google/wiki40b huggingface dataset:
טוביה בלסקי

ביוגרפיה

בלסקי גדל במשפחה היהודית-פולנית היחידה בסטאנקייביץ'. הכפר הקטן במזרח פולין, כיום במערב בלארוס, נמצא בין הערים לידא ונבהרדק, שבשתיהן היה גטו במהלך מלחמת העולם השנייה.
בלסקי היה בנם של דוד ובלה בלסקי, אשר הביאו לעולם 12 ילדים: עשרה בנים ושתי בנות. טוביה היה ילדם השלישי. אחיו עשהאל, אלכסנדר זיסל ("זוס") ואהרן, הפכו מאוחר יותר לחברים ביחידת הפרטיזנים של בלסקי, אותה הוא הנהיג.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שימש בלסקי כמתורגמן עבור צבא הקיסרות הגרמנית, אשר כבש את השטחים המזרחיים של האימפריה הרוסית. בהיותו דובר יידיש, רכש בלא קושי מיוחד את השליטה בשפה הגרמנית מתוך מגע עם החיילים איתם שירת.
בשנת 1927 גויס בלסקי לצבא פולין, שם התקדם בסופו של דבר לדרגת רב"ט, בגדוד חיל הרגלים ה-30.
לאחר שהשלים את שירותו הצבאי חזר בלסקי לביתו. בניסיון להגדיל את הכנסת משפחתו, הוא שכר טחנת רוח. ההכנסה נותרה בלתי מספקת, כך שב-1929, בהיותו בן 23, נישא טוביה לאישה מבוגרת ממנו בשם ריבקה, אשר הייתה בעלת מינימרקט ובית גדול. הזוג התגורר בכפר הסמוך סאבוטניקי.
בתקופת הכיבוש הסובייטי, ב-1939, חשש טוביה שייעצר על ידי האנ קה וה דה, בשל משלח ידו ה"קפיטליסטי-בורגני", לכן עבר להתגורר בעיר לידא. בטרם עזב טוביה את סאבוטיניקי, הוא דחק באשתו, ריבקה, לעקור איתו ללידא, אך היא סירבה.
בלידא, שהייתה בשליטה סובייטית, הכיר טוביה אישה בשם לילקה, והתאהב בה. עם הזמן, הרומן, נשא אופי רציני. בשלהי 1939 התגרש טוביה מריבקה ונשא את לילקה לאישה, על אף העובדה שהזוג לא נישא "רשמית", בשל מצב המלחמה ששרר.

לאחר המלחמה

לאחר המלחמה עלו טוביה, זוס ונשותיהם לישראל דרך רומניה. טוביה וזוס לקחו חלק בקרבות מלחמת העצמאות. בסופו של דבר, ב-1956, היגרו לארצות הברית. הם הצטרפו לאחיהם המבוגר יותר, וולטר, שחי בניו יורק, לשם עבר עוד בטרם המלחמה. במשך 30 שנה ניהלו טוביה וזוס בניו יורק חברת הובלות קטנה. טוביה נישא ללילקה, פליטה יהודייה כמותו. הם נותרו נשואים למשך שארית חייהם. בנישואיהם הביאו לעולם שלושה ילדים: הבנים מייקל ורוברט, והבת רות, אשר העמידו להם תשעה נכדים: שלושה בנים (ברנדון, ג'ורדן וטיילור) ושש בנות (שרון, אריאל, התאומות טליה וונסה, והתאומות טורי ושרה). שרון (רנרט) יצרה אודות משפחתה את הסרט התיעודי In Our Hands: The Legacy of the Bielski Partisans. 
כשטוביה הלך לעולמו ב-1987, הוא היה כמעט חסר פרוטה. תחילה נקבר בלונג איילנד. שנה לאחר מותו הוצאו עצמותיו מהקבר והועברו לירושלים, שם נערכה לו הלוויה ממלכתית עם טקס צבאי מלא, ב-1988. קִברו נמצא בהר תמיר - חלק מהר המנוחות, בגוש ת"ב, חלקה ד', שורה 19, קבר 11.

מורשתו

דניאל קרייג גילם את דמותו של טוביה בסרט Defiance ("התנגדות"), אשר ספג ביקורת בפולין, בשל השמטת המעורבות לכאורה של יחידת הפרטיזנים של בלסקי בטבח שבוצע באזרחים פולנים, על ידי פרטיזנים שזוהו כסובייטים, בנליבוקי. טבח נליבוקי עמד במרכזה של חקירה רשמית שקיימה נציבות מכון הזיכרון הלאומי הפולני, לצורך הגשת כתבי אישום, על פשעים שבוצעו כנגד העם הפולני. החקירה עודה מתנהלת.
יקותיאל גורדון

ר' יקותיאל בן יהודה ליב גורדון (נפטר לאחר 1742) היה תלמידו ואיש סודו של רמח"ל.

