המערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה

חשיבות המערכה

המערכה במזרח התיכון נחשבה על ידי רבים בתור 'הצגה משנית' לזירה המרכזית של המלחמה - הזירה האירופית. אולם להתפתחות המערכה במזרח התיכון הייתה השפעה על הזירה המרכזית: עצם הצטרפות האימפריה העות'מאנית למלחמה לצד מעצמות המרכז היה הישג גרמני משום שהוא הביא לפתיחת חזיתות נוספות נגד מדינות ההסכמה, בעיקר נגד בריטניה ורוסיה, והפעיל לחץ על נתיבי האספקה שלהן - על תעלת סואץ, על שדות הנפט במסופוטמיה ועל הדרדנלים. מנגד, בשלבים מאוחרים יותר של המלחמה, כאשר המלחמה באירופה נקלעה למבוי סתום, השתמשו מדינות ההסכמה במערכה במזרח התיכון כדרך להחליש את גרמניה על ידי מיטוט בנות בריתה, וכן כדרך להעלאת המורל.
מנגד הייתה למערכה השפעה מכרעת על ההיסטוריה של המזרח התיכון: המערכה הביאה לסוף שלטונה של האימפריה העות'מאנית בן 400 השנה. כתוצאה מהמלחמה חולקו כיבושי מדינות ההסכמה במזרח התיכון בין בריטניה וצרפת, בשלב הראשון, ובשלבים מאוחרים יותר נוצרו חלק ממדינות המזרח התיכון דהיום. הלאומנות הערבית המודרנית שהתחזקה בעקבות מרד הטורקים הצעירים ב-1908, התעצמה במלחמת העולם הראשונה (בשל המרד הערבי, ומכתבי חוסיין-מקמהון). הצהרת בלפור והמנדט הבריטי בארץ ישראל החישו את פעילות התנועה הציונית, ולאחר המלחמה יכלה לראשונה להכריז על שאיפתה להקים בית לאומי לעם היהודי בארץ ישראל. תוצאה נוספת של ההסכמים בעקבות המלחמה הייתה עלייתן של הציונות והלאומיות הערבית על מסלול התנגשות.

המלחמה על המים

הקושי המרכזי בזירת סיני של המערכה היה העברת צבא גדול דרך מדבר שבו מקורות המים והמזון דלים. בהתאם לכך מסעות המלחמה הן של העות'מאנים והן של הכוחות הבריטיים נאלצו להיצמד לנתיבי תנועה בקרבת בארות. מסע המלחמה העות'מאני הראשון לתעלת סואץ נסמך ברובו על בארות שניזונו ממי גשמים ולכן היה הכרח לקיים אותו בחורף. לעומת זאת הצבא הבריטי, אשר איכות מי הבארות בסיני לא עמדה בתנאי הסניטציה שהציב לעצמו, נסמך על צינור מים שהונח בסיני בצמוד לכוחות המתקדמים, וכן על העברת מים בעזרת מסילת רכבת שנסללה לצורך המתקפה. שני הצדדים לא בחלו בחבלה בבארות: בחלקה הראשון של המערכה הבריטים חסמו או שאבו לחלוטין בארות על מנת שלא ישמשו את הצבא העות'מאני התוקף, ואילו בחלקה השני של המערכה, כאשר הצבא העות'מאני החל נסוג, במקרים רבים הוא חיבל בבארות ואף הרעיל את מימיהן.

המלחמה בים

במהלך כל מלחמת העולם הראשונה נהנו מדינות ההסכמה משליטה בים התיכון. שליטה זו אפשרה לכוחות הבריטיים להפגיז מן הים את ערי הנמל לאורך חופי ארץ ישראל וסוריה. השליטה הימית הבריטית הכריחה את העות'מאנים לבחור בנתיב מסע רחוק מהחוף בהתקפה הראשונה על תעלת סואץ. בנוסף, פעילותן של ספינות בריטיות באלכסנדרטה, ששימש את העות'מאנים כתחנת מעבר בדרך מטורקיה לארץ ישראל, הכריחה את העות'מאנים להשתמש בנתיב ארוך וקשה יותר למעבר כציר העברת כוחות ואספקה בין טורקיה לחזית ארץ ישראל וסיני. במקביל פעלו משחתות צרפתיות ובריטיות גם לחופי הים האדום ומנעו התבססות עות'מאנית לחופיו. השליטה הימית הבריטית עוררה חשש בקרב הפיקוד העות'מאני בפני פלישה מן הים, חשש שאומנם לא התממש אך דרש הצבה של כוחות צבא לאורך חופי הים התיכון. בפיקוד הבריטי אומנם נשקלו במהלך המלחמה מספר תוכניות שכללו הנחתת כוחות מן הים, ואולם תוכניות אלו, לאור כישלון הנחיתה הימית בגליפולי, לא יצאו אל הפועל. החשש ממתקפות מהים שימש את העות'מאנים כעילה בבואם לגרש תושבים בערים לאורך החוף, כפי שנעשה בגירוש תל אביב ב-1917. בנוסף השתמשו הבריטים בספינות על מנת להתקשר עם סוכניהם לאורך רצועת החוף של הים התיכון, ובין היתר התקשרו עם רשת הריגול היהודית ניל"י באמצעות ספינות שעגנו ליד חוף עתלית.
מנגד הפעילו הגרמנים צוללות רבות במימי הים התיכון. צוללות אלו הגיעו בחלקן בשיט מהים הצפוני, דרך מצר גיברלטר, ועד הים התיכון, ובחלקן נשלחו ברכבות לאנטוליה והורכבו שם. למרות שצוללות אלו לא יכלו להתמודד פנים אל פנים עם משחתות של מדינות ההסכמה, ובכך לערער על השליטה שלהם בימים, לצוללות הגרמניות היו הצלחות רבות בטיבוע אוניות אספקה בריטיות, דבר שהביא לאובדן גדול של כוח אדם וציוד ולעיכובים בהתקדמות הפלישה הבריטית לסיני. שיטת הלחימה בצוללות הייתה חיפוש אחר בסיסי הצוללות באיים ולאורך החופים של אסיה הקטנה והים האגאי.

