google/wiki40b huggingface dataset:
יעל גבירץ

יעל גבירץ (נולדה ב-1 בנובמבר 1954) היא עיתונאית, ביוגרפית, מרצה לתקשורת, מייסדת ומנכ"לית עמותת "אליפלט - אזרחים למען ילדי פליטים".

ביוגרפיה

גבירץ נולדה בריו דה ז'ניירו לשמואל "פיסקה" פירסטנברג – חלוץ תרבות, מייסד "צוותא" ומוביל המאבק לביטול הממשל הצבאי, וחנה פירסטנברג לבית פרוטר, שעסקה בחינוך לגיל הרך. השניים, ממייסדי קיבוץ יקום, שהו בברזיל חמש שנים בשליחות מטעם הקיבוץ הארצי. כשהייתה בת חצי שנה חזרה המשפחה לקיבוץ. בשנת 1963, כשהייתה בת תשע, נפטרו אמה ואחיה שעמד להיוולד, במהלך לידה שהסתבכה.
ב-1968 עזבה המשפחה את הקיבוץ. יעל פירסטנברג הפכה לילדת חוץ בקיבוץ בית אלפא. היא קפצה כיתה (י"א), התגייסה לצה"ל בגיל 17 ושירתה בפיקוד הנח"ל כעוזרת קצינת להקת הנח"ל וכאחראית על פיתוח קורסי תרבות להיאחזויות הנח"ל.
ב-1979 נישאה למוזיקאי ראובן גבירץ. השניים נפרדו בשנת 1988.
ב-1980, בעקבות ידיעות ראשונות על כוונתה של עיריית תל אביב להחיות את "לב תל אביב", ששימש בעיקר למגורי קשישים וכאזור משרדים, עברה המשפחה להתגורר בשכונה המתעוררת. גבירץ הצטרפה לצוות היוזם והמוביל שפעל להקמת שכונה תוססת, פעילויות תרבות, גני ילדים ובתי ספר לאוכלוסייה הצעירה שהגיעה. היא נמנתה עם מקימי עמותת מקהל"ת - מרכז קהילתי לב תל אביב ועם מקימי גן מעורבות הורים ממנו צמח הרעיון של אשכול הגנים של לב תל אביב.

כתיבה עיתונאית

בשנת 1984 התחילה גבירץ לעבוד בעיתון "העיר" ככתבת המוניציפלית. כעבור ארבעה חודשים הצטרפה לעיתון "חדשות", שם כתבה בקביעות במוסף הפוליטי של סוף השבוע.
ב-1990 עברה ל"ידיעות אחרונות", שם שימשה ככותבת במגזינים של העיתון, נמנתה עם הצוות הקבוע המצומצם של כותבי מאמרי המערכת של העיתון ושימשה ככותבת קבועה של מאמרי דעה ופרשנות.
אחד המאמרים היותר מפורסמים של גבירץ - "קופסה שחורה" המתעד את החודש האחרון בחיי ראש הממשלה המנוח, יצחק רבין, משמש כחומר לימודי ובטקסי זיכרון ביום השנה להירצחו.

הוראה

בסוף 2008 פרשה גבירץ מ"ידיעות אחרונות" והחלה ללמד בבית הספר "כותרת", באוניברסיטת תל אביב ובמכללת "מנשר", כשהיא מתמקדת בכתיבה חברתית לרשתות החברתיות ולאינטרנט, מרצה בנושאי תקשורת ואקטואליה, כתיבה תיעודית וכתיבת ביוגרפיה והקשר בין המהפכה הדיגיטלית למהפכה הרפואית המובילה לאריכות ימים.

ספרים

בשנת 2003 פרסמה את הספר "ילד לא רצוי, יצחק בן אהרון – ביוגרפיה אינטימית", פרי שיחות עומק ארוכות עם יצחק בן אהרון.
בשנת 2008 פרסמה את "אלבום רוח שיב"א – תולדות המרכז הרפואי ע"ש שיבא 1948 – 2008",  בהוצאת המרכז הרפואי ע"ש שיבא.
בשנת 2011 פרסמה את "ספר היובל – 50 שנות לשכה 1961 – 2011" של לשכת עורכי הדין בישראל.
שני ספרי הביוגרפיה המוסדית נכתבו תוך יצירת ארכיון שלא היה קיים קודם לכן.

כתיבה נוספת

בתקופת נישואיה לראובן גבירץ כתבה שירים ללהקת "חלב ודבש, ובהם השיר "מסע ארוך" שחודש על ידי אסף אמדורסקי.

כיום כותבת גבירץ מעת לעת מאמרי דעה ב"ידיעות אחרונות".
אדריאן דאנבר

ביוגרפיה

דאנבר נולד וגדל באניסקילן  במחוז פרמנה בצפון אירלנד, הבכור במשפחה בת שבעה ילדים. הוא למד התחנך אצל ה-Presentation Brothers , ואחר כך למד משחק בבית ספר גילדהול למוזיקה ודרמה בלונדון.

