ספר איוב

סֵפֶר אִיּוֹב הוא החלק השלישי בקובץ כתובים מתוך התנ"ך (ישנה מחלוקת בחז"ל לגבי הסדר, והאם הספר הוא השלישי). גיבור הספר הוא איוב, שבשל יראת חטאו המופלגת נקלע להתערבות בין האל לשטן באשר לגבולות אמונתו וצדקתו. סיפור המסגרת עוסק בסדרה של אסונות הניחתים על איוב, ולב הספר מכיל שיחות בין איוב לרעיו. שיחות אלו כתובות בשירה, ומשתייכות לסוגת ספרות החכמה המקראית. הספר נחשב לאחת הדוגמאות המוקדמות ביותר לעיסוק בתורת הגמול, ויש לו מקום מיוחד בתאודיציה היהודית והנוצרית גם יחד.
כתיבת ספר איוב מיוחסת בתלמוד למשה רבינו.

מענות אליהוא

אליהוא בן ברכאל הבוזי קובל על הרעים שאינם מצליחים לענות לאיוב ומנסה להשיב לאיוב בעצמו. הם טוענים שהוא חטא אך לעומתם איוב מעיד על עצמו שלא חטא כלל ואפילו צדיק הוא.
אליהוא טוען שאיוב אמנם לא חטא ואף על פי כן הוא מתייסר וזאת בשל חשבונות שהרבה יותר רחבים ועמוקים מדעתנו. אליהוא מציב את איוב ללא מענה שהרי לעומת הרעים שטענו שחטא, שזה שקר, אליהוא מקבל את טענת איוב אלא שמותיר אותו בשאלה "למה זה קרה".

מענות אלוהים

לאחר נאומי אליהוא מופיע האלוהים עצמו "מִן הַסְּעָרָה" (ל"ח, א'). תחילה הוא מראה לו שאינו יודע דבר על שלטון ה' על פני האדמה "אֵיפֹה הָיִיתָ, בְּיָסְדִי-אָרֶץ – הַגֵּד, אִם-יָדַעְתָּ בִינָה" (ל"ח, ד').
בנאומי ה' מתוארים סדרי עולם הטבע ובעלי החיים. אחר כך מוקדש פיוט נוסף לתיאור עוצמתן של שתי חיות כבירות: הלווייתן ובהמות.

סיפור המסגרת – סיום

בסופו של הספר פונה בכעס ה' לרעים: 
"כִּי לֹא דִבַּרְתֶּם אֵלַי נְכוֹנָה, כְּעַבְדִּי אִיּוֹב" (מ"ב, ז') 
ואומר להם כי יכפר להם רק אם איוב, שנפגע מהתנהגותם בוויכוח יתפלל למענם. הם אמנם עושים כך, איוב מתפלל למענם ורק לאחר תפילתו הוא עצמו נענה ומקבל פיצוי רב תמורת כל אשר איבד.
המספר מתאר את שובם של רעיו ומשפחתו שנטשוהו ואת הפיצוי שהוא מקבל מה': 
"וַה' בֵּרַךְ אֶת אַחֲרִית אִיּוֹב מֵרֵאשִׁתוֹ: וַיְהִי לוֹ אַרְבָּעָה עָשָׂר אֶלֶף צֹאן, וְשֵׁשֶׁת אֲלָפִים גְּמַלִּים, וְאֶלֶף צֶמֶד בָּקָר, וְאֶלֶף אֲתוֹנוֹת" (מ"ב, י"ב), היו לו בנים ובנות אשר "לֹא נִמְצָא נָשִׁים יָפוֹת, כִּבְנוֹת אִיּוֹב--בְּכָל הָאָרֶץ" (מ"ב, י"ג), ובסופו של דבר "וַיָּמָת אִיּוֹב, זָקֵן וּשְׂבַע יָמִים" (מ"ב, י"ז).

