google/wiki40b huggingface dataset:
עלמא בית לתרבות עברית

עלמא, בית לתרבות עברית בתל אביב, היא עמותה אשר נוסדה ב-1996 על ידי ד"ר רות קלדרון,   
הלימודים בעלמא עוסקים בתרבות העברית ונסובים על שאלת הזהות היהודית. המושג "תרבות עברית" מובן בעלמא כנקודת המפגש בין התרבות הכללית, התרבות היהודית והמצב הישראלי. בעלמא כקהילת לימוד מושם דגש על דיאלוג בין מורים מתחומי דעת שונים ועל קשר אישי בין מורה לתלמיד/ה ובכיתות לימוד אינטימיות.

אירועי תרבות בעלמא

חגים ומועדים בעלמא
ערבי תרבות סביב מועדים בלוח השנה העברי: הישראלי והאוניברסלי. המפגשים עוסקים בסוגיות העולות ממועדי לוח השנה בהקשרים ספרותיים, היסטוריים, פילוסופיים ופוליטיים. ערבי העיון יוצרים נקודת מפגש בין התרבות היהודית והכללית למציאות הישראלית. בין האירועים: סליחות, חנוכה, משתה פורים, תיקון ליל שבועות, ט"ו בשבט, ט' באב.
סלון התרבות של עלמא 
סלון אבינעם (לזכרו של אבינעם ניסנוב), משחזר את תפקידו המסורתי של הסלון התרבותי כמקום מפגש מסעיר בין המרחב הביתי לציבורי. הסלון מבקש להפגיש קולות משמעותיים מתוך המרחב התרבותי ללימוד שיחה ודיון.

הוצאת עלמא

לעלמא הייתה שותפה לשתי סדרות ספרים:
סדרת טקסי חיים בשיתוף הוצאת ידיעות אחרונות . הסדרה כוללת שלשה ספרים: "בת מצווה ובר מצווה", "לקראת כלולות" ו"קבלת פנים" (שמחת הבת וברית מילה).
סדרת עלמא - עם עובד היא סדרת ספרים בשיתוף הוצאת עם עובד בה יצאו לאור עד כה שמונה כותרים, מפרי עטם של אריאל הירשפלד, יוסף שוורץ, תמר רוס, חיים סולובייצ'יק, ברוך קימרלינג, ישראל יעקב יובל ומלילה הלנר-אשד.
אמיל אוז'ייה

אמיל אוז'ייה (בצרפתית: Émile Augier‏; 17 בספטמבר 1820 - 25 באוקטובר 1889), מחזאי צרפתי.
אמיל אוז'ייה, שהיה נכדו של הסופר גיום פיגו-לברון, נולד בעיר ואלאנס (כיום בחבל רון-אלפ בצרפת) למשפחה בורגנית. כאשר היה בן שמונה עברה משפחתו להתגורר בפריז. הוא קיבל חינוך מעולה בבית הספר אנרי הרביעי שבגדה השמאלית של העיר, התמחה כפרקליט וכתב מחזות בחרוזים.
מחזהו הראשון "כוס התרעלה" (1844) נדחה על ידי התיאטרון קומדי פראנסז, אך הוצג בהצלחה על ידי תיאטרון אודיאון בפריז. מכאן ואילך הקריירה שלו כמחזאי הוכתרה בהצלחה רבה, וב-31 במרץ 1851 נבחר כחבר האקדמיה הצרפתית. באותה שנה כתב את הליברטו לאופרה "סאפו" מאת שארל גונו.
ב-1862 כתב את המחזה "בניו של גיבייה" שבו תקף את חוגי הכנסייה הקתולית, ואשר הועלה על הבמה רק אחרי התערבותו האישית של הקיסר נפוליאון השלישי. הוא הוסיף וכתב מחזות רבים שהאחרון שבהם, "לה פורשאמבו", הוצג בפריז ב-1879.
כפי שהוא מעיד על עצמו, חייו היו חסרי מאורעות סוערים, וב-1889 הוא נפטר בביתו בפרבר של פריז קרואסי-סור-סן. ב-1897 הוצבה לזכרו בעיר מולדתו אנדרטה רחבת ממדים שנהרסה ב-1942 במלחמת העולם השנייה, והכובשים הגרמנים עשו שימוש לצורכיהם במתכת שנותרה ממנה.

מחזותיו

חרוזיו של אמיל אוז'ייה מצטיינים בתכונות דרמטיות וכתיבתו מצטיינת בשנינות ובעוצמה. הוא עוסק בעיקר בנושאים חברתיים ופוליטיים.
"כוס התרעלה", הראשון שבמחזותיו, נכתב בתקופה שבה הייתה הדרמה הרומנטית במצב של נסיגה, ומחזהו החשוב הראשון "ההרפתקנית" (1848) כבר מצביע על התנתקותו מן האידיאלים הרומנטיים. במחזה "גבריאל" (1849) הבעל, ולא המאהב, זוכה ליחס אוהד. במחזה "נישואיה של אולימפיה" (1855), בשונה מן "האישה עם הקמליות" של הסופר אלכסנדר דיומא הבן, הפרוצה איננה זוכה לאהדה עוד.
במחזות "החצופים" (1861) ו "בניו של גיבייה" (1862) באות על ביטוין תאוות הממון והתשוקה לעוצמה ולשלטון. במחזה "אריות ושועלים" (1869), שנכתב בשיתוף עם ז'ול סאנדו, מגיע אוז'ייה לשיא יצירתו. במחזה "ז'אן דה טומרה" (1873), שנכתב אחרי מפלת צרפת מלחמת צרפת פרוסיה ( 1870–1871), צליליו המחודשים של הפטריוטיזם נשמעים ברמה.
ג'ין אלכסנדר