מודיעין וריגול

מודיעין מילא תפקיד מרכזי במערכה על סיני וארץ ישראל במהלך מלחמת העולם הראשונה, והצדדים השונים השקיעו מאמצים רבים בהשגת מודיעין באמצעות סיורים, תצפיות אוויר, הפעלת מרגלים, וכן הושקעו מאמצים רבים בדיסאינפורמציה. 
גרמניה השקיע מאמצים רבים בבניית רשת ריגול ותעמולה, בראשותו של הבארון מקס פון אופנהיים, שמטרתה לגרום להתקוממויות מוסלמיות ברחבי האימפריה הבריטית, ולגייסם לטובת המאמץ העות'מאני במלחמה. בין היתר הייתה צפייה שהתקוממות מוסלמית במצרים, בחסות האוכלוסייה המקומית וכן בהשתתפות החיילים ההודים המוסלמים שלקחו חלק בהגנת תעלת סואץ תגרום להתמוטטות השליטה הבריטית במצרים בעת ההתקפה העות'מאנית על תעלת סואץ. תקוות אלו לא התממשו, ואף שהיו מרידות מוסלמיות מקומיות של שבט הסנוסי ממערב למצרים ובסודן מדרום, ככלל המאמץ העות'מאני-גרמני ליצור גל של ג'יהאד עולמי שימוטט את האימפריה הבריטית עלו בתוהו.
מודיעין שיחק תפקיד משמעותי בהתקפה הראשונה על תעלת סואץ לאחר שסיורים מוטסים זיהו בשלב מוקדם את הכוח הטורקי המתקרב ואפשרו את סיכול ההתקפה. בספרו 'British Military Intelligence in the Palestine Campaign, 1914-1918' מציין יגאל שפי שעיקר המודיעין הבריטי התבסס על סיורים רכובים ומוטסים, על תחקור שבויים מלחמה ועל הפעלת סוכנים. בין סוכני הריגול שפעלו בזירה בלט בפעילותו תומאס אדוארד לורנס (הידוע בכינויו לורנס איש ערב) אשר שימש איש הקשר של הדסק הערבי בקהיר עם כוחותיו של השריף חוסיין בן עלי, ולקח חלק פעיל במרד הערבי. כן בלטה פעילותה של רשת הריגול היהודית ניל"י אשר הוקמה על ידי אבשלום פיינברג ואהרון אהרונסון, והונהגה בשלבים מאוחרים של המלחמה על ידי שרה אהרונסון ויוסף לישנסקי. בשיא פעילותה מנתה רשת הריגול כ-30 פעילים ברחבי ארץ ישראל, אך הקושי המרכזי בפעילותה היה העברת המידע שהתקבל אל הצבא הבריטי. קשר זה נוצר החל מפברואר 1916 ועד לספטמבר 1917 באמצעות ספינות אשר עגנו מול חופי עתלית. בספטמבר 1917 התגלתה הרשת על ידי העות'מאנים וראשיה שרה אהרונסון, יוסף לישנסקי ונעמן בלקינד נתפסו. בעקבות כך הוחל בגל מעצרים רחב נגד גורמים רבים ביישוב היהודי. 
מימד נוסף לפעילות המודיעין במהלך המלחמה היה דיסאינפורמציה - שתילת מידע כוזב. שתי הצלחות בריטיות בולטות בנושא זה היו בהערכות לקרב באר-שבע, ובהערכות לקרב מגידו. בסוף שנת 1917, לאחר שני ניסיונות כושלים לכיבוש העיר עזה, החליט הגנרל אלנבי, שזה עתה התמנה לעמוד בראש הכוחות הבריטיים בגיזרה, ששבירת קו ההגנה העות'מאני תתבצע בהתקפה על באר-שבע. הצלחת ההתקפה הסתמכה על יצירת הרושם שההתקפה הבריטית תערך שוב על העיר עזה. מסע הדיסאינפורמציה כלל תזוזת כוחות בקרבת העיר עזה, וכן על תכסיסים של הקולונל ריצ'רד מיינרצהגן אשר דאג שתוכניות מפורטות של מתקפה בריטית נוספת על עזה ייפלו לידיים עות'מאניות. שנה מאוחר יותר, בספטמבר 1918, הצליחו הבריטים במתקפת פתע לפרוץ את קו שתי העוג'ות וללכוד או להשמיד את רוב הכוחות העותמאניים בגיזרת סוריה וארץ ישראל. בהערכות לקרב מגידו הסתייע הגנרל אלנבי שוב במסע דיסאינפורמציה נרחב, על מנת לפרוץ את קו ההגנה העות'מאני שנודע בכינוי קו שתי העוג'ות. מסע הדיסאינפורמציה נועד ליצור את הרושם שהמתקפה הבריטית תתחולל בעבר הירדן המזרחי, וששם מרוכזים מירב הכוחות הבריטיים, בעוד שלמעשה הכוחות הבריטיים הועברו בחשאי למישור החוף ושם נפרצו קווי העמדות העות'מאניים ב-17 בספטמבר 1918.

