google/wiki40b huggingface dataset:
יהדות האיטי

הקהילה היהודית בהאיטי מונה כיום כ-25 עד 50 נפשות. ולה ספר תורה אחד עד לפני שנים אחדות הייתה הקהילה מתכנסת באחד הבתים לרגל החגים, אולם עם הצטמצמות גודלה בעקבות בריחת יהודים לארצות הברית ולפנמה בגלל פשיעה ועוני חדל המנהג.

תולדות יהדות האיטי

היהודי הראשון שהגיע להאיטי היה האנוס לואיס דה טורס שהפליג לצד קולומבוס והגיע לאי ב-1492. ראשוני היהודים להגר אל האי היו יהודים הולנדים מברזיל שהגיעו לאי ב-1634, שנה לאחר הכיבוש הצרפתי. רובם היו אנוסים, ועם הגעתם לאי החלו לעבוד בגידול קני סוכר. ב-1683 גורשו מרבית היהודים על ידי הקולוניאליסטים הצרפתים ורק בעלי משרות בחברות הסחר הצרפתיות הורשו להישאר. מחקר ארכאולוגי שנעשה לפני שנים אחדות חשף שרידי בית כנסת של אנוסים בעיר ז'רמי (Jeremie) המתוארך למאה ה-17 ונבנה, ככל הנראה, בסביבות הגזירה. קיימים גם אזכורים אחדים למצבות קבר יהודיות בערי הנמל ז'קמל (Jacmel) וקאפ הייטין (Cap Haitien). במהלך מרד העבדים בהאיטי ב-1804 נטבחו וגורשו יהודים רבים, גורל שחלקו עם כל הלבנים באי. ב-1881 דיווח העיתון הצרפתי "לה פפלה" (Le Peuple) שיצא לאור בבירת האי כי קהל התנפל על קבוצת יהודים בפורט-או-פרנס להכותם אולם פוזר על ידי כוחות צבא, מאורע אותו פסל עיתון המליץ כבדוי כי לטענתו ספק היו יהודים באי בכלל.
בסוף המאה ה-19 החלו להגר לאי משפחות יהודיות מלבנון, מצרים וסוריה, בעקבות מתן אזרחות צרפתית לבני מיעוטים במזרח התיכון. עד אותה העת לא הורשו היהודים באי ללמוד בבתי הספר, שהיו כולם קתוליים, ולכן הסתירו רבים את דתם. הקהילה באי מנתה כמאתיים נפשות בעקבות הגירה זו, אך הצטמצמה שנית עם הכיבוש האמריקני ב-1915, שגרר בעקבותיו הגירה המונית לארצות הברית.
ב-1937 החלה הממשלה, כמו עמיתיה ברפובליקה הדומיניקנית, להנפיק דרכונים ואשרות ליהודים ממזרח אירופה שביקשו מקלט מרדיפות הנאצים. האוכלוסייה היהודית באי הגיעה באותה העת לכדי שלוש-מאות נפשות, אולם רבים עלו למדינת ישראל בתחילת שנות החמישים ואחרים בעקבות מרד האזרחים בשנת 1986.
האיטי הייתה בין המדינות שתמכו בהקמת מדינת ישראל ובתוכנית החלוקה ב-1947.
ב-1975 חיו בבירת המדינה, פורט-או-פרנס, 12 משפחות יהודיות.
רודי לרוסו

נעורים וקריירת מכללות

לרוסו נולד ברובע ברוקלין שבעיר ניו יורק, לאם יהודיה ואב נוצרי ממוצא איטלקי. בין השנים 1956–1959 למד בדארטמות' קולג', ובשתי עונותיו כשחקן קבוצת הכדורסל שלה העמיד ממוצעים של 17.1 נקודות ו-17.4  ריבאונדים למשחק. בעונות 1958 ו-1959 הוביל את הקבוצה לשתי זכיות באליפות "מחוז ליגת הקיסוס", כאשר במשחק הגמר של עונת 1969 קלע את סל הניצחון בשנייה האחרונה מול אוניברסיטת פרינסטון. כשחקן דארטמות' קבע לרוסו את שיאי הקבוצה בריבאונדים במשחק בודד (32), בעונה (503) ובקריירה (1,239).

מיניאפוליס/לוס אנג'לס לייקרס

לרוסו נלקח על ידי קבוצת מיניאפוליס לייקרס בבחירה העשירית של דראפט ה-NBA ‏1959. כבר בעונתו הראשונה ב-NBA שימש כשחקן חמישייה קבוע, והעמיד ממוצעים של 13.7 נקודות ו-9.6 ריבאונדים למשחק. בכל 8 עונותיו בלייקרס העפילה הקבוצה לשלב הפלייאוף, ובכל 4 סדרות הגמר אליהן העפילה, הפסידה לבוסטון סלטיקס. באותה תקופה היה השחקן השלישי בחשיבותו של הלייקרס, אחרי אלג'ין ביילור וג'רי וסט, ובמהלכה נבחר 3 פעמים להשתתף במשחק האולסטאר של ה-NBA.
במשחק העונה הסדירה האחרון של עונת 1961/1962 קלע לרוסו שיא קריירה של 50 נקודות בניצחון קבוצתו על סנט לואיס הוקס, ובכך קבע את שיא הנקודות לשחקן יהודי במשחק NBA.