ביוגרפיה

אלכסנדר נולדה בטוקסטת' שבליברפול לנל וארצ'י הודג'קינסון. אביה היה חשמלאי במקצועו. לאלכסנדר היה אח מבוגר ממנה בשם קנת'. כבר מגיל צעיר שאפה להיות שחקנית, היא הושפעה ממופעי בידור שראתה בתיאטרון פביליון בעיר הולדתה. היא למדה בבית הספר לבנות סנט אדמונדס קולג' בפרינס פארק שבטוקסטת'. בנעוריה הצטרפה לתיאטרון חובבים וקיבלה שיעורי הגייה.

חיים אישיים

אלכסנדר מעולם לא התחתנה. היא הייתה חברה קרובה של השחקן ברנרד יאונס שגילם את בעלה בסדרה "קורוניישן סטריט". ב-1989 יצאה לאור האוטוביוגרפיה שלה "The Other Side of the Street: The Autobiography of Jean Alexander". היא חייתה שנים רבות בעיר סאות'פורט שבמרזיסייד.
ב-2012 הכריזה אלכסנדר שהיא פורשת ממשחק, כשנתיים אחרי הופעתה האחרונה בטלוויזיה. קריירת המשחק שלה נמשכה יותר משישים שנה. ב-11 באוקטובר 2016 חגגה את יום הולדתה התשעים, אבל אחר כך חלתה ואושפזה בבית חולים שם נפטרה שלושה ימים אחר כך.
חיותה דביר

חיותה דביר היא קריינית ועורכת מוזיקלית בקול המוזיקה וקול ישראל.

ביוגרפיה

חיותה דביר גדלה בחיפה בשכונת נווה שאנן. הייתה חברה בשלישיית פיקוד צפון יחד עם חוה אלברשטיין, מירי פליקס ואפי נצר כמנהל המוזיקלי. השלישייה, שהייתה שלישיית הבנות הראשונה בצה"ל, הוקמה בשנת 1966, הפיקה שתי תוכניות ופורקה בסופה.
דביר היא בוגרת האקדמיה למוזיקה ולמחול בירושלים בכינור. עבדה, בין היתר, כמורה למוזיקה בבית שמש בשנות השבעים והייתה זמרת במקהלת רינת. 
חיותה דביר עורכת את קונצרט אתנחתא מ-1989. זהו פרויקט הדגל של קול המוסיקה, שאותו היא עורכת ומפיקה בשידור שבועי ישיר. עורכת גם תוכנית שבועית "אורחים באולפן" שבה היא מארחת מלחינים ומבצעים ישראליים. דביר ידועה בשמירתה הקפדנית על הגיית העברית.
בשנים 1995 ו- 1996 קיבלה תעודת הוקרה מאקו"ם ומהמועצה לתרבות ואמנות על תרומתה לקידום הפקה של יצירות של מלחינים ישראלים. בשנת 2005 זכתה בפרס העובד המצטיין בקול ישראל.
כפר המכביה

מועדון הספורט

מועדון הספורט כפר המכביה הוא מועדון ספורט למנויים, הגדול ביותר בארץ.
המועדון משתרע על כ-50 דונם של מרחבים ירוקים ומתקני ספורט רבים ומגוונים.
במועדון הספורט ישנם 14 מגרשי טניס, אולם ספינינג, מגרשי כדורסל וכדורגל, אולם כדורסל, מגרש כדורעף, חדר טניס-שולחן מקצועי, חדר כושר, מרכזי מסאז'ים, ג'קוזי, סאונה רטובה ויבשה,, משחקייה ומועדון ילדים, מגלשות מים ובריכות שחייה רבות. במועדון חוגים לילדים ולמבוגרים.

מרכז כנסים

כפר המכביה הוא אחד ממרכזי הכנסים הבולטים בגוש דן. מגוון האולמות מאפשר דיונים בהשתתפות מאות אנשים עם אפשרות להתפצל לקבוצות דיון קטנות. האולם הגדול של מרכז הכנסים משמש גם כאולם שמחות. מרכז הכנסים משמש גם אכסניה להשתלמויות.

