google/wiki40b huggingface dataset:
אינקלינגס

האינקלינגס (באנגלית: The Inklings) היו בני קבוצת דיון ספרותית באוניברסיטת אוקספורד, אנגליה. חברי האינקלינגס (בהם כמה מהסופרים המייסדים של סוגת הפנטזיה: ג'.ר.ר. טולקין, ק.ס. לואיס וצ'ארלס ויליאמס) היו ברובם אקדמאים באוניברסיטה. קבוצה זו התקיימה בין שנות ה-30 לבין שנות ה-60 של המאה העשרים.

מאפייני הקבוצה

כנהוג בקבוצות ספרותיות אקדמיות באותה תקופה, היו האינקלינגס כולם גברים. (דורותי סיירס, שלפעמים מוגדרת כחברה באינקלינגס, אכן הייתה חברה קרובה של לואיס ושל ויליאמס, אך לא נכחה אף פעם בפגישות האינקלינגס).
האינקלינגס היו חסידי ספרות מוצהרים, ששיבחו את ערכו של הסיפר בתחום הבדיוני, ועודדו כתיבת הפנטזיה. אף שערכים נוצריים רבים השתקפו בעבודתם של מספר חברים, היו גם חברים אתיאיסטים בקרב חברי הקבוצה.
על ייחודם של האינקלינגס כבני קבוצה חברתית, מעיד וורן לואיס, אחיו של ק.ס. לואיס:
למען הדיוק, האינקלינגס היו לא מועדון ולא אגודה ספרותית, על אף שהיו בהם מטבעם של שניהם. לא היו חוקים, נושאי משרות, נושאים לסדר היום או בחירות רשמיות.
— וורן לואיס

מטרת הקבוצה

הקראת עבודותיהם הלא מוגמרות של החברים ודיונים עליהם היו המטרה העיקרית לפגישות האינקלינגס. "שר הטבעות" מפרי עטו של טולקין, "Out of the Silent Planet" של לואיס, ויצירתו של ויליאמס "הלאווין", היו בין הרומנים שהוקראו לראשונה בפני האינקלינגס. אחד מסיפוריו של טולקין, "מסמכי מועדון הרעיונות" מבוסס על האינקלינגס.
לא כל פגישות האינקלינגס היו רציניות לגמרי; חברי האינקלינגס שיעשעו עצמם בתחרויות, כמו למשל: לראות מי יכול לקרוא את הפרוזה הידועה לשמצה של אמנדה מקיטריק רוז למשך הזמן הארוך ביותר מבלי לפרוץ בצחוק.
עד סוף 1949 התקיימו פעילויות החבורה בדרך כלל בערבי שלישי בחדרי הקולג' של ק.ס. לואיס. האינקלינגס נודעו בכך שהתכנסו מדי פעם בפאב מקומי בשם "העיט והילד" (The Eagle and Child), שנודע גם כ"הציפור והתינוק" (The Bird and Baby), או פשוט: "הציפור". בהתאם לאמונות שכיחות בקרב האקדמאים באותה התקופה, הם לא הקריאו את יצירותיהם בפאב. בשעות מאוחרות יותר התקיימו הפגישות בפאב "השֶׂה והדגל" (The Lamb and Flag), הממוקם מעבר לרחוב, ובשנים מוקדמות האינקלינגס נפגשו גם בפאבים אחרים, אבל "העיט והילד" השאיר את חותמו.

מקור השם

במקור, השם "אינקלינגס" התייחס למועדון דיונים ב"קולג' אוניברסיטה", שנוסד ע״י אדוארד טנגיי לין (Edward Tangye Lean), סטודנט לתואר ראשון באותו הזמן ואחיו של הבמאי דייוויד לין, בשנת 1931, גם כן למטרת הקראה בקול של יצירות לא גמורות. המועדון הורכב מסטודנטים ובעלי תוארי כבוד, ביניהם טולקין ולואיס. כאשר לין עזב את אוקספורד ב-1933, המועדון ננטש, והשם הועבר על ידי טולקין ולואיס לקבוצתם בקולג' מגדלן.
על הקשר בין שני ארגוני ה"אינקלינגס", טולקין אמר:
למרות שמנהגנו היה לקרוא בקול יצירות ממגוון סוגים (ואורכים!), ארגון זה ומנהגו היו נולדים בעת ההיא גם אם המועדון המקורי לא היה קיים מעולם.
— ג'.ר.ר. טולקין.

מורשת

על שמם של האינקלינגס נקראו כמה אגודות ספרותיות, כמו למשל אגודת האינקלינגס באאכן. מרכז מאריון אי. ווייד, הממוקם בקולג' ויטון שבאילינוי, ארצות הברית, מוקדש לעבודתם של שבעה סופרים בריטים, כולל ארבעה מחברי האינקלינגס (ג'.ר.ר. טולקין, ק.ס. לואיס, צ'ארלס ויליאמס ואואן ברפילד) ואת דורותי סיירס. האוסף של המרכז כולל מכתבים, כתבי יד, קלטות אודיו ווידאו, תמונות, יצירות אמנות ועוד.
מוריס סטוקס