סן פרנסיסקו ווריורס

בינואר 1967 הועבר לרוסו לדטרויט פיסטונס כחלק מטרייד משולש, במסגרתו נשלח מל קאונטס מבולטימור בולטס ללייקרס, בעוד ריי סקוט עבר מהפיסטונס לבולטס. עד סיום אותה עונה הושבת לרוסו בשל פציעה, ובסיומה נמכר לסן פרנסיסקו ווריורס בטרם שיחק במדי הפיסטונס. בעונתו הראשונה בסן פרנסיסקו הוביל את קלעי הקבוצה עם שיא קריירה של 21.8 נקודות למשחק (שמיני ב-NBA), ובעונה העוקבת המשיך להציג יכולת גבוהה עם ממוצע של 20.7 נקודות למשחק וכן נבחר לחמישיית ההגנה השנייה של העונה. בשתי עונותיו עם הווריורס השתתף לרוסו במשחק האולסטאר, אך בשתיהן הודחה קבוצתו מהפלייאוף על ידי הלייקרס, בסיבוב השני והראשון בהתאמה.
בסיום עונת 1968/1969 פרש לרוסו ממשחק, בגיל 31 בלבד. בעת פרישתו דורג במקום ה-13 בתולדות ה-NBA בסך ריבאונדים בקריירה (6,936), ובמקום ה-22 בסך נקודות בקריירה (11,507).
לאחר פרישתו עבד בבנק השקעות וכסוכן ספורט. בשנת 2004 נפטר לרוסו לאחר מאבק ממושך במחלת פרקינסון, בגיל 66.
Closer To the Truth

סיבוב הופעות

כדי לקדם את האלבום, יצאה שר ב-22 במרץ 2014, לסיבוב ההופעות השישי שלה, "Dressed to Kill Tour", אשר הסתיים ב-11 ביולי 2014.
אוריאל הד

אוריאל הד (הייד; Uriel Heyd;‏ 26 ביולי 1913 – 13 במאי 1968) היה מזרחן, פרופסור באוניברסיטה העברית בירושלים, נודע במחקריו על טורקיה.

תולדות חייו

הד נולד בקלן שבקיסרות הגרמנית בשנת 1913, בן לברתי (לבית לוי) ומקס הייט (Heydt). בין השנים 1931–1933 למד באוניברסיטאות קלן, מינכן, היידלברג וברלין. בשנת 1934 עלה לארץ ישראל כדי ללמוד באוניברסיטה העברית בירושלים. קיבל תואר מוסמך בשנת 1939 ותואר דוקטור מהאוניברסיטה העברית בשנת 1947. במסגרת לימודיו למד טורקית בהנחייתו של פרופ' גוטהולד אליקים וייל. הד עבד מספר שנים במחלקה המדינית של הסוכנות היהודית, ואחר כך היה מזכיר ראשון של שגרירות ישראל בארצות הברית, ומסוף דצמבר 1949 יועץ בצירות ישראל באנקרה. באוקטובר 1951 הצטרף לסגל האוניברסיטה העברית, ומאז ועד מותו לימד בחוג ללימודי ההיסטוריה של המזרח התיכון בעת החדשה ועסק בחקר האימפריה העות'מאנית, תוך סריקה שיטתית של ארכיונים עות'מאניים. בשנת 1957 התמנה לפרופסור מן המניין באוניברסיטה. בין השנים 1956–1963 עמד בראש המכון ללימודי אסיה ואפריקה באוניברסיטה העברית. בין תלמידיו היו המזרחנים אריה שמואלביץ, אמנון כהן, משה מעוז ושמעון שמיר.
הנחה את אלכס כרמל במהלך כתיבת ספרו "תולדות חיפה בימי הטורקים" אשר פורסם בשנת 1969.
הד נפטר בפתאומיות במאי 1968, בגיל 55. בהלווייתו השתתף נשיא המדינה זלמן שזר. היה נשוי לשושנה זליגזון ואב לשני בנים ובת. שני בניו המשיכו בדרכו והיו לחברי סגל באוניברסיטה העברית. מיכאל הד היה פרופסור בחוג להיסטוריה, ודוד הד הוא פרופסור לפילוסופיה העוסק באתיקה רפואית.
ווטרלו (איווה)

היסטוריה

במקום בו נמצאת העיר היום היו מספר התיישבויות של שבט המסקוואקי (Meskwaki). עד הקמת העיר האזור נודע בשם "פריירי רפידס קרוסינג" (Prairie Rapids Crossing).
ב-1845 הגיעו המתיישבים הראשונים לאזור והם הקימו את העיירה שבפועל אימצה לעצמה את שם האזור אף על פי שהוא לא היה שמה הרשמי. כעבור שנים ספורות תושב העיירה צ'ארלס מולן (Charles Mullan) הגיש בקשה להקמת סניף דואר בעיירה, אך היה צריך לרשום את שם המקום של סניף הדואר המיועד. מולן החליט לבחור בשם "ווטרלו" ולאחר שהסניף הוקם ב-29 בדצמבר 1851 תושבי העיירה אימצו את השם באופן רשמי.
העיר התפתחה בקצב מהיר מאוד בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 והמשיכה בגדילה גם לאחר מכן.
ווטרלו נפגעה משיטפונות גדולים ב-1993 וב-2008, אך הפגיעה לא הייתה משמעותית והעיר התאוששה תוך זמן קצר.