טעמי המקרא בספר

איוב הוא הספר השלישי בספרי אמ"ת (איוב-משלי-תהילים), ולפיכך טעמיו שונים מטעמי המקרא שברוב ספרי התנ"ך. הטעם המפסיק החשוב ביותר בכל התנ"ך הוא סוף-פסוק, וכך גם באיוב. הטעם המפסיק השני בחשיבותו בספרי התנ"ך הוא האתנח/אתנחתא, אלא שבספר איוב, כמו בתהילים ובמשלי, הטעם "עולה ויורד" גדול בכוח פיסוקו מאתנח/אתנחתא. כמו כן, באיוב יש חמישה סוגים של רביע, לעומת רוב ספרי התנ"ך בהם יש סוג אחד של רביע והוא נחשב כמפסיק משנה. חמשת סוגי הרביע בספרי אמ"ת: רביע סתם, רביע מוגרש, רביע גדול, רביע קטן ורביע מוגרש בלי גרש.
מעטים החזנים והאנשים הבקיאים בטעמי ובניגוני ספר איוב, ומעטות עוד יותר העדות ששימרו את המנגינה המקורית של הספר. אחת העדות ששימרה את הניגון היא יהדות בבל (עיראק), שנוהגת לקרוא את שני הפרקים הראשונים במנגינה של ספרי הכתובים, ואילו מפרק ג', פסוק ב' והלאה, כאשר מתחילות הקינות, קוראים במנגינה המיוחדת לספר איוב. מפרק מ"ב, פסוק ז' (סיום הקינות) חוזרים למנגינה של הכתובים.
יש נוהגים לקרוא את ספר איוב בבתי-הכנסיות בתשעה באב, לאחר התפילה.

איוב בפרשנות המסורתית

בספרות חז"ל מועלות כמה וכמה דעות באשר לזמן שבו חי איוב: זמנו של אברהם, זמנו של משה, תקופת המרגלים, תקופת השופטים או תקופת מלכות אחשוורוש. מועלה אפשרות נוספת, לפיה "איוב לא היה ולא נברא, אלא משל היה" – מפאת ריבוי הדעות על זמנו של איוב, מן הראוי להניח שלא התקיים במציאות אלא היה משל בלבד.
כמו כן, ישנה מחלוקת תנאים האם איוב היה יהודי.
בתלמוד הבבלי, מסופר שרבי יוחנן, שהיה מלומד בייסורים וכנראה עסק רבות בספר איוב, היה אומר לאחר הלימוד בו: "סוף אדם למות וסוף בהמה לשחיטה והכל למיתה הם עומדים. אשרי מי שגדל בתורה ועמלו בתורה ועושה נחת רוח ליוצרו וגדל בשם טוב ונפטר בשם טוב מן העולם..."
ספר איוב אינו נותן תשובה ברורה וחד משמעית לשאלת סבל הצדיק. ייסורי איוב נובעים לכאורה מהתערבות בין אלוהים לשטן על יכולתו לעמוד בניסיון, אך הסבר זה בדרך כלל לא התקבל כעיקרי.
לדעת הרמב"ן ספר איוב מרמז לרעיון גלגול הנשמות שהוא הפתרון האמיתי לבעיית השכר והעונש. לעומתו, נאמר כי רעיון העולם הבא אינו מוזכר בשום מקום בספר בצורה מפורשת, ואיוב אף דוחה את הרעיון שיש תקווה לאדם לאחר מותו (למשל: "אָזְלוּ-מַיִם, מִנִּי-יָם; וְנָהָר, יֶחֱרַב וְיָבֵשׁ. וְאִישׁ שָׁכַב – וְלֹא-יָקוּם" (י"ד, י"א-י"ב))
לפי פרשנות אחרת אין ספר איוב מתיימר להציע הסבר תאולוגי לבעיית "צדיק ורע לו", אלא להצביע על גדולת האל בטבע, כפי שהיא משתקפת בתיאורים שבסוף הספר, ולהוכיח באמצעותה שכל ניסיון להסבר פילוסופי-תאולוגי, לא יצלח (כפי שלא התקבלו דבריהם של רעי איוב) ובכל מקרה על האדם לחוש תחושת שפלות וענווה מול רוממותו של האלוהים. המענה לייסורים אינו הסברים וטענות למיניהם, אלא החוויה שבחשיפה לגדולת האלוהים. דבר זה מתבטא בדברי איוב לאחר שאלוהים נגלה אליו "מן הסערה": "לְשֵׁמַע אֹזֶן שְׁמַעְתִּיךָ וְעַתָּה עֵינִי רָאָתְךָ. עַל כֵּן אֶמְאַס וְנִחַמְתִּי עַל עָפָר וָאֵפֶר" (מ"ב, ה'-ו').
דעת הרמב"ם במורה נבוכים ש"פרשת איוב היא פרשה מופלאה, עניינים שבכבשונו של עולם", ושעוץ הוא מלשון עצה קרי, עצה שהספר רוצה לתת לך. לדעת הרמב"ם כל רעי איוב מסמלים את ההשקפות השונות בדבר שכר ועונש. 
השקפת איוב [לפני שחזר בו] : ה' הזניח את מין האדם, ואין השגחה כלל. – כן דעת אריסטו
השקפת אליפז: אם הקב"ה מעניש, בוודאי איוב עשה עבירות. – קרוב לדעת התורה.
השקפת בלדד: אפילו אם איוב לא עשה עבירות, רצון ה' ביסורים להוסיף לו שכר. – כן דעת רב סעדיה גאון והמעתלזה.
השקפת צופר: ה' עושה כל אשר חפץ ואין לחפש במעשיו צדק כלל – כדעת האשעריה.
על פי סיום הספר שבו ה' "משיב את שבות איוב" ראו חז"ל ובעקבותיהם מספר פרשנים בעיקר על פי הקבלה, שאיוב מהווה משל לעם ישראל הסובל, וכך – סוף טוב לעם, יש לו משמעות לדורות החווים את הטוב, בעוד שלאדם בודד אין "להשיב" את הבנים שמתו, ואלו החדשים אינם מהווים "תחליף" או "תמורה". לפי פרופסור שלום רוזנברג בספרו הטוב והרע בהגות היהודית, היו משום כך פרשנים מחז"ל ועד שלמה מולכו אשר ראו בשלושת רעי איוב את הדתות והאמונות הצרים על עם ישראל (בימי הביניים: הנצרות האסלאם והאלילות שחלקם טענו: חטאתם ולכן אתם סובלים ואחרים שטענו שהעולם הוא אקראי ללא סדר של טוב ורע), ובתשובת הקב"ה ראו את המסר שלמרות היסורים והרוע אסור "להפקיר את ההיסטוריה" ויש לעשות ככל אשר לאל ידינו לטובת הטוב.