קריירה

דאנבר הופיע בסרטי קולנוע כמו "כף רגלי השמאלית", "משחק הדמעות" ו"הגנרל". בנוסף היו לו תפקידים ראשיים בסרטים "Triggermen", ‏"Shooters", ‏"How Harry Became A Tree" (עם קולם מיני), "ריצ'רד השלישי" ובסרט "גבעת הסודות". בטלוויזיה כיכב בפרק הראשון של הסדרה "המפצח" וגילם חשוד ברצח שסובל מאבדן זיכרון. הוא השתתף בפרק האחרון של הסדרה "A Touch of Frost" והופיע בסדרות בריטיות רבות בהן "אהבה קשוחה", "המפקח מורס", "חטוף", "חוק מרפי", "אפר לעפר" וב-2005 שיחק בהפקה מחודשת של הסדרה "The Quatermass Experiment".
בתיאטרון הופיע דאנבר במחזה "The Shaughraun" ובמחזה "גולים" בתיאטרון אבי שבדבלין; במחזה "Real Dreams" ובמחזה "The Danton Affair" עם הלהקה השייקספירית המלכותית; במחזות "המלך ליר", "Pope's Wedding" ו-"Saved and Up To The Sun And Down To The Centre" בתיאטרון רויאל קורט; במחזה "Conversations on a Homecoming" בתיאטרון ליריק בבלפסט. הוא שיחק בתפקיד אוסקר ויילד במחזה "A Trinity of Two" בתיאטרון ליברטי הול בדבלין ובמחזה "בואינג בואינג" בלונדון ב-2007.
דאנבר ביים את המחזה "פילדלפיה, הנה אני בא!" מאת בריאן פריל הפקה שזכתה לשבחי הביקורת. ב-2008 ביים וכיכב במחזה "Brendan at the Chelsea" מאת ג'נט בהאן, וגילם את דמותו של המחזאי האירי ברנדן בהאן . המחזה הוצג בתחילה ב-2011 בתיאטרון ליריק בבלפסט, ובספטמבר 2013 הוצג בתיאטרון רו בניו יורק.
הוא גילם את אופידיוס בהפקה הרדיופונית של ה-BBC למחזה "קוריולנוס". עוד שיחק בתפקיד אורח בסדרת התסכיתים "באלדי" ברדיו 4. על הבמה הופיע בדמות הצייר יאן ורמיר בעיבוד לתיאטרון של הרומן "נערה עם עגיל פנינה".
ב-2008 שיחק דאנבר בתפקיד פיליפ קונולי בסרט "The Last Confession of Alexander Pearce". לצדו של דאנבר כיכב השחקן האירי קירן מקמנמין, והם הצטלמו לסרט ביער גשם מרוחק בצפון מערב טסמניה. ב-2012 הצטרף דאנבר לצוות השחקנים של הסדרה המשטרתית "שחיתות" וגילם את רפ"ק טד הייסטינגס. הוא המשיך לגלם את התפקיד בעונה השנייה של הסדרה ששודרה ב-2014 ובעונה השלישית ב-2016.
עוד בתיאטרון ביים דאנבר מחזות לפסטיבל בקט (Happy Days Enniskillen International Beckett Festival).
בעונה השנייה של הסדרה "אפר לעפר" שיחק דאנבר בדמות מסתורית בשם מרטין סאמרס.
ב-2014 שיחק בתפקיד הראשי בדרמה הקומית של ה-BBC "וולטר".

חיים אישיים

ב-1986 התחתן דאנבר עם השחקנית האוסטרלית אנה ניי (Nygh). יש לו בת אחת ובן חורג. הוא חי בקראוץ' אנד שבצפון לונדון.
ביוני 2009 הוענק לדאנבר תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת אולסטר  כהוקרה על תרומתו לתחום המשחק.
סאמח שוכרי

ביוגרפיה

בעל תואר במשפטים מאוניברסיטת עין שמס ב-1975,. עבד בתחום הדיפלומטי בתפקידים שונים בשגרירויות מצרים בעולם. בשנת 1995 קודם להיות מזכיר האינפורמציה, כשהוא עובד ישירות תחת הנשיא לשעבר חוסני מובארכ עד 1999. כיהן כשגריר מצרים באוסטרליה ב-2003, טרם הפך לשגריר מצרים בארצות הברית בין 2008–2012.
ב-2012 פרש מהחיים הדיפלומטיים עד שמונה לשר החוץ על ידי הנשיא עבד אל-פתאח א-סיסי.
שוכרי דובר ערבית, אנגלית וספרדית. הוא נשוי ויש לו שני בנים עם אשתו סוזי.