כלכלה

עד שנות ה-80 של המאה ה-20 הכלכלה המקומית התבססה בעיקר על חקלאות וייצור ציוד חקלאי במפעלים של חברות כמו ג'ון דיר, אך באותו זמן ענף החקלאות החל להידרדר וכיום הכלכלה המקומית מסתמכת בעיקר על תעשייה.

תחבורה

את העיר משרת נמל התעופה האזורי ווטרלו, שנמצא במרחק של 6 קילומטרים צפון-מערבית למרכז העיר ומציע טיסות לשיקגו.
יאקוב פיליפ האקרט

חייו

האקרט נולד בפרנצלאו ואת מלאכת הציור למד עם אביו פיליפ, שהיה צייר דיוקנאות ובעלי חיים, ודודו. 
בשנת 1758 נסע ללמוד באקדמיה לאומנות בברלין (Akademie der Künste) ומשם המשיך לפומרניה שהייתה תחת שלטון שוודי ולסטוקהולם בהן יצר בעיקר ציורי קיר.
בשנים 1765-1768 הוא שהה בפריז עם האמן השווייצרי, בלת'זר אנטון דנקר (Balthasar Anton Dunker), בשנים הללו הוא התמקד בציור בצבעי גואש, ופגש את קלוד ז'וזף ורנה שהיה צייר נוף ידוע והיווה עבורו מקור השראה.
בשנת 1768 האקרט עזב את פריז, יחד עם אחיו גיאורג, ויצא לאיטליה. הוא ביסס את עצמו כצייר בעיקר ברומא ונאפולי, שם יצר מספר נכבד של עבודות עבור סר ויליאם המילטון. הוא נסע בכל רחבי איטליה וצבר מוניטין כצייר נוף מוכשר.
בשנת 1786 האקרט החל לעבוד עבור פטרונו פרננדו הראשון, מלך שתי הסיציליות בנאפולי. הוא המליץ ​​על הקמתה של מעבדה לשיקום ציורים במוזיאון הלאומי של קאפודימונט, ופיקח על העברת אוספי "פרנזה" מרומא לנאפולי. 
בשלב זה להאקרט היה מוניטין בינלאומי, והוא זכה להזמנות מיקטרינה הגדולה מרוסיה, המלך לואי השישה עשר מצרפת ומנהיגים נוספים. בזמן ביקורו של גֶתה בנאפולי בשנת 1786, הוא והאקרט הפכו לחברים. 
בשנת 1799 האקרט עבר לפירנצה. הוא נפטר בשנת 1807 בסן פייטרו די קארגי, בסמוך לפירנצה. גתה כתב את הביוגרפיה הראשונה על האקרט בשנת 1811.
מימן

תכונות

בטמפרטורת החדר ובלחץ של 1 אטמוספירה המימן הוא גז חסר צבע, אל-מתכתי ודליק מאוד. המימן יכול להגיב כמעט עם כל היסודות. מימן הוא היסוד הקל ביותר. בתנאי טמפרטורה ולחץ רגילים למימן טמפרטורת היתוך של 259.2°C- וטמפרטורת רתיחה של 252.77°C-. בלחץ כבד ביותר, כמו הלחץ המצוי בענק גז, מולקולת המימן מאבדת את זהותה והמימן הופך למתכת נוזלית.
המימן הוא גז דליק ביותר. המימן מגיב באלימות עם כלור ועם פלואור.

מבנה אטומי

אטום המימן שונה משאר האטומים בטבלה המחזורית בכך שבאיזוטופ הנפוץ שלו הגרעין שלו אינו מכיל נייטרון, אלא פרוטון בלבד. אטום מימן נייטרלי (שאינו מיונן) מכיל, על כן, פרוטון ואלקטרון - ותו לא.
נוסף ל־¹H, קיימים שני איזוטופים נפוצים פחות של מימן: דאוטריום (מסומן ²H, או D) וטריטיום (מסומן ³H, או T), בעלי נייטרון אחד ושני נייטרונים בהתאמה.

מבנה מולקולרי

מולקולת המימן מורכבת באופן רגיל משני אטומי מימן הקשורים ביניהם בקשר שתופי יחיד (H-H) ומסומלת כ-H₂. בלחץ נמוך ביותר, כמו הלחץ הנמצא בחלל, המימן נוטה להתקיים כמולקולה בעלת אטום בודד.
המימן הוא מרכיב במולקולת המים ובכל תרכובת אורגנית.
יון מימן חיובי (הידרון) הוא בדרך כלל פרוטון בודד, למעט יונים של איזוטופים נדירים יותר של מימן. נוכחות של יוני מימן בתמיסה מימית נקראת חומציות; חומצה היא חומר הנוטה לתרום יוני מימן לחומרים אחרים. יון שלילי של מימן קרוי הידריד, והוא בסיס רב עוצמה.