קורות חייו

נולד בווילנה ועבר לאיטליה כדי ללמוד רפואה באוניברסיטת פדובה. שם פגש את רמח"ל, ולמד ממנו תורה וקבלה. ר' יקותיאל אף שקל לעזוב את לימודי הרפואה כדי להקדיש עצמו ללימוד תורה כרבו, אך הרמח"ל הורה לו כי ימשיך בלימודי הרפואה. בהמשך חייו פעל ר' יקותיאל רבות לטיהור שמו של הרמח"ל, ואף השיג את הסכמת הגאון מווילנה לספרי הרמח"ל.]
ר' יקותיאל גורדון היה הראשון שפרסם את המגיד של רמח"ל, בכך ששלח מכתב אודות המגיד לר' מרדכי יפה מווינה וכך בעצם התחיל ההפולמוס אודות רמח"ל וכתביו. מסופר, כי ר' יקותיאל הצר על כך מאוד ומשמיים שלחו את המגיד לומר לו כי מה' יצא הדבר]
ר' יקותיאל היה אחד ממעתיקי כתבי רמח"ל והיה חותם ליד "קיויתיאל" (המצפה והמקוה לאלהים). לאחר שרמח"ל עזב את פדובה בשנת 1735 והחבורה התפוררה, שב ר' יקותיאל לפולין והקים שם חבורה, הם התבדלו מהחברה ולבשו בגדים מיוחדים. ר' יקותיאל היה ממפיצי קבלת הרמח"ל לפולין ולליטא, ויש משערים שממנו קיבל ברוך שיק משקלוב את רעיונות תורת הקבלה.]
האריך ימים ונפטר מעל לגיל 80 בהיותו בוונציה.]
גבריאל עמיר

חייו

עמיר נולד בתל אביב למשפחת קלפר. בגיל צעיר עבר עם משפחתו לירושלים ולמד בחדר ובבית הספר "גאולה". במלחמת השחרור נפצע מהתקפת הלגיון הערבי. השתתף בהכשרה בקיבוץ בית השיטה ובשנת 1951 התגייס לנח"ל. השתחרר משירותו הצבאי לאחר ששירת כמפקד מחלקה בחטיבה 5, אך חזר לשירות קבע שירת כקצין מבצעים בגדוד 52 ובתקופת מבצע קדש שירת כמפקד מחלקת חרמ"ש בחיל השריון ונפצע במבצע שומרון (פעולת התגמול בקלקיליה). 
בהמשך שירותו בחיל השריון יצא בשנת 1959 במשלחת לאנגליה וליווה את העברת טנק הצנטוריון לישראל. היה מדריך ראשי בבית הספר לשריון, קצין אג"ם של חטיבה 7 ומפקד קורס מפקדי טנקים. במלחמת ששת הימים פיקד על גדוד 82 ולקח חלק בקרבות בחאן יונס, רפיח ורפידים. לאחר המלחמה מונה לסגן מפקד חטיבה 401, ובהמשך לקצין אג"ם של גייסות השריון. בשנים 1971–1972 היה מפקד חטיבה 7 ובשנים 1973–1974 היה מפקד בית הספר לשריון ומפקדה הראשון של חטיבה 460. 
במלחמת יום הכיפורים השתתפה החטיבה בפיקודו ברוב שלבי הלחימה בחזית הדרום. החטיבה הוכפפה לאוגדה 162 בפיקוד אברהם אדן והשתתפה במתקפת הנגד הכושלת של 8 באוקטובר. בהמשך הלחימה נטלה החטיבה חלק בצליחת תעלת סואץ ובכיתור הארמייה השלישית המצרית. 
לאחר המלחמה מונה למפקדה הראשון של אוגדה 880 ובמקביל לסגן מפקד גייסות השריון, היה ראש מחלקת מבצעים. את שירותו סיים בדרגת תת-אלוף.
בשנת 1980 התגייס למשטרת ישראל ושימש עוזר ראש אג"מ בדרגת תת-ניצב. עמיר עמד בראש צוות הגיבוש של תוכנית הארגון הרב-שנתית במשטרה, שימש סגן מפקד המחוז הדרומי, ועם הקמתו מחדש של מחוז מרכז מונה למפקדו הראשון (1981–1985) והועלה לדרגת ניצב. בין השנים 1985–1988 פיקד על מחוז תל אביב, ולאחר מכן היה בתפקידו האחרון סגן המפקח הכללי של משטרת ישראל. 
בשנים 1991–1993 שירת כנציב בתי הסוהר.
בשנת 1994 פיקד על משלחת המשטרה לכוח השלום הבינלאומי בהאיטי.
היה פעיל ויו"ר ועדת הכספים בעמותת "יד לשריון".
היה נשוי ואב לשלושה.
יוסף ברויאר