קריירת משחק

סטוקס נולד בעיר פיטסבורג שבפנסילבניה, ושיחק כדורסל מכללות באוניברסיטת סנט פרנסיס שבעיר לורטו, פנסילבניה, בין השנים 1951–1955. 
סטוקס נבחר בבחירה השנייה בדראפט ה-NBA‏ 1955 על ידי קבוצת רוצ'סטר רויאלס. הוא המשיך לשחק בקבוצה בשלוש העונות הבאות, גם לאחר מעבר המועדון לעיר סינסינטי בשנת 1957, והפך במהרה לאחד מכוכבי הקבוצה לצד הסמול פורוורד ג'ק טווימן. בעונת הרוקי שלו הוביל את הליגה עם 16.3 ריבאונדים בממוצע למשחק, אליהם הוסיף 16.8 נקודות למשחק. בסיום העונה זכה בפרס רוקי השנה ונבחר לחמישייה השנייה של העונה. בעונה הבאה קבע שיא NBA לריבאונדים בעונה, כשהוריד 1,256 כדורים חוזרים בסך הכול (בעונה הבאה שבר וילט צ'מברליין את השיא).
בכל שלוש עונותיו בליגה נבחר סטוקס לחמישייה השנייה של העונה וזומן להשתתף במשחק האולסטאר. לאורך אותן שלוש עונות, 1956–1958, הוריד סטוקס יותר ריבאונדים מכל שחקן אחר (3,492), ומסר הכי הרבה אסיסטים (1,062) מלבד בוב קוזי. סטוקס הוא אחד משישה שחקנים בתולדות ה-NBA שהשיגו טריפל דאבל בארבעה משחקים רצופים (יחד עם וילט צ'מברליין, אוסקר רוברטסון, מייקל ג'ורדן, מג'יק ג'ונסון וראסל וסטברוק).

הפציעה והמחלה

במשחק האחרון של עונת 1957/1958 מול מיניאפוליס לייקרס, ב-12 במרץ 1958, נחבט ראשו של סטוקס ברצפת המגרש לאחר ניסיון חדירה, והוא איבד את ההכרה. לאחר שטופל באמצעות מלחי הרחה חזר סטוקס למגרש והמשיך לשחק כרגיל. גם במשחק הפלייאוף הראשון של קבוצתו מול דטרויט פיסטונס, שלושה ימים מאוחר יותר, השתתף סטוקס וקלע 12 נקודות. בסיום אותו משחק חש ברע, וזמן מה לאחר מכן סבל מפרכוס אפילפטי שאחריו הפך למשותק. הוא אובחן בהמשך כסובל מאנצפלופתיה טראומטית, אשר פוגעת במערכת המוטורית.
על אף השיתוק ממנו סבל, שמר סטוקס על צלילות והצליח לתקשר עם הסובבים אותו בעזרת מצמוצי עיניים. לאורך שנות ה-60 התדרדר מצבו באופן הדרגתי, ו-12 שנים לאחר פציעתו, ב-6 באפריל 1970, חטף סטוקס התקף לב ומת, בגיל 36.
מאז פציעתו של סטוקס טיפל בו חברו לקבוצה ג'ק טווימן, שהפך לאפוטרופוס החוקי שלו על מנת לדאוג להוצאותיו הרפואיות. טווימן ארגן את "משחק ההוקרה השנתי למוריס סטוקס" כדי לאסוף תרומות עבור סטוקס ועבור שחקני עבר נוספים שנזקקו לטיפולים רפואיים. משחק הצדקה משך לאורך השנים את כוכבי ה-NBA הגדולים ביותר, כגון ביל ראסל, וילט צ'מברליין, אוסקר רוברטסון, כרים עבדול-ג'באר, נייט ארצ'יבלד ופיט מרוויץ'. בסך הכל, גויסו במשחקים הללו למעלה מ-750 אלף דולר. כמו כן דאג טווימן שסטוקס יקבל את הפיצויים המגיעים לו ולימד אותו לתקשר בעזרת מצמוצי עיניים. טווימן המשיך לדאוג לסטוקס ולשמש כאפוטרופוס שלו עד מותו של סטוקס בשנת 1970.
בשנת 2004, כשהוצג סטוקס כחבר היכל התהילה, טווימן קיבל בשמו את הפרס. בשנת 2013 הציגה ליגת ה-NBA את פרס השחקן הקבוצתי על שם טווימן-סטוקס, שמחולק לשחקנים המייצגים את "החבר האידיאלי לקבוצה".
קוליאקאן

היסטוריה

במקום בו נמצאת כיום העיר הייתה קיימת התיישבות ילידית בשם "קולוואקאן" (שם אשר ממנו התפתח השם "קוליאקאן") במשך מאות שנים לפני בואם של הספרדים במאה ה-16.
ב-1531 הקפיטן הספרדי נוניו דה גוסמאן ייסד במקום את סן מיגל דה קוליאקאן. במאות הבאות קוליאקאן נותרה עיר קטנה יחסית.
ב-1823, לאחר מלחמת העצמאות של מקסיקו, קוליאקאן קיבלה מעמד של עיר והיא נכללה בשטחי מדינת אוקסידנטה. ב-1830 מדינת אוקסידנטה פוצלה למדינות סונורה וסינלואה, וקוליאקאן נבחרה להיות בירת סינלואה.
בשלב מסוים שם העיר שונה לקוליאקאן רוסלס כהוקרה לאנטוניו רוסלס, שהיה איש צבא מקסיקני ומושל מדינת סינלואה.