מוזיאון מכבי

המוזיאון הוקם בשנת 1981 במבנה המכונה "בית מכבי" במטרה להנציח את פועלה של תנועת מכבי העולמית בתחומי הספורט והחינוך ולקדם את ערכיה בהווה ובעתיד. היזמה להקמת המוזיאון באה מצד ארתור הנק, שהיה גם מנהלו הראשון. המוזיאון נקרא על שמו של פייר גילדסגיים, תעשיין ונדבן, ששימש כיושב ראש מכבי העולמית בשנים 1957–1973 וכנשיא התנועה בשנים 1973–1981. פייר היה האדם היחיד אשר זכה לתואר "מר מכבי", עקב תרומתו ופעולותיו לתנועה.
המוזיאון שופץ ונפתח מחדש במאי 2000 וכולל תצוגות מולטימדיה, תמונות מוגדלות ממשחקי המכביה השונים ותעודות ארכיון שונות. הכניסה ללא תשלום.
ב-2014 התקבלה החלטה להרוס בקרוב את מבנה "בית מכבי" והמוזיאון שבתוכו לטובת מבנה חדיש שימש את המוזיאון לצד אודיטוריום ל-350 איש, טרקלין לקבלות פנים, חדרי הרצאות, ארכיון, משרדים ומעונות ל-50 איש לספורטאים שיתארחו במתחם. התהליך אמור להתחיל ב-2018. בבניין החדש ייפתח שוב המוזיאון לאחר שישודרג למוזיאון מודרני. נכון ל-2016 המוזיאון סגור.

מלון וסוויטות

מלון וסוויטות כפר המכביה מונה כ-270 סוויטות וחדרים, 138 חדרי מלון משודרגים ואגף חדש שנפתח ביוני 2008 המונה כ-130 סוויטות מפוארות, במלון מתארחים הספורטאים המשתתפים במכביה.
טל ירדני

לימודים

בנם של דודו וטמירה ירדני. בעל תואר שני בקומפוזיציה מטעם האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים. למד קומפוזיציה ותזמור אצל מאסטרו רפי קדישזון, המורה המוערך הפך לקולגה ובשנים האחרונות שיתפו השניים פעולה במבחר יצירות ופרויקטים אמנותיים. בנוסף למד טל קומפוזיציה אצל פרופסור יצחק סדאי, נגינת פסנתר אצל פרופסור בנימין אורן והרמוניה אצל ד"ר בת שבע רובינשטיין. בין מוריו הנוספים – ד"ר יוסף ברדנשווילי, פרופ' מנחם ויזנברג, וד"ר סטיבן הורנשטיין.
כיום ירדני עובד כמלחין, מעבד ומתזמר, מכתיבת יצירות מקוריות המשמשות כפסקול לסרטים עלילתיים ותיעודיים באורך מלא, דרך ניהול מוזיקלי בז'אנרים שונים בטלוויזיה מדרמות ועד תוכניות בידור, כמו גם מופעי במה ותיאטרון.

עבודותיו

שימש כמלחין הבית של סימפונט רעננה בשנים 2007 - 2009.
במסגרת עבודתו בתחום הטלוויזיה זכה טל באלבומי פלטינה וזהב.
בתחום הבמה יצר מוזיקה מקורית עבור מופעי התיאטרון "יותם הקוסם", "פיטר פן", "הפיג'מות", "שלושת המוסקטרים", שימש כמנהל מוזיקלי בחגיגות 53 שנה בטקס יום העצמאות לישראל בהר הרצל בשנת 2001.
כמו כן כתב מוזיקה עבור סדרות בטלוויזיה האמריקאית (The Ellen Show, הרווק, טיירה בנקס, BFTV) והבריטית (The Greenhouse).
שירן סנדל

ביוגרפיה

סנדל נולדה וגדלה בקריית טבעון. אחותה היא כדורגלנית נבחרת ישראל, קארין סנדל. בתיכון למדה במגמת תיאטרון, ושם הופיעה במספר מחזות והצגות: "אוליבר טוויסט", "תיבת נוח", "חתולים" ועוד. 
בגיל 14 כבר התחילה את דרכה כשחקנית, נרשמה לאודישנים, וכנערה השתתפה בלא מעט פרסומות והצגות ילדים.
את שירותה בצה"ל עשתה כמש"קית שלישות במחנה גלילות. לאחר שחרורה מהצבא עבדה בצוות בידור על אונייה במשך כשלושה חודשים. לאחר מכן החלה ללמוד בסטודיו למשחק של יורם לוינשטיין.

