יחסי איטליה–יוון

היסטוריה

יוון (שזכתה לעצמאותה בשנת 1832) ואיטליה כוננו יחסים דיפלומטיים בשנת 1861, מיד לאחר איחוד איטליה.  הפילהלנים האיטלקים תרמו לעצמאות היוונית, כמו המשפטן וינצ'נצו גלינה, אניבלה סנטורה די רוסי דה פומרולו, הרוזן מסנטארוסה וג'וזפה רוזארול. 
לאורך כל המאה ה-19 המשיכו הפילהלנים האיטלקים לתמוך ביוון פוליטית וצבאית. לדוגמה, ריצ'יוטי גריבלדי הוביל משלחת בהתנדבות (גריבלדיני) במלחמת יוון-טורקיה בשנת 1897.  קבוצה של גריבלדיני, בראשות המשורר היווני לורנטוס מוויליס, נלחמה גם היא לצד היוונים במלחמות הבלקן. 
בתחילת 1912, במהלך המלחמה האיטלקית-עות'מאנית, כבשה איטליה את האיים הדודקאנסיים בים האגאי המיושבים בעיקר ביוונים מהאימפריה העות'מאנית. למרות שבהסכם וניזלוס - טיטוני משנת 1919, איטליה הבטיחה למסור אותם ליוון, היא נסוגה מההבטחה.  
בשנת 1913, לאחר תום מלחמת הבלקן הראשונה, הוענקו ליוון אדמות של האימפריה העות'מאנית, המשתייכות כיום לאלבניה המודרנית, אך איטליה ערערה על ההחלטה ובהסכם לונדון האזור ניתן לאלבניה החדשה שהוקמה לאחרונה. האוכלוסייה היוונית המקומית זעמה והקימה את רפובליקה אוטונומית של צפון אפירוס, לפני שהיא נכנעה בחוסר רצון לאלבניה, כאשר השלום הובטח על ידי כוח שמירת שלום איטלקי עד 1919.  איטליה דחתה את ההחלטה מכיוון שהיא לא רצתה שיוון תשלוט בשני צידי מצר קורפו.  
במהלך מלחמת העולם הראשונה, גם איטליה וגם יוון היו חברות מדינות ההסכמה ונלחמו נגד מעצמות המרכז, אך כאשר האיטלקים גילו כי ליוון הובטחה אדמה באנטוליה בוועידת השלום בפריז (1919), פרשה המשלחת האיטלקית מהוועידה למספר חודשים. איטליה כבשה חלקים מאנטוליה שאיימה על אזור הכיבוש היווני ועל העיר סמירנה. חיילים יוונים נחתו ומלחמת יוון–טורקיה החלה עם הכוחות היוונים המתקדמים לאנטוליה. הכוחות הטורקיים ניצחו בסופו של דבר את היוונים ובעזרת איטליה השיבו את השטח האבוד, כולל סמירנה.  
כאשר הפשיסטים האיטלקים תפסו את השלטון בשנת 1922, הם רדפו את דוברי היוונית באיטליה.  
בשנת 1923, ראש ממשלת איטליה החדש בניטו מוסוליני השתמש ברצח של גנרל איטלקי בגבול יוון אלבניה בתור עילה להפגזה וכיבוש של קורפו באופן זמני, בגלל עמדתו האסטרטגית של קורפו בכניסה לים האדריאטי.    
הגנרל היווני תיאודורוס פנגלוס, ששלט ביוון כדיקטטור בשנים 1925–1926, ביקש לשנות את הסכם לוזאן משנת 1923 ולפתוח במלחמה המחולשת נגד טורקיה. לשם כך, פנגלוס ביקש תמיכה דיפלומטית איטלקית, מכיוון שעדיין לאיטליה היו שאיפות באנטוליה, אך במקרה, דבר לא נבע מההתייחסות שלו למוסוליני.  לאחר נפילת פנגאלוס והשבת היציבות הפוליטית היחסית בשנת 1926, נעשו מאמצים לנרמל את היחסים עם שכני יוון. לשם כך, ממשלת יוון, ובמיוחד שר החוץ אנדראס מיכלאקופולוס, שמו דגש מחודש על שיפור היחסים עם איטליה, מה שהוביל לחתימת הסכם סחר בנובמבר 1926. ההתקרבות האיטלקית-יוונית השפיעה לטובה על יחסי יוון עם בלקן אחרים. מדינות, ואחרי שנת 1928 המשיכה ממשלתה החדשה של אלפתריוס וניזלוס, והגיעה לשיאה בחוזה הידידות שנחתם על ידי וניזלוס ברומא ב-23 בספטמבר 1928.  מוסוליני העדיף אמנה זו, שכן היא סייעה במאמציו לבודד דיפלומטית את יוגוסלביה מבעלי ברית בלקנים פוטנציאליים. הצעה לברית בין שתי המדינות נדחתה על ידי וניזלוס אך במהלך השיחות מוסוליני הציע באופן אישי "להבטיח ריבונות יוונית" על מקדוניה והבטיח לווניסלוס כי במקרה של מתקפה חיצונית על סלוניקי על ידי יוגוסלביה, איטליה תצטרף ליוון.   
בסוף שנות העשרים ותחילת השלושים של המאה העשרים, ביקש מוסוליני באופן דיפלומטי ליצור "גוש הבלקן השולט באיטליה שיחבר בין טורקיה, יוון, בולגריה והונגריה". וניזלוס התנגד למדיניות בהסכמים דיפלומטיים בין שכנים יוונים והקים "ועידה בלקנית שנתית   ... ללמוד שאלות בעלות אינטרס משותף, במיוחד בעלות אופי כלכלי, במטרה הסופית להקים איזשהו איחוד אזורי". זה הגביר את היחסים הדיפלומטיים ועד שנת 1934 היה עמיד בפני "כל צורות הרוויזיוניזם הטריטוריאלי".  וניזלוס שמר באומץ על עיקרון של "דיפלומטיה גלויה" והקפיד שלא להתנכר לסיירים יוונים מסורתיים בבריטניה ובצרפת.  הסכם הידידות היוונית-איטלקית סיים את הבידוד הדיפלומטי היווני ואת תחילתו של סדרה של הסכמים דו צדדיים, בעיקר ועידת הידידות היוונית-טורקית בשנת 1930. תהליך זה הגיע לשיאו בחתימתו של הסכם הבלקן בין יוון, יוגוסלביה, טורקיה ורומניה, ששימשו כנגד הרוויזיוניזם הבולגרי.  
איטליה, מעצמת ציר, פלשה ליוון במלחמת יוון-איטליה של 1940-41, אך רק בהתערבות גרמנית הצליחו כוחות מדינות הציר לשלוט ביוון. הכוחות האיטלקיים היו חלק מכיבוש הציר ביוון . 
איטליה מסרה את איי הדודקאנס ליוון במסגרת חוזה השלום לאחר מלחמת העולם השנייה בשנת 1947. 
כיום, עדיין קיימות באיטליה קהילות יווניות היסטוריות המתוארכות לעת העתיקה וקהילות איטלקיות ביוון, מימי הביניים.