כלכלה

כלכלת קוליאקאן מסתמכת על מסחר במוצרים מחלקים אחרים של סינלואה, כמו מוצרים חקלאיים ודגים מאזורי החוף, חקלאות בפני עצמה, הכוללת בין היתר גידול עגבניות, מלפפונים, פלפלים, אבטיחים, מנגו, סויה, אורז, חיטה ודורה, גידול מקנה ותיירות.

חינוך

בעיר פועלות מספר אוניברסיטאות, בהן האוניברסיטה האוטונומית של סינלואה והאוניברסיטה הקתולית של קוליאקאן.

תחבורה

את העיר משרת נמל התעופה הבינלאומי הפדרלי של בצ'יגואלטו, המציע טיסות ליעדים במקסיקו ובארצות הברית.
שיר ערש (אלתרמן)

מבנה השיר

השיר נחלק לשישה בתים בני שש שורות כל אחד וכמעט כולו מונולוג שנושא הלץ באוזני המלך. בשלוש שורות "מתערב" המלך בשיר הלירי בדברים פרוזאיים ונונסנסיים. בחלק מן הביצועים שורות אלה מדוברות ולא מושרות ("אולי בכל זאת רבע עוף" בבית השלישי, "שיעברו, אני ישן!" בבית הרביעי ו-"שייכבו את הפנס" בבית האחרון).

ביצועים

הביצוע הראשון של השיר היה במחזמר המקורי על במת הקאמרי על ידי שמעון בר בתפקיד ליצן החצר מונדריש ואברהם מור כאחשוורוש. 
חוה אלברשטיין ביצעה את השיר בתקליטה "הלילה הוא שירים" (1977) ומאז הופיע ביצוע זה באוספים רבים משיריה ומשירי הארץ.
אריק איינשטיין ושם טוב לוי ביצעו את השיר בתקליט ארץ ישראל הישנה והטובה חלק ד': משירי סשה ארגוב (1980).
בשנת 1982 שולב השיר במופע ובתקליט שיצא בעקבותיו, מתתיהו ואלכסנדר: מתי כספי שר משירי סשה ארגוב. השיר היה אחד משיאי המופע, כאשר מתי כספי שר לארגוב, המלווה אותו בנגינה בפסנתר ומדקלם את מילותיו של המלך. 
בהפקת 2005 של המחזמר "שלמה המלך ושלמי הסנדלר" הוסיף מעבד המוזיקה בהפקה, יוני רכטר את השיר לתמונה בה אנשי השוק מרדימים את שלמה המחופש לשלמי ושרים לו "אם כתר הוא נושא או דלי, אין כל הבדל - בסוף יישן הוא".
בספיישל הפורימי של ערוץ הופ ששודר ב-2004 ונקרא "המגילה החדשה של הופ", בשיר בוצע על ידי אבי יקיר (בתור שלוק העורב שכיכב בתור המן) וז'יל בן דוד (בתור בליק שכיכב בתור אחשוורוש).  
עוד ביצעו את השיר שלמה בר, גדי יגיל, אורה זיטנר, אסתר עופרים, רונית אופיר, אחינועם ניני, איטן גרינברג, דני מסינג, שילה פרבר, נתן סלור ואחרים. שלמה ארצי מספר שביקור כילד בהופעה של המחזה אסתר המלכה, ובפרט השיר הזה, משכו אותו אל הבמה ואל קריירה כזמר. ביצוע נוסף הוא של אנדריאס שול בליווי תמר הלפרין על הפסנתר והשורות של המלך. השיר הוא גם פריט ברפרטואר של מקהלות וחבורות זמר רבות.
תומאס יאנג

קורות חיים

יאנג נולד ב-13 ביוני 1773 בעיירה מילברטון שבמחוז סאמרסט, כצעיר מבין עשרה ילדים. בגיל 14 דיבר לפחות חמש שפות, ובהמשך ידע שתים עשרה שפות בהן עברית, יוונית, לטינית, צרפתית, איטלקית, ערבית, טורקית, פרסית, אמהרית ושפות נוספות.
ב-1792 החל ללמוד רפואה בלונדון. ב-1794 עבר לאדינבורו, ובשנת 1795 עבר לגטינגן ולמד באוניברסיטת גטינגן. ב-1796 קיבל תואר דוקטור לרפואה. משיכתו של יאנג לרפואה נבעה מהעובדה שהיה חולה מאוד בתקופת ילדותו.
ב-1797 התקבל לעמנואל קולג' שבאוניברסיטת קיימברידג'. באותה שנה מת דודו הגדול, ריצ'רד ברוקלסבי, והירושה שיחררה אותו מדאגות כלכליות. ב-1799 ביסס את מעמדו כרופא בלונדון.
ב-1801 התמנה למרצה למדעי הטבע במכון המלכותי (Royal Institution). במשך השנתיים ששהה שם הרצה 91 הרצאות. הרצאות אלו, אשר יצאו לאור בשנת 1807 בשם Course of Lectures on Natural Philosophy, נושאות בחובן את הבסיס לתאוריות רבות שפיתח לאחר מכן. בינתיים התמנה, ב-1802, למזכיר לענייני חוץ של החברה המלכותית (Royal Society), אליה התקבל כחבר עוד ב-1794.
ב-1803 פרש מהמכון המלכותי, מחשש שחובותיו למוסד יתערבו בעבודתו הרפואית. החל מ-1811 עבד כרופא בבית החולים סיינט ג'ורג'. ב-1814 היה חבר בוועדה שבדקה את הסכנות שבשימוש הציבורי בגז בישול בלונדון, שהחל אז.
בשנים האחרונות לחייו עבד גם כיועץ וכרופא בשירות חברת ביטוח חיים וכתב חיבור על אקטואריה. ב-1827 נבחר כאחד משמונת החברים הזרים באקדמיה הצרפתית למדעים.