ביוגרפיה

נולד בפאפא שבהונגריה לציפורה (סופי) בתו של רש"ר הירש ולרב שלמה זלמן ברויאר, רבה של קהילת עדת ישורון בפרנקפורט, מייסד וראש הישיבה בה. נישא לריקה (רבקה) אייזנמן.
לאחר פטירת אביו, זכה אחר ברבנות הקהילה והרב ברויאר התמנה לעמוד בראשות הישיבה שהקים אביו. הוא נהג להעביר בישיבתו שני שיעורים בתלמוד מדי יום, בשתי מסכתות שונות. שיעור בן שעתיים בשעות הבוקר ושיעור בן שעה בערב. גם כשהחלו ישיבות ברחבי גרמניה להיסגר לאחר עליית הנאצים לשלטון ב-1933 המשיכה ישיבתו להתרחב, לאחר תקופה שעשתה בפיומה (אז באיטליה הפאשיסטית), ואף פתחה מחלקה לצעירים, היא התקיימה עד ליל הבדולח.
עם סגירת הישיבה היגר לארצות הברית עם משפחתו והקים בוושינגטון הייטס, מנהטן, ניו יורק, את קהל עדת ישורון  ואת "ישיבת רבי שמשון רפאל הירש". הוא סבר כי שיטת תורה עם דרך ארץ של סבו, תקפה בכל מקום בו נפגשים יהודים חרדים עם המודרנה ולא קיימת הוראה מפורשת אחרת של רבני המקום הוותיקים. בהתאם להבנתו את תורת סבו, התנגד לציונות ולמדינת ישראל.
נפטר בגיל 98 ביום שבת ג' באייר ה'תש"ם, 19 באפריל 1980.
מתלמידיו: יצחק שמשון לנגה, מהדיר ספרות הראשונים; פיליפ פלדהיים, מייסד הוצאת פלדהיים; הרב הלל ברוקנטל, רבו הראשון של קיבוץ חפץ חיים.
מנוע רקטי היברידי

היסטוריה

הרעיון הוצא לראשונה בסוף שנות השלושים של המאה ה-20 במפעל IG Farben בגרמניה ובמקביל בחברת "רקטות קליפורניה" בארצות הברית. ליאוניד אנדרוסוב , שעבד בגרמניה, תיאר לראשונה את המנועים ההיברידיים עם  פחם וגז N2O (חמצן דו-חנקני).
בשנות ה-40 של המאה ה-20 חברת הטילים של קליפורניה פסיפיק השתמשה ב-LOX (חמצן נוזלי) בשילוב עם מספר סוגי דלק שונים, כולל עץ, שעווה וגומי. המוצלחות ביותר של בדיקות אלה היה עם דלק גומי. ביוני 1951 הוטסה רקטת LOX / גומי לגובה של 9 ק"מ.

רעיון בסיסי

מנוע רקטי היברידי מורכב ממיכל לחץ המכיל בתוכו חמצן נוזלי (הדלק הנוזלי), תא בעירה שבתוכו מאוחסן הדלק המוצק ומכשיר המפריד בין השניים. כאשר ישנו צורך בהפעלת כוח, שסתום תא הבעירה נפתח ואליו מוזרם הדלק הנוזלי. הדיפוזיה (פעפוע) בין השניים נעשה בשכבה התחתונה של המנוע ונוצר כוח.

דלק

מנוע היברידי הפוך, אשר אינו נפוץ מאוד, הוא מנוע שבו המנוע משתמש במחמצן (חומר כימי שכאשר בא במגע עם דלק, דלק נשרף) מוצק ודלק נוזלי. כמה אפשרויות לדלק נוזלי הם נפט, hydrazine (תרכובת כימית שמשמשת כמרכיב בדלק) ו LH2 (מימן נוזלי), HTPB (דלק נוזלי) פופולרי ביותר עבור מנועים רקטים היברידיים, בשל האנרגיה שלו ובשל העובדה שאפשר להתמודד איתו בבטיחות רבה. בדיקות בוצעו בהם HTPB היה ספוג בחמצן נוזלי, והוא עדיין לא התפוצץ. דלק זה לא צפוף כמו מנועי רקטות מוצקים, ולכן לעיתים מוסיפים לו אלומיניום, כדי להעלות את צפיפותו ובכך לשפר את ביצוע הטיל.

חסרונות של מנוע רקטי היברידי

רקטות היברידיות נמנעות מחלק מהחסרונות של רקטות מוצקות כמו הסכנות של פיצוץ, תוך הימנעות מחסרונות של רקטות נוזליות כמו ההרכבה הטכנית שלהן.
מאחר שקשה לדלק ולחמצן להיות מעורבים באופן אינטימי (היות שמצבים שונים של חומר), טילים היברידיים נוטים להיכשל יותר מאשר טילים עם דלק ממצב צבירה אחד.
סוללות הרכב רעילות ולכן יש לסלק אותן לאתר מיחזור או לאתר פסולת מורשה.

יתרונות של מנוע רקטי היברידי

למנועים ההיברידיים הנעה מכנית פשוטה יותר - דורש רק דלק נוזלי יחיד וכתוצאה מכך פחות אינסטלציה, פחות שסתומים, ופעולות פשוטות יותר.
תוספי מתכת - מתכות בעלות תגובה גבוהה יותר כגון אלומיניום, מגנזיום, ליתיום או בריליום נכללים במתכות המרכיבות את הטיל.
קירור - קירור נוזלי ומתקדם יותר מה שעוזר למדחפים להתחמם פחות וכך להגדיל את הסיכוי להצלחה. חיסכון בדלק: חיסכון של עד 50% ביחס לכלי הרכב המקבילים לו, המונעים בהנעה קונבנציונלית (שיטת תנועה רגילה).
הפחתה ניכרת בפליטת מזהמי האוויר: החסכון בדלק מתבטא, בין היתר בהפחתת פליטת המזהמים וגם כולל הנעה שקטה יותר.
רובעי אמסטרדם