רקע למתקפה על סואץ

עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, בסוף יולי 1914, הכריזה האימפריה העות'מאנית על נייטרליות מזוינת (כלומר נייטרליות מלווה בגיוס כוחות מילואים). ב-2 באוגוסט 1914 נכרתה ברית סודית בין האימפריה העות'מאנית לגרמניה על ידי אנוור פאשה (אחד מחברי השלישייה, הטריאומווירט ששלט באימפריה החל מ-1911). ב-29 באוקטובר הפכה הברית לגלויה עם הפצצת נמלים רוסיים בים השחור על ידי משחתות גרמניות בחסות עות'מאנית. אנוור פאשה לקח תחת פיקודו את הארמייה השלישית ויצא לתקוף את רוסיה בקווקז, וחבר שני בשלישייה, ג'מאל פאשה, עד אז שר הימייה, לקח תחת פיקודו את הארמייה הרביעית במטרה להוביל מסע לכיבוש תעלת סואץ ומצרים.
הקריאה לג'יהאד: בנובמבר 1914 הטורקים הכריזו על המלחמה ברוסים ובאנגלים כעל ג'יהאד - מלחמת קודש, בתקווה שמוסלמים מרחבי המזרח התיכון ייקראו לדגל ויצטרפו לשורות הצבא העות'מאני. קריאה זאת הדאיגה את ראשי השלטון בבריטניה, אשר חששו באופן קבוע ממרידות רחבות היקף בהודו ובמצרים, וכן ממרידות בקרב החיילים ההודיים המוסלמים. חשש זה הביא לכך שבשלבים המוקדמים של המלחמה לא הוקמו יחידות צבא מצריות במסגרת הכוחות הבריטיים.
תעלת סואץ מאז פתיחתה בשנת 1869 הייתה לציר תנועה מרכזי עבור מדינות אירופה ובמיוחד עבור צרפת והאימפריה הבריטית. על מנת להבטיח את פעולתה התקינה של התעלה החל מ-1879 התבססו כוחות בריטיים וצרפתים במצרים, ובשנת 1882 במסגרת מלחמת אנגליה מצרים, מחצו הכוחות הבריטיים יחידות צבא מצריות שהתמרדו נגד הממשלה והנוכחות הזרה במצרים, והמליכו את תאופיק פאשא כמלך מצרים. משנה זאת ואילך הפכה מצרים באופן לא רשמי לחלק מהפרוטקטורט הבריטי, למרות שבאופן רשמי מצרים הייתה עדיין חלק מהאימפריה העות'מאנית, ואף שילמה מס לאיסטנבול. עם הצטרפות העות'מאנים למלחמת העולם, הכריזה בריטניה על מצרים כסולטנות עצמאית תחת פרוטקטורט בריטי. לאחר שמושל מצרים, החדיו עבאס חלמי השני ערך ביקור באיסטנבול, ובכך הביע נאמנות לאימפריה העות'מאנית, הוא הודח וחוסיין כאמל הומלך במקומו.
במהלך מסע המלחמה לתעלת סואץ, בעקבות היותה ציר תחבורה מרכזי עבור הכוחות הבריטים ובעלי בריתם, היה תפקיד חשוב בהובלת אספקה מהמושבות הבריטיות בהודו ואוסטרליה לעבר החזיתות המרכזיות של המלחמה באירופה. לכן לכיבוש תעלת סואץ או לפחות לשיבוש התנועה בתעלה יכולה הייתה להיות השפעה מכרעת על התפתחות המלחמה כולה. בנוסף ג'מאל פאשה מציין בספר זיכרונותיו שסיבה נוספת לתקיפת התעלה הייתה שהמתקפה אילצה את הבריטים לנתב כוחות רבים למצרים, להגנת התעלה, ובכך החלישה את המתקפה הבריטית על גליפולי.