הישגים מדעיים

יאנג נודע במיוחד בשל עבודתו בתחום האופטיקה. הוא חיבר סדרת מחקרים שעזרו לבסס את התאוריה כי האור הוא גל, ולא חלקיק כפי שקבעה התאוריה הניוטונית. ניסוי שני הסדקים שערך ב-1801 עזר לבסס את ההנחה על האופי הגלי של האור (כיום מקובלת ההנחה כי האור הוא דואלי במהותו). עוד תרומה שלו לפיזיקה היא המצאת מודול יאנג.
כמו כן נחשב יאנג לאבי האופטיקה הפיזיולוגית. ב-1793 הסביר שהעין מתאימה את עצמה לראיית מרחקים שונים באמצעות שינוי הקימור של עדשת העין. ב-1801 תיאר את תופעת האסטיגמטיזם. בהרצאותיו הניח את הבסיס לתאוריה שעל פיה העין קולטת את הצבעים באמצעות שלושה סוגי עצבים (המכונים כיום "קונוסים"), שמגיבים בהתאמה לשלושת צבעי היסוד. יאנג פרסם מאמרים רבים נוספים בנושאי רפואה.
תחום נוסף שבו הרים יאנג תרומה משמעותית הוא הבלשנות. הוא היה אחד הראשונים שפענחו בהצלחה הירוגליפים מצריים, בהתבסס על אבן רוזטה, הישג שאף העניק לו הכרה כאגיפטולוג. המפתח לפענוח היה ההכרה כי רוב סימני הכתב ייצגו הברות ולא מושגים. כמו כן הוא היה זה שטבע את המונח הקולקטיבי שפות הודו-אירופיות, ב-1813. כמו כן, הייתה לו תרומה מסוימת לתחום ההרמוניה המוזיקלית.
ויקטור קראפט

ביוגרפיה

קראפט, יליד וינה, למד פילוסופיה, היסטוריה וגאוגרפיה באוניברסיטת וינה, ונהג להשתתף בכנסי הפילוסופיה של האוניברסיטה, כמו גם במפגשים פרטיים (בפרט עם אוטו ויינינגר ואותמר ספאן). 
ב-1912 החל לעבוד למחייתו באוניברסיטת וינה כספרן, ובמקביל המשיך לעסוק במחקר פילוסופי. קראפט משתתף קבוע בדיוני החוג הווינאי, מיסודו ועד התפרקותו. בנוסף היה חבר גם בחוג גומפרץ והתדיין עם "הפריפריה" של החוג הווינאי (למשל, קרל פופר).
קראפט זכה לתואר של פרופסור חבר בפילוסופיה תאורטית ב-1924, וב-1930 לתואר דוקטור על עבודתו בנושא "הידע על העולם החיצוני". לאחר מכן המשיך את לימודיו בברלין תחת גאורג זימל, וילהלם דילתיי ואחרים.
לאחר האנשלוס נאלץ קראפט לפרוש ממשרתו כספרן בגלל מוצאה היהודי של אשתו. כך איבד גם מעמדו כמרצה באוניברסיטה. קראפט המשיך את מחקרו תחת השלטון הנאצי במעמד של "מהגר פנימי" ובתנאים קשים ביותר. ב-1945 מונה מחדש לספרן. שנתיים אחר כך הפך ל"ספרן לאומי" (Generalstaatsbibliothekar) והוחזרה לו משרתו כפרופסור חבר. ב-1950 הפך לפרופסור מן המניין ושותף להנהלת בית הספר לפילוסופיה עד לפרישתו, כעבור שנתיים. ספרו "מקורות הנאו-פוזיטיביזם" נאסר לפרסום ב-1950. קראפט המשיך במחקר ובפרסום מאמרים עד למותו בווינה, ב-1975.

עבודתו

קראפט היה יוצא דופן בין הפוזיטיביסטים הלוגיים בכך שתמך באמפיריציזם שאינו מתבסס על רשמי החושים ובעל מבנה דדוקטיבי. לפני מלחמת העולם הראשונה (ואחריה, יחד עם חברי החוג הווינאי), הקדיש חלק גדול מהרצאותיו ומאמריו לקידום פילוסופיה מדעית. בנוסף תרם לביסוס האתיקה כמדע, ועסק בתאוריה של הגאוגרפיה ובפילוסופיה של ההיסטוריה.
יחסי לטביה–צרפת