היסטוריה

הרבעים הראשונים נקבעו בשנת 1981 והתמזגו עם רבעים אחרים שנוצרו בשנים מאוחרות יותר. כיום לאמסטרדם שמונה רבעים המכסים את כל חלקיה של העיר והם תוצאה של רפורמה גדולה שהתקיימה בשנת 2010. במערכת הרבעים הנוכחית לכל רובע מונים כ-80,000 עד כ-140,000 אלף איש אשר שווים בגודלם לכמות התושבים בעירייה ממוצעת.
כובע קלוש

כובע קלוש (בצרפתית: Cloche) הוא כובע נשים בצורת פעמון שהומצא בשנת 1908 על ידי הכובענית קרולין רֶבּוּ (Caroline Reboux). כובעים אלו היו פופולריים ואופנתיים במיוחד מ-1922 עד 1933. שמו נגזר מהמילה הצרפתית קלוש (Cloche) שפירושה "פעמון".
במהלך השנים המוקדמות של המאה העשרים, הייתה הפופולריות וההשפעה של כובעי הקלוש בשיאה. בתי אופנה יוקרתיים (הוט קוטור) כמו לנוון ומולינקס פתח אטליות לייצור כובעים, שהותאמו לעיצובי הבגדים שלהם. צורת הכובעים השפיעו אף על עיצוב השיער. תסרוקת "איטון קרופ" (Eton crop), האופיינית לג'וזפין בייקר, שהייתה קצרצרה וחלקה, הפכה לפופולרית משום שנחשבה לאידיאלית לצורת כובעי הקלוש.

עיצוב

כובעי קלוש הוכנו בדרך כלל מלבד, כך שהתאימו בצורה נוחה לראש, ובדרך כלל תוכננו להילבש על המצח, כשעיני הלובש נמצאות רק מעט מתחת לשוליו. בשנים מאוחרות יותר, כובע קלוש קיצי היה עשוי מסיבי סיסל או קש. היה ניתן אף להכין אותם מחרוזים או תחרה כך שיתאימו לבגדי ערב, לקוקטיילים, לריקודים או אפילו לשמלות כלה.
סגנון האר דקו, ששגשג באותה תקופה, השפיע לעיתים קרובות על קווי המתאר של שולי הכובע או על סגנון התפרים. בעוד כובעי הקלוש, ברובם, היו פשוטים ונטולי קישוטיות מיוחדת ואפשרו לתסרוקת הקצרה לקבל נוכחות במראה הכללי, לעיתים רחוקות הם היו מעוטרים רקמות, סיכות משובצות, מטפחות, נוצות, או הדגשות דומות. בסוף שנות העשרים, החלה אופנה לחבוש את הכובע כששוליו מורמים. סגנון זה נשאר נפוץ עד שכובעי הקלוש יצאו מהאופנה, סביב 1933–1934.
לעיתים קרובות, סגנונות שונים של סרטים שהודבקו או הוצמדו לכובעים שידרו מסרים שונים על הלובשת. כמה מסרים פופולריים כללו: סרט דמוי חץ שציין נערה רווקה, שהייתה מצויה במערכת יחסים עם בן זוג, קשר חזק סימל נישואים ואילו קשר פרפר העיד על כך שהלובשת היא רווקה ומעוניינת להתערבב באירועים חברתיים (mingling).

חזרה לאופנה

כובע הקלוש נהנה מ"גל שני" וחזר לאופנה של שנות השישים של המאה ה-20. כעשרים שנים לאחר מכן, דגמים חדשים של הקלוש, כמו הגרסה של המעצב פטריק קלי שהיה עם שוליים מכופתרים, עשו את דרכם חזרה לאופנה באותה עת אם כי בצורה מתונה.
כובעי קלוש הופיעו גם בקולקציות של מעצבים רבים בסתיו 2007; המגזין Elle קרא באותה תקופה לכובע הקלוש "אביזר הוט קוטור של הרגע" בגיליון ספטמבר 2007 שלו.
יוהאן אוגוסט נאהל