ההיערכות למתקפה

בינואר 1915 היו מוצבים במצרים 70 אלף חיילים בריטיים בפיקודו של סר ג'ון מקסואל, רובם מיחידות הודיות, אך גם מהדיוויזיה ה-42 האנגלית וכוחות אוסטרליים וניו זילנדיים שהיו ידועים בתור האנזא"ק - Australian and New Zealand Army Corps, מתוכם כ-30 אלף היו מוצבים לאורך תעלת סואץ. ההגנה על התעלה התבססה על מוצבים לאורך הגדה המערבית של התעלה. מוצבים אלו נהנו מ"תעלת המים המתוקים" שסיפקה מים מנהר הנילוס עבור היישובים ממערב לתעלה: פורט סעיד, איסמעיליה וסואץ וכן מקווי תחבורה טובים, ועל פטרולים של ספינות מלחמה. כמו כן הוצפו שטחים ממזרח לחלקה הצפוני של התעלה על מנת למנוע אפשרות תקיפה מהם. 
תוכנית המלחמה גובשה על ידי קצין המטה עלי פואד ביי, וקולונל הגרמני קרס פון קרסנשטיין. פון קרסנשטיין היה אחד מ-70 החברים של המשלחת הצבאית תחת פיקודו של אוטו לימן פון סנדרס, שהייתה אמורה לסייע בהדרכה ובפיקוד על כוחות העות'מאניים. הוא מונה לעמוד בראש המטה של הארמייה ה-VIII של הצבא העות'מאני, הוענקה לו דרגת סגן-אלוף של הצבא העות'מאני ותואר הכבוד הטורקי "בק". 
התוכנית כללה חצייה של מדבר סיני, צליחה של התעלה על ידי כלי צליחה, הפתעת הכוחות הבריטיים וכיבוש איסמעיליה, הנמצאת על הגדה המערבית של התעלה. המכשול העיקרי בתוכנית, כמו גם במסעות המלחמה העתידיים דרך מדבר סיני, הייתה אספקת המים והמזון הדרושים לצבא. התוכנית התבססה על כך שהכוח התוקף יישא איתו את המים והמזון הדרושים לו. מנות הקרב שנקבעו היו 600 גרם ביסקוויטים, 150 גרם תמרים, 9 גרם תה ו-4 ליטר מים לחייל ליום. כמו כן התבססה התוכנית על מים מהבארות ובורות המים הקיימים במדבר סיני, ולכן הצריכה התקפה בעונת הגשמים, כלומר בחודשים דצמבר-ינואר. אילוץ זה הכריח את הצבא העות'מאני להיערך למתקפה בחופזה, והמסע הראשון לכיבוש התעלה אכן התרחש בינואר 1915, כחודשיים לאחר כניסתם של העות'מאנים למלחמה. אספקת המזון התבססה על כך שכל חייל יישא איתו מנות קרב המספיקות ל-14 יום. על פי התוכנית חציית מדבר סיני תארך 10 ימים, לאחר מכן תיכבש איסמעיליה והחיילים יידרשו להחזיק בה 4 ימים נוספים עד שאספקה נוספת תגיע. התוכנית התבססה גם על התקווה שהפלישה הטורקית למצרים תביא למרד של ערביי מצרים נגד הבריטים שתביא לסילוקם. תוכנית זאת התבססה על הקריאה של הסולטאן הטורקי ל'ג'יהאד', וכן על פעילות אינטנסיבית של מרגלים גרמנים ועות'מאנים במצרים. הכוח העות'מאני התוקף מנה 25 אלף חיילים, טורקים, כורדים ערבים ובדווים. על פי התוכנית המקורית כוח זה הצריך 15 אלף גמלים עבור נשיאת הציוד והאספקה הדרושים אך מספר הגמלים שאותו הצליח הצבא לגייס היה קטן מזה.
באופן מסורתי היו שלושה נתיבי מסע מארץ ישראל למצרים: דרך צפונית העוברת במקביל לחופי הים התיכון, דרך דרומית הקרויה דרב אל חג' (אשר ששימשה עולי רגל מצריים בדרכם למכה דרך עקבה), ודרך אמצעית המתחילה בבאר-שבע ומשם ממשיכה לעוג'ה אל חפיר, לביר חסאנה ולאיסמעיליה. מכיוון שהימים נשלטו על ידי משחתות אנגליות וצרפתיות, ומשום שהפיקוד הגרמני-עות'מאני חשש מהחפת כוחות מהים שינתקו את קווי האספקה של הכוח התוקף, נבחר הנתיב המרכזי, הפנים יבשתי, על אף שמספר הבארות לאורכו היה הנמוך ביותר. בנוסף נשלחו יחידות קטנות להתקפות הסחה דרך הנתיב הצפוני והדרומי.

המשבר הכלכלי ומכת הארבה

עם הצטרפות העות'מאנים למלחמת העולם הראשונה החל משבר כלכלי חמור בארץ ישראל סוריה ולבנון. ההשלכה המיידית של הצטרפות העות'מאנים למלחמה הייתה הפסקת התעבורה הימית לארץ ישראל, בשל השליטה הימית של מדינות ההסכמה. דבר זה הביא לקריסת ענף התיירות באזור (שעד למלחמה נהנה מזרם גדול של צליינים, בעיקר מרוסיה), ולהפסקת התמיכה הכלכלית של יהדות אירופה ביישוב היהודי (אם כי החל סיוע רב של יהדות ארצות הברית, כל עוד מדינה זאת שמרה על נייטרליות במלחמה). 
בעוד שחורף 1914 היה מרובה בגשמים, שנת 1915 הייתה שנת בצורת, אשר אליה התווספה מכת ארבה חמורה אשר גרמה לנזקים אדירים לחקלאות. יחידות צבא נשלחו לעזור לפלאחים להילחם בנחילי הארבה, ללא הצלחה מרובה. גיוס החובה לצבא העות'מאני הותיר, בעיקר עבור היישוב הערבי, משפחות רבות ללא מפרנסים דבר שהוביל אותם לחרפת רעב. מאמצי המלחמה הביאו את הצבא העות'מאני להחרים ציוד רב, או ל'קנות' ציוד בתמורה לשטרות שאיבדו את ערכם במהלך המלחמה.
למשבר הכלכלי היו השלכות על עמידות הצבא העות'מאני במלחמה. אלכסנדר אהרונסון, אשר התנדב לצבא העות'מאני בראש חבורת צעירים יהודיים דיווח בספרו על תנאי המחיה והציוד הירוד של הצבא העות'מאני. תנאים אלו שהצטרפו ליחס הרע שהופגן כלפי המתגייסים היהודיים (אשר בין היתר נשלחו לפלוגות העבודה, ה'עמלייה' ולא לצבא הלוחם) הביא אותו ורבים מחבריו לערוק מהצבא. סיבה נוספת לעריקה, בעיקר בקרב החיילים הערביים, היה הצורך לפרנס את משפחותיהם. המשבר הכלכלי הוביל להתמרמרות של האוכלוסייה נגד השלטון הטורקי, והקל על גיוס סוכנים על ידי הבריטיים אשר קיבלו מטבעות זהב בתמורה לעבודתם.