התבטאות בנושא השטחים

באוגוסט 2016 התבטא שוכרי בעניין הכיבוש הישראלי במהלך מפגש עם תלמידים במדינתו בו אמר כי "הרג ילדים פלסטינים בידי ישראל אינו יכול להיקרא טרור", כך על פי ציטוטים שהתפרסמו בתקשורת המצרית, שוכרי הסביר כי "אי אפשר לתאר זאת כטרור ללא הגדרה בינלאומית של המושג 'טרור'. קיימת הגדרה בינלאומית למושג 'טרור של מדינה', שאותו מפעילה מדינה מחוץ לגבולותיה או נגד קבוצות אופוזיציה מבפנים, אך בהקשר הישראלי העניין מסובך". הוא הדגיש כי המצרים "מעוניינים שתתווסף מדינה פלסטינית לשאר מדינות ערב", אך הסביר לתלמידים כי "במבט על ההיסטוריה שלה מבינים כי לביטחון יש מעמד חשוב בחברה הישראלית, והיא שואפת לשלוט על שטחים כדי להגן על עצמה מאז שנת 1948".
תזרים צנרת ומכשור

תזרים צנרת ומכשור (באנגלית Piping and Instrumentation Diagram, ובראשי תיבות באנגלית PID או P&ID) הוא תרשים הנדסי או שרטוט המציג את הציוד, המכשור, קוי הצנרת ומערכת הבקרה של מתקן תהליכי. לפעמים הוא מכונה בעברית בקיצור תזרים.
תזרים מציג בצורה ציורית, תוך שימוש בסמלים מוכרים, את הקשרים בתהליך, קשרים של הציוד, קוי הצנרת, המכשור והבקרה. בתעשייה התהליכית משתמשים בסימנים מוסכמים סטנדרטיים להכנת התרשימים. התזרים משמש בסיס להבנת התהליך והוא שלב ראשוני בתכנון ויש לו תפקיד חשוב בתכנון האחזקה ובתכנון הרחבה או שינויים במתקן. התזרים משמש בסיס לסקירה של התכנון הכללי, לתכנון התפעול והבטיחות ולהכנת סקר סיכונים ותפעול (HAZOP).
ג'ייס אוורט

ביוגרפיה

אוורט נולד ב-7 בינואר 1972 באוונסוויל, אינדיאנה. עבודותיו של אביו גרמו לו ולמשפחתו לעבור לעיתים קרובות; מאינדיאנפוליס לסנט לואיס שבמיזורי ומשם לפורט וורת', טקסס. בגיל 6 הוא החל לנגן מוזיקת קאנטרי בכנסייה שלו ובהופעות בבית הספר. מאוחר יותר בחייו, הוא עבר לנאשוויל שבטנסי במטרה ללמוד באוניברסיטת בלמונט.
בשנת 2005 חתם אוורט באפיק רקורדס, תחתם הוא הוציא את הסינגל הראשון שלו, "That's The Kind of Love I'm In" בחודש יוני באותה השנה. השיר הגיע למקום ה-51 במצעד הקאנטרי וקדם להוצאת אלבום הבכורה שלו הנושא את שמו, בתחילת 2006.
אוורט כתב ביחד עם ג'וש טרנר את הסינגל "Your Man" שהגיע למקום הראשון במצעד הקאנטרי, עבורו קיבל אוורט את פרס שידור המוזיקה המאוחד. שירים נוספים מהאלבום שיצאו כסינגלים — "Bad Things"‏, "Nowhere in the Neighborhood" ו-"Everything I Want" לא זכו להצלחה בארצות הברית אף על פי ש-"Bad Things" מוקם במקום ה-49 במצעד הסינגלים הבריטי בנובמבר 2009.
השיר "Bad Things" הוא שיר הפתיח של סדרת הטלוויזיה המצליחה של HBO, "דם אמיתי". שרלין האריס, מחברת הספרים עליה מבוססת סדרת הטלוויזיה, ביצעה מחווה לשיר זה בכך שהזכירה אותו בספר העשירי בסדרת "מסתרי הערפדים הדרומיים", "מוות במשפחה". השיר זכה בפרס שידור המוזיקה המאוחד בשנת 2009 בקטגוריית הטלוויזיה בכבלים וכן היה מועמד עבור פרס Scream Awards בקטגוריית "Best Scream Song of the Year".‏
אלבומו האחרון, "Red Revelations" יצא ביוני 2009. הדואט שביצע ביחד עם המוזיקאי CC Adcock, ‏"Evil is Going on" הוא שיר הנושא לפסקול העונה השלישית של דם אמיתי.
ברכה רמות

ברכה רמות (1927 - 29 במאי 2006) הייתה רופאה המטולוגית ישראלית, פרופסור לרפואה, בעלת שם עולמי בהמטולוגיה וכלת פרס ישראל לשנת תשס"א במדעי הרפואה.