חייו

נאהל נולד למשפחת אמנים. אביו, יוהאן סמואל (1664–1727), היה פסל החצר של פרידריך הראשון החל מ-1704. אמו, אווה מריה, הייתה צורפת בברלין. את תחילת חינוכו הוא קיבל את אצל אביו. לאחר מותו של האב, כאשר יוהאן אוגוסט היה בן 18, הוא ערך מסע דרך זיגמרינגן וברן לשטרסבורג, שם עבר עבור רובר לה לורן. בין 1731 ל-1734 הוא למד בפריז. לאחר שסיים את לימודיו בפריז הוא נסע לטיול באיטליה, ובמהלכו ביקר ברומא, פירנצה, גנואה, בולוניה, ונציה ונאפולי. ולאחר מכן עבר לרומא ובחזרה לשטרסבורג.
נאהל חזר לשטרסבורג, וב-1736 נשא לאישה את אנה מריה, בתו של חרש אבן, וקיבל את אזרחות העיר. בתקופה הראשונה שלאחר חזרתו הוא עבד עבור המושל המלכותי פרנסואה קלינגלין, ולאחר מכן תחת רובר לה לורן בארמון רוהאן.
בין 1740 ל-1746 עבד נאהל עבור הקיסר הגרמני פרידריך הגדול, ובנה עבורו מספר ארמונות חדשים. בקיץ 1746 הוא אף החליף את האדריכל גאורג ונצסלאוס פון קנובלסדורף, שהיה האדריכל המלכותי של פרידריך, אך תוך זמן קצר עזב את התפקיד בגלל עומס בעבודה ובגלל מחלוקות שונות. הוא היגר לשווייץ ורכש אחוזה ליד ברן. בתשע השנים שהתגורר בשווייץ הוא זכה להזדמנויות תעסוקתיות רבות. שני בניו, שקנו לעצמם שם כפסל וכצייר, נולדו בעת שהתגורר שם.
ב-1755 הוא זומן לחצרו של וילהלם השמיני מהסה-קאסל, ועבד שם על עיצוב הטירה והפארק. ב-1767 הוא התמנה לפרופסור לפיסול בקולגיום קארולינום (Collegium Carolinum), ועשר שנים לאחר מכן לאותו תפקיד באקדמיית קאסל לאמנויות שזה עתה הוקמה.
נאהל הוא זה שיצר את פסל הפליז לכבודה של מריה מגדלנה לנגהאנס, שהייתה רעיית כומר שמתה בעת לידתה. הפסל נמצא בכנסייה של הרשות המקומית הינדלבנק בקנטון ברן. הפסל היה פופולרי מאוד במאה ה-18.
יוסף נצר

יוסף נצר (30 בנובמבר 1922 – 23 ביולי 1996) היה משורר, מחזאי ובמאי ישראלי, חבר קיבוץ שער הגולן, המנהל האמנותי של תיאטרון "בימת הקיבוץ" (תיאטרון התנועה הקיבוצית).

ביוגרפיה

נצר נולד בשם יוסף מנדל בעיירה הורן שבאוסטריה, בנם של דוד ומרים מנדל.
בשנת 1938 עלה לארץ ישראל במסגרת עליית הנוער לחברת הנוער בקיבוץ עין שמר. בראשית שנות ה-40 עלה עם חבריו לחברת הנוער להתיישבות בקיבוץ שער הגולן שזה לא מכבר עלה לקרקע. בשנת 1947 נישא נצר לבתיה באואר, ילידת אוסטריה כמוהו, שאותה הכיר בחברת הנוער בעין שמר. השניים נקלטו כחברים בקיבוץ ועסקו בחינוך והוראה: יוסף לימד בבית הספר "בקעת כינורות" ובתיה עבדה כגננת מורה ומחנכת. את שם משפחתם עִברתו ממנדל לנצר כשם הגרעין בחברת הנוער בעין שמר שבו הכירו. לאחר נישואיהם נולדה בתם הבכורה, הגר, וב-1954 נולד הבן דוד.
נצר היה פעיל בתנועת "השומר הצעיר". בשנות ה-50 היה מדריך בקן של התנועה בתל אביב ובין השאר ביים שם טקסים, הצגות ומחזות.
ב-1963 יצא נצר לשליחות מטעם "השומר הצעיר" באנגליה. הוא שהה שם קרוב לשלוש שנים, וניצל את שהותו שם להשתלמות בלימוד מחזאות ובמאות. בראשית שנות ה-60 כתב נצר ביחד עם בתיה לנצט את התסריט לסרט "אשת הגיבור" שביים פיטר פריי. פסקול הסרט הוא השיר "ביתי אל מול גולן", והוא מבוצע בפי יפה ירקוני על-רקע נופי עמק הירדן; את המילים לשיר חיבר נצר, והוא הולחן על ידי המלחין חיים ברקני, ידידו וחבר קיבוצו.(השיר נכתב,למעשה,שנים קודם לכן,והולחן על ידי ברקני,לרגל חגיגות 25 שנה לשער-הגולן).  הסרט כשל,אמנותית וקופתית,ונותר כניסיונו היחיד של נצר בקולנוע.  השניים הִרבו לעבוד יחד, נצר ככותב ומביים וברקני כמלחין, ויצרו במשותף עשרות שירים ומחזות.
לאורך שנות יצירתו כתב נצר כ-30 מחזות ותסריטים, תרגם, עיבד וביים כ-90 הצגות במסגרות שונות, וכתב עשרות שירים להצגות ולאירועים חגיגיים, בעיקר במסגרות התנועה הקיבוצית.
בשנות ה-60 וה-70 נמנה נצר עם ראשי התיאטרון הקיבוצי ושימש במשך מספר שנים כמנהלה האמנותי של "בימת הקיבוץ" (תיאטרון התנועה הקיבוצית), שבמסגרתו ביים שורה של הצגות ומחזות.
ב-1968 ביים את "העלמה יוליה", מחזהו של אוגוסט סטרינדברג. בתחילת שנות ה-70 ביים את המחזה "שכנים" של הסופר הבריטי ג'יימס סאונדרס. בשנת 1973 הוצגה ב"צוותא" תל אביב הצגה שביים ותרגם יוסף נצר "בשן ועין" מאת תורנטון ווידלר. כמו כן, במשך מספר שנים היה רכז מחלקת התרבות של תנועת "הקיבוץ הארצי", ובתפקיד זה היה אחראי על נושא התרבות בקיבוצי התנועה.
נצר פיתח וטיפח את טכניקת תיאטרון האימפרוביזציה. לימד תיאטרון בסמינר הקיבוצים ובחוגים דרמטיים קהילתיים.
בנוסף לפעילותו התיאטרונית, נצר הִרבה לכתוב בעיקר בעיתון "על המשמר" ובעיתונות הקיבוצית מאמרים ורשימות בנושאים שונים שהיו על סדר היום בתנועה הקיבוצית. היה מעורה ופעיל לא רק בתרבות אלא בכל שטחי החיים בקיבוץ.
יוסף נצר נפטר ב-23 ביולי 1996, שעה שביקר את נכדיו. בן 74 במותו. נקבר בקיבוצו שער הגולן. הניח אחריו את רעייתו בתיה, ילדיו הגר רביץ וד"ר דוד נצר (איש הצוות הפדגוגי של המרכז לחינוך הומניסטי במוזאון לוחמי הגטאות), ונכדים. אלמנתו בתיה נפטרה בשנת 2010.