ההוצאות להורג בביירות

עם חזרתו של ג'מאל פאשה מהקרב הראשון בארץ ישראל הוא החל לעסוק באופן נמרץ בדיכוי ניסיונות למרד ולאומנות בקרב ערביי האזור. ביולי 1915 הועמדו לדין פעילים רבים מתנועת הרפורמציה שפעלו מביירות, שעל פי החשד קיימו מגעים עם הצרפתים בניסיון למרוד בעות'מאנים. ההוצאות להורג הרבות שנגזרו על המעורבים הביאו לביסוס שמו של ג'מאל פאשה כשליט אכזר וחסר מעצורים. בתקופות מסוימות פעל פאשה גם נגד הציונות, פעילות שהתבטאה בחקירות שניהל המושל של יפו בהא אלדין בך ובגירוש פעילים ציונים רבים ובהם: דוד בן-גוריון, יצחק בן צבי, ישראל שוחט ומניה שוחט.

חזיתות סמוכות והשפעתן על חזית ארץ ישראל

חזית גליפולי - באפריל 1915 נחתו כוחות של מדינות ההסכמה בחופי גליפולי. מטרת הבריטים הייתה כיבוש איסטנבול, פריצת הסגר העות'מאני על הדרדנלים, ופתיחת נתיב אספקה לנמלים הרוסים בים השחור. המערכה בגליפולי נמשכה עד ינואר 1916, ניסיון הפלישה נכשל, והוא עלה בקורבנות רבים משני הצדדים. בזיכרונותיו כותב ג'מאל פאשה שלצורך ההגנה מפני המתקפה נשלחו חזרה לשטחי אסיה הקטנה רוב יחידות הצבא  המבוססות  חיילים טורקיים, שנחשבו לאיכותיות יותר, והגנת סוריה וארץ ישראל נותרה בעיקר בידי יחידות מבוססות חיילים ערבים. למרות הניצחון העות'מאני הגדול בגליפולי, בחזית הקווקז נחלו הכוחות העות'מאניים תבוסות, ועם כניסתה של בולגריה למלחמה לצד מדינות המרכז, נאלצו העות'מאנים להסיט כוחות מן המזרח התיכון גם לחזית המקדונית.
חזית מסופוטמיה - עם הצטרפות האימפריה העות'מאנית למלחמה, פלשו הבריטים למסופוטמיה במטרה להבטיח את בארות הנפט בבצרה. הפלישה החלה בנובמבר 1914 כאשר בצרה נכבשה בקלות מפתיעה. לאור הצלחה מוקדמת זאת נשלחו כוחות בריטיים נוספים לאזור, ובפיקודו של הגנרל צ'ארלס טאונסהנד (Charles Townshend) החל הצבא הבריטי מתקדם לעבר בגדאד. בתגובה שלח אנוור פאשה כוחות גדולים כתגבורת ובנובמבר 1915 נעצרה ההתקדמות הבריטית, וכוחותיו של טאונסהנד נאלצו לסגת לעיר כות . בדצמבר 1915 החל המצור העות'מאני על כות, שנמשך עד לאפריל 1916 והסתיים בכניעת הכוחות הבריטיים. 13,000 החיילים הבריטיים שנותרו בחיים נלקחו בשבי, במה שנחשב לאחד הניצחונות העות'מאניים, וההשפלות הבריטיות הבולטים במלחמה. 
מרד הסנוסים - הסנוסים היו כת אסלאמית בצפונה של אפריקה, ולחמו לצד האימפריה העות'מאנית במהלך המלחמה האיטלקית-עות'מאנית (בשנת 1911). החל מפרוץ מלחמת העולם הראשונה נעשו ניסיונות מצד המודיעין העות'מאני והגרמני לגייס את הסנוסים למלחמה בבריטים במדבר המערבי בואכה מצרים. בעקבות הצטרפותה של איטליה, אויבת הסנוסים, למדינות ההסכמה נשאו מאמצים אלו פרי ונפתחה המערכה בצפון אפריקה. תוכנית המרד התבססה על מתקפה משולבת על מצרים ממערב בשתי זרועות: האחת לאורך החוף על ידי הסנוסים בהנהגת סעיד אחמד, והשנייה, מדרום על ידי הסולטאן של דרפור. התקפות אלו התנהלו ללא תיאום הדדי. המרד הסנוסי החל בנובמבר 1915, ואולם נחל תבוסות בקרבות מרסה ומטרוך שנערכו בדצמבר אותה שנה, וסבל מכות מוחצות סופית בקרב עגאגיה בפברואר 1916, ובהתקפה על סיוה בפברואר 1917. 
המרד הערבי - במהלך 1915-6 התנהלה חליפת מכתבים בין השריף חוסיין בן עלי ממכה לבין הנרי מקמהון, המושל הבריטי של מצרים. בחליפת מכתבים זו, הידועה בשם מכתבי חוסיין-מקמהון, ביקש השריף חוסיין, בתמורה לתמיכתו בבריטים במלחמתם באימפריה העות'מאנית, את תמיכת בריטניה בהקמת ממלכה ערבית גדולה אחת הכוללת את חצי האי ערב (למעט אזור נמל עדן בתימן), עיראק, סוריה (כולל לבנון) וארץ ישראל (פלסטין בלשונו). ביוני 1916 החל המרד הערבי, בהנהגתו של בנו של עלי, פייצל בכיבושם של ערים בחיג'אז, והתקפות על מסילת הרכבת החיג'אזית. למרד הערבי הייתה השפעה על חזית ארץ ישראל וחצי האי סיני בשל הצורך לשלוח כוחות צבא עות'מאניים לחיג'אז, בשל אי ההגעה של הכוחות שהובטחו על ידי השריף (שהתחייב לשלוח צבא של 1,500 מתנדבים לטובת הפלישה הטורקית השנייה לסואץ), ובשל ההטרדות של קווי האספקה הטורקיים. ג'מאל פאשה בזיכרונותיו מציין מרד זה כסיבה המרכזית לכישלון המתקפה השנייה על תעלת סואץ, ועמדה זאת משתמעת באופן ברור מספרו של ת.א. לורנס (לורנס איש ערב) "שבעת עמודי חכמה", ואולם חוקרים רבים מטילים ספק בנזק הממשי שגרם המרד הערבי למאמץ המלחמה הטורקי.