ביוגרפיה

נולדה בקובנה שבליטא בשנת 1927. ביוני 1941 היא ומשפחתה הוגלו לעיר סיקטיבקר שבצפון ברית המועצות. בסיום מלחמת העולם השנייה נסעה ברכבות עד להגיעה לליטא ללא אישור ומשם התחברה לארגון "הבריחה" ועברה את הגבול לפולין. בפולין היא גרה פרק זמן קצר עם קבוצת צעירים יהודים ואז המשיכה לצרפת. בשנת 1947 עלתה מצרפת לארץ ישראל כמעפילה, בספינה "תיאודור הרצל". הספינה נתפסה על ידי שלטונות המנדט, ונוסעיה הוגלו לקפריסין. בסוף 1947 הגיעה לארץ ישראל.
בשנת 1952 קיבלה תואר ד"ר לרפואה במחזור הראשון של בית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים. התמחתה ברפואה פנימית בבית החולים תל השומר. בשנים 1954–1957 השתלמה בהמטולוגיה בארצות הברית, עם שובה לארץ הקימה את המכון ההמטולוגי בתל השומר, ובשנים 1959–1991 עמדה בראשו.
את הקריירה האקדמית שלה החלה בשנת 1961, כמרצה בכירה בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית. בשנת 1966 מונתה לפרופסור חבר בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת תל אביב, ובשנת 1971 עלתה לדרגת פרופסור מן המניין. ב-1984 הופקדה על הקתדרה לממאירויות המטולוגיות.
בשנים 1973–1979 מילאה בהתנדבות את תפקיד ראש שירותי הדם של מגן דוד אדום. משנת 1990 מילאה תפקידים בכירים בהנהלת קופת חולים מכבי.
פרופסור רמות הייתה מומחית בעלת שם בתחום הסרטן ובמיוחד במחלות סרטן הדם והלימפה. הייתה חברה בהנהלת האגודה למלחמה בסרטן בישראל.
תפקידה האחרון היה בוועדת סל התרופות.
הייתה נשואה לד"ר יהושע רמות, שהקים את השירות הפסיכולוגי בצה"ל. לבני הזוג נולדו בן ובת. בשנת 1971 נפטר בעלה. רמות נפטרה בשנת 2006 בגיל 79.
מיגל אנחל פליקס גאיארדו

מִיגֶל אַנְחֶל פֶלִיקְס גַאיַארְדוֹ (בספרדית: Miguel Ángel Félix Gallardo; נולד ב-8 בינואר 1946), הנודע בכינויו "אל פדרינו" ("הסנדק"),  הוא ברון סמים מקסיקני שמיוחסת לו הקמתו בשנת 1980 של קרטל גוודלחרה, ששלט בכמעט כל הסחר בסמים במקסיקו ובנתיבי ההברחה בגבול מקסיקו-ארצות הברית.
רשת הסחר בסמים של קרטל גוודלחרה נהנתה מחסינות כמעט מלאה בפני רשויות אכיפת החוק בשל קשריו הענפים של גאיארדו במסדרונות השלטון ובמיוחד במשטרה הפדרלית של מקסיקו, שהייתה אמונה על המאבק בסחר הסמים במדינה, ועם ה-CIA. גאיארדו נחשב לנכס עבור סוכנות הביון המרכזית של ארצות הברית בשל הסיוע שסיפק לקונטראס בניקרגואה, דרך קרטלים קולומביאניים ששיתף עמם פעולה. יחד עם חואן מאטה באייסטרוס, תומך נוסף של הקונטראס שנהנה אף הוא מחסות ה-CIA, וקרטל קאלי הקולומביאני, יצר גאיארדו את רשת הקוקאין הגדולה בעולם בתקופת פעילותה, ולא היו לו מתחרים בסדר גודל דומה.
בסופו של דבר דרשה ארצות הברית את מעצרו של "הסנדק" באשמת רצח סוכן המנהל לאכיפת (חוקי) הסמים (DEA), אנריקה קמרנה "קיקי", שעונה למוות ב-1984 בשל שירותו כסוכן סמוי בקרטל שלו, וחשיפת אחת מחוות הגידול של הקרטל. לאחר מצוד ממושך ותקופה שעשה במחתרת תוך שמירה על פרופיל פעילות נמוך, נעצר גאיארדו ב-8 באפריל 1989. הוא מרצה עונש של 40 שנות מאסר, ולאחר שהמשיך לנהל את הקרטל מתוך הכלא באמצעות טלפון נייד הועבר לבית הכלא השמור "אלטיפלאנו" .
שמואל אליעזר שטרן