קריירת משחק

בשנת 2009 השתתפה במחזמר "בנות הווינקס", בתפקיד סטלה.
בשנת 2012 לוהקה לתפקיד הטלוויזיוני הראשון שלה בסדרת הנעורים "גאליס" בערוץ הילדים של HOT, ספין-אוף לסדרת "החולמים", בה גילמה את דמותה של "יולי סער" למשך 7 עונות, עד שנת 2016.
בשנת 2013 החלה להנחות את התוכנית "ששטוס" בערוץ הילדים, לצד דניאל מורשת. בקיץ 2013 השתתפה סנדל ב"מופע של גאליס", לצד יתר משתתפי הסדרה. החל מקיץ 2013 היא מנחה את שעשועון הילדים "הבנים והבנות" המשודר בערוץ הילדים. באותה שנה גם פתחה בסיבוב הופעות בשם "המופע של שירן וליאור", יחד עם חברתה בגאליס ליאור כהן. בקיץ 2014 הופיעה בהצגת הילדים "סופרסטאר" לצד מיכל מוכתר וליאור כהן.
בשנת 2014 השתתפה בפרויקט הלהקה בתור "שופטת בתחום יחסי הציבור", בתוכנית התיעוד "MEאני" של ערוץ הילדים ובתפקיד אורח בסדרה "עממיות". בקיץ אותה השנה עלה לאקרנים הסרט "גאליס - המסע לאסטרה", בו שיחקה את זויה. באוקטובר 2014 השתתפה במופע "איי לאב גאליס". בחג החנוכה באותה שנה הופיעה ב"משחקי הפסטיגל" עם השיר "זה תורי".
ב-2015 הצטלמה סנדל לעונתה השנייה של הסדרה "פצועים בראש". בנוסף נבחרה לפרזנטורית של מותג תכשיטי הכסף הבינלאומי "תומאס סאבו". בקיץ אותה השנה, משתתפת לצד אודי ואביעד ואחרים בהצגה "עולם הקרח בספארי" שמוצג בספארי רמת גן.
ב-2015 השתתפה במופע "היי-סקול פסטיגל" ובנוסף לכך, השתתפה בפסטיגל ההמשך "היי סקול פסטיגל 2" בשנת 2016.
ביוני 2015 צילמה את הסרט השני של גאליס והאחרון, "גאליס - קונקט", שיצא לאקרנים ב-14 באפריל 2016.
ב-2017 השתתפה בגרסה הקולנועית לסיטקום הנוער המצליח "מועדון החנונים", "מועדון החנונים: הסרט". באותה שנה, החל שידורה של העונה השלישית בסדרת המערכונים הקומית "שבט צוצלת" בערוץ זום לצופי yes. בסדרה, סנדל מגלמת את דמותה של לילך, חניכה בשבט צוצלת.
ב-2018 הצטרפה לעונה השנייה של הסדרה "המלאך השומר שלי" וגילמה את לוסי פרבר, התגלמות השטן. בנוסף, התארחה בפרק אחד בתוכנית המצליחה "ארץ נהדרת".
ב-2016 הצטרפה לצוות השחקנים של העונה השנייה של הסדרה Oboy. עקב בעיות הסדרה הושהתה, אך ב-7 באוקטובר 2018 חזרה למסכים, כשסנדל משתתפת בה.
בשנת 2019 החלה לשחק בסדרה "התחנה" בתפקיד חן לייבוביץ'. באותה שנה שיחקה בסרטו של אלון גור אריה "המוסד" בתפקיד אביגיל.

קריירה מוזיקלית

ב-2006 השתתפה בקליפ של השיר "רוצה בנות" של חובבי ציון.
ב-17 במאי 2018 הוציאה שיר בשם "בוא תשאר איתי פה". השיר זכה לכ-50,000 צפיות בתוך יממה.

חיים אישיים

סנדל מתגוררת בתל אביב.
בקיץ 2016 פנתה לאשפוז בבית חולים אחרי הופעה משום שחשה ברע. בבדיקה נחשף כי היא סובלת מדלקת בכליות.
בקיץ 2019 החלה לצאת עם זוכה האח הגדול VIP עונה 3, אסף גורן.
באוקטובר 2019 אסף גורן ושירן נפרדו.
פרדריקה, דוכסית וירטמברג

ביוגרפיה

פרדריקה נולדה ב-27 ביולי 1765 בטרפטוב על הרגה שבפרוסיה, לפרידריך השני אויגן, דוכס וירטמברג ולפרדריקה דורותיאה, מרקיזת ברנדנבורג-שוודט, בתם של פרידריך וילהלם, מרקיז ברנדנבורג-שוודט וסופיה דורותיאה, נסיכת פרוסיה. בשנת 1769 עברה המשפחה להתגורר בטירת מונבליאר, הנמצאת ליד העיר בזל שבשווייץ (אז נמצאה בשטחה של דוכסות וירטמברג). מונבליאר נחשבה באותה התקופה למרכז תרבותי ודמויות אינטלקטואליות ופוליטיות רבות נהגו לבקר בטירה.
ב-6 ביוני 1781 התחתנה פרדריקה עם פטר, נסיך הולשטיין-גוטורפ, ממנו נולדו לה שני ילדים. ב-24 בנובמבר 1785 מתה פרדריקה בווינה בעת לידה, והיא בת 20 בלבד. לאחר מותה לא התחתן בעלה פטר שוב, ובשנת 1823 עלה לשלטון באולדנבורג, לאחר מות דודו וילהלם, דוכס אולדנבורג.
חליפת שעבוד

חליפת שעבוד, המכונה גם חליפת גימפ, היא בגד שנועד לכסות את הגוף לחלוטין (בדרך כלל כולל את הידיים והרגליים),  ולעיתים קרובות כולל נקודות עוגן עבור השעבוד. לעיתים קרובות יש כיסוי מובנה לפנים; במידה ואין, נוסף לחליפה ברדס השעבוד או "מסכת השימפנזים". החליפה עשויה להיות מחומרים שונים; עור, PVC, גומי, סטרץ ', ו darlexx הם הנפוצים ביותר. עור, נמתח, ולכן לא יכול להתאים כמו האחרים. 
החליפה משמשת בסדנה כדי להפחית את האדם למעמד של צעצוע מיני, ולא שותף מיני.  חליפת השעבוד הטיפוסית היא שחורה ועשויה מחומר עמיד מאוד (לעיתים קרובות מחוזקת על ידי רצועות שבקושי נמתחות ) וכוללת טבעות מתכת משולבות, חגורות, אבזמים, ושרוכים כדי להדק אותה בצירוף חבלים או שרשראות, כדי להרים ולתלות את הלובש מהתקרה.
בעקבות השימוש במונח בסרטו של קוונטין טרנטינו "ספרות זולה", חליפות כאלה נקראות לפעמים חליפת גימפ.
סנטה מריה (ספינה)

