google/wiki40b huggingface dataset:
מרי טראמפ

ביוגרפיה


מרי אן מקלוד נולדה בכפר טונג  באי לואיס, שבארכיפלג לואיס והריס  בסקוטלנד. היא הייתה הצעירה מבין עשרה ילדים שנולדו למרי ולמלקולם, שהיה חוואי ודייג. במשק הבית שלהם דיברו גאלית. כשהתבגרה, עברה לגור בגלאזגו.
ב-2 במאי 1930 היגרה מגלאזגו, על סיפון האונייה "טרנסילבניה", שהגיעה לניו יורק ב-11 במאי, יום לאחר יום הולדה ה-18. בהגיעה לאמריקה עם 50 דולרים, עברה להתגורר עם אחותה הגדולה, כריסטינה, בלונג איילנד. היא התפרנסה כעובדת משק בית במשך לפחות ארבע שנים וכך גם נרשמה במפקד האוכלוסין של ארצות הברית.
בתחילת שנות ה-30 הכירה מקלוד, במהלך נשף, את פרד טראמפ. השניים נישאו בינואר 1936 בטקס שנערך בכנסייה פרסביטריאנית. לאחר הטקס הדתי, נערכה קבלת פנים במלון קרלייל במנהטן. אף על פי שבאותה עת טראמפ כבר היה מבוסס כלכלית, בשל עיסוקיו בתחומי היזמות והבנייה, נכחו באירוע 25 אורחים בלבד. הזוג התגורר בשכונת ג'מייקה, אשר ברובע קווינס, ניו יורק.
ב-5 באפריל 1937 ילדה מרי טראמפ את בתם הראשונה, מריאן טראמפ, ששימשה בתחילת המאה ה-21 כשופטת, ואחריה את פרדריק ג'וניור (1938–1981), אליזבת (נולדה ב-1942), דונלד (נולד ב-1946) ורוברט (נולד ב-1948).
ב-10 במרץ 1942 התאזרחה.
ב-31 באוקטובר 1991, כשהייתה בת 79, נשדדה טראמפ באלימות קשה סמוך לביתה בקווינס. היא ספגה חבלות שגרמו לה שבר בצלעות, חבלות בפנים, שטף דם במוח, ונזק בלתי הפיך בראייתה ושמיעתה. נהג משאית בשם הרברט לורנס לכד את התוקף, נער בן 16, והוא נשפט והורשע בתקיפה. 
בעלה פרד נפטר ב-25 ביוני 1999 והיא נפטרה כעבור שנה וחודשיים, ב-7 באוגוסט 2000. היא נקברה לצד בעלה ובנה, פרדריק ג'וניור, בקווינס.
אברהם נחום שטנצל

אברהם נחום שְטֶנְצְל (בכתיב יידי: שטענצעל, שטענצל; Stencl;‏ 9 במאי 1897, צ'לדז – 28 בינואר 1983, יד בשבט תשמ"ג, לונדון) היה סופר ומשורר יידי.

חייו

שטנצל נולד בצ'לדז שבדרום-מערב פולין בשנת 1897. למד בתחילה בחדר ולאחר מכן בישיבה בסוסנוביץ, שם היה אחיו שלמה שטענציל רב וראש ישיבה. אביו הדיין של העיר צלדז הרב חיים דוב שטענצל, ולאימו פראדיל גיננדיל לבית שוייצר, שמר איתו קשר דרך מאות אגרות ששיגר אליו לברלין ולאחר מכן לאנגליה על מנת לנסות להשאיר אותו קרוב לדת. האגרות האלה קיימות בימים אלה. הוא גם מסר שיעור לצעירי "המזרחי". באותה תקופה התחיל לקרוא ספרים ביידיש ולכתוב שירה המושפעת ממשוררים כמו אברהם רייזן ומוריס רוזנפלד.
הוא עזב את ביתו ב-1917 והצטרף לקבוצה של "החלוץ". בסוף 1918 קיבל צו גיוס לצבא הרוסי, ובהסכמת אביו עזב מיד את פולין. ב-1919 נסע להולנד, שם שהה עד 1921. בשנה זו היגר לגרמניה – בתחילה ללייפציג ואחרי כן לברלין. שם פגש אינטלקטואלים וסופרים כמו בעל-מחשבות, פרנץ קפקא ואהובתו של קפקא דורה דיאמנט. הוא חי שם חיים בוהמיים והיה מבקר קבוע ב"רומאנישס קפה" (Romanisches Café).
שטנצל התחיל לכתוב שירה ביידיש בסגנון מודרניסטי ואקספרסיוניסטי. החל משנת 1925 פרסם שירים, וכן כמה ספרים עד שנות השלושים. שיריו תורגמו לגרמנית, והסופרים תומאס מאן וארנולד צווייג כתבו עליהם ביקורות. המשוררת אלזה לסקר-שילר כתבה לכבודו שיר. הוא היה בקשר עם דיאמנט עד שעזבה בפברואר 1936.
שטנצל נעצר ועונה על ידי הגסטפו ב-1936, אך שוחרר ונמלט לאנגליה. שם התיישב בלונדון, בתחילה בהמפסטד ואחר כך בווייטצ'אפל. שם נפגש שוב עם דורה דיאמנט. הוא ייסד חוג ספרותי שבו דנו בבעיות פוליטיות וספרותיות ובשירה ביידיש שנקרא ליטערארישע שבת נאכמיטאג. כמו כן ערך מ-1946 עד 1981 את כתב העת לשון און לעבן ("לשון וחיים").
נפטר בעודו רווק. קרובי משפחתו תרמו את כתביו ל-School of Oriental and African Studies.
יודל

