מיכל

מִיכַל היא דמות מקראית, בתו הצעירה של שאול המלך ואשתו הראשונה של דוד המלך.

בסיפור המקראי

לפי המסופר בתנ"ך, מיכל ניתנה כאישה לדוד לאחר שהבטחתו של שאול להשיא לו את בתו הבכירה, מרב, לא נתקיימה מאחר שנישאה לאיש אחר, עדריאל המחולתי. כמוהר לנישואיה, דרש שאול מדוד מאה עורלות פלשתים, מתוך תקווה שהדבר יביא למותו של דוד בקרב.
כאשר ניסה שאול להרוג את דוד בביתו, ושלח אנשים להורגו, מיכל הצילה את חייו. היא סייעה בידו להימלט דרך החלון, וחיפתה עליו בכך שהניחה במיטתו תרפים מכוסים, על מנת ליצור רושם שהוא חולה במיטתו. כשנחשפה התרמית שלה, נאלצה לספר לאביה שדוד אילץ אותה לעזור לו תחת איומי מוות.
לאחר שנמלט דוד מידי שאול והסתתר אצל הפלשתים, השיא אותה שאול בשנית לפלטיאל בן ליש. לאחר מות שאול ותפיסת המלוכה בידי דוד, דרש הוא לקבל אותה בחזרה מידי אשבעל, בן שאול.
מיכל נזכרת שוב בסצנת הסיום של סיפור העלאת ארון הברית לירושלים. כשהשקיפה מיכל מבעד לחלון וצפתה בדוד הרוקד בהתלהבות ללא חשש לכבודו, היא בזה לו בלבה על התנהגותו, שלהשקפתה אינה הולמת את מעמדו כמלך. כששב דוד לביתו נזפה בו מיכל על התנהגותו בנימה סרקסטית. דוד הגיב בלהט, והצהיר כי כל מעשיו היו לכבוד האל, והוא היה נכון להשפיל את עצמו אף יותר מכך. הסיפור מסתיים במילים: "וּלְמִיכַל בַּת שָׁאוּל לֹא הָיָה לָהּ יָלֶד עַד יוֹם מוֹתָהּ".