היסטוריה ונתונים

הספינה הייתה קאראק תלת-תרנית באורך של כ-23 מטרים וברוחב מרבי של כשבעה וחצי מטרים. השוקע שלה היה יחסית גדול - 2 מטרים, דבר שלא איפשר לה גישה לחופים רדודים. 
הספינה נבנתה בגליסיה, בצפון-מערב ספרד ושימשה כספינת סוחר בבעלותו של חואן דה לה קוסה (Juan de la Cosa). במהלך ההפלגה שימש קולומבוס כרב חובל. הקצין הראשון היה בעל הספינה, חואן דה לה קוסה. בנוסף שירתו על כלי השיט עוד 40 איש.
בחג המולד (25 בדצמבר) 1492, לאחר שעלתה על שרטון, פורקה הספינה ומקרשיה נבנה מבצר לחופי האיטי, ששימש את צוותו של קולומבוס.
במאי 2014 טען ארכאולוג ימי כי גילה את שרידי ספינת הדגל של קולומבוס "סנטה מריה" ליד חופי האיטי.

דגמים והנצחה

דגמים מודרניים של הספינה נבנו לקראת יובל ה-400 למסעו הראשון של קולומבוס שצויין בתערוכה העולמית של שיקגו (1893) ולקראת יובל ה-500 ב-1992. אחד הדגמים מ-1992 נמצא במרכז הים שבמרכז הקניות הגדול בעולם בעיר אדמונטון שבקנדה. דגם נוסף, בגודל טבעי, נמצא בעיר קולומבוס שבאוהיו.
איור של הספינה נמצא על סמלי המדינות איי הבהאמה, גרנדה וטרינידד וטובגו.
חיים יצחק דוד ווייץ

ביוגרפיה

רבי חיים יצחק דוד ווייץ נולד בשנת  להוריו רבי דב וביילא גיטל ווייץ, בטרנופול שבאוקראינה, בחבל גליציה. בצעירותו למד אצל רבי יוסף באב"ד מחבר הספר מנחת חינוך, וברבות השנים נעשה לאחד מתלמידיו המובהקים. בשנת התרמ"ח (1888) עלה לארץ ישראל בגפו, לאחר שהתאלמן מאשתו הראשונה. בארץ ישראל הוא נקרא רבי חיים טרניפולר, על שם מולדתו.  
רבי חיים התיישב בירושלים ולמד ב'כולל גליציה', שם העביר שיעורים רבים, ונודע בזכרנותו המופלגת. הוא למד בחברותא עם רבי עקיבא יוסף שליזינגר. 
נשא לאישה בירושלים את שפרה בת אברהם חיים וסימה ויינברג שעלו לארץ מהורדנה, שפרה עצמה הייתה ילידת ירושלים. היא נישאה תחילה לאדם אחר שככל הנראה נרצח בידי ערבי. לאחר נישואיה עם רבי חיים נולד לזוג בן בשם אפרים. 
במהלך שנות שהותו בירושלים חיבר את סדרת הספרים 'ליקוטי חיים' על התורה, התלמוד הבבלי והשולחן ערוך, שיצאו לאור רק לאחר מותו. 
רבי חיים נפטר בירושלים בכ"ו תמוז ה'תרס"ז, 1907, ונקבר בהר הזיתים.
המסע לכוכב המינימיקים

עלילה

מיקמק סיטי, העיר שבה חיים מקס השובב והאמיץ, זואי המתוחכמת, ג'ימבו הפזיז וסאני הגאון. הצלע החמישית של החבורה שלהם היא חיית המחמד שלהם - אלביס, מינימיק קטן.
הסיפור מתחיל בבוקרו של היום החשוב ביותר במיקמק סיטי, יום המינימיקים השנתי בו מגיעות ביצי המינימיקים החדשות וכולם מחכים בהתרגשות לרגע בקיעת הביצים והאימוץ. במהלך החגיגות הם פוגשים גם חבר ילדות שלהם, קיפ, שמגיע בחללית מכוכב המינימיקים כדי ללוות את הביצים. קיפ וסבתו חיים בכוכב המינימיקים ואחראיים לשלומן של הביצים, עד שמגיע זמנן לבקוע.
יום המינימיקים השנתי הוא יום חג לכל מיקמק באשר הוא, חוץ ממיקמקית אחת שלא יכולה לסבול את המינימיקים: הגברת מיקיאוולי, האישה העשירה והחזקה במיקמק סיטי. היא רוקחת שיקוי שהופך את היום השמח ליום בו מיקמק סיטי נמצאת בסכנה.
מכך החבורה נקלעת להרפתקה יוצאת דופן.