ביוגרפיה

נולד בבודפשט, בירת הונגריה, לשלמה יצחק שטרן וצפורה בת שמואל רבה של העיר פיסקא קורלק, מגזע רבנים ודיינים ידועים בהונגריה, בשנת תש"י (1950), בהיותו בן שנתיים, עלתה משפחתו לישראל. בגיל חמש התייתם מאביו. היה מתלמידי המחזור הראשון בתלמוד תורה חוג חתם סופר בבני ברק שהוקם על ידי הרב יהודה הלוי במטרה לשמר את דרך החינוך של יוצאי הונגריה, בבחרותו למד בישיבת פרשבורג בירושלים ולאחר מכן בישיבת חכמי לובלין של הרב שמואל הלוי וואזנר]. נישא לבתו היחידה של הנגיד אפרים קליין מארצות הברית מגדולי תומכי התורה והחסד.
שימש כמורה צדק ודיין בבית ההוראה ובבית הדין של רבו הרב שמואל הלוי וואזנר.
שימש כמגיד שיעור בישיבת חוג חתם סופר-מחנה אברהם בבני ברק, שבראשות הרב יצחק שלמה אונגר.
לאחר פטירת הרב אונגר, בשנת תשס"ד, התמנה כממלא מקומו בראשות הישיבה.
מתגורר במערב העיר בני ברק ומשמש כרב אזורי. בשנת תשנ"ד ייסד מעל ביתו בית הוראה ובית דין בשם "שערי הוראה", בבית ההוראה משמשים מאות רבנים ומורי הוראה המורים לשואלים לפי פסיקותיו ההלכתיות. בשנת תשס"ז הקים סמוך לביתו בית הכנסת ובית מדרש בשם "מתיבתא לתורה ולהוראה" המשמש מקום תפילה ולימוד לתלמידיו ולתושבי האזור. משנת תשע"ה הוא נשיא עמותת "אחריות" המסייעת לבעלי חוב שהסתבכו ונקלעו לקשיים כלכליים.

עמדותיו

הרב שטרן אינו משתתף בהצבעה בבחירות לכנסת, כדעת רבו הרב שמואל הלוי וואזנר, אם כי מעולם לא קבע כי יש איסור להצביע. על אף שמשתייך לחוג החסידי, על קהל מעריציו נמנים אנשים מכל הזרמים, לבקשתו מונחים בבית מדרשו סידורים לפי נוסחיהן של כל העדות, חסידים, ליטאים ועדות המזרח. את תפילותיו נושא הרב בנוסח ספרד, אך את תפיליו הוא מניח כנוסח אשכנז.
יום השנה

ביהדות, יום השנה של אדם שנפטר הוא תאריך פטירתו, המצוין על ידי משפחתו ומכריו מדי שנה בשנה. מקובל גם להשתמש בביטוי היידישאי יארצייט, ויש מהספרדים הקוראים ליום זה נחלה או סאל (מפרסית). ביום השנה למותו של אדם לפי התאריך העברי נהוג לערוך טקס אזכרה.

השם "יארצייט"

השם "יאָרצייט" (מיידיש, נהגה "יוֹרצַיְיט" או "יוּרצאַט"; לעיתים נכתב יאהרצייט), התקבל ברוב תפוצות ישראל לסימון יום השנה, בעיקר משום שיום זה התפתח במקורו באשכנז. משהגיע השם לארצות המזרח ותימן, שבהן לא ידעו יידיש, היו שחשבו שמדובר בראשי תיבות. כך, לדוגמה, פתרו זאת בתימן כנוטריקון: יום אסיפת רגלי צדיקים יבית טוות (=ביום היפטרות הצדיקים ילון בתענית). גם ר' יוסף חיים מבגדד, בעל ה"בן איש חי", כתב להוציא מלב ההמונים כי במילה זו יש רמז, ומסביר שמדובר ב"יום השנה" ביידיש.

יום השנה הראשון

לאחר שנים עשר חודשים מהפטירה מסיימים בניו ובנותיו של הנפטר את מנהגי האבלות (שאר אבלים דהיינו אח, אחות, אב, אם, אשה/בעל אבלותם רק 30 יום). מתאריך זה מותר לילדיו של הנפטר לבוא לשמחות כגון חתונות ושאר מסיבות וכן מותר להם לחדש בגדים. קיימים מנהגים שונים שהאבלים נוהגים לקיים ביום זה.

יום השנה בכל שנה

ביום השנה היה נהוג שהאבל לשעבר היה צם ומתענה כדי לסייע לעילוי נשמה של מתו. בנוסף היה נהוג להרבות בלימוד. כיום הטשטש מנהג זה ומרבית האבלים נוהגים לאכול ולשתות כרגיל. ביום זה חוזרים בני הנפטר ואומרים קדיש יתום כפי שנהגו בשנת האבלות הראשונה (ואף נהוג להעלותם כשליחי ציבור). יש המשתדלים לערוך לימוד בעשרה ואז הבן יכול לומר עוד קדיש (חוץ מאלו שאמר בתפילה) לעילוי נשמת אביו. נהוג לערוך ביום זה אזכרה למת.
בעדות המזרח נהוג שהבנים עולים לתורה ביום השנה של אביהם אם חל בשני או חמישי, ואם לא אז ביום הקרוב לפני. בעל הקורא אומר תפילת השכבה (לאיש אומרים "מנוחה נכונה", ולאישה - "אשת חיל"). בשבת שבה חל היום זיכרון או בסמוכה לפני עולה האבל למפטיר. כאשר ישנם יותר משניים בבית הכנסת נהוג למכור את העלייה (המפסיד מקבל עליית משלים). האבל גם עובר לפני התיבה בתפילת מוסף.
בקהילות מסוימות נהוג שהאבל תורם "קידוש" לעילוי נשמת הנפטר בשבת שלפני יום השנה. בדרך כלל הקידוש נעשה בבית הכנסת לאחר תפילת שחרית של שבת. הברכות שהציבור בבית הכנסת מברך הן לעילוי נשמת הנפטר. נהוג להביא לקידוש גם משקה (במלעיל). ישנם בתי כנסת בהם הגבאי נוהג להודיע על הקידוש שנתרם לפני תום התפילה, תוך שהוא נוקט בשמו של התורם כדי לכבדו.
יש שכתבו שיש לנהוג את מנהגי יום השנה עד חמישים שנה (יובל). אך אחרים כתבו שאין גבול ליום השנה, ונוהג לעולם. יש שכתבו כפשרה שאם התחיל קודם שנת החמישים יכול להמשיך, אך אם עברו יותר מחמישים שנה, לא יאמר קדיש כלל.