הנצחתו

פסטיבל התיאטרון הקהילתי הארצי "כל הארץ במה" הנערך מדי שנה נקרא על שמו ולזכרו.
מגנאט

מגנאט (באנגלית: magnate, מן המילה הלטינית magnas שמשמעותה "גדול") הוא תואר הניתן לאציל או לאדם בעל עוצמה כלכלית. בהקשר החברתי של ימי הביניים וראשית העת החדשה מגנאט הוא אציל בעל אחוזות רבות ותוארו הוא נסיך שולט, בישוף, דוכס או רוזן ובכך הוא מובחן מן האצולה הזוטרה. 
בדוכסות ליטא, בפולין (והאיחוד הפולני ליטאי) המגנאטים (magnat) היו מעמד חברתי של אצילים עתירי נכסים בעלי אגד אחוזות שניהלו משק אוטרקי. המגנאטים היו במאבק מתמיד עם האצילים הנמוכים, שבבעלותם היו האחוזות הקטנות, ועם המלוכה שבפולין הייתה לרוב חלשה וחסרת יכולת פעולה. במאה ה-17 הפכו המגנאטים לבעלי הכוח העיקריים בפולין כאשר השתלטו על רוב האחוזות הקטנות ועל הפרלמנט - הסיים. כוחם הגדול של המגנאטים בפרלמנט אפשר להם לקבוע את תקנת ליברום וטו (liberum veto) כלומר זכותו של כל חבר בפרלמנט להטיל וטו על כל החלטה פרלמנטרית. על פי חוקי הסיים אם בתוך שישה שבועות מהצעת חוק לא מתקבלת ההחלטה פה אחד, ההחלטה בטלה. בנוסף, על פי חוקת הסיים בכל מושב פרלמנטרי מאוגדים כל החוקים לקובץ אחד המפורסם בתום המושב, אם אחד החוקים במושב הפרלמנט נידחה (ולו על ידי חבר פרלמנט אחד) כל קובץ החוקים בטל. אופן פעולה זה מנע ממשל אפקטיבי בפולין ועודד את שכנותיה רוסיה, פרוסיה ואוסטריה לנגוס משטחה של פולין ללא התנגדות. רק בשנת 1791, ארבע שנים לפני חלוקתה הסופית של פולין בוטל הליברום ויטו. באופן אירוני אחת הפעולות הראשונות של שלטון הכיבוש הרוסי הייתה לחסל את כוח המגנאטים ואף להגלות את חלקם לאזורים מרוחקים ברוסיה.
באנגליה כונו מגנאטים האצילים שקיבלו את כוחם ואת עצמאותם היחסית מן השלטון המרכזי בעקבות אופן ההורשה של אדוארד השלישי. מלך זה חילק את ממלכתו בין בניו, כולל בניו הלא חוקיים במקום להוריש אותה לבן יחיד. יצירתם של בתים חזקים בעלי טענות לכתר גרמו קרוב למאה שנות סכסוך חמוש בין המגנאטים לבין עצמם ובינם למלך, שיאם של הסכסוכים היה מלחמת האזרחים הידועה בכינוי מלחמת השושנים 1455 – 1485. בתקופה זאת לא נקבע היורש לכתר על פי סדר הירושה אלא על פי ניצחונות בשדה הקרב. כוחם של המגנאטים באנגליה חוסל עם עלייתו של בית טיודור לשלטון. הנרי השביעי שלל ממגנאטים רבים את כספם, תאריהם וחסינותם מעינויים ואף הוציא להורג כמה מהם. במלאכת דיכוי המגנאטים המשיך בנו הנרי השמיני.
בממלכות שונות היה המגנאט אציל בעל זכות הצבעה בפרלמנט - בהונגריה נקרא הבית העליון בפרלמנט "בית המגנאטים". מגנאטים התקיימו בממלכות נוספות, כגון בספרד שם כונו גרנדה (Grande) ובשוודיה, שם כונו סטורמן (Storman).
לב לשצ'נקו