דמותה

סיפורה של מיכל בראשיתו הוא סיפור של אהבה ונאמנות לדוד. במהלך הזמן חלה תפנית. אהבתה התמימה של מיכל לדוד, הופכת לבוז. בספר שמואל ב, פרק ו, דוד מנצח באחת ממלחמותיו החשובות, ומעלה את ארון הקודש לירושלים. בפרק זה הופכת אהבתה של מיכל לספֵק לעג, ספק בוז, כאשר מיכל בזה לדוד על האופן שבו רקד לפני הארון, דבר שנראה לה בלתי מכובד. 
הדבר מוביל לריב בין השניים. דברי המריבה של דוד ומיכל, הרשומים בספר שמואל, נשמעים צורמים: "וַתֵּצֵא מִיכַל בַּת שָׁאוּל לִקְרַאת דָּוִד וַתֹּאמֶר - מַה נִּכְבַּד הַיּוֹם מֶלֶךְ יִשְׂרָאֵל, אֲשֶׁר נִגְלָה הַיּוֹם לְעֵינֵי אַמְהוֹת עֲבָדָיו כְּהִגָּלוֹת נִגְלוֹת אַחַד הָרֵקִים. וַיּאמֶר דָּוִד אֶל מִיכַל - לִפְנֵי ה' אֲשֶׁר בָּחַר בִּי מֵאָבִיךְ וּמִכָּל בֵּיתוֹ לְצַוֹּת אוֹתִי נָגִיד עַל עַם ה' עַל יִשְׂרָאֵל, וְשִׂחַקְתִּי לִפְנֵי ה'. וּנְקַלֹּתִי עוֹד מִזֹּאת, וְהָיִיתִי שָׁפָל בְּעֵינָי וְעִם הָאֲמָהוֹת אֲשֶׁר אָמַרְתְּ עִמָּם אִכָּבֵדָה".
סיפור זה מסתיים בציון העובדה ש"לְמִיכַל, בַּת-שָׁאוּל, לֹא-הָיָה לָהּ, יָלֶד--עַד, יוֹם מוֹתָהּ". יש המפרשים את הפסוק כאילו ביום מותה ילדה ילד, אם כי ברשימת נשות דוד וילדיהן היא אינה מוזכרת כלל.
כן מוזכרים במקום אחר חמשת ילדיה לעדריאל בן-ברזלי המחולתי, אשר דוד מסגיר לידי הגבעונים אבל ככל הנראה, הכוונה היא לילדי אחותה מרב, שכן היא שנישאה לעדריאל, ולא מיכל.
סיפור אהבת מיכל הוא סיפור אהבה טראגי. על פי הכתוב: "וַתֶּאֱהַב מִיכַל בַּת שָׁאוּל אֶת דָּוִד וַיַּגִּדוּ לְשָׁאוּל וַיִּשַׁר הַדָּבָר בְּעֵינָיו". אולם האירוניה בכך היא, שהדבר ישר בעיני שאול (כלומר מקבל את אישורו) לא מפני שהוא מקבל ברצון את אהבת בתו, אלא כיוון שברצונו לנצל אהבתה כדרך לא ישרה לחיסול דוד: "וַיֹּאמֶר שָׁאוּל אֶתְּנֶנָּה לּוֹ וּתְהִי לוֹ לְמוֹקֵשׁ וּתְהִי בוֹ יַד פְּלִשְׁתִּים".
התפקיד הראשוני של אהבת מיכל בעלילה - היה להיות אהבת מוקש. השימוש הציני הזה אינו מלמד על טיב האהבה עצמה, אך זורק קצת אור על אמביוולנטיות של אהבה בכלל בעולמו של ספר שמואל.
"מיכל בת שאול היא האישה הטרגית ביותר בתנ"ך. בת מלך, שחיים יפים ומאושרים היו מובטחים לה, הגיעה לחיי בדידות וצער שאיש לא חיכה להם. ...הייתה נתונה במאבק במי להכריע במי תתמוך: באביה או בבעלה. החלטתה לתמוך בבעלה גרמה לה לריחוק מאביה וממשפחתה, אך לא קרבה אותה אל בעלה. ...עם חלוף השנים מתברר למיכל שהיא נבגדת ומורחקת, שגם את בעלה הפסידה, ולא הועילה לה נאמנותה ומסירותה".
— "מיכל בת שאול", מאת ניסים מזוז, שדה חמד, תשנ"ח, גיליון 3.
סיפור מיכל הוא אכן סיפור טרגי, כי אביה מנצל את אהבתה כדי לנסות להרוג את דוד, כי היא קרועה בין אביה הרודף אחרי אהובה לבין דוד שמילטה במו ידיה מאביה; כי היא ויתרה על אהבת אביה כדי להיות עם בעלה; כי בעלה - הנרדף על ידי אביה - לא שהה כמעט במחיצתה. עם זאת, כאשר מת שאול ואבנר בן נר פתח במשא ומתן עם דוד, דרש דוד דרישה אחת ויחידה: "וַיֹּאמֶר טוֹב אֲנִי אֶכְרֹת אִתְּךָ בְּרִית אַךְ דָּבָר אֶחָד אָנֹכִי שֹׁאֵל מֵאִתְּךָ לֵאמֹר לֹא תִרְאֶה אֶת פָּנַי כִּי אִם לִפְנֵי הֱבִיאֲךָ אֵת מִיכַל בַּת שָׁאוּל בְּבֹאֲךָ לִרְאוֹת אֶת פָּנָי".
מיכל היא הדמות הנשית היחידה במקרא שמיוחסת לה באופן מפורש אהבה כלפי בן זוגה - "וַתֶּאֱהַב מִיכַל בַּת-שָׁאוּל, אֶת-דָּוִד".
לפי מסורת תלמודית מיכל בת שאול הניחה תפילין. האר"י מסביר זאת (על פי הקבלה) בכך שהייתה לה נשמה מעלמא דדכורא (=נשמה מעולם הזכרים), מה שקשור אולי לכך שלא היו לה ילדים (כמפורט למעלה).

קריאה מודרנית של סיפור מיכל

סיפורה של מיכל מסתיים בפסוקים: 
וַיָּשָׁב דָּוִד לְבָרֵךְ אֶת בֵּיתוֹ וַתֵּצֵא מִיכַל בַּת שָׁאוּל לִקְרַאת דָּוִד וַתֹּאמֶר מַה נִּכְבַּד הַיּוֹם מֶלֶךְ יִשְׂרָאֵל אֲשֶׁר נִגְלָה הַיּוֹם לְעֵינֵי אַמְהוֹת עֲבָדָיו כְּהִגָּלוֹת נִגְלוֹת אַחַד הָרֵקִים.

וַיֹּאמֶר דָּוִד אֶל מִיכַל לִפְנֵי ה' אֲשֶׁר בָּחַר בִּי מֵאָבִיךְ וּמִכָּל בֵּיתוֹ לְצַוֹּת אֹתִי נָגִיד עַל עַם ה' עַל יִשְׂרָאֵל וְשִׂחַקְתִּי לִפְנֵי ה'.

וּנְקַלֹּתִי עוֹד מִזֹּאת וְהָיִיתִי שָׁפָל בְּעֵינָי וְעִם הָאֲמָהוֹת אֲשֶׁר אָמַרְתְּ עִמָּם אִכָּבֵדָה.