טקס חילוני

עלייה לקברו של אדם נהוגה גם בקרב חילונים. מהם שמאמצים את הטקס הדתי או חלקים ממנו, ומהם שמסתפקים באמירת דברים לזכרו של המנוח. מקובל להביא לאזכרה פרחים ולהניחם על הקבר.
בישראל נהוגה אזכרה ממלכתית לנשיאים וראשי ממשלה.
שבט בני קוריט'ה

בַּנוּ קוריט'ה (بني قريظة; بنو قريظة, תעתיק מדויק: בנו קריט'ה) היה שבט כהנים יהודי שחיו בצפון חצי האי ערב עד המאה השביעית, בנווה המדבר ית'ריב (לימים, העיר אל-מדינה). בעיר חיו שני שבטים יהודים נוספים - שבט בני נדיר ושבט בני קינוקאע.
על פי המסורת, יהודים הגיעו לחג'אז לאחר מלחמות היהודים עם הרומאים (המרד הגדול). הם
הביאו את החקלאות לאזור, שהעניק להם יתרון מובהק בתרבות, בכלכלה ובפוליטיקה המקומית. במאה החמישית לספירה הגיעו לאזור מתימן שני שבטים אחרים - בנו אוס (بنو أوس, Banu Aws) ובנו ח'זרג' (بنو الخزرج, Banu Khazraj) - ותפסו מקום דומיננטי באזור. בעת ששני שבטים אלה הסתכסכו בינם לבין עצמם, השבטים היהודים במדינה כרתו בריתות עם שני הצדדים ובנו קוריט'ה עם בנו נדיר כרתו ברית עם שבט האוס.
בשנת 622 הגיע לית'ריב ממכה הנביא מוחמד, וארגן ברית בין הצדדים הנצים. אחר כך גבר המתח בין האוכלוסייה המוסלמית הפורחת לבין האוכלוסייה היהודית. בשנת 627 שבטו של מוחמד, קורייש, צר על העיר עם בעלי בריתו, בקרב שנקרא "קרב השוחה" (غزوة الخندق, The Battle of the Trench). בני שבט בנו קוריט'ה קיימו משא ומתן עם מקימי המצור, ללא תועלת, ובסופו של דבר הם נאלצו להיכנע למוסלמים. המוסלמים, תחת פיקודו של מוחמד, הרגו כמעט את כל הגברים בעריפה, מלבד כמה מן הגברים, שהתאסלמו. הנשים והילדים של השבט נשבו, אולצו להתאסלם ונמכרו לעבדות.
אוסקר ברגי

ילדותו ונישואיו הראשונים

אוסקר ברגי היה בנם הראשון של אדולף ברגר ופאולה ליברמן. על פי זיכרונותיו, הוא היה ילד בעל התנהגות גרועה, תלמיד גרוע שניצל מלחזור על כיתות רק באמצעות כישרונו יוצא מן הכלל של חריזה ודקלום שירים. כישרונו, תשוקתו למשחק ומראהו הבוגר כבר בגיל 16 הובילו אותו, באישור הוריו, להירשם לאקדמיה למשחק ובימוי בבודפשט בשנת 1892, שאותה סיים בשנת 1895.
בשנת 1900 הושגה הצלתו הבימתית הראשונה. במחזה של שייקספיר: טרוילוס וקרסידה הוא שיחק את טרוילוס. בין השנים 1907 ו- 1910 שיחק בברלין בתיאטראות של מקס ריינהרדט. שם בברלין הכיר את אַרַנְקָה אַדְלֶר בתה של משפחת אדלר העשירה מאורדאה שלמדה זימרה בבירה הגרמנית. טקס נישואיהם האזרחי נערך ב - 8 ביוני 1909 בבודפשט. העדות להכרה במעמדו של השחקן הצעיר היא העובדה כי אחד העדים שלו היה ינו ראקושי , סופר, מנהל תיאטרון וחבר האקדמיה ההונגרית למדעים ואת הטקס ניהל בעצמו אישטוואן בארצי ראש העיר של בודפשט. אחרי יומיים נערכה חופה בבית הכנסת הגדול של בודפשט ברחוב דוהני. בשנת 2010 נולדה בברלין בתם לאה ברגי.