יודלינג או שירת יודל, היא צורה של זמרה שמערבת הארכה של צליל, במהלכו מתבצע מעבר מהיר בין צלילי חזה לצלילי ראש ופלסט, באופן שנשמע כאילו הצליל מתחלף תכופות מהיותו גבוה לנמוך ובחזרה. טכניקת הקול הזו נמצאת בשימוש בתרבויות רבות ברחבי העולם.
על פי מילון אוקספורד, מקור המילה yodel הוא במילה הגרמנית-בווארית jodeln, שפירושה "להגות את ההברה "יוֹ" (jo)".

היסטוריה

היודל המוכר בעולם המערבי התפתח כנראה בשווייץ ובאלפים האוסטרים כשיטה לתקשורת בין פסגות ההרים, ובשלב מאוחר יותר הפך לחלק מהמוזיקה המסורתית של האזור. בעולם המערבי מופיעה טכניקת היודל גם בסגנון הקאנטרי שהתפתח בארצות הברית.
עם זאת, היודל מופיע גם במוזיקה הקלאסית באיראן ובאזרבייג'ן שם הזמרים משתמשים לעיתים קרובות ב"טָהרִיר", טכניקת יודל שנעה בין טונים 'שכנים'. במוזיקה המסורתית בגאורגיה היודל לבש את צורת ה"קְרִימַצ'וּלִי" ובמרכז אפריקה הזמרים משתמשים ביודל לשכלול שירתם הפוליפונית.
טכניקות המזכירות את טכניקת היודל מוכרות גם אצל הסאמים (לאפים) בצפון סקנדינביה (שירת ה"יויק" או "יואויגאן"), אצל השוודים (שירת הקולנינג, קלנינג או קאוקנינג), אצל האינואיטים בצפון אמריקה, במלנזיה, אצל פיגמאים (מוקומבי) באפריקה, כמו כן בארץ ישראל, סין, תאילנד, קמבודיה, בארצות הברית, ספרד ("אלאלה"), ובמזרח אירופה - בפולין, רומניה (למשל חלק משירת "האוליטה" באולטניה), ובולגריה. כיום יודל הוא סוג של שירה ייצוגית.

הטכניקה

הקולות האנושיים נתפסים כבעלי לפחות שני רגיסטרים קוליים ברורים ומובחנים. הרגיסטרים האלו נקראים צלילי "ראש" ו"חזה", שהם תוצאת ההבדל באופן שבו מיוצר הצליל. רוב האנשים יכולים לשיר את הטווח של הצלילים הנמוכים יחסית בקולות החזה שלהם, ואת הטווח של הצלילים היחסית גבוהים שלהם, בקולות הראש, כאשר בדרך כלל יש בין טווחים אלו פער, במיוחד בקרב זמרים לא מיומנים, ללא ניסיון. זמרים מקצועיים, השולטים היטב בקולם, מגיעים למצב בו הטווחים הללו נמצאים בחפיפה, מה שמאפשר להם לעבור בקלות בין הטווחים ובכל אחד מהם להפיק קולות 'איכותיים'.
שירת היודל היא יישום ייחודי של הטכניקה הזו אשר בה הזמר עובר בין הרגיסטרים האלו מספר פעמים בשניות, בווליום גבוה. המעבר המהיר בין הרגיסטרים האלו, במקום בו הקול "נשבר" לכאורה, מפיק קול מאוד ייחודי.
בדוגמה המוכרת מתוך הסרט "צלילי המוסיקה", "Yodl - Ay - EEE – Ooooo", ה-EEE מוּשָׁר בקולות הראש, כאשר כל השאר מוּשָׁרִים בקולות החזה.
יחסי בוסניה והרצגובינה–הממלכה המאוחדת

היסטוריה

בשנת 1995 נחתם הסכם דייטון, ובעקבותיו הכירה בריטניה בבוסניה והרצגובינה. כוחות בריטיים היו חלק מכוח שמירת השלום של נאט"ו, ולאחר מכן היו חלק מכוח האכיפה ומכוח הייצוב, אשר פעלו לשמירת השלום ברחבי בוסניה.
כיום