איוב בפרשנות הביקורתית

הסברה המקובלת היא שסיפור המסגרת והחלקים השיריים של איוב נתחברו בידי מחברים שונים, כאשר השירה היא עתיקה יותר המתייחסת למסורת ספרות החוכמה של המזרח הקדום ואילו סיפור המסגרת נוסף מאוחר יותר כדי להעניק הקשר לשירה ולחתום במבט אחר על שאלת צדקת האל מזו שהשירה מספקת. 
הפרשנות הביקורתית שמה את ליבה לכך שיש מילים רבות בספר איוב שמשמעותן אינה ברורה, ושאין להן מקבילות במקרא. פתרון רדיקלי לקושי זה הוא ההנחה שהספר תורגם מארמית (רעיון שהועלה כבר על ידי ר' אברהם בן עזרא), ובמקומות רבים נעשה התרגום ברשלנות. למשל הביטוי הקשה "אַךְ לֹא בְעִי יִשְׁלַח יָד" (ל', כ"ד) פירושו "אכלא בעי (יבקש אוכל בארמית), ישלח יד". כתב-יד ממגילות ים המלח של תרגום ארמי לאיוב עשוי להחליש את הטענה הזו, שכן נראה שמדובר בתרגום שנעשה מן המקור העברי. הארמיזמים בשירה עשויים להעיד על הקשר בינה לבין חיבורי חוכמה מן המזרח הקדום, וכן על קדמותה.
את חוסר הבהירות וחוסר העקביות שבתשובות הרעים ובמענה איוב, יש להסביר, לדעת כמה חוקרים, בכך שהטקסט המקורי הורכב מחדש לפי עקרונות של דמיון צורני יותר מאשר רציפות שבתוכן.
חוקרי מקרא, דוגמת דייוויד נואל פרידמן ואד גרינשטיין עסקו בניסיון פילולוגי לשחזר את המשמעות המקורית של המילים היחידאיות והסתומות תוך פנייה למקבילות מלשונות שמיות עתיקות אחרות. אחרים עסקו בעיצוב הספרותי של הסיפור, למשל יאירה אמית המפרשת את סיפור המסגרת בראי סיפור עקידת יצחק. הרבדים השונים של הספר מאפשרים חרך הצצה להתפתחות ולשינויים של מסורת "ספרות החוכמה" בקרב עם ישראל בעת העתיקה. סוגיות אמוניות אלה נלוות לשאלת השכר והעונש בספרות הדויטרונימיסטית ובמהפיכה האמונית שחלה בעקבות גלות בבל, כפי שמשתקף בספר יחזקאל, פרק י"ח, וממשיכות להתפתח מאוחר יותר, כפי שניתן לראות גם מהחיבור החיצוני צוואת איוב.
מחקרים משווים הצביעו על דמיון פנומנולוגי לסיפור דומה במיתולוגיה ההודית.