וּלְמִיכַל בַּת שָׁאוּל לֹא הָיָה לָהּ יָלֶד עַד יוֹם מוֹתָהּ.
— ספר שמואל ב', פרק ו', פסוקים כ'-כ"ג
פסוקים אלו היוו כר נרחב לפרשנות בחקר המקרא המודרני, שתוצג בחלקה כדלקמן:
מיכל בת-שאול אהבה את דוד ועובדה זו מוזכרת פעמיים במקרא והיא גם הוכיחה את אהבתה הלכה למעשה, אולם בניגוד לכך, בכתובים לא הראו שדוד אוהב אותה והסיפור מסתיים בידיעה, שלמיכל לא היה ילד עד יום מותה. במישור האישי – גורלה של האשה אומלל ובמישור המדיני – אין מי שיחבר בין שני בתי המלוכה ולכן גם לא יהיה יורש משותף לשניהם. 
מיכל, בת שאול המלך רואה את דוד רוקד לפני ארון-הקודש העולה לירושלים וּמִיכַל בַּת-שָׁאוּל נִשְׁקְפָה בְּעַד הַחַלּוֹן, וַתֵּרֶא אֶת-הַמֶּלֶךְ דָּוִד מְפַזֵּז וּמְכַרְכֵּר לִפְנֵי ה', וַתִּבֶז לוֹ, בְּלִבָּהּ. כאשר מיכל באה בדברים עם דוד ומוכיחה אותו על התנהגותו, הוא משיב לה וחילופי הדברים מסתיימים כשידו על העליונה. 
זאת ועוד, בסצנת דפוס זו, שבה מיכל צופה בדוד המכרכר, מיוצגת כאן האופוזיציה הפוליטית של ממלכת שאול, הכוללת את שבטי-הצפון ובעיקר את שבט בנימין. החלון, המשמש כדימוי של השתקפות ושל התבוננות, מסמן למיכל שגורלה נחרץ באופן טרגי. התואר, בת-שאול, חוזר כאן שלוש פעמים כביכול מרמז שמיכל תמיד תהיה בת-שאול אולם התואר "אשת-דוד" הוא בר-חלוף עבורה. 
בפסוק האחרון מסופר כי לא היה לה ילד עד יום מותה. ייתכן שבעקבות המריבה עם דוד ירד קרנה בעיניו והוא נמנע ממנה, או שביקורתה על דוד הביאה עליה את עונש העקרות. ניתן להוסיף שעצם הזכרת תוארה 'מיכל, בת-שאול' ולא מיכל אשת-דוד מדגישים את סופו של בית-שאול שהיא נציגתו.
ניתן לראות בכך עונש אכזרי שהוא מעין גזר דין מוות מטאפורי לאישה: סיפור אנטי-לידה אשר בא כעונש על ההיבריס שהפגינה כלפי משיח ה'. היא מנודה מבית אביה ומעמדה כאשת מלך וגם מנודה מההמון המקיף את דוד וארון-הקודש ובנוסף היא מנודה כאישה, כרעיה וכאם. 
אפשר לראות במעשיה קריאת תיגר על בית-דוד ועל הלגיטימציה שלו לשלוט, התרסה נגד הברכה האלוהית וביזוי המלך הנבחר ולכן דוד לא נתן בה אמון יותר. ניתן להוסיף שמהסיפור משתמע שדוד התרחק ממיכל ודברים שמחבר המקרא שם בפיה נתנו לו אמתלה לסלקה מדרכו שהצורך בה מעיד על מעמדה הרם. לפי פירוש זה, כמו ששאול הקריב את מיכל כדי להיפטר מדוד, כך דוד הקריב את מיכל כדי להיפטר ממורשתו של שאול, אביה. על כך הוסיפו שמיכל הייתה מודעת למעמדה ולפוליטיקה הפנימית של בית המלוכה שהיא חלק ממנו, והיא גם יודעת שהיא נדונה לסבל שיבוא בעקבות דבריה לדוד. באמירה זו בא הקץ של בית-שאול ועולה עידן בית-דוד. 
האם הייתה מיכל עקרה מדוד? האם היו לה ילדים לפניו? הצירוף "עד יום מותה" תוחם יחידת זמן מוגבלת, שמתחילה מהמריבה עם דוד ועד יום מותה. מצד שני, ביטוי יחידני זה יוצר רושם עז שעקרות מכאן ולהבא בלבד עשויה להחלישו. על כך נסמכת השערה שציון עקרותה של מיכל אינו מכוון לפרק זמן מצומצם בחייה, אלא למשך כל חייה. לפי השערה זו, העקרות באה לשרת מטרה מדינית של הכחדת בית-שאול ועליית בית-דוד ובמקום פריון יש כיליון. לפי פירוש זה נאמר, שגם אם יחסיה עם דוד הם עכורים, מטרתה של עקרותה להראות את ירידת בית-שאול ולאו דווקא את יחסיהם העכורים.