היסטוריה של הונגריה: מהכיבוש המדיארי עד הכיבוש העות'מאני

מנסיכות שבטית של עובדי אלילים לממלכה פיאודלית נוצרית

המדיארים היו בתחילה עובדי אלילים. על אף שהנצרות הגיעה להונגריה עוד במאה הרביעית לספירה, בשלהי ימי האימפריה הרומית, הרי שגל הפלישות שהחל בימי נדידת העמים הגדולה הביא למקום שבטים עובדי אלילים, ובהם המדיארים. הנהגת המדיארים הייתה, בתחילה, הנהגה שבטית. ארפאד - אשר הוביל אותם מן המישורים שבין נהרות הדון, הוולגה והדונייץ, אשר בדרום רוסיה האירופית ובאוקראינה - היה מנהיג שבטי, אשר יש הסבורים כי היה שווה במעלה למנהיג נוסף, שכן שיטת המנהיגות הדואלית הייתה נהוגה באותם הימים בידי השבטים באזור זה. יורשיו של ארפאד החלו לקיים מלוכה באופן שראו בעמי המערב, ובתהליך איטי הפכו את השבטים המדיארים הפראיים למחצה לעם היושב על אדמתו, ומקיים את השיטה החברתית הפיאודלית ואת הנצרות.
נינו של ארפאד, גזה הראשון כבר נשא בתואר של מנהיג בלעדי של שבעת השבטים המדיארים. גזה (Géza) כפה את מרותו על שאר מנהיגי השבטים, קיבל על עצמו את הנצרות ב-975, והזמין לארצו מיסיונרים. יחד עם זאת, הוסיף גזה לסגוד, גם לאלים הפגאניים ומשהעירו לו על כך, התרעם ואמר, "אני איש עשיר, ביכולתי להקריב קרבנות להרבה אלים". גזה השיא את בנו אישטוון הראשון (ידוע במערב כ"סטפן", או כ"שטפן") לגיזלה, ביתו של קיסר גרמניה. גזה התכוון ליצור בהונגריה ארץ דוגמת ארצות המערב, וציווה כי בנו אישטוון (István) יהיה ליורשו. בכך סטה מן המסורת השבטית לפיה עם מות המלך, יורש אותו המבוגר שבבני משפחת המלוכה.
אישטוון הראשון היה למייסדה של הממלכה ההונגרית. הוא הוכתר למלך ב-1000 לספירה. ב-1001 קיבל מן האפיפיור סילבסטר השני הכרה כמלך, ואת הסמכות למנות בישופים. האגדה ההונגרית אומרת כי בתחילה סירב לו האפיפיור, אך לאחר התערבותו של המלאך גבריאל שינה האפיפיור את דעתו. לציון אירוע זה מוצב ב"כיכר הגיבורים" בבודפשט, פיסלו של המלאך גבריאל. ב-1006 הצליח אישטוון לייצב את כוחו אל מול מתחריו השבטיים, ואל מול גורמים שרצו לחבור לכנסיות המזרחיות באימפריה הביזנטית. אישטוון ניסה להפוך את הונגריה למלוכה פיאודלית, חילק אותה למחוזות, והעמיד בראשם נציבים מטעמו. אישטוון שלט ביד ברזל, אך הפיכת המדיארים לעם נוצרי מערב אירופי פיאודלי היושב על אדמתו לא הייתה קלה. הבישוף גלרט, אשר הוזמן על ידי אישטוון מאיטליה על מנת להמיר את דתם של המדיארים לנצרות, נתפס על ידי עובדי אלילים, וגולגל בחבית, שבתוכה מסמרים, מגבעה נישאה בבודא אל נהר הדנובה. כיום נושאת הגבעה את שמו "גבעת גלרט".