הפקה

הפקת הסרט החלה ב-2010 לאחר הצלחת מיקמק - הסדרה, D.I.C.‎ פנו אל שורטקאט-פלייגראונד ואמרו כי בכוונתם ליצור סרט. פרק הזמן הראשון שניתן לסרט היה כשנה אך שורטקאט-פלייגראונד ויתרו על ההפקה בעקבות הזמן שניתן, D.I.C.‎ התקפלו לבסוף ונתנו לסרט זמן של שנתיים. לאחר האור הירוק מדירקטוריון שורטקאט-פלייגראונד הוקצו לעבודה 30 אנימטורים. לאחר סיום כתיבת התסריט החלו האנימטורים ליצור לסרט סטוריבורד ולאחר מכן החלה עבודה על ווידאו-בורד, לבסוף צפו כולם בווידאו-בורד ואושרה סופית הפקת הסרט.
נאור רון, מנכ"ל שורטקאט-פלייגראונד, אמר כי ההפקה הייתה מעניינת ומופלאה; במאי הסרט, שי כרמלי פולק, כינה את ההפקה "סכין בין השיניים".

עיצוב

עיצוב ההנפשה שבסרט היה למעשה כמעט זהה לעיצוב ההנפשה שבסדרה, אך עם מעט שיפורים. רק המבנים הפכו מדו-ממדיים לתלת-ממדיים, הדמויות קיבלו גוון בוגר יותר ושינויים די קיצוניים במראם (שי כרמלי פולק, במאי הסרט, כינה את התהליך "שינויים פלסטיים קטנים"). גיא צחורי, מפיק הסרט, אמר כי התהליך לקח זמן רב מכיוון שבסדרה הדמויות היו מוגבלות בתנועות ("כמו סאות' פארק") ואילו בסרט עליהם היה להפוך את הדמויות ליותר ורסטיליות ולתת להן יותר תנועה ומרחב. ערן אלבחור, האנימטור הראשי, ציין כי בסדרה ישנן לדמויות שמונה זוויות ואילו בסרט ארבעים ושמונה - מה שעוזר אך גם מקשה.
יניב שמעוני, המעצב הראשי, אמר כי "אחד מהשינויים היפים ומהמרתקים שהיו זה היה לקחת את כיכר העיר של המיקמקים שגרים להם באיזה מקום קטן וחמוד שהיא סביבה מאד קטנה, אינטרנטית. אתה רואה רחובות ובתים אבל לא רואה שמים ולא כלום והכל מאד מאד סגור וצפוף והיינו צריכים לעשות את זה יותר פתוח - מה צבע השמים, איך גבעות נראות, איך הרחובות נראים ומה קורה שם באופן כללי"; בדיעבד רק האזור העגול והמרכזי של העיר הונפש בעוד השאר היו רקעים מצוירים. כל הבניינים והחפצים היו בתלת ממד.
שלא כמו חברות הפקה אחרות, לשורטקאט-פלייגראונד אין תוכנת הנפשה משלה - הסרט נעשה באדובי פלאש ו-Maya.

ביקורות

הסרט זכה לביקורות חיוביות מהמבקרים ומהילדים שצפו בסרט. רון פוגל מאתר seret.co.il כתב שהסרט היה הפתעה טובה והוא מספק את הסחורה. ליאת רותם מלמד מאתר ynet כתבה שבסרט אמנם אין גרפיקה של אולפני פיקסאר אך העלילה וקצב ההתקדמות מחפים על כך.
אושיית רשת

אושיית רשת היא כינוי לאדם שצבר עוקבים רבים ופופולריות ברשתות החברתיות המקוונות או באתרים ייעודיים שלו, ויש לו השפעה ברשת האינטרנט אך גם מחוץ לה, בחברה ובקהילה בה הוא פועל.

השפעה ברשת

לפני עידן הרשתות החברתית היו נפוצים הבלוגים. בלוגרים ובלוגריות שכתבו על נושאים מגוונים כפוליטיקה, אופנה, מוזיקה ואפילו על חייהם האישיים, זכו לפופולריות לא מעטה. התופעה צברה תאוצה עם התפתחות הפופולריות של הרשתות החברתיות כמו פייסבוק, טוויטר, אינסטגרם ועוד. אושיות רשת הן בעלות השפעה רבה בכל העולם, לעיתים הפופולריות הרבה היא כתוצאה מפרסום מוקדם של האושייה כעיתונאי, זמר או דוגמנית, אך יש והפופולריות נצברה משנינות ומקוריות ברשת בלבד. יש מוזיקאים שצברו את תחילת פרסומם כתוצאה מוויראליות ברשת דוגמת ג'סטין ביבר. יש גם "דוגמניות אינסטגרם" שעיקר פרסומן הוא מתמונות שהן מעלות לאינסטגרם, לעיתים הצלחתן לא פחותה מהדוגמניות המסורתיות, לדוגמה, נטע אלחמיסטר. לעיתים כוכבי הרשת מפרסמים מותגים מסוימים תמורת תשלום, כפרסום סמוי. בארצות הברית נציבות הסחר הפדרלית מחייבת אושיות רשת לסמן פוסטים ממומנים.
ארז ביטון

ראשית חייו

ארז ביטון נולד בעיר אוראן שבאלג'יריה להורים ילידי מרוקו, ועלה לישראל עם משפחתו בשנת 1949. כמו עולים רבים בתקופה זו שוכנה משפחתו במעברה ברעננה ולאחר מכן עבר ללוד. ב-1952 בגיל 11, נפצע מפיצוץ רימון יד שמצא, דבר הגרם לו לעיוורון ולקטיעת ידו השמאלית. בעקבות זאת עבר לבית חינוך עיוורים בירושלים. סיים לימודים לתעודת בגרות בבית הספר ליפשיץ בירושלים, ולאחר מכן המשיך ללימודי בוגר עבודה סוציאלית באוניברסיטה העברית ותואר שני בפסיכולוגיה שיקומית באוניברסיטת בר-אילן.