חייו

לב לשצ'נקו נולד במוסקבה למשפחת קצין בצבא האדום. אמו של הזמר נפטרה כאשר הוא היה בגיל שנה בלבד. את ילדותו הוא עבר בבסיסי צבא והמחנך שלו היה אחד מחייליו של אביו. בתקופה זו הוא היה מבקר אצל סבו שיה מנגן על הכינור ותמך במשיכת הנכד לזמר. לאחר סיום בית הספר, ניסה לשצ'קנו להתקבל לבית הספר למשחק אך לא הצליח. במשך שנה הוא עבד כעובד במה בתיאטרון בולשוי ואחר כך כמסגר במפעל. לאחר גיוסו לצבא, לשצ'נקו שירת תחילה בחיל השריון ובשנת 1962 התקבל ללהקה צבאית בה היה סולן.
בשנת 1964, לאחר סיום שרותו הצבאי, הצליח לשצ'נקו להתקבל ללימודי משחק באקדמיה הרוסית לאמנויות התיאטרון. בשנת 1966 עוד בהיותו סטודנט הוא התקבל לסגל תיאטרון אופרטה במוסקבה. במשך מספר שנים הוא היה שר בתיאטרון ובמקביל החל להופיע בהופעות עם שירים. בשנים 1970-1972 הוא זכה במספר תחרויות ארציות ובינלאומיות והחל להיות פופולרי. בשנת 1975 לשצ'נקו ביצע את השיר הידוע יום הניצחון שעד היום נחשב לשיר הרשמי של חגיגות לציון ניצחון במלחמת העולם השנייה. בשנת 1980 הוא ביצע שיר בטקס הסיום של אולימפיאדת מוסקבה שזכה לפופולריות רבה. בשנת 1983 לזמר הוענק תואר האמן העממי של רוסיה.
לאחר תחילת הפרסטרויקה בשנת 1990 לשצ'נקו הקים סוכנות לארגון הופעות שבשנת 1992 קיבל מעמד של סוכנות ממשלתית ופועל עד היום.
במקביל להופעות לשצ'נקו מלמד זימרה באקדמיה הרוסית על שם גנסין. במהלך עבודה זו הוא לימד מספר זמרים שזכו לפופולריות ברוסיה. 
במהלך הקריירה לשצ'קנו שר שירים רבים של אלכסנדרה פחמוטובה, דוד טוכמאנוב, ויאצ'סלב דוברינין ומלחינים סובייטים ורוסים נוספים. במהלך הקריירה הוא הקליט מעל ל-20 תקליטים ותקליטורים, הראשון מהם יצאה בשנת 1975. גם כיום, בגיל 71 לשצ'נקו ממשיך להופיע. עוד בתקופת הלימודים הוא התיידד עם זמר וחקיין ולדימיר וינוקור. בשנות ה-90 הם ארגנו סבב הופעות משותף.
בשנת 2001 לשצ'נקו פרסם ספר זיכרונות.
בשנת 1978 התחתן לשצ'נקו בפעם השנייה, לזוג אין ילדים. לב לשצ'נקו ידוע כחובב ספורט ומשמש כנשיא הכבוד של מועדון טריומף ליוברצי.
חליל ברקטאי

חליל ברקטאי (טורקית: Halil Berktay; נולד ב-27 באוגוסט 1947) הוא היסטוריון טורקי, בעל טור ביומון Taraf.

חייו ופועלו

חליל ברקטאי נולד בשנת 1947 לארדואן ברקטאי, שהיה חבר במפלגה הקומוניסטית של טורקיה, שפעלה בחשאי. ב-1964 סיים את קולג' רוברט באיסטנבול. למד כלכלה באוניברסיטת ייל שבארצות הברית, קיבל תואר ראשון ב-1968 ותואר שני ב-1969. עשה את הדוקטורט בהיסטוריה באוניברסיטת ברמינגהאם באנגליה, וקיבל תואר דוקטור ב-1990. שימש מרצה באוניברסיטת אנקרה בין השנים 1969-1971 ובין השנים 1978-1983. הוא היה מאואיסט בשנות ה-60 וה-70. בין השנים 1992 ל-1997 לימד ב'אוניברסיטה הטכנית של המזרח התיכון' באנקרה (METU) ובאוניברסיטת בוספורוס באיסטנבול. היה פרופסור אורח באוניברסיטת הרווארד ב-1997. מאז אותה שנה מלמד באוניברסיטת סבנג'י באיסטנבול.