הקרב השני על התעלה וההתקדמות הבריטית לכיוון ארץ ישראל

בנובמבר 1915 יצא ג'מאל פאשה לאיסטנבול על מנת לשכנע את אנואר פאשה ואת הפיקוד הגרמני בחשיבות המשך המתקפה על תעלת סואץ. בפברואר 1916 אנואר פאשה ערך סיור בארץ ישראל ובאותה תקופה החלו תגבורות עות'מאניות שהתפנו מהקרבות בגליפולי וכן של כוחות גרמנים ואוסטרו-הונגריים להגיע לאזור. התגבורות הגרמניות והאוסטריות כללו יחידות ארטילריה ומכונות ירייה, טייסת, יחידות נ.מ. משאיות ובתי חולים ניידים. לקראת מסע המתקפה העות'מאני השני לסיני מנה הכוח העות'מאני מעל 11,800 חיילים. 
מנגד האסטרטגיה הבריטית של הרחקת הקרב מהתעלה נתנה את אותותיה. במאי 1916 מסילת הרכבת הבריטית הגיע עד לעיירה רומני שבאזור קטיה שבסיני. לאזור קטיה היה חשיבות משום הבארות הרבים שבו שאפשרו החזקת כוח צבא לאורך זמן, כבסיס ליציאה למתקפה על התעלה. הכוח שהיה מוצב ברומני היה מורכב משתי דיוויזיות של חיל רגלים וכן יחידת האנזא"ק שכללה 3 חטיבות אוסטרליות של פרשים קלים (Australian light horse), וחטיבה ניו זילנדית של רובאים רכובים.

ההחלטה הבריטית על התקדמות לעבר ארץ ישראל

ההתקדמות הבריטית לכיוון סיני נועדה בראש ובראשונה להרחיק את המלחמה מתעלת סואץ, ואולם ההצלחה הבריטית הגדולה בקרב רומני סימנה את הדרך להמשך ההתקדמות הבריטית לכיבוש ארץ ישראל וסוריה. ההחלטה על קמפיין זה לא הייתה מובנת מאליה וחברי קבינט רבים באנגליה סברו שאין לארץ ישראל חשיבות אסטרטגית, ושאין צורך 'לבזבז' כוחות על מה שנחשב לזירה צדדית של המלחמה, כוחות שנחוצים בזירה המרכזית של המלחמה - באירופה. מנגד חברי קבינט אחרים, ובראשם ראש ממשלת אנגליה לויד ג'ורג', דחפו להמשך ההתקדמות הבריטית. לויד ג'ורג' נכנס לתפקידו בדצמבר 1916, ומיד עם כניסתו לתפקיד שלח מברקים לסר ארצ'יבלד מארי, מפקד הכוחות הבריטים בחזית, שבהם הוא הודיע לו שדרושות לו הצלחות בריטיות בחזית המזרח תיכונית. עם זאת, בקשתו של מארי לשתי דיוויזיות נוספות שהיו נחוצות לשם ההתקדמות לאל-עריש נענתה בשלילה. תום שגב, בספרו 'ימי הכלניות' טוען שלמסע השידול של חיים ויצמן (שהיה ביחסי ידידות וקירבה עם לויד ג'ורג' וחברי קבינט אחרים), בו הוא טען שכיבוש ארץ ישראל על ידי הבריטים יביא לתמיכה של העם היהודי במאמץ המלחמה הבריטי, משקל רב בקבלת ההחלטה להרחבת הקמפיין.