פסיכולוג ועובד סוציאלי

במשך למעלה משבע שנים עבד כעובד סוציאלי באשקלון, ולאחר מכן כחמש שנים במחלקה הסוציאלית במועצת אור יהודה, ושלוש שנים נוספות בבית החולים לחולי נפש (שנסגר מאז) "נווה און" ברמת גן. תחומי עבודתו והתמחותו מגוונים: בשנותיו הרבות כעובד סוציאלי ופסיכולוג שיקומי צבר ניסיון כמטפל פסיכו-סוציאלי. הוא התמחה בטיפול במשפחות רב-בעייתיות ובנכים פיזית ונפשית. כמו כן, הדריך ביטון במשך שנים עובדים סוציאלים וסטודנטים לעבודה סוציאלית מהאוניברסיטה העברית ומאוניברסיטת בר-אילן.

כתיבתו

ארז ביטון נחשב לאחד היוצרים הראשונים שייצגו את "הקול המזרחי" – קולם של יוצאי עדות המזרח. שירתו מבטאת את שבר ההגירה ארצה, כמו גם את התרבות המזרחית הנאבקת למצוא את מקומה בתוך הפסיפס הישראלי. אחד משיריו הידועים הוא "שיר זוהרה אלפסיה" המדבר על הזמרת המרוקאית היהודייה, זוהרה אלפסיה, שעלתה לארץ ישראל וחוותה בה הידרדרות מעמדית וחיה חיים פשוטים, בניגוד לתהילתה כזמרת מלכותית במרוקו. שירו "חתונה מרוקאית" הולחן על ידי חברי להקת "הברירה הטבעית" ונכלל באלבומם "אלי שורשים" מ-1979.

פעילות ציבורית

ארז ביטון עסק בעיתונות כמה שנים. הוא כתב טור שבועי בעיתון "מעריב" על נושאים חברתיים וציבוריים והוא עורך את כתב העת הספרותי "אפיריון", אותו ייסד ב-1982. ביטון כיהן כיו"ר אגודת הסופרים העבריים בישראל. בנוסף מגיש תוכנית שבועית בגלי צה"ל.
ביטון משמש גם יו"ר המרכז הים תיכוני לתרבות וחבר מועצה בארגון נפגעי פעולות איבה, בה כיהן כיו"ר הארגון עד 2005. כמסגרת תפקידו, ביטון היה בקשר עם נפגעי פעולות איבה רבים בישראל, כשהוא נעזר בידע המקצועי שלו כעובד סוציאלי וכפסיכולוג שיקומי, ובניסיון האישי שלו כנפגע פעולות איבה.
ביטון הוא חבר נשיאות האגודה לזכות הציבור לדעת ושופט בוועדת הפרס לביקורת התקשורת של "לדעת".
ביטון היה חבר מרכז "מפלגת העבודה" בין השנים 1993 ל-2003, ואף ניסה את מזלו בפריימריז של מפלגת העבודה ב-1999, לאחר מכן עבר ל"עם אחד".
בפברואר 2016 מונה על ידי שר החינוך נפתלי בנט לראשות ועדה, "ועדת ביטון", שתציע כיצד להעשיר את תוכניות הלימודים בהיסטוריה, בספרות ובמסגרות הבלתי פורמליות, בתכנים שיביאו "לאיזון ביחס למורשתן של קהילות המזרח ולהעמקת תחושת האחדות בעם".
ב-10 באוגוסט 2016 נקרא רחוב על שמו בבית אריה.

משפחתו

נשוי לרחל ביטון קלהורה, אב לבן ולבת וסב לנכדים.
ויליאם נפייר, לורד נפייר התשיעי

ויליאם נֶפְּייר, לורד נפייר ה-9 (באנגלית: William Napier, 9th Lord Napier)‏ (1786 – 11 באוקטובר 1834) היה קצין בצי המלכותי הבריטי, מדינאי ודיפלומט.

שנותיו הראשונות

ויליאם נפייר היה בנו של פרנסיס נפייר, לורד נפייר ה-8 (1758-1823). הוא שירת כפרח קצונה בקרב טרפלגר וכלפטננט תחת פיקודו של תומאס קוקריין, ארל דָנדוֹלֶנד ה-10.

