הקרב על קלע וזעורה

רקע

בפיקוד הצפון הוכנו מספר תוכניות התקפיות לכיבוש רמת הגולן. תוכנית "מלקחיים" הוכנה עוד בנובמבר 1966 ויועדה לכיבוש רמת הגולן עד קוניטרה בתוך 36 עד 48 שעות. לפי התוכנית, שתי אוגדות תוכננו לפרוץ במרכז ובצפון הרמה ולהתקדם בהמשך לעבר קוניטרה.
בימי המתיחות של מאי 1967 הוכנה בפיקוד תוכנית צנועה יותר שכונתה "מקבת", במסגרתה הייתה אמורה אוגדה אחת לכבוש את מוצבי סוריה בצפון הרמה בקו הראשון (תל עזזיאת, תל פאחר ומערך המוצבים שסביבם) והשני (זעורה ועין פית). משימת כיבוש זעורה ועין פית הוטלה על חטיבת השריון 37 אשר הייתה שייכת לפיקוד הצפון.
עם פתיחת המלחמה החלו הקרבות בחזית המצרית והירדנית. הדרג המדיני שלא רצה להסתבך בשלוש חזיתות בו זמנית הורה לפיקוד הצפון להיערך להגנה. עם פרוץ הקרבות, ב-5 ביוני, הועבר עיקר כוחה של חטיבה 37 (מלבד גדוד הטנקים 377) לגזרת צפון השומרון.

תוכנית הקרב

בזמן שטנקי החטיבה נעים צפונה על מובילים, הגיע מנדלר המח"ט לתדרוך במטכ"ל בתל אביב. על חטיבה 8 הוטלה המשימה שהוקצתה בתוכנית המקורית לחטיבה 37 (כיוון שזו לחמה עדיין בצפון השומרון): לכבוש את מתחמי זעורה ועין פית לפי תוכנית "מקבת". לחטיבה 8 סופח גדוד טנקים מוקטן 377 בפיקוד סא"ל אמנון חינסקי מחטיבה 37 אשר כלל שלוש פלוגות טנקי סופר שרמן.
ב-8 ביוני הוחזרה חטיבה 37 לחזית הסורית. חטיבה 37 הכירה את משימותיה לפי תוכנית "מקבת" עוד בטרם המלחמה, אולם בפיקוד הצפון לא שינו את ההיערכות מהיום הקודם, בין היתר עקב הזמן המועט שהיה לחטיבה 37 להתארגן, וחטיבה 8 היא זו שהוטל עליה לפרוץ לרמת הגולן.
לפי התוכנית הייתה אמורה החטיבה להתקדם מזרחה מגבעת האם ולהתחבר לדרך הפטרולים הסורית. אז היה עליה לפנות דרומה, לכבוש את מוצבי גור אל-עסכר ונעמוש (ממזרח לכפר סאלד) ואז לפנות לציר שכיוונו צפון-מזרח ולטפס לכיוון זעורה. הכוחות הונחו לנוע על שבילים קיימים בלבד עקב סכנת מיקוש. בשל חוסר ההיכרות עם השטח והזמן הקצר שהיה לחטיבה ללימודו העמיד פיקוד הצפון לרשות החטיבה את קצין המבצעים של חטמ"ר 3, סרן דני בונה, שהכיר את הגזרה על בוריה.
סדר התנועה החטיבתי היה: כוח של פלוגת הסיור (ובו רפי מוקדי, מ"פ הסיור, ודני בונה, הסייר שצוות לחטיבה לצורך הניווט), אחריו גדוד הטנקים 129 (שלוש פלוגות, בראש הגדוד פלוגה ז' בפיקוד נתנאל הורוביץ), אחריו חפ"ק המח"ט, ואחריהם גדוד הטנקים המוקטן 377 וגדוד החרמ"ש 121.

תחילת התנועה והטעות בניווט

זמן קצר לפני השעה 7 בבוקר ב-9 ביוני 1967, היום החמישי למלחמה, קיבל דוד אלעזר את האישור להתחיל במתקפה. בשעה 7:25 הורה אלעזר לחטיבה 8 להבקיע לפי התכנון בציר העולה מגבעת האם אל הכפרים הסורים זעורה ועין פית.
כבר עם תחילת התנועה החלה הפגזה על הטור. אחד הפגזים פגע פגיעה ישירה בזחל"ם של סמג"ד 121, רס"ן משה חביב, שנהרג יחד עם 6 חיילים שהיו עמו בזחל"ם. הזחל"ם הפגוע וגופות ההרוגים נותרו במשך שעות לא הרחק מגבעת האם מבלי שיפונו. כוחות רבים שטיפסו לרמת הגולן באותו היום חלפו על פני הגופות ורבים תיארו לאחר מכן את המחזה הקשה.
בסביבות השעה 11:30 חצה גדוד 129 את הגבול בכוח של 25 טנקים, ועד 12:20 כבש את מוצבי גור אל-עסכר ונעמוש. ציר התנועה הצר והחשש ממיקוש חייב תנועה בטור ולא איפשר פריסה של הכוחות. דרומית לנעמוש היה אמור הכוח לפנות שמאלה בציר העולה לכיוון צפון-מזרח. בשלב זה נתגלעה מחלוקת בין נווטי הכוח: מוקדי צידד בפנייה שמאלה לכיוון זעורה, ואילו בונה טען כי יש להמשיך עוד דרומה לפני הפניה. המג"ד, אריה בירו, הכריע על פי דעתו של בונה וגדוד 129, ושאר החטיבה בעקבותיו, המשיך דרומה. לאחר מכן הגיעו הטנקים עם הציר לכפר סיר א-דיב הנמצא על ציר הנפט. בכפר הקימו הסורים מערך נ"ט אשר החל לפגוע בטנקי הגדוד. מג"ד 129, סא"ל אריה (בירו) דיין, חשב בשלב זה שהוא בדרך הנכונה וכי הכפר שמעליו הוא זעורה. רק לאחר שלא הבחין באש ארטילרית שניתנה לבקשתו על זעורה הבין את הטעות בניווט. למרות זאת החליט להמשיך בציר העולה אל קלע.

כיבוש זעורה

במקביל, המשיך המח"ט עם שני הגדודים האחרים בתנועה צפונה על ציר הנפט ונתקל בהתנגדות מעטה. בשעות אחר הצהריים כבר כבש כוח זה בראשות הטנקים של גדוד 377 את זעורה. גדוד 377 איבד שלושה מחייליו במהלך כיבוש זעורה.
לאחר מכן המשיך המח"ט יחד עם גדוד 377 בתנועה דרומה כדי לחבור לשרידי גדוד 129 בקלע. בשעה 18:20 הגיע כוח המח"ט לקלע ויום הקרבות של חטיבה 8 הסתיים. אף על פי שהחטיבה כבשה את זעורה, עין פית ואף את קלע, הקרב סטה מהתוכנית המקורית. הסתבכות גדוד 129 הביא לכך שהחטיבה איבדה חלק ניכר מכוח הטנקים שלה ולא הייתה יכולה להמשיך את ההתקפה אל תוך רמת הגולן.

לאחר הקרב

במהלך הלילה הצליחו כוחות החימוש של החטיבה להכשיר חלק מהטנקים שנפגעו לאורך הציר בו נעה החטיבה. החטיבה, בכוחות מחודשים, חידשה את תנועתה בבוקר המחרת, 10 ביוני, ונעה דרומה לצומת וואסט. משם המשיכה מזרחה ובסביבות השעה 13:00 הגיעה לקוניטרה ונערכה בסביבתה בהיערכות הגנתית. לאחר ירי תותחים וטנקים על העיירה נכנסו הטנקים של החטיבה לתוך העיירה ומצאו אותה ריקה. במקביל, כוחות נוספים של צה"ל התקדמו גם כן לעומק רמת הגולן ובסוף היום התייצבו על קו מסעדה-קוניטרה-בוטמיה, שנקבע לאחר מכן כקו הגבול החדש.
לאחר המלחמה עוטרו סגן נתנאל הורוביץ, המ"פ אשר נטל את הפיקוד על גדוד 129, וסמל שאול ורדי, מפקד טנק בגדוד, בעיטור הגבורה. רס"ן רפי מוקדי עוטר בעיטור המופת.

החיפושים אחר מוקדי ובן-ארצי

כאמור, טנק המג"ד עליו היה רס"ן רפי מוקדי, מ"פ הסיור, ורס"ן יובל בן-ארצי, קצין הקשר הגדודי, נפגע לאחר שמוקדי ניסה לתקן את תנועת גדוד 129 צפונה לכיוון זעורה. הטנק נע כמה מאות מטרים צפונה עד שנפגע, אולם כיוון ששאר כוחות הגדוד לא היו מודעים לפקודתו של מוקדי המשיכו שאר הטנקים על הציר העולה מזרחה, לכיוון קלע. הטנק של מוקדי היה היחיד בתא השטח צפונית לציר. כתוצאה מכך, לא נתקלו כוחות החימוש של החטיבה, שנעו על ציר התנועה של הכוחות במטרה לאסוף ולתקן טנקים פגועים בטנק של מוקדי. רק כשבוע לאחר הקרב, ולאחר שלחיפוש נרתמו משפחתו וחבריו של מוקדי, נמצא הטנק ובו גופתו של בן-ארצי. גופתו של מוקדי נמצאה במרחק של כ-200 מטרים מן הטנק.
בשנת 2010 יצא סרט בשם "אם תמשוך צפונה", אותו יצרו ארנה מוקדי-שביט, בתו של רפי מוקדי, ויעל שביט, נכדתו. הסרט מגולל את סיפור הקרב של חטיבה 8 ואת סיפורו של מוקדי שנפגע במהלכו. בסרט נטען שצה"ל, החטיבה ומפקדה אלברט מנדלר לא עשו מספיק כדי למצוא את מוקדי וכי מאמצי החיפוש התחדשו לאחר ארבעה ימי הפסקה ביוזמת חבריו מהטכניון.
מנגד טענו חיילים ודרגי פיקוד ששירתו בחטיבה כי החטיבה לא הפסיקה את החיפושים וכי הסרט ערוך באופן מגמתי.