התבססות והתרחבות

יורשיו של אישטוון המשיכו בדרכו, והפכו את הממלכה ההונגרית החדשה לממלכה חזקה ולכח מקומי שיש להתחשב בו. יורשים אלו עמדו בפני פלישות של מלכים גרמנים, של אבירים העוברים בדרכם מזרחה במסגרת מסעי הצלב, ושל שבטים נודדים ובנוסף התמודדו עם מעצמות אזוריות אחרות על השליטה בבלקנים. דורות רבים נלחמו ההונגרים על השליטה בחבל דלמאטיה עד שבלה השלישי, מלך הונגריה כבש את דלמאטיה במלחמה עם הרפובליקה של ונציה. בלה גם נישא לאחותו של פיליפ השני, מלך צרפת, ובכך חיזק את הידידות בין ההונגרים ובין המעצמות הקתוליות במערב. בתקופה זו נראתה הונגריה במערב כחזית המלחמה המשולשת נגד עובדי האלילים, נגד הטורקים והאסלאם ונגד הכנסיות המזרחיות. בשנים אלו הביסו ההונגרים את הממלכות הסלאביות הקטנות בדרום, והתרחבו לתחומי קרואטיה וסלובקיה, כמו גם לתחומי שליטתם של הסרבים והבולגרים.
ב-1217 החליט המלך אנדראש השני לצאת למסע הצלב החמישי. למימון המסע מכר שטחי אדמה רבים לאצילים הרמים, המכונים "מגנאטים", אשר זו הפעם הראשונה הופיעו ככח אחיד בעל עמדה משלו. עם שובו ממסע הצלב מצא אנדראש כי המגנאטים השתלטו על הממלכה, תוך שהם דוחקים בני מעמדות אחרים, ובמיוחד את האצולה הבינונית. אנדראש הוציא ב-1222 את "בולת הזהב" (Aranybulla) - הצהרה מלכותית ששימשה מעין חוקה, בה קבע את הסדר הפיאודלי במדינה, סדר שהחזיק מעמד עד למאה ה-19. הבולה חילקה את אדמת הונגריה לאצילים, ונתנה להם זכויות אבסולוטיות באדמותיהם. האצילים והכמורה היו פטורים מתשלום מיסים לאוצר המדינה, והוקמה מועצת אצילים שייצגה אותם בפני המלך. הסדר זה נתן כח רב לאצולה על חשבון המלך, על אף שמטרתו הייתה לקשור את האצולה הסוררת בקשרי נאמנות למלך. כן גרם ההסדר להדרדרות במצבם של הצמיתים. הבולה כללה אף איסור על יהודים לשמש במשרות מסוימות, אם כי העניקה זכויות אוטונומיות כמעט למתיישבים הגרמנים בטרנסילבניה, שהובאו לשם על ידי מלכים הונגרים קודמים.

הפלישה המונגולית ותוצאותיה

ב-1241 פלשו המונגולים להונגריה והביסו את צבאו של המלך בלה הרביעי ליד העיר מוהי, הסמוכה לנהר טיסה. המלך בלה הרביעי נמלט משדה הקרב והמונגולים המיטו חורבן על הונגריה, ולפי ההערכות הרגו בחרב כשליש מן האוכלוסייה. המונגולים נסוגו באותה שנה כאשר הגיעו הידיעות על מותו של אוגדי חאן, והותירו אחריהם ארץ חרבה. בלה הרביעי שב לשלוט בארצו ופתח במבצע ביצורים נרחב, שלווה בקולוניזציה מקיפה של חבלי ארץ בלתי מיושבים בגבולות הממלכה. בלה יישב בתחומי הונגריה את שבטי הקונים, ואף הזמין מתיישבים וסוחרים מגרמניה. 
בניית הערים המבוצרות החדשות, וקו הביצורים החזק, גבתה מבלה מחיר כבד. הוא נצטרך לשם כך לעזרתם של המגנאטים, ואלו חיזקו את כוחם, עד כדי התערערות של השלטון המרכזי. בימי יורשיו של בלה נחלש עד מאוד מעמד הכתר. אנדראש השלישי, אחרון מלכי בית ארפאד, נינו של בלה, ראה עוד בימי חייו מאבק על ירושתו בין בית אנז'ו הצרפתי, לבין הענף ה האוסטרי של בית הבסבורג.