קורותיו כמדינאי ודיפלומט

מ-1824 עד 1832 שימש נפייר, מתוקף היותו פיר סקוטי, נציג נבחר של סקוטלנד בבית הלורדים הבריטי. 
בדצמבר 1833, עם פקיעת המונופול של חברת הודו המזרחית הבריטית על המסחר עם המזרח הרחוק, מונה לורד נפייר על ידי לורד פלמרסטון, שר החוץ וידיד של משפחת נפייר, למפקח הראשי הראשון על המסחר הבריטי בקנטון (כיום גואנגג'ואו), בסין. הוא הגיע למקאו ב-15 ביולי 1834 ולקנטון עשרה ימים לאחר מכן, כשמשימתו להרחיב את היקף הסחר הבריטי מאזור החוף אל עומקה של סין. נפייר, שהיה חסר את הניסיון הדיפלומטי והמסחרי הדרוש, לא הצליח להשיג את המטרה.
נסיונותיו להסדיר פגישה עם המשנה לקיסר בקנטון לא צלחו, ובשל התנהלותו וחוסר ניסיונו הדיפלומטי נוצר נתק תקשורת מוחלט בינו לבין הממשל הסיני. נפייר, נחוש להשיג את מטרתו ויהי מה, החליט להשתמש בכוח, ושלח את ספינות המלחמה "אנדרומקי" (Andromache) ו"אימוג'ין" (Imogene) אל מעגן וואמפואה (Whampoa) תוך הפרה מפורשת של צו המשנה לקיסר סין לוּ. כשניסו הספינות לפרוץ בעד הביצורים המגנים על מצר בוקה טיגריס, בשפך נהר הפנינים, נורתה עליהם אש תותחים מן החוף. הלחימה נמשכה תוך אבידות בשני הצדדים אך ללא הכרעה, ונפייר, שחלה בטיפוס, שב בסופו של דבר בספטמבר אל מקאו, שם מת ממחלתו ב-11 באוקטובר. הוא נקבר במקאו, אך לאחר זמן הועברה גופתו ונקברה מחדש באטריק שבסקוטלנד. לאחר מותו הציבה ממשלת בריטניה אנדרטה לזכרו בחזית בניין המכס במקאו. עמוד הזיכרון אבד לזמן מה, ומשנמצא הועבר אל בית הקברות של הונג קונג ואחר כך למוזיאון להיסטוריה של הונג קונג, שם הוא מצוי כיום. 
לורד נפייר נישא לאליזבת קוקריין-ג'ונסטון (1795-1883), בתו של אנדרו קוקריין-ג'ונסטון, ב-1816. לשניים נולדו שני בנים וחמש בנות. בנו הבכור, פרנסיס נפייר, הצטרף גם הוא לשירות הדיפלומטי והקולוניאלי ומילא בהם תפקידים בכירים ביותר. 
נפייר היה הראשון שהציע לקבוע נוכחות בריטית בהונג קונג, שבימיו הייתה עדיין אוסף של כפרי דייגים קטנים.
קתרטס תרנגולי

מראה

הקתרטס התרנגולי הוא עוף גדול למדי: אורך גופו 66–81 ס"מ, מוטת כנפיו 173–181 ס"מ, ומשקלו 0.85–2 ק"ג (בממוצע 1.4 ק"ג). אין הבדל בניצוי בין המינים, אם כי הנקבה מעט גדולה יותר מהזכר. העוף דומה במראהו לאורובו השחור, אך שייך לסוג נפרד. הוא נבדל ממנו בראשו האדום ובמקורו העבה והחזק יותר. צבע נוצותיו חום כהה עד שחור. צבע המקור לבן צהבהב. כנפיו ארוכות וצרות, ואברות הכנף בהירות מסוככותיה. זנבו ארוך. עוף זה חסר בית קול (Syrinx).

חושים

בדומה למרבית העופות, חושי הראייה והשמיעה של הקתרטס מאד מפותחים. חוש הראייה מפותח במיוחד, שכן הוא עוזר לקתרטס באיתור מזונו – פגרים – מגובה רב. אולם החוש הדומיננטי העוזר לו לאתר את מזונו הוא חוש הריח, בניגוד למרבית העופות. הוא מסוגל לחוש את ריחו של אתיל מרכפתן, גז אשר נוצר עם התחלת הריקבון של פגרים. הודות ליכולתו מיוחדת זו, מסוגל הקתרטס התרנגולי לאתר נבלות המצויות אף תחת כיפת יער.

תזונה והרגלים

הקתרטס אינו נוטה לחיות בלהקות גדולות כאורובו השחור, אם כי עשרות פרטים עשויים לחוג בשמיים יחדיו או להצטופף סביב פגר.
הוא אוכל נבלות, וניזון כמעט לחלוטין מפגרים. עקב חוש הריח המפותח שלו, הוא בדרך כלל הראשון שמאתר את הפגר, גם אם הוא מוסתר מהעין. בהתאם למקורו הקטן היחסית, הוא איננו מסוגל לקרוע את עורם של פגרי חיות גדולות, ובדרך כלל נובר בארובות עיניו של הפגר או בחלקים הרכים יותר. הנשרון המלכותי והאורובו השחור, שלהם אין יכולת זו של איתור פגרים באמצעות ריח, עוקבים אחר הקתרטס התרנגולי לשם מציאת פגר. אף כי האורובו השחורים דומים בגודלם לקתרטס, הם מגיעים בכמויות העולות עליהם לעיתים פי כמה, והם כה תוקפניים עד כי הם אינם מתקשים לדחקם מהפגר. מכיוון שגם האורובו השחור אינו יכול לקרוע את עור הפגר, שני הפרטים תלויים באוכלי נבלות גדולים מהם על מנת שיעשו זאת.