אחרי מלחמת העולם הראשונה

הוא מילא משימות תרבותיות במהלך שלטונו הקצר של "הרפובליקה הסובייטית ההונגרית" בשנת 1919. "איגוד ההונגרים המתעוררים" ארגון גזעני ימני קיצוני תקף אותו. נאסר עליו לשחק בהונגריה והוא נאלץ להגר בשנת 1920. התיישב בווינה ועלה שוב על הבמה. הוא שיחק גם בתיאטראות הונגריים בחלקים דוברי ההונגרית שנלקחו מהונגריה לאחר מלחמת העולם הראשונה: ברטיסלבה, אורדיאה, קושיצה, מונקאץ'. מ-1925 עד 1929 הוא צילם סרטים באמריקה. בשנת 1929 חזר לווינה ולאחר מכן שיחק בברלין. בינתיים, בתו בווינה התארסה עם זמר האופרה קלמן פטאקי. אשתו של אוסקר ברגי מתה כמה חודשים לפני החתונה של הבת לאה. ב -1930 חזר לבודפשט. בשנים לאחר מכן שיחק על במות תיאטראות הונגריה. ב־19 בינואר 1933 התחתן עם דר' פירושקה לזר מחנכת, מייסדת ומנהלת בית ספר לבנות.

במהלך מלחמת העולם השנייה

בשל מוצאו היהודי נאסר עליו להופיע על הבמה מ-1939 עד 1944. הוא היה הבמאי והשחקן הראשי של אירועי אומיקה בשנים 1940 – 1944. בנו יצא לבואנוס איירס זמן קצר לפני המלחמה, כמה חודשים לאחר כיבוש הונגריה בידי הגרמנים נהרגה אשתו פירושקה לזר בהפצצה. באותם חודשים, חייו של אוסקאר ברגי היו בסכנה. בתקופה זו של משטר האימה של מפלגת צלב החץ ההונגרי הוא הסתתר בבית החולים של גטו בודפשט ברחוב וושלני. בתו של ברגי ובעלה הביאו לו מזון. בתוך שלושה שבועות גידל זקן והתחפש במדי טייס בצבא ההונגרי שחתנו, זמר האופרה של קלמן פטאקי השיג עבורו. הוא נמלט במדים אלה מבודפשט לעיר סגד שכבר שוחררה אז על ידי הצבא הסובייטי.

אחרי המלחמה

בין אוקטובר 1944 למאי 1945 שיחק בתיאטרון הלאומי בסגד (חזית הלחימה כבר עברה אז מערבה). ב -1 בפברואר 1945 נבחר לנשיא האיגוד המקצועי של שחקני הונגריה. בשנת 1945 חתם בתיאטרון הלאומי. מצב בריאותו, הטרגדיות אישיות, הקשיים לאחר המלחמה והופעות לא מוצלחות הביאו אותו לעזוב את הונגריה ב -1946. תחילה נסע לבנו בארגנטינה בלווית בתו וחתנו ומאוחר יותר המשפחה עברה לצ'ילה עד שלבסוף התיישבה בלוס אנג'לס ב שנת 1963. בנו מת ב -1964, ובשנת 1965 מת ברגי עצמו. שרידיו נקברו בבודפשט.
רכס פונטס

מקור השם

שמו של העמק ניתן לו על ידי משלחת החקר הגאולוגית של אוניברסיטת ואיקטו מוואיקטו שבניו זילנד, אשר חקרה את האזור בין השנים 1979–1978 בפיקודו של מייקל סלבי.
העמק נקרא על שמו של פונטס - אתר בבריטניה הרומית (בדומה לאתרים רבים אחרים ברכס בריטניה).
מריאמה בה

מריאמה בה(בצרפתית:Mariama Bâ, ‏ 17 באפריל 1929 דקאר - 17 באוגוסט 1981) הייתה סופרת ופעילה פמיניסטית סנגלית שכתבה בצרפתית.

