיך הבוחר מבוואריה

ביוגרפיה

מקסימיליאן השלישי יוזף נולד ב-28 במרץ 1727 במינכן, לקרל אלברכט, הנסיך הבוחר מבוואריה ומריה אמליה, ארכידוכסית אוסטריה, בתם של יוזף הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ווילהלמינה אמליה מבראונשווייג-לינבורג.
ב-20 בינואר 1745 מת קרל אלברכט במינכן, ומקסימיליאן יוזף עלה לשלטון בבוואריה במקומו. אולם, בעקבות מלחמת הירושה האוסטרית, רוב הנסיכות הייתה כבושה על ידי הצבאות האוסטרים. ב-13 בספטמבר 1745 חתם מקסימיליאן יוזף על הסכם פיסן, ובו תמך בבחירת פרנץ מלורן לקיסר האימפריה הרומית הקדושה.
ב-9 ביולי 1747 התחתן מקסימיליאן יוזף עם מריה אנה סופיה מסקסוניה, בתם של אוגוסט השלישי, מלך פולין ומריה יוזפה מאוסטריה, אולם, לא היו להם ילדים.
מקסימיליאן יוזף היה שליט נאור, ועשה הרבה על מנת לפתח את המדינה; הוא ביטל את הצנזורה על העיתונות, פיתח את התעשייה ועודד את החקלאות. כמו כן ייסד את האקדמיה למדעים של בוואריה, ויצא נגד הבזבזנות של הכנסייה בבוואריה.
ב-30 בדצמבר 1777 מת מקסימיליאן השלישי יוזף ללא יורשים, ובמקומו עלה לשלטון קרל תאודור, הנסיך הבוחר מפפאלץ. ב-8 בינואר 1778 חתם קרל תאודור על הסכם עם יוזף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה על החלפת בוואריה בארצות השפלה האוסטריות, אולם, מריה אנה סופיה מסקסוניה אלמנתו של מקסימיליאן יוזף ובן דודו קרל השני אוגוסט, דוכס פפאלץ-צווייבריקן התנגדו לכך, בסיוע פרוסיה ורוב המדינות הגרמניות הקטנות, ובעקבות כך פרצה מלחמת הירושה הבווארית. בשנת 1779 נחתם הסכם טשן, שבו קיבלה אוסטריה שטחים מסוימים בבוואריה, אך מלבד זאת לא נעשו שום שינויים טריטוריאליים.
אבשלום לניאדו

ביוגרפיה

לניאדו נולד וגדל ברמת אביב. למד לתואר ראשון באוניברסיטת תל אביב ואת התואר השני עשה באוניברסיטת ברמינגהאם שבאנגליה. את הדוקטורט עשה באוניברסיטה הראשונה של פריז ואותו סיים בשנת 1995. נושא הדיסרטציה היה "נכבדי הערים באימפריה הביזנטית המוקדמת" והיא יצאה בשנת 2002 כספר.
מחקריו עוסקים בתקופה הביזנטית המוקדמת, מראשית המאה הרביעית לספירה עד אמצע המאה השביעית לספירה.
באחד ממחקריו שואל לניאדו מדוע בעלי תפקידים במאות החמישית והשישית נושאים שמות רבים (לעיתים אף שלושה עשר שמות לבעל תפקיד אחד). בהסתמך על מקור משפטי מן המאה השישית הוא טוען כי בחלק מהמקרים מדובר בהוספת שמו של אדם בכיר לשמותיו של בעל תפקיד כהכרת תודה על סיועו בקבלת התפקיד, או כמעשה חסד מצדו של הבכיר, או תמורת תשלום.