היסטוריה

המימן זוהה במאה ה-17 על ידי רוברט בויל.
הנרי קוונדיש זיהה אותו שוב ב-1766 וחקר את תכונותיו.
את שמו המדעי "הידרוגניום" נתן לו לבואזיה ב-1783.
פירוש השם הוא יוצר-מים ומכאן גם נגזר שמו העברי.

הפקת מימן

ישנן מספר דרכים להפקת מימן, בהן פירוק פחמימות בעזרת חום, אלקטרוליזה של מים, תגובה בין בסיס חזק בתמיסה מימית לבין אלומיניום ועוד.
ניתן להפיק מימן בצורה מסחרית ממתאן וקיטור בטמפרטורות גבוהות (700–1100 מעלות צלזיוס) כך:
ניתן להפיק מימן נוסף בעזרת הפחמן החד-חמצני שנוצר בעזרת קיטור כך:
מימן נוצר בתגובה של תמיסה חומצית עם מתכת, ולדוגמה, בתגובה בין תמיסה חומצית לבין מגנזיום:
מימן נוצר גם בתגובה בין מתכת אלקלית לבין מים (או כוהל), ולדוגמה, בתגובה בין נתרן למים:
מימן נוצר גם לאחר תגובת חיזור של פרוטונים, לדוגמה חיזור פרוטוני מימן:
יון תורלקסון

ראשית חייו

יון תורלקסון היה בנו של חוואי מצפון-מערב איסלנד. הוא, שתי אחיותיו ואחיו היו ילדים מחוננים בצורה בלתי רגילה. אחת מאחיותיו, ביורג, הייתה למשל האישה האיסלנדית הראשונה שקיבלה תואר דוקטור מהסורבון ב-1926. יון תורלקסון עצמו סיים ב-1897 את לימודיו ב"קולג' הצעיר של רייקיאוויק" (Menntaskólinn í Reykjavík) בתור הסטודנט המצטיין בכיתתו וציוניו היו הגבוהים ביותר שניתנו לתלמיד כלשהו במוסד זה אי פעם. הוא למד הנדסה אזרחית בבית הספר הפוליטכני בקופנהגן (לימים בית הספר הטכנולוגי הדני), שם סיים את לימודיו ב-1903. בשנת 1905 הוא מונה לתפקיד המהנדס הראשי של איסלנד וב-12 השנים הבאות היה אחראי על בנייתם של הכבישים והגשרים במדינה ודחף (וסייע לבנות) לבנייתן של תחנות כוח הידרואלקטריות שעשו שימוש במקורות הבלתי נדלים של איסלנד של אנרגיה גאותרמית. תורלקסון התפטר מתפקידו זה ב-1917 ופתח חברה לייבוא חומרי בנייה, אך גם עבד כמהנדס עצמאי שתכנן כמה מיזמים.

קריירה פוליטית

ב-1921 נבחר תורלקסון לאלת'ינגי (הפרלמנט האיסלנד) במסגרת רשימת מועמדים שהתנגדה למפלגה הסוציאליסטית שהתהוותה אז. כאישיות מכובדת יותר מאשר אהודה, הוא נעשה עד מהרה למנהיגם של המרכיבים השמרנים והליברטריאנים באלת'ינגי שב-1924 ייסדו את המפלגה השמרנית. תורלקסון שימש בתפקיד שר האוצר בממשלה שהוקמה באותה שנה על ידי המפלגה השמרנית וב-1925 הצליח להעלות את ערכה של הקרונה האיסלנדית, באופן די דומה להצלחתו של וינסטון צ'רצ'יל בהעלאת ערך הלירה שטרלינג באותה תקופה.
עם מותו הפתאומי של ראש הממשלה, יון מגנוססון ב-1926, הוא התמנה לתפקיד ראש הממשלה. לאחר תבוסתה של המפלגה השמרנית בבחירות של 1927 עבר תורלקסון להיות מנהיג האופוזיציה. הוא היה מנהיגה הראשון של מפלגת העצמאות שיצר מיזוג של המפלגה השמרנית עם המפלגה הליברלית הקטנה ב-1929. בשנת 1933 הוא נבחר לתפקיד ראש עיריית רייקיאוויק. בשל ההתדרדרות במצב בריאותו הוא התפטר ב-1934 מתפקידו כמנהיג מפלגת העצמאות ושנה לאחר מכן הוא מת.
הוא היה נשוי והיו לו שתי בנות מאומצות.