יחסים דו צדדיים ושיתוף פעולה

יוון היא אחת השותפות הכלכליות העיקריות באיטליה והם משתפים פעולה בתחומים רבים, כולל שיפוטיים, מדעיים וחינוכיים, ועל פיתוח תיירות, מגזר חשוב בשתי המדינות. בין המדינות מתקיימים ביקורים קבועים ברמה גבוהה  כמו ביקורו של ראש ממשלת יוון אנטוניס סמאראס באיטליה ביולי 2014,   ויש קשרים תכופים בין המדינות ברמה השרים. בעניינים שונים הנוגעים למגזרים בודדים. 
הפרויקטים השוטפים בין שתי המדינות כוללים את צינור יוון – איטליה (שהוא חלק מצינור הקשרים בין טורקיה-יוון-איטליה (ITGI) ) וצינור הטרנס אדריאטי (TAP) .

שיתוף פעולה צבאי

יוון ואיטליה הן בעלות ברית של נאט"ו ומקיימות שיתוף פעולה צבאי הדוק. נראה כי התרגיל "Italic Weld", שהיה תרגיל משולב-קרקעי-אוויר בצפון איטליה שכלל את ארצות הברית, איטליה, טורקיה ויוון, היה אחד התרגילים הראשונים שבהם נבחנה האוריינטציה החדשה של הצבא האיטלקי.  
שתי המדינות, יחד עם ארצות הברית, משתתפות גם תרגילים צבאיים רחב שנערכו על בסיס שנתי על ידי חבר שאינו נאט"ו ישראל, אשר-קוד בשם "הדגל הכחול", ואשר תתקיים באזור מזרחי הים התיכוני .   
ב-27 במרץ 2017 איטליה השתתפה בתרגיל צבאי "אינוצ'וס 2017", שמאורגן מדי שנה על ידי יוון, יחד עם ארצות הברית, ישראל ואיחוד האמירויות.

ארגונים רב-צדדיים

שתי המדינות חברות מלאות בארגונים בינלאומיים רבים, כולל נאט"ו, האיחוד האירופי, מועצת אירופה, ה-OECD וה-WTO. יוון ואיטליה היו גם חלק מהתכנית לשיתוף פעולה טריטוריאלי אירופי (2007–2013), לטובת הגברת שיתוף הפעולה הגבול בים התיכון .

אינטראקציה תרבותית

התרבות היוונית באיטליה המכון ההלני למחקרים ביזנטיים ופוסט-ביזנטיים נפתח בוונציה בשנת 1951, וסיפק את לימוד ההיסטוריה הביזנטית והפוסט-ביזנטית באיטליה. 
התרבות האיטלקית ביוון Istituto Italiano di Cultura di Aten באתונה אחראי לקידום התרבות האיטלקית ביוון. 
ביולי 2014 נחנכה ברומא תערוכה אמנותית רשמית עם הכותרת "איטליה - יוון: פנים אחת, גזע אחד" לרגל העברת נשיאות מועצת האיחוד מיוון לאיטליה.      כותרת התערוכה מתייחסת לאמרה איטלקית, una faccia, una razza (יוונית: " μια φάτσα μια ράτσα ", mia fatsa mia ratsa), המשמשת לעתים קרובות לביטוי התפיסה של זיקה תרבותית קרובה בין יוונים לאיטלקים.

מיעוט אתני

יוונים חיו בדרום איטליה במשך אלפי שנים, ונקראים גריקו .  בקורפו יש גם איטלקים .

תחבורה

הנמלים האיטלקים של בארי, ברינדיזי, אנקונה, ונציה וטרייסט על ים האדריאטי החוף איטלקי של יש נוסעים ומטענים יומיים מעבורות אל היציאות היווניות של קורפו, Patra, איגומניצה וקלמטה, הימנעות מעבר יבשתי דרך חץ אי הבלקני .