מחקרו ודעותיו

תחומי מחקרו של חליל ברקטאי הם הלאומיות הטורקית במאה העשרים וההיסטוריוגרפיה שלה. חוקר את ההיסטוריה החברתית והכלכלית באירופה, במיוחד זאת של ימי הביניים מפרספקטיבות משוות. כתב על בניין הזיכרון הלאומי הטורקי.
בספטמבר 2005 ערך עם היסטוריונים מרקעים אקדמיים שונים (מוראט בלג', אדהם אלדם, סלים דרינגיל ורבים אחרים) ועידה שנויה במחלוקת על שקיעתה של האימפריה העות'מאנית.
אלדין חתוקאי

אלדין חתוקאי הוא חתן פרס ישראל על מפעל חיים בעמל כפיים לשנת התשמ"ו.
חתוקאי, בן הקהילה הצ'רקסית בישראל, נולד בכפר כמא. בשירותו בצה"ל היה חייל מצטיין במסגרת יחידת מילואים. לאחר שחרורו מן הצבא החל לעבוד במפעלי נייר חדרה.
במפעלי נייר חדרה החל לעבוד כעוזר לשוקל נייר. במרוצת השנים השתלם בנושאים שונים וקודם לתפקיד מנהל משמרת. במסגרת השתלמות בחוץ לארץ הוסמך כמפעיל מכונת חיתוך נייר חדישה, בסיומה חזר למפעל ומונה למנהל המכונה. בשנות השמונים נשלח לרומניה לצורך הכשרת צוות מקומי בהפעלת מכונה דומה. 
חתוקאי קיבל את פרס עובד ישראל במגזר התעשייתי ובשנת 1986 היה חתן פרס ישראל על מפעל חיים בעמל כפיים. בנימוקי ועדת השופטים נקבע כי "אלדין חתוקאי ראוי לפרס על הצטיינות בצה"ל ועל ההתמדה והחריצות שהוא מגלה בעבודתו במפעלי נייר חדרה. מגלה רוח צוות וכושר ניהול, במחלקה המורכבת מעובדים דרוזים, יהודים, מוסלמים וצ'רקסים".
מגדל אמפא

היסטוריה

חברת אמפא נדל"ן יזמה את בניית המגדל בתחילת העשור הראשון של המאה ה-21. המגדל הוא חלק ממתחם בנייני משרדים המכונה "אמפא ביזנס סנטר", שהוקם בשטח שבו שכן מפעל המקררים של חברת "אמקור". בשנת 2001, אישרה הועדה המקומית לתכנון ולבנייה בתל אביב את תוכנית המתחם, כחלק משינוי של תוכנית בניין עיר (תב"ע) בשכונת ביצרון, המאפשרת בנייה לגובה במתחם, במסגרתה אושרו מבנים של עד 50 קומות על רחוב יגאל אלון. תוכנית המתאר של המתחם תוכננה על ידי משרד אמנון ניב-אמנון שוורץ אדריכלים, והוא משתרע על קרקע בשטח של כ-28.5 דונם הנמצאת בחכירה מעיריית תל אביב. הפרויקט כלל שלושה שלבים: בשלב א' הוקם בניין משרדים בן 7 קומות על שטח של 20 אלף מ"ר שהושכר לאסותא ולמכבי שירותי בריאות, בשלב ב' הוקם פרויקט מגדלי המגורים "סנטרל פארק", שני מגדלים בני כ-30 קומות, ומגדל המשרדים בשלב ג'.
המגדל שכונה "מגדל אמקור" תוכנן להיות הגבוה בתל אביב, לאחר שבוטלה בנייתו של מגדל אגד. תכנון המגדל המקורי כלל 65 קומות בגובה 236 מטרים, אך בשנת 2004, עם הדרישה הנמוכה למשרדים בתל אביב, החליטה החברה היוזמת להקפיא את הפרויקט, למרות שתוכנית המתחם קיבלה את אישור הועדה המחוזית לתכנון ולבנייה.
הפרויקט הופשר בשנת 2007 לאחר ש"אמפא נדל"ן" חברה לחברת "אלקטרה נדל"ן", והוצגו תוכניות מעודכנות שצימצמו את היקף השטחים בפרויקט. בתוכנית המגדל החדשה הוסרו 20 קומות מתכנון המגדל המקורי ושם המגדל שונה מ"מגדל אמקור" ל"מגדל אלקו" (על שם חברת "אלקו", בעלת השליטה ב"אלקטרה נדל"ן") ל"מגדל אלקטרה", ובהמשך ל"מגדל אמפא".
בניית המגדל, שתוכנן על ידי משרד האדריכלים יסקי מור סיון, ובו שטחים בהיקף של 54,000 מטר רבוע ארכה כ-40 חודשים והוא כולל כ-1,200 מקומות חנייה.
עם שוכרי המשרדים בבניין נמנים גוגל ישראל, חברת Paypal, משרד הפרסום אדלר חומסקי ורשבסקי ו"גולדפרב זליגמן עורכי דין".
בנובמבר 2011 נפתחה מסעדתו של השף חיים כהן, "יפו-תל אביב", בקומת הקרקע של המגדל.
באוקטובר 2014 מכרה חברת אלקטרה נדל"ן את חלקה בבניין, 25%, לקבוצת אמפא, תמורת 300 מיליון ש"ח. בעקבות עסקה זו החזיקה קבוצת אמפא בראשות דוד אמן ב-75% מהבעלות, ויתר 25 האחוזים היו בבעלות חברת אלקטרה. בדצמבר 2014 מכרה אלקטרה את חלקה לאחים נקש, מבעלי השליטה בקבוצת אמפא.
בסוף 2017 הושלמה בסמוך למגדל בנייתם של שני גורדי שחקים בשם מגדלי אלון, של קבוצת בסר, הנמוכים במעט ממגדל אמפא.