משנתו הפוליטית

יון תורלקסון היה ליברל קלאסי שרכש את הידע שלו בכלכלה מהכלכלן השוודי הידוע, גוסטב קסל. במאמר בכתב עת שפורסם ב-1926 הבחין תורלקסון בין הרעיונות השמרנים והרדיקליים, מחד, לבין הרעיונות הליברטריאניים והאוטוריטריים, מאידך. הוא טען ששתי מערכות רעיוניות אלו יכולות להתקיים בכל ארבעת הצרופים האפשריים. מתנגדיו באגף השמאלי של המפה הפוליטית האיסלנדית או המפלגה הסוציאליסטית היו לתפיסתו הן רדיקליים והן אוטוריטריים. הוא טען שלעיתים ליברטריאנים צריכים להיות רדיקלים, אך לעת עתה עליהם להיות שמרנים, בשל העובדה שמשימתם החיונית הייתה לשמור על החירויות שהושגו במאבקים של המאות ה-18 וה-19 ולהגן עליהן מפני הסוציאליזם. באופן זה הגדיר תורלקסון את עצמו כשמרן-ליברטריאני. במסמך שהקריא בפני האספה הכללית של המפלגה השמרנית ב-1929, התווה בקצרה אך באופן ברור, את הרעיון הליברלי הקלאסי של האופן בו האנשים יכולים, לפעול באופן אך ורק למען האינטרס האישי שלהם, בסביבה תחרותית, ובהיסח הדעת לשרת את האינטרס הציבורי. כך, בעוצמה רבה, הוא הגן על עקרון הסחר החופשי והגביל את כוחה של הממשלה. תורלקסון הציע באופן פומבי את הפרטתם של שני הבנקים המסחריים של איסלנד, שאז היו בבעלות הממשלה.
חרות (מושב)

היסטוריה

תחילתו של ארגון "חרות יהודה" בשנת 1927. חברי הארגון - אנשי העלייה השלישית והרביעית - פועלים מרחבי הארץ אשר החליטו לקחת גורלם בידם וליצור מסגרת התיישבותית משותפת. הם קיבלו הלוואות לבניית בתיהם מקרן שייסדו משפחות מייסדי מרקס אנד ספנסר הלורד ישראל זיו וגיסו הארי סאקר, שאף תרמו להקמת בית הספר במושב.
שמו של היישוב ניתן לו על כך שבשנת ההקמה מלאו בדיוק 1,800 שנים למרד בר כוכבא, ונקבע ל"חרות יהודה" עד שקוצר ל"חרות".
המושב נועד להיות מבוסס על פרדס (בשל טיב הקרקע המים והאקלים האידיאלים לגידול עצי הדר) ורבים מהחברים עבדו בפרדסים שם נצבר ידע חקלאי רב.
ב-1928 הוקמה משתלת הדרים בכפר סבא על ידי חברי הארגון, ומשתלה זו היוותה את הבסיס לנטיעת הפרדסים. 
ב-1930 הוקמו צריפים ראשונים במחנה חרות והחיים התנהלו שם בקומונה - מטבח משותף ועזרה הדדית. הוכנה תוכנית של היישוב, נקדחו בארות שמומנו בכספי החברים ונערכה פרצלציה של השטח. לכל יחידה משקית הוקצו 3 דונם כמגרש לבניית הבית ומבני המשק - רפת ולול, 6 דונם לפרדס ועוד כ-3 דונם לגידולי שלחין. 
ערב מלחמת העצמאות השתרע המושב על כ-1,500 דונם ובהם פרדסים, גידולי ירקות, בוטנים ותפוחי-אדמה, לולים ורפתות. חלק מהחברים עסק בעבודות חוץ להשלמת ההכנסה תוך כדי פיתוח המשקים בעבודה בלילה, בשבתות ובחגים. 
כחלק מפיתוח המושב נבנו מוסדות ציבור, גן ילדים, מרפאה, צרכנייה, מועדון נוער ובית הכנסת ששכנו בצריפים. לשירות הענפים החקלאים הוקמו מחסן מספוא, בית קירור ומחלבה, בריכות לאגירה ומערכת הולכת מים לשטחים. 
לאחר מלחמת העצמאות התרחב המושב בשטחו ובמספר תושביו. המושב קלט 20 משפחות עולים ובנים, ניטעו פרדסים חדשים, נבנו מדגרת ביצים מודרנית, מכון תערובת וסילו ומחלבה מודרנית, גם מוסדות התרבות זכו לעדנה - בית עם, מועדון בנוי לנוער ומגרש כדור-סל מרוצף. נסללו כבישים שהקלו את המעבר בחולות הקיץ ובבוץ של החורף. 
במלחמות ישראל נפלו 11 מבני המושב ושמותיהם חקוקים על מצבת הזיכרון שם מתייחד כל המושב עם זכרם בערב יום הזיכרון. ביניהם,  מג"ד הצנחנים, סא"ל יוסי יפה. 
לאחרונה פשט המושב צורה ואופיו החקלאי הולך ומשתנה. ענף ההדרים שהיווה את גולת הכותרת ירד מגדולתו ובהתאם לכך גם הצטמצמו שטחי הפרדסים והמטעים. גם עיסוקי החברים השתנו, דור הביניים עוד ממשיך בחקלאות – פרדסים ופרחים, אבל הדור הצעיר נוטה כיום לעיסוקים רווחיים יותר. 
המושב התרחב וקלט 120 משפחות בשכונת בנים רובם צאצאי דור המייסדים המשתלבים בחיי המושב. 
המושב מונה כ-300 משפחות שהן כ-1,200 נפש.
במושב שני בתי ספר יסודיים וחטיבה צעירה גדולים המרכזים ילדים מעשרה יישובים נוספים.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו בשנת 2016 זכתה ירדן ג'רבי, בת המושב, במדלית ארד בג'ודו.
פרסי גביע העולם בכדורגל