ביוגרפיה

מריאמה בה נולדה בדקאר, סנגל, אז אפריקה המערבית הצרפתית, ב-1929 כבת למשפחה מוסלמית מבוססת. אביה, אמאדו בה, היה פקיד בכיר בממשל הסנגלי. במאי 1957 התמנה האב לשר הבריאות בממשלה הראשונה של סנגל. סבה מצד האב היה מתורגמן במנהל הקולוניאלי הצרפתי.
מילדותה נהייתה בקורתית כלפי אי השוויון שטופח במסורות האפריקאיות בין גברים לנשים.
אחרי מותה המוקדם של אמה היא גודלה על ידי סביה ברוח המסורת המוסלמית אך נאבקה בהם על מנת לרכוש השכלה, שלדעתם לא הייתה רצויה לבנות.
היא נרשמה לבסוף בבית ספר צרפתי, שבו הצטיינה בלימודים ולמדה גם את הקוראן. אחרי קבלת תעודת גמר מבית הספר היסודי בגיל 14, נרשמה בה בשנת 1943 לבית הספר התקני ברופיסק. כעבור 4 שנות לימוד סיימה עם תעודת הוראה. היא לימדה למשך 12 שנה. מסיבות בריאות לפי בקשתה הועברה למשך לתפקיד במנהל החינוך האזורי.
מאוחר יותר התחתנה מריאמה בה עם גבר בשם בסירו נדיאי ולזוג נולדו שלוש בנות. אחרי גירושין היא נישאה לאבלאי דניאי איתו ילדה בת נוספת ואח כך התחתנה עם פוליטיקאי בשם אוביי דיופ טל, חבר בפרלמנט של סנגל, וילדה לו חמשה ילדים. אחרי גירושיה השלישיים נותרו כל תשעת הילדים בחזקתה.
אחרי ניסיונה בחיי הנישואים התגייסה בה בכמה אגודות נשים כולל "הפדרציה של איגודי הנשים של סנגל" FAFS מיסודו של הנשיא לאופולד סדאר סנגור (1977)
מתוך שאיפה לעודד את הנשים ללמוד ולהיאבק על זכויותיהן. במטרה זו היא נאמה נאומים ופרסמה מאמרים בעיתונות. בשנים 1979–1981 כיהנה כמזכירה כללי של המועדון
Club Soroptimiste International

פעילותה הספרותית

רגשי התסכול לגבי גורל הנשים האפריקאיות וההשלמה איתו - באים לידי ביטוי ברומן הראשון שכתבה "מכתב כה ארוך" ושפורסם ב- Nouvelles éditions africaines
גבורת הרומן, רמתולאי, משתמשת בסגנון מכתבי. היא תיארה בו את העצב וההשלמה הכואבת של אישה שהייתה צריכה לחלק את האבל אחרי מות בעלה עם אשתו השנייה, הצעירה ממנה.
הרומן זכה להצלחה בציבור ואצל המבקרים. הוא זכה בשנת 1980 בפרס נומה לספרים אפריקאים (לראשונה אחרי הוקם) ביריד הספרים של פרנקפורט.
שנה אחר כך נפטרה מריאמה בה בעיר הולדתה, דקאר, בעקבות מחלת הסרטן, עוד לפני פרסום הרומן השני שלה, "שיר שני". ברומן זה היא ספרה את כישלון נישואי התערובת בין גבר סנגלי בשם אוסמן לאישה הצרפתיה בשם מיריי, בגלל האגואיזם של הבעל והבדלים תרבותיים.
ג'ים פאלמר

ג'יימס אלווין "ג'ים" פאלמר (אנגלית: James Alvin "Jim" Palmer; נולד ב-15 באוקטובר 1945) הוא שחקן עבר בבייסבול האמריקאי. בשנת 1990 נבחר להיכל התהילה של הבייסבול.

קריירה

פאלמר שיחק במהלך כל הקריירה שלו בליגה האמריקאית MLB, בין השנים 1965-1984, בקבוצה אחת, בולטימור אוריולס.
פאלמר שיחק בעמדת המגיש (פיצ'ר) הפותח. במהלך הקריירה שלו ניצח עם קבוצתו ב-268 משחקים, והפסיד ב-165. ממוצע נקודות הנגד שלו היה 2.86, והוא השיג 2,212 סטרייק-אאוט.
במהלך הקריירה השיג מספר שיאים אישיים. הוא ניצח 20 משחקים בעונה 8 פעמים: בשנים 1970-73 ו-1975-78. פאלמר הוא היחיד בהיסטוריה שניצח משחק בסדרת גמר בשלושה עשורים: 1966, 1970-1 ו-1983. הוא לא נתן לאף חובט לחבוט הום ראן עם רצים על כל הבסיסים (Grand Slam). כן היה הצעיר ביותר (קצת לפני גיל 21) לזרוק משחק שלם בלי לחטוף נקודה (shutout) במשחק גמר, ב-1966.
העונה הטובה ביותר שלו הייתה בשנת 1975. למרות שקבוצתו לא הגיעה לשלב משחקי הפלייאוף, הייתה זו עונה אישית טובה לפאלמר, בה השיג 23 ניצחונות ו-11 הפסדים, ממוצע נקודות נגד של 2.09, עשרה משחקים שלמים בלי לחטוף נקודה, וכן זכה בתואר הפיצ'ר הטוב ביותר בליגה.
מאז פרישתו של פאלמר ב-1984, קבוצת בולטימור לא הגיעה עדיין לסדרת גמר, כפי שהיה במהלך הקריירה שלו.