סקירה כללית

בין צרפת ללטביה שוררים יחסים חמים כחלק מהיחסים של צרפת עם כלל המדינות הבלטיות. המדינות הן שותפות אסטרטגיות מאז הסכם שנחתם בנושא בריגה, במאי 2008. התוכנית הושלמה ואושררה באמצעות הסכם נוסף שנחתם ב-2012. בפברואר 2017, חתמו שרי ההגנה של צרפת ולטביה על הסכם הגנה בין-לאומי בפריז.
הפורום הכלכלי של צרפת-לטביה התקיים בריגה במאי 2014. פורום נוסף התקיים בפריז באוקטובר 2017.
ב-2018, חגיגות המאה של לטביה התקיימו הן בלטביה והן בצרפת. תערוכה על הסימבוליות הבלטית התקיימה במוזיאון ד'אורסיי, מאפריל עד יולי 2018. ישנו בריגה בית ספר צרפתי בשם "Lycee Francais de Riga".
זאב רכטר

ביוגרפיה

זאב רכטר נולד בשנת 1899 בקובלבקה (Ковалевка) שבפלך חרסון של רוסיה (כיום אוקראינה). החל ללמוד אדריכלות בפוליטכניון של ניקולאייב. בשנת 1919 עלה לארץ ישראל באונייה רוסלאן שם גם פגש את אשתו לעתיד, פולה (לבית זינגר). עם עלייתו עבד במשרדו של המהנדס סשה חיסין. עבודתו הראשונה במשרד חיסין הייתה מלאכת מדידת רחוב אלנבי כהכנה לתכנונו ובנייתו. לאחר מכן עבר רכטר לירושלים, שם עבד שנה כשרטט במשרדו של האדריכל בנימין חייקין.
מאורעות תרפ"א השיבו את רכטר ומשפחתו להתגורר בתל אביב ושם זכה לראשונה לעבודת תכנון עצמאית: בניין מגורים בפינת הרחובות נחלת בנימין ורמב"ם. רכטר העניק למבנה זה, אשר כונה "בית הכדים", את הרוח האקלקטית אשר נשבה ברחובות העיר באותה העת (1924), לאחר מכן הוסיף לבנות בתל אביב הקטנה עד לסוף שנת 1926 עשרה מבנים נוספים.
בשנת 1927 החליט רכטר להשלים את לימודי האדריכלות שהחל בניקולאייב, וללמוד בבית הספר להנדסה ברומא. את לימודי ההמשך באדריכלות החל רכטר בבית הספר הממלכתי להנדסה בפריז (1929–1932).
עם שובו ארצה בשנת 1932, חזר רכטר להתגורר בתל אביב, וחידש את פעילותו המקצועית בישראל. במשרדו ששכן תחילה בבית אנגל והחל משנת 1952 בכיכר מלכי ישראל, הועסקו לאורך השנים אדריכלים צעירים שעתידים היו להוביל תוך זמן קצר את הענף בישראל, ובכללם: דוד רזניק, דן איתן, צבי הקר וממשיך השושלת – יעקב רכטר.
יחד עם אדריכלים נוספים ייסד רכטר את "חוג הארכיטקטים". בין האדריכלים הצעירים שאליהם חבר רכטר ניתן למצוא את יוסף נויפלד, אריה שרון, קרל רובין, דב כרמי, שמואל ברקאי, וכן ישראל דיקר ויוליוס פוזנר, שאף ערכו את עיתון הקבוצה.
רכטר הוא אחד מראשיה של התנועה המודרנית באדריכלות בארץ ומייבאה של תפישתו החלוצית של האדריכל לֶה קוֹרְבּוזְיֶה לישראל. רכטר היה הראשון ש"הרים" את בנייניו על עמודים, בדומה לכמה ממבניו של לה קורבוזיה: בית אנגל, הניצב בשדרות רוטשילד ופינת רחוב מזא"ה (1933), הוא למעשה הבניין הראשון בתל אביב שנבנה על גבי עמודים. קומת העמודים המפולשת במפלס הקרקע יוצרת מקום פתוח ומגונן, מרחיבה את חלל הרחוב וחושפת אותו לתנועת הרוח. כיום קומת עמודים זו אטומה (האטימה בוצעה בידי חיילי המפקדה הבריטית ששכנה במקום בשנות הארבעים).
רכטר נפטר בשנת 1960 מהתקף לב, בן 61 במותו. נקבר בבית העלמין נחלת יצחק.
עיריית תל אביב קראה על שמו של רכטר רחוב בעיר, בשכונה הצפון-מזרחית שיכון דן. בנובמבר 2009 הוצגה בחלל דירת הגג בבניין שתוכנן על ידי רכטר ברחוב הירקון 70, תערוכה מעבודותיו שהתבססה על ארכיון משרדו.
על שמו הוקם על ידי משרד השיכון, חברת עמידר ומשפחתו, קרן לחלוקת פרס דו שנתי בסך 3,000 לירות, שנקרא פרס רכטר.
היה נשוי לפולה, ואב לבן, האדריכל יעקב רכטר, ולשתי בנות שהאחת נישאה לאדריכל משה זרחי ושנייה למהנדס מיכה פרי.
כפר דבורה

כפר דבורה היה יישוב יהודי בתקופת התלמוד במעלה נחל גילבון שברמת הגולן. באתר כפר דבורה התקיים הכפר הסורי דאבּוריה, הנטוש כיום. 
בטרם מלחמת ששת הימים, היה הכפר מיושב בידי בדואים בני שבט נערנה, אשר עשו שימוש משני באבני היישוב היהודי העתיק לצורכי בנייה.
הכפר שוכן כיום צפונית-מערבית ליישוב קדמת צבי.