הרכבת הבריטית צינור המים ודרך החבלים

להבדיל ממסעי המלחמה העות'מאניים שהתבססו על חציה מהירה של המדבר על ידי כוחות גדולים, ללא קווי אספקה מסודרים, ההתקדמות הבריטית לתוך סיני ולכיוון ארץ ישראל התבססה על בניית קווי אספקה במקביל להתקדמות הכוחות ולכן, אף שנבנתה במהירות שיא, הייתה איטית הרבה יותר. האספקה הבריטית התבססה על הנחת מסילת ברזל, הנחת צינור מים, וסלילת כביש. א. פ. וייל בסקירתו את המערכה מכנה את בניית קווי האספקה הללו: "'חתיכת עבודה' בריטית טיפוסית-איטית: יקרה מאוד וסולידית ביותר". מסילת הברזל הייתה ברוחב תקני ונבנתה על ידי פלוגת מסילת הברזל של חיל ההנדסה המלכותי. את "העבודה השחורה" ביצע 'קורפוס העבודה המצרי'. אנתוני בלווט, בספרו 'עם כוחותינו בפלשתינה' מציין שפלוגת מסילת הברזל הורכבה משתי יחידות שאנשיהן גויסו בהתאמה משתי חברות הרכבות האנגליות המובילות, ושהעבודה על המסילה נעשתה לסירוגין - ביום אחד על ידי היחידה הראשונה, ולמחרת על ידי היחידה השנייה בעוד חיילי היחידה הראשונה נחים. שיטת עבודה זו הביאה לתחרות פורה בין שתי היחידות שתרמה לסלילתה המהירה של המסילה. הקושי המרכזי בבניית מסילת הברזל והכביש היה אי היציבות של הקרקעות המדבריות בסיני. משום כך על מנת לבנות את הכביש ששימש למעבר הכוחות נעשה שימוש בחבלים כדי לעגן את הקרקע, ומשום כך הכביש שנבנה במקביל למסילת הרכבת זכה לכינוי 'כביש הרשתות' ('the wire road'). 
אספקת המים לכוחות המתקדמים נעשתה על ידי השילוב של הכשרת הבארות בסיני, צינור המים, וכן על העברת מים באמצעות הרכבת. מי הבארות בסיני, אף שהספיקו לחיילים העות'מאניים, נחשבו ללא-ראויים לשתייה עבור החיילים הבריטים ושימשו רק להשקיית הבהמות. הכוחות העות'מאניים השתדלו להרוס את הבארות תוך כדי נסיגתם, ובמקרים רבים ניסו גם להרעיל אותם. משום כך עסקו יחידות ההנדסה הבריטיות בשיפוץ הבארות, בחפירת בורות חדשים ובהכשרת המים בבארות. כמו כן נעשה שימוש בצינור המים וברכבת על מנת להעביר מי שתייה מאזור תעלת סואץ אל פנים סיני.
לצורך ההתקדמות לעבר סיני הפכה העיירה 'קנטרה' שלאורך חופי התעלה לבסיס אספקה עצום ממדים. מפקד הכוחות הבריטיים, סר ארצ'יבלד מארי העביר באוקטובר 1916 את מפקדתו מאיסמעיליה לקהיר, החלטה שאפשרה לו לנצח ביעילות על המאמצים הלוגיסטיים רחבי ההיקף, אך גם הפכה אותו, בניסוחו של א. פ. ויול, "לאיש מנהלה יותר מאשר מפקד צבאי בשדה".

קרבות שערי עזה ובאר-שבע

לאורך ההיסטוריה מילאו העיר עזה וסביבתה תפקיד מרכזי במסעי המלחמה של האימפריות, פעם כשער הכניסה הדרומי לארץ ישראל, ופעם כתווך החוצץ בין ארץ ישראל למצרים. מעזה, גבולו הצפון מערבי של מדבר סיני, וצפונה, מקורות המים הופכים לזמינים יותר ונפרסת רשת של כבישים, ראויים מדרכי המדבר, המחברים אותה לשאר ערי הארץ. משום כך בחודשים שלאחר קרב רומני, בעוד העות'מאנים נסוגים מחצי האי סיני, הם ייצבו קו הגנה המשתרע בין עזה לבאר-שבע, במטרה לעצור שם את הפלישה הבריטית. הקרבות על עזה היו מן הקרבות העזים ביותר שנערכו בזירה במהלכם נפלו עשרות אלפי חיילים משני הצדדים. שתי התקפות בריטיות גדולות נכשלו באביב 1917, והביאו להחלפת מפקד הכוחות הבריטיים. כיבוש באר-שבע בסוף אוקטובר 1917, ולאחריו כיבוש עזה, הביאו לפריצת הדרך ואפשרו התקדמות בריטית מהירה לתוך ארץ ישראל ולכיבוש של ירושלים בתוך פחות מחודשיים.

נסיגת הצבא העות'מאני

המאמץ העיקרי של הצבא העות'מאני היה להשאיר את דרך החוף בין עזה לבין יפו פתוחה לתנועות הצבא הטורקי. לכן נעשה ניסיון לבסס קו הגנה דרומית מערבית לראשון לציון באזור של חולות נודדים שבו המעבר אפשרי רק באזור צר.
הרדיפה של הכוחות הבריטיים, הרכובים על גבי סוסים, אחרי הצבא העות'מאני הנסוג גרמה למפנה בלחימה. נכבש צומת מסילות הברזל תחנת ואדי צראר (לימים תיקרא התחנה בשם "נחל שורק"), כיבוש שהביא לניתוק החיילים העות'מאנים שהיו בחלקם מפוזרים בדרום הארץ. גנרל אלנבי נכנס לירושלים ב-11 בדצמבר 1917. בכך הוא קיים את הוראת ראש ממשלת בריטניה להיות בירושלים עד חג המולד. אלו היו המהלכים העיקריים בשלב המפנה:

הקרב על הפרצה

הצבא הבריטי התפצל לשניים: הזרוע האחת עלתה דרך תל גזר, עמק איילון, אמאוס ונבי סמואל וסגרה על ירושלים כהכנה לכיבושה. הזרוע השנייה התקדמה צפונה והתבססה לאורך הציר יפו-רמלה, עמק איילון, ולאורך הגדה הדרומית של הירקון - הנדבך המערבי של קו שתי העוג'ות, לקראת צליחת הנהר. בין שתי הזרועות נבעה פירצה והעות'מאנים ניסו לנצלה כדי לנתק את הכוחות הבריטיים זה מזה. הבריטים הבינו את טעותם ובסדרת קרבות אשר נערכו בסביבת מידיה-נעלין, שילטא, אל בורג' ואום צפא, סגרו את הפירצה, והתפנו לכיבוש ירושלים, וצליחת הירקון.

תקופת ביניים

משלב חציית הירקון בדצמבר 1917 ועד האופנסיבה לכיבוש מגידו, צפון הארץ וסוריה (החל מספטמבר 1918), חלה במלחמה תקופת ביניים שמתאפיינת במהלכים מדיניים, צבאיים ולוגיסטיים. גם חורף גשום מאוד עיכב את מהלכי הצבא הבריטי.

הפעילות הלוגיסטית

ההתקדמות המהירה של הכוחות הבריטים השאירה הרחק מאחור את המרכזים הלוגיסטיים (חלקם אפילו בקרבת תעלת סואץ) והאריכה מאוד את קווי האספקה. אחת המטרות של אלנבי בתקופת הביניים הייתה להזיז את המרכזים הלוגיסטיים ולהביא אספקה לכל היחידות בחזית.

המערכה בבקעת הירדן ועבר הירדן

על אף יצוב קו שתי העוג'ות המשיכו הבריטים לחשוש מתקיפה של הטורקים מכוון הרי מואב ולכן הורה אלנבי לכוחותיו לבסס את אחיזת הצבא בבקעת הירדן ולהרחיב את הקו ההגנה לעבר הירדן עד לעמאן. מטרה נוספת של הבריטים הייתה להגיע להקים תשתית חזקה מספיק בבקעת הירדן כדי לכבוש את עמאן, לחבל במסילת הרכבת החיג'אזית ולמנוע העברת אספקה לדמשק.

קרב רכס אבו טולול

הבריטים ראו חשיבות לוגיסטית להחזיק במעיינות שהזינו את ואדי עוג'ה ולכן הגנו על "בליטה" בתוך השטח הטורקי שמצפון לעוג'ה. ראש הבליטה היה רכס בין "אבו טולול" (מדרום לנירן) וה"מוסלבה" (מצפון לנירן). בליטה זו גרמה לטורקים בעיות בהחזקה של עמדות נגדיות ולכן החליט הפיקוד הטורקי להסיג את הבריטים משטח זה.
ב-14 ביולי הוציאו הטורקים לפועל את תוכניתם לחיסול האחיזה הבריטית ברכס אבו טולול שהוחזק על ידי הבריגדה הרכובה ה-1 (של דיביזיית אנזא"ק) שכללה כוחות מהגדודים העבריים. על פי התוכנית הטורקית, היקף הכח הטורקי היה 2 בטליונים גרמנים ו-2 דיוויזיות טורקיות. בפועל פעלו בשטח רק היחידות הגרמניות ללא תמיכה טורקית ולאחר הצלחה גרמנית ראשונית יצאו פרשי אנזא"ק למתקפת נגד, הדפו את הגרמנית בחזרה לעמדותיהם, הרגו כ-100 חיילים ושבו כ-350.
במקביל תקף כח טורקי את ראש הגשר הבריטי באזור גשר עבדאללה אך כוחות של בריגדת הגמלים הקיסרותית החזירה מלחמה, הרגה כ-90 טורקים ושבתה כ-100.

כיבוש באר שבע

מתקפת הפרשים הקלים האוסטרליים שהכריעה את הקרב על באר-שבע (ובכך פרצה את הדרך לתוך ארץ ישראל) הייתה למאורע מכונן במורשת הקרב האוסטרלית. סיפורה של חטיבת הפרשים הקלים ושל הקרב על באר-שבע מתואר בסרט האפי "ארבעים אלף פרשים" (Forty thousand horsmen) משנת 1940, וכן בסרט האוסטרלי "הפרשים הקלים" (The lighthorsemen) משנת 1987.

קרב עיון קרא

קרב עיון קרא מצוין על שלט זיכרון בקרבת סניף איקאה בראשון לציון, במצפור בשולי שכונת התור בנס ציונה ועל פסל זיכרון במרכז נס ציונה עליו רשומים שמות חללי הקרב הניו זילנדים.

קרבות "מרדף פלשת"

על גבעה בקרבת מושב עזריקם מציינים שלטי זיכרון את קרבות מרדף פלשת ובמיוחד את הקרב שנערך באזור ב-10 ו-11 בנובמבר 1917 על ידי חיילי הבריגדה ה-157 (מהדיוויזיה ה-52).

חללי הודו

מדי שנה נערך טקס זיכרון בבית הקברות הצבאי הבריטי לזכר חללי הצבא ההודי שנפלו בקרבות בארץ ישראל וסביבותיה בהשתתפות נציג של צבא הודו.