'איוב' בספרות המזרח הקדום

בני דמותו של איוב המקראי מופיעים בספרות המזרח הקדום כדוברים במזמורים מהסוגה הספרותית 'הצדיק הסובל', שתחילתם כבר בתקופה השומרית. הדובר טוען במזמורים כי היה נאמן לאל ולחוקיו אך האל העניש אותו ללא כל סיבה או הצדקה. במזמור התפילה השומרי 'תחינה לאל יהיה אשר יהיה' טוען המתפלל כי האלים הטילו עליו עונש כבד והוא אינו מבין מדוע: "לא אדע העוונות אשר עשיתי, לא אדע החטאים אשר חטאתי, לא אדא התועבה אשר אכלתי, לא אדע הקדשים אשר רמסתי". הוא מבקש את עזרת חבריו אך היא לא מגיעה: "אבקש – איש לא יאחז בידי, אבכה – איש לא יעמוד לימיני, אשא קינה – אין שומע לי.. חשכו עיני". המתפלל מבקש מהאל כי יניח לו היות שבני האדם אינם מבינים דבר: "בני אנוש סכלים, לא ידעו מאומה. בני אדם, כל הנקרא בשם – מה יידעו ? אם הרעו, אם היטיבו – לא ידעו מאומה". הוא מבקש מהאל שיסלח לו על חטאיו, גם אם אינו יודע במה חטא: "שא -נא לעוונותי ואגידה תהילתך, ישקוט נא לבך למעני, כלב אמי יולדתי".

השפעות זרות

בספר איוב מופיעה דמותו של השטן וישנן טענות כי דמות זו נכנסה לסיפור בהשפעת דת הזרתוסטרה. טענה זו מתבססת על אחדים מחוקרי ביקורת המקרא, לפיהם ספר איוב שייך לספרי תקופת בית שני, וככזה נכתב לאחר שיבת ציון. בהיותם בגלות בבל, נחשפו הגולים היהודים להשפעות תאולוגיות שונות מעמי הסביבה, ואחת מן ההשפעות הבולטות הייתה השפעתה של דת הזרתוסטרה שמילאה תפקיד מרכזי בבבל ובפרס של אותה התקופה. 
האמונה הזרתוסטרית מתייחסת רבות לחלוקת העולם לכוחות הטוב והרע, האמת והשקר. זרתוסטרה העמיד את מאבק הטוב והרע כנדבך מרכזי בתאולוגיה הזרתוסטרית וניתן לזהות דמיון בין רעיון זה לבין הופעתו של השטן בספר איוב והדיאלוג אותו הוא (השטן) מקיים עם האל. עם זאת, הדמיון מבליט את השוני וניתן לראות כיצד מתמודדת היהדות המונותאיסטית עם התאולוגיה הזרתוסטרית, שכן בספר איוב השטן כפוף לאל, ואינו שווה לו. זהו הבדל מרכזי מן התפיסה הזרתוסטרית, בה הטוב והרע שווים ביניהם ומנהלים מאבק תמידי.

איוב בדת הדרוזית

בדת הדרוזים ישנו חג, הנקרא "יום איוב" ובמרכז בחליפות "עות'מאן" נמצא הר, הנקרא הר איוב. על פי המסורת העות'מאנית-אבאדית איוב היה איש עשיר בן עות'מאן, אשר לפתע תקפה אותו מחלה לא מוסברת וחשוכת מרפא שגרמה לטפילים לצאת מעורו. בני עירו ביקשו ממנו להתרחק על מנת שלא ידביק אותם במחלה והוא עלה לבדו על ההר שמאוחר יותר נקרא על שמו והעביר את ימיו ולילותיו בתפילות לאל שירפא אותו מיסוריו, כאשר אשתו מעלה לו מדי ערב אוכל. לאחר תקופה ארוכה נענה האל לתפילותיו של איוב ורפא אותו. כשהגיעה אשתו, לא זיהתה את הגבר הצעיר והבריא שבא אליה במקום בעלה הזקן והחולה. איוב ספר לה את אשר קרה לו והם חזרו יחד אל העיר.