היסטוריה

בכפר נמצאו שרידים ארכאולוגיים המעידים על יישוב משגשג בתקופת המשנה והתלמוד, בהם גם שרידים של בתי בד להפקת שמן זית, שהיה כנראה הענף הכלכלי החשוב של הכפר ותרם לעושרו.
אחד הממצאים החשובים שנמצאו בכפר הוא משקוף ייחודי המעוטר בשני עופות דורסים אשר אוחזים זר במקוריהם, ועליו הכתובת: 
"זה בית מדרשו שהלרבי [= של רבי] אליעזר הקפר". 
הכתובת מתייחסת לרבי אליעזר הקפר, תנא בדור החמישי, שפעל בקצרין וסביבותיה. המשקוף נמצא כיום במוזיאון עתיקות הגולן בקצרין.
אבן משקוף נוספת נמצאה משובצת בקירות אחד הבתים. אורכה כמטר והיא מעוטרת בדמות עיט המחזיק זר במקורו ולצדו שני דגים. ייתכן כי משקוף זה עיטר את בית הכנסת בכפר. אף אבן משקוף זו לא מצויה עוד בכפר, והקיר בו הייתה משובצת התמוטט, נכון לדצמבר 2017.
פרויקט כרובית

פעילות

ראשית פעילות הארגון בשנת 2007, כאשר ד"ר רוית הללי אלון, אז סטודנטית לרפואה בקמפוס עין כרם של האוניברסיטה העברית בירושלים, החליטה לבשל יחד עם חבריה לספסל הלימודים ארוחות חג למספר משפחות חולים לקראת חג השבועות. לקראת חגי תשרי בשנה שלאחר מכן החליטה הללי אלון להרחיב את העזרה למשפחות החולים למעגלים נוספים, וצירפה אליה סטודנטים מבית הספר לרפואה, כאשר הארוחות מגיעות ממטבחים פרטיים ומבושלות על ידי המתנדבים.
בחלוף השנים הפרויקט התרחב וגדל, ובנוסף לבישול במטבחי מתנדבים נעשה שימוש במטבחים מוסדיים מרכזיים, בין השאר בשבט "עומר" של הצופים בעיר חולון, בקיבוצי המעפיל ונען, בישיבת בני עקיבא רעננה ועוד. בראש השנה של שנת 2014 היקף הארוחות הגיע לכ-3,000, וב-2015 מספר המתנדבים הגיע לכ-5,000, שהכינו כ-25,000 מנות לכ-4,000 משפחות של מעוטי יכולת. בפרויקט מחולקות (נכון ל-2018) כ-7,500 ארוחות חג לנזקקים (בכל ארוחה כמה מנות), על ידי כ-10,000 מתנדבים מקהילות מגוונות ברחבי הארץ, כאלו דתיות המבשלות אוכל כשר וכאלו חילוניות, שעובדות בשיתוף פעולה. מערך הפעילות מבוזר לכמה מוקדים: מרכז - חולון, ירושלים ודרום - סנסנה. המתנדבים מבצעים את פעולות הכנת הארוחות מקניית המצרכים ועד העברת הארגזים לנזקקים. דבר זה נובע ממהות הפרויקט, שבשונה ממיזמי חלוקת מצרכים אחרים, כולל מעורבות של המתנדבים בכל שלבי הדאגה לזקוקים לארוחות. כך מקבלי הארוחות אינם בהכרח אנשים להם אין יכולת כלכלית לקנות מצרכים, אלא כאלו שלהם אין יכולת לבשל לעצמם ארוחת חג.
יצחק גרודזינסקי (ורשה)

הרב יצחק (איצ'ה) גרודזינסקי (נפטר כ"ה בסיון תרפ"א), רב ועסקן חשוב בוורשה בתחומי התורה, החינוך והחסד. כונה 'תוצר של החפץ חיים' או 'החפץ חיים של וורשה' חי ופעל בתקופת מלחמת העולם הראשונה ולפניה. אבי משפחת גרודזינסקי - משפחה שהולידה רבנים ואישי רוח מרכזיים.

תולדותיו


עוד בצעירותו, בשנות השבעים של המאה התשע עשרה יסד חברות לימוד לפועלים ופשוטי העם. מיד בתחילת דרכו הכיר את החפץ חיים שהגיע לוורשה לרגל הדפסת ספריו. בהשפעתו, תמיכתו ועידודו התפתחו מוסדותיו של ר' איטשע לכדי רשת מוסדות תורניים בכל רחבי ורשה היהודית, כאשר התלמידים יוצאי ישיבותיו של ר' איטשע נוטלים חלק בפתיחת שלוחות חדשות ופיתוח הרשת. בין השאר יסד ישיבה קטנה, תלמוד תורה, ישיבה גדולה ישיבת תורת חיים, בית כנסת ברחוב ספודזינסקי ובית מדרש לומדי תורה לבעלי מלאכה הקובעים עיתים לתורה.