בסוף כל טורניר גמר של המונדיאל מחולקים מספר פרסים לשחקנים ולנבחרות שבלטו מהשאר, בהיבטים שונים של המשחק.
הדרכת אוכלוסייה לשעת חירום (צה"ל)

שילוב חרדים במערך

באוקטובר 2010 נפתח מסלול מיוחד בשם "צוהר כתום" - מסלול ייחודי למגזר החרדי אשר קיבל את ברכת הרבנים  שבו גויסו 12 חיילים מהמגזר עצמו שתפקידם להיות מאלשחי"ם בתוך המוסדות החרדיים, וכן מתן סיוע בשעת חרום בציבור החרדי. 
הצורך להקמת המסלול הוא הדאגה של פיקוד העורף לציבור החרדי שלא הצליחו להגיע אליו עד היום, החיילים מדריכים בבתי הספר במדים, על מנת להדגיש את סמכות פיקוד העורף ואחריותו על האוכולוסייה בשעת חירום. דבר שיוצר חילוקי דעות בקרב מנהלי בתי הספר שחלקם מתנגדים בתוקף לכניסת חיילים חרדים לשטח בית הספר, למרות שמטרת ההדרכות היא הצלת חיים חוששים חלק מהמנהלים מפני מתן לגיטימציה לגיוס חרדים לצה"ל. מה שבפועל קורה שרוב בתי הספר במגזר מתנגדים להדרכות הללו. וכמאמר המנהלים ״או שתבואו בלי כיפה או שתבואו בלי מדים״. הבעיה עלתה עד אלוף פיקוד העורף שהחליט שלא לאפשר לחיילים אלו להדריך בבתי ספר בלי מדים. למרות חשיבות הנחיות ההתגוננות להצלת חיים. 
במהלך הקורס לומדים המדריכים החרדים את ההנחיות ורוכשים יכולות הדרכתיות ברמה גבוהה, דבר שעוזר בתחום ההוראה בכלל..
במהלך הקורס דואגים לחיילים לתפילת מנחה קבועה ובמניין, וכן לשעה של לימוד תורה כל יום.
שמו של הקורס שונה לאחרונה מ - ׳צוהר כתום ל - ׳מגן כתום.
הקורס האחרון התקיים בחודשים 4-6 2019 במהלכו הוכשרו 8 חיילים לתפקיד.
אנטילופה ננסית

מאפיינים

המינים בסוג מתאפיינים בפרווה קצרה ועבה עם מרקם רך, וצבעה בדרך כלל מגוונים כהים של אדמדם עד חום שחרחר. רק לזכרים יש זוג קרניים קטנות שמסתכמות בשפיץ חד הצומח בזווית לאחור. יש להם עיניים ואף גדולים ושחורים, ובלוטות ריח גדולות ועגולות בצידי העיניים. הראש שלהם עגלגל ומסתיים בחרטום משולש ואוזניהם גדולות ועגולות. צווארם עבה, וגופם מקושת ועגלגל - כשפלג הגוף האחורי גבוה מהקדמי. רגליהם דקיקות כגפרורים וקצרות ביחס לגוף, והאחוריות ארוכות מהקדמיות ונותנות להם יכולת ניתור טובה. 
המינים חיים באזורים סבוכים בעלי צמחייה מגוונת וגבוהה, והם מסתתרים בתוכה רוב הזמן. הם ביישנים למדי וכמעט ולא ניתן לראותם באופן טבעי. עם זאת לעיתים הם נצפים בשולי כבישים - בדרך כלל בעת מעבר לאזור האכלה חקלאי. בית גידולם הוא יערות טרופיים או סוואנות, ושלושתם תופסים אזורים גאוגרפים נפרדים. הם פעילים בשעות הבוקר והערב, אך גם בשעות הלילה. המינים הם בעלי חיים בודדים החיים בטריטוריות משלהם אותם הם מסמנים באופן תדיר מבלוטות הריח. הרבייה מתמשכת לאורך השנה ללא עונה מוגדרת. הנקבה ממליטה עופר יחיד לאחר כ-6 חודשים. תזונתם מבוססת על עלים, פרחים, ניצנים וזרעים, ובמידה פחותה גם עשבים ועשבי תיבול. בשעת סכנה מיני האנטילופה הננסית קופאים במקומם ללא תזוזה בצמחייה הסבוכה, ובאם הסכנה תתקרב יתר על המידה הם יחכו לשעת הכושר ואז יתנו זינוק גדול וימלטו במהירות לאזורי סבך. בשל גודלם הקטן טורפיהם רבים ומגוונים וכוללים גם גחניים, עופות דורסים ונחשים.
ולקאית