שלטון בית אנז'ו

לאחר מות אחרון מלכי בית ארפאד, אנדרה השלישי, ב-1301 הייתה הונגריה שרויה באנדרלמוסיה ללא מלך למשך שמונה שנים. ב-1309 הביאו המגנאטים את האציל הצרפתי שארל רובר לבית אנז'ו, והכתירו אותו למלכם. שארל הצליח במקום בו נכשלו קודמיו מבית ארפאד, והעמיד את המגנאטים במקומם. הוא קבע סדרים חדשים בממלכה, וחיזק את כוחו מבחינה פנימית, דבר שהביא להצלחות במדיניות החוץ. בנו של שארל לאיוש (לואי או לודוויג) הראשון לבית אנז'ו ניצל את הצלחות אביו, וביסס אימפריה של ממש. הוא הצליח בכפיית מרותו (בין-אם באופן ישיר או בצורה עקיפה, כשלטון-חסות) על טריטוריות מן הים השחור ועד לים האדריאטי, כבש באופן זמני את סיציליה ואת דלמאטיה לאחר סדרת ניצחונות על ונציה. לאחר מות קז'ימייז' השלישי, מלך פולין, נבחר לאיוש למלך פולין, ואיחד את פולין והונגריה לממלכה אחת. בימי חייו הופיעו לראשונה העות'מאנים כגורם באזור, אך הוא הביס את צבאם ב-1366. עם מותו של לאיוש ב-1382 השתרעה הממלכה ההונגרית מצפון פולין עד לים האדריאטי והים השחור. נוהגים לזכור זאת בנוסטאלגיה כזמן, בו "לחכו שלושה ימים, את חופיה של הונגריה", אולם למעשה, האיחוד עם פולין, היה אוניה פרסונאלית בלבד (דהיינו, שעל שתיהן מלך אותו אדם) ואילו על ולאכיה ועל סרביה, הוטלה חסות הונגרית ולא שלטון ישיר. מעבר לכך, בתקופה זו לא הגיעו הפולנים לים הבלטי, היות שכל החוף הפולני, נשלט בידי האבירים הטאוטונים.
עם מותו של לאיוש, פרצה מחלוקת בדבר ירושתו. לבסוף נבחר כיורשו זיגמונד, מלך בוהמיה, ב-1387. זיגמונד נישא לבתו של לאיוש - מריה, על מנת לקבל את הכתר, אך לאחר זמן קצר התגרש ממנה. ב-1410 נבחר זיגמונד לקיסר האימפריה הרומית הקדושה, ובילה את רוב זמנו מחוץ להונגריה. הייתה זו תקופה של התרופפות השלטון המרכזי והפסדים טריטוריאליים. הונגריה הפסידה שוב את דלמטיה לוונציאנים, וצבאות הונגרים הפסידו לטורקים בניסיונות למנוע את הסכנה הטורקית מחוץ לגבולות הונגריה. לאחר עליית חתנו של זיגמונד, אלברכט לבית הבסבורג, גברה הסכנה הטורקית, והיה חשש כי הונגריה תיכבש בידי הטורקים.

שקיעה ותבוסה - המלכים היגלונים

למתיאש כורבינוס נולד בן בלתי חוקי אחד יאנוש. לפני מותו, השביע מתיאש את מקורביו לדאוג להכתרתו של הבן הבלתי חוקי. לאחר מותו של מתיאש לא צלח ניסיון ההכתרה והאצילים בחרו במלך לאדיסלאס השני, מלך בוהמיה מבית יגלו הפולני. בתקופת מלכותם של לאדיסלאס השני ושל בנו, לאיוש השני, אבדו כל השגיו של מתיאש. כוחו של בית המלוכה התערער, והאצילים התחרו זה בזה על המשרות והתארים. במדינה שררה אנרכיה. האפיפיור הכריז על מסע צלב נגד העות'מאנים ולצורך זה גייסו הפרנציסקנים בעיקר צמיתים מדרום מזרח הונגריה. למנהיגם נבחר אציל נמוך דרגה בשם דוז'ה (Dozsa). לאחר שהצבא ישב באפס מעשה, החל בפשיטות לאחוזות האצולה. האפיפיור, בשמעו את הנעשה, הפסיק את מסע הצלב ודרש לפזר את המתגייסים. למרות ההוראה, הצבא המשיך את פעולותיו וכבש חלקים נרחבים במזרח המדינה. לאחר שהאצולה גייסה צבא משלה, גברה על צבאו של דוז'ה והוציאה להורג את מנהיגי המתקוממים. למרד זה לא היה כל קשר לדרישות מעמדיות או סוציאליות והוא נבע בעיקר מתפיסת המתגייסים בדבר אי רצונה של האצולה לצאת לקרב נגד העות'מאנים, כמצוות האפיפיור. המרד דוכא באכזריות. התערערות השלטון המרכזי והבעיות הפנימיות, משכו עד מהרה את תשומת לב השכנים מדרום. הסולטאן סולימאן הראשון ("המפואר") החל במסע כיבושים. ב-1521 נכבשו על ידו קווי ההגנה של ההונגרים בדרום, ובלגרד אבדה. כאשר שב והופיע הצבא העות'מאני ב-1526, הסכימו האצילים להעניק למלך את הסמכויות להקים צבא ולהלחם בפולש, אך שעת הכושר חלפה. בקרב מוהאץ', ב-29 באוגוסט 1526, הוכה הצבא ההונגרי, המלך לאיוש נהרג, והחלו מאה וחמישים שנות כיבוש עות'מאני.