ביתו של רבי יצחק היה בית הכנסת אורחים מרכזי לכל באי ורשה התורנית מכל שכבות העם, שימש כמקום מפגש ואכסניה לגדולי תורה שנזדמנו לוורשה להדפסת ספרים או איסוף כספים וכמקום לינה וסעד לנזקקים, עוברי דרך וחולים שבאו לרושה וסביבותיה להתרפאות.

היה פעיל גם בעסקנות ציבורית, תיקון עירובין והפצת ספרי רבו החפץ חיים. עמד בקשרים עם הממשל והשתמש בהם לשחרור בחורים מגיוס או אנשים שהסתבכו עם השלטון מסיבות אחרות.

היה מקורב לגדולי דורו, ובייחוד לחפץ חיים, לרבי יוסף דב סולוביצ'יק ולבנו רבי חיים, לרבי חיים לייב מסטוויסק ועוד.

משפחתו

היה נשוי לקרובת משפחתו חיה מלכה גרודזינסקי לבית גרודזינסקי, לאחר פטירתו עלתה לארץ ישראל ונפטרה בחברון בשנת תרפ"ח.
ישראל יעקב חגיז

ביוגרפיה

נולד בעיר פאס שבמרוקו בכ"ו שבט ה'ש"פ. (1620) למשפחה ממגורשי ספרד ושימש בה ברבנות. בצעירותו עבר לאיטליה ושהה תקופה בוורונה. בין השנים 1652–1655 היה בליוורנו. בהיותו שם הצליח להשפיע על משפחת ויגה העשירה שיקימו בית מדרש גדול בירושלים. משם המשיך לירושלים, אליה הגיע ב-1658. בהגיעו לירושלים נפטרה אשתו הראשונה, והוא נשא לאישה את בתו של ראש רבני ירושלים, רבי משה גלנטי. היא ילדה לו את בנו ר' משה חגיז. בהיותו בירושלים כתב ר' יעקב חגיז חיבורים רבים שנשארו בכתב יד.
ככל הנראה ביקר רבי יעקב חגיז במקומות רבים בטורקיה, עמד שם על סדרי הישיבות ועורר את החכמים איתם נפגש לעלות ולהתיישב בירושלים. השתדלותו זו נשאה פרי וחכמים מפורסמים וראשי ישיבות בחוץ לארץ עזבו משרותיהם ועלו לירושלים. חותנו, הרב המג"ן, מזכיר כדוגמות לכך את הרבנים שלמה אלגזי, אברהם אבן חנניא, אברהם אמיגו ושמואל גרמיזאן.
בירושלים הקים את בית המדרש ישיבת בית יעקב (ויגה), בו קבע סדרי לימוד חדשים שלא היו קיימים בבתי מדרש אחרים בעיר לפני כן. בבית המדרש נקבע מקום לתלמידים הצעירים ולתלמידי חכמים; תלמידי החכמים שימשו בשני תפקידים: מהם שהשיבו לשאלות הלכה שהגיעו הן מארץ ישראל והן מהגולה, ומהם שלימדו את תלמידיהם. על פי תוכנית הלימודים שהגה ר' יעקב חגיז, התחילו התלמידים ללמוד בחמישה "שולחנות" (=מחלקות) שונים, ולאחר מכן שימשו "לעשרה החכמים הרבנים ויהיו רואים איך נותנים פסק דברים ואיך דנים את העם ואיך משפט הגט והחליצה וכל משפט הדיינים". לאחר שהתמחו מינו אותם לדיינים ושלחו אותם לקהילות היהודיות השונות בחו"ל. בית המדרש היה מכונה "ישיבת חכמי ההסגר" או "ההסגר בירושלים" בשל הקפדתם של חכמי בית המדרש שלא לצאת מתחומיו שלא לצורך. רבים מגדולי התורה בירושלים יצאו ממנה, בהם רבי חיים אבולעפיה, רבי משה בן חביב (שהיה גם חתנו), רבי יעקב מולכו, רבי יצחק בוטון, רבי חזקיהו דה-סילווה, רבי אברהם בן דוד יצחקי ועוד. גם נתן העזתי, נביאו של שבתי צבי, למד בישיבתו.
היה ידוע בחריפותו הרבה ולא נשא פנים לאיש ואף לעשירים ותקיפים. ידועה אמרתו על השוחד: "דינר קוצר, דינר בוצר, דינר מתיר, דינר אוסר, דינר מעמיד פרנס בור על הציבור".

דעתו על הכישופים מקורית, על אף שבתקופתו כל העולם האמין ברוחות, שדים, כישופים ומגיות שונות, וכך כתב:
עתה קרוב לאחרית הימים שהתפשט האור האלהי על כל בשר... ונתבטלו כוחות הטומאה אלו, וכל בעלי אומניות כאלו ייבש ידם, הכל סר יחדיו נאלחו, ואין גם אחד אשר כח בידו לקסום ולכשף, והאמונה באלה כעת, תקנן רק במוחי השוטים והתינוקות.
— עץ החיים -מובא בתורה תמימה ויקרא יט, רלח
בקיץ 1665 (ה'תכ"ה) חזר שבתי צבי לירושלים משליחותו למצרים, כאשר בשובו הכריז על עצמו כמשיח. רבני העיר בראשות רבי יעקב חגיז נקטו נגדו בקו תקיף ולחמו בו בכל האמצעים שברשותם, ולבסוף פרסמו נגדו חרם חמור והוא נאלץ לעזוב את ירושלים. רבי יעקב חגיז טרח לשלוח את החרם לרבני טורקיה, אך מלחמתם לא צלחה עד להתאסלמותו של צבי בסוף 1666. רבי יעקב נודע מאז במלחמתו העיקשת בשבתאים וגרוריהם, ולאחר מותו המשיך במלחמה זו בנו רבי משה חגיז.
בשנת 1673 (ה'תל"ג) נסע רבי יעקב חגיז לקושטא, ובשנת 1674 (ה'תל"ד) נפטר שם. את מקומו בהנהלת בית המדרש ירש חותנו, רבי משה גלאנטי. נכדו רבי רפאל מיוחס היה הראשון לציון.
סקרמנטו

גאוגרפיה

העיר נמצאת במפגש שני נהרות, נהר סקרמנטו ונהר אמריקה. שטחה הוא 257 קמ"ר, 2 אחוזים ממנו מים.

דמוגרפיה

צפיפות האוכלוסין בעיר היא 1,617.4 לקמ"ר. 48% מתושבי העיר הם לבנים, 16% הם אסיאתים, 15% הם שחורים, ו-1.3% הם ילידים אמריקאים (אינדיאנים). כ-16% דיווחו כי מוצאם מ'קבוצה אתנית אחרת' או מ'שתי קבוצות אתניות ויותר'. 21.6% מהאוכלוסייה מזהים עצמם כהיספאנים, אשר יכולים להיות מכל קבוצה אתנית.
הגיל הממוצע בעיר הוא 33. 27.3% מן התושבים הם מתחת לגיל 18 ו-11.4% הם מעל גיל 65.
20% מהאוכלוסייה נמצאת מתחת לקו העוני.

אקלים

לסקרמנטו יש אקלים ים תיכוני אשר מאופיין בחורפים מתונים וקיצים יבשים אך קרירים בלילה. לרוב אין האזור סובל מלחות גבוהה. הטמפרטורה הממוצעת לאורך השנה היא 16 מעלות. הטמפרטורה החמה ביותר שנמדדה הייתה 46 מעלות, ביולי 1925. היום הקר ביותר שנמדד היה בדצמבר 1932, כאשר עמדה הטמפרטורה על 8- מעלות.
בשנה ממוצעת ישנם 58 ימים בהם יורד גשם. כמות המשקעים הממוצעת היא 442 מ"מ בשנה.
מגדל בנק אוף אמריקה

פרטים

הצריח הארכיטקטוני של המגדל בגובה 77.9 מטר הוצב ב-15 בדצמבר 2007. הבניין בן 58 קומות ומכיל 195,096 מטרים רבועים של שטחי משרדים, שלושה דרגנועים ו-52 מעליות מתוצרת יצרנית המעליות השווייצרית שינדלר גרופ. מספר מבנים נהרסו כדי לפנות מקום למגדל, ביניהם מלון דיפלומט, מבנה בן 13 קומות והתיאטרון של הנרי מילר, שנבנה מחדש ונפתח מחדש במיקומו הקודם. מגדל בנק אוף אמריקה נחשב מודל עולמי לאדריכלות ירוקה של גורדי שחקים.
והזהיר

והזהיר  הוא ספר פרשנות ופסיקת הלכה מסוף תקופת הגאונים. ישנה מחלוקת בין החוקרים אודות זהות מחברו.

הוצאת הספר לאור

ספר והזהיר יצא לאור בסוף המאה ה-19 על ידי הרב ישראל מאיר פריימן (חתנו של הרב יעקב אטלינגר), שההדיר את הספר מתוך כתב יד שמצא בספריית מינכן. הכרך על ספר שמות יצא לאור בשנת 1873 בעיר לייפציג והכרך על ספרים ויקרא ובמדבר יצא לאור בשנת 1880 בעיר ורשה.

שם הספר והמחבר שלו

הספר מכיל קבצים של פסקי הלכה ושל דרשות על פי סדר הפרשות. חלק מקבצי ההלכה מתחילים במיליה "והזהיר" או "והזהיר הק'[דוש]" - ומכאן קיבל הספר את שמו. מהדיר הספר, הרב ד"ר ישראל מאיר פריימן הוא אשר קבע את שם הספר וכן את ייחוסו למחבר חפץ אלוף. את ההוכחות לשם הספר ולייחוסו הוא מפרט במבוא לספר שמות, אך יש חולקים על הייחוס למחבר הנ"ל. אודות מר חפץ אלוף לא ידוע לנו הרבה אך הרי"ף מצטט משמו הלכה במקום אחד.

תוכן הספר

ניכר בספר שהוא מרבה בציטוטים מקבצי הלכות או מדרשים שקדמו לו, וכנראה שלא עבר עריכה מדוקדקת, שכן הוא מביא לעיתים יותר מפתיחה אחת לפרשה או לנושא, ונראה שהעתיק את מקורותיו לנושא מסוים בזה אחר זה ולא טרח לשלב ביניהם. חשיבותו של הספר היא בעיקר בהבאת פסקי הלכה שאינם מוכרים מימי הגאונים, וכן בעדות על נוסח של פסקים ומדרשים, כגון המכילתא דרבי ישמעאל לספר שמות, ועוד.