היסטוריה

לאחר מכאן, האזור מופיע בשמו הנוכחי כמקום שבו התרחשה מרידה שדוכאה. לאחר דעיכת אקסום האזור היה לחלק מממלכת בלו המוסלמית ולאחר מכאן לחלק מסולטנות פונג'. האזור סופח לאימפריה האתיופית בתקופת הקיסר באדה מריאם הראשון ותושביו החלו להתנצר ולהשתמש בשפה התיגרנית כאשר תושבים מטיגראי החלו להגר לאזור.
בתחילת המאה ה-19 האזור נשלט בידי ליג' היילו תחת השליט וובה היילה מריאם והייתה למקום מסחר חשוב. בשנות ה-60 של אותה המאה האזור היה תחת שלטונו המורד של ציסו גובזה אשר הובס בידי הקיסר תקלה גיורגיס השני.
במאה ה-20 האזור היה חלק ממחוז סימן, לאחר מכאן שולב במחוז בגמדר ובתום מלחמת האזרחים האתיופית האזור הפך להיות חלק מטיגראי.
בוולקאית חייתה קהילה יהודית גדולה והחוקר אנטואן-תומסון ד'אבדי העריך בזמנו שכחצי מאנשי הצבא מן האזור הם יהודים. בתחילת המאה ה-20 הוערך מספר יהודי האזור בכ-370 נפש. יהודי האזור היו בין הראשונים שעלו לישראל.

סטטיסטיקה

על פי נתוני הסוכנות המרכזית לסטטיסטיקה האתיופית לשנת 2007 אוכלוסיית ולקאית מנתה 138,926 נפשות שרק 7.74% מהם חיים בערים. שטחה של הנפה היא 3,374.52 קמ"ר וצפיפות האוכלוסייה עומדת על 41.17 נפש לקמ"ר. בנתונים הסטטיסטים משנת 1994 האוכלוסייה מנתה 90,186 נפש כאשר הרוב המכריע (96.58%) הוא טיגרני.
טים לדרמן

טימותי ס לדרמן (אנגלית: Timothy S. Leatherman) הוא מהנדס אמריקאי ממוצא יהודי ומייסד, יו"ר ומנכ"ל של חברת כלי העבודה "לדרמן". לדרמן ידוע כממציא של הכלי הרב תכליתי הראשון "מיסטר קרנץ".

השכלה

לדרמן בוגר תואר ראשון בהנדסה מאוניברסיטת מדינת אורגון, תואר אותו סיים בשנת 1970.

המצאת "לדרמן"

בשנת 1975 יצא לדרמן לטיול תרמילאים עם אשתו הטרייה. במהלך הטיול רכש לדרמן רכב ישן ומקרטע. האולר הבסיסי הסטנדרטי שהיה ברשותו לא עזר לו להתגבר על תקלות כמעט "קיומיות" וכבר אז גמלה בלבו ההחלטה לייצר, ובעצם להמציא אולר, כלי רב תכליתי וקומפקטי. 
כששב לארצות הברית רתם את חברו לספסל הלימודים סטיב ברלינר והם החלו לפתח במרץ במוסך ביתו של לדרמן כלי שיתאים לצרכיהם. הפטנט הראשון על שם לדרמן נרשם בשנת 1980.
במהלך השנים הבאות ניסה לדרמן לשווק את המצאתו לצוותים הטכנים של חברות גדולות (כמו AT & T) אולם ללא הצלחה רבה.
הצלחתו הרבה של האולר הגיעה דווקא ממקור לא צפוי, ולדרמן החל משווק את המצאתו דרך קטלוגי ההזמנה בדואר.
Let It Be (סרט)

על הסרט

הביטלס החלו את הקלטות האלבום וצילומי הסרט באולפני טוויקהאם בלונדון ב-2 בינואר 1969. כבר באותה עת היו חיכוכים רבים בין חברי הלהקה והם היו בלתי מרוצים מהתנאים באולפן ומלוח הזמנים של ההקלטות; להבדיל מהקלטות קודמות באולפני אבי רוד בהן התרגלו להתחיל את ההקלטות מאוחר ולהמשיך בהן לתוך הלילה, הם נדרשו להתחיל בעבודה בשעות הבוקר. רוב העימותים בין חברי הלהקה נותרו מחוץ לסרט, למעט סצינות מעטות, ביניהן אחת ובה עימות קשה בין פול מקרטני וג'ורג' האריסון. הסרט מציג ברובו את הלהקה בחזרות והקלטות לאלבום. 
ב-10 בינואר הודיע האריסון כי הוא עוזב את הלהקה (הודעה שלא תועדה בסרט עצמו). הוא שוכנע על ידי שאר חברי הלהקה לחזור בו מהצהרתו וב-22 בינואר הם המשיכו בעבודתם במרתף ההקלטות שבבניין המשרדים של חברת אפל. האריסון הביא עמו את חברו בילי פרסטון שליווה את הלהקה באורגן.
זיכרון טוביה

זיכרון טוביה היא אחת מ-32 השכונות, המרכיבות יחד את גוש הנחלאות במרכז ירושלים.

הקמת השכונה

השכונה הוקמה בשנת 1891 ביוזמתו של רבי יוסף ריבלין, שעמד אז בראש הוועד הכללי 'כנסת ישראל'. הייתה זו השכונה ה-11 (מתוך 16) שריבלין הקים, ואשר בכל אחת מהן גם התיישב. חריצותו ומסירותו של ריבלין להקמת שכונות מחוץ לחומות הקנו לו את תואר החיבה: 'רב יושע דער שטעטלך מאכער' – "רבי יושע, עושה השכונות" בפי היהודים הירושלמים. ליוזמתו האידאולוגית של ריבלין הצטרפו שני משקיעים כלכליים: היזם משה מלצר קנטרוביץ, שקנה את הקרקע מידי ערבים יושבי הכפר ליפתא, והבנקאי נטע צבי המבורגר, שמימן את הקמת השכונה.

שם השכונה

האגדה הירושלמית מספרת כי שם השכונה טומן בחובו אות הוקרה לריבלין ולפועלו: מאחר שסירב לקרוא לשכונה על שמו (וכך בכל השכונות האחרות שהקים), נקטו התושבים בתרגיל גימטרי, בו מסומל זיכרונו לטוב של ריבלין בהקמת 11 שכונות = ט"ב. כך או כך, בראש גיליון היסוד של השכונה ציטט ריבלין את הפסוק מתהלים: "זכר רב טובך יביעו וצדקתך ירננו", ונראה מכאן שזו הייתה כוונתו המקורית במתן השם – הודיה לאל על הטוב ועל הצדקה.

התפתחות השכונה

זיכרון טוביה נבנתה במתכונת של שכונת חצר, בה הבתים צמודים זה לזה ויוצרים מעין חומה, הסוגרת על חצר פנימית. בתוך שש שנים נבנו כשלושים בתים בזיכרון טוביה, אך השלמת "מסגרת הבתים" סביב החצר לא הסתיימה מעולם. בשל כך נותרה החצר מפולשת, דבר שאפשר את כניסתם של כלי רכב ובהמות אליה.

אופי השכונה

מאחר שהשכונה הוקמה על בסיס עסקי, הוצעו המגרשים לכל המעוניין, ובזיכרון טוביה התגוררו בני עדות שונות, זאת בניגוד לשכונות אחרות בנחלאות, שהיו מבוססות על קשר עדתי בין התושבים. דבר זה הקנה אופי יוצא דופן לשכונה התוססת, בה דיברו בשפות ובעגות שונות, ובין התושבים נרקמו יחסים מיוחדים.

"מואיז הקטן", חברו המפורסם של יוסי בנאי, התגורר בזיכרון טוביה, ובספרו 'כשאמא שלי הייתה מלכה' מתאר בנאי את בית המשפחה:
בבית אצל אמא של מואיז בשכונת זיכרון טוביה,

הרבה שאריות ילדות מפוזרות עדיין

בתוך צנצנות צבעוניות של ריבות מעשה בית.

ובתוך ניחוחות הרוזמרין, המיוראנה,

השום והשמיר אצל האמא של מואיז,

אני שומע סיפורים שאמא שלי התחילה פעם לספר לי,

אבל לא הספיקה לסיים (...)"

השכונה כיום

בשנות ה-30 של המאה ה-20 כונתה זיכרון טוביה בשם "המכבסה הגדולה", בשל הסדינים והווילונות שתלו תושביה על חבלי כביסה לרוחב השכונה, במטרה למנוע את תנועת כלי הרכב בה. עם השנים התדרדרה זיכרון טוביה והפכה לשכונת עוני, ובשל כך הייתה הראשונה מבין הנחלאות שזכתה בשנת 1992 לשיקום: החצר רוצפה בלבנים, מקומות חנייה הוסדרו, ועמודי תאורה מעוצבים הועמדו לאורכה. כיום השכונה מטופחת, נקייה ויפה, ובמסגרת השיקום משופצים ואף נבנים בה מחדש חלק מהבתים הוותיקים.

ישיבת נהר שלום

במורד רחוב זיכרון טוביה, גובלת ברחוב שילה, ממוקמת ישיבת המקובלים "נהר שלום" על שם ספרו של המקובל רבי שלום שרעבי. הישיבה נמצאת בצילו של מבנה מודרני בעל שש קומות, בניין האחים עיני, הניצב על רחוב אגריפס. כאשר הוקם המבנה, בשנות השבעים, ביקש ראש הישיבה דאז, הרב שרעבי, שהבניין לא יחסום את אור השמש. משהבין שלמרות בקשתו הבניין מצל על הישיבה, טוענת האגדה המקומית, קילל הרב את הבניין. רוכשי דירות ועסקים נרתעו מקללת הרב והמבנה נותר ריק ברובו במשך שנים רבות ועסקים שנפתחו בו כשלו. בשנות ה-2000 הצליחו כמה עסקים להחיות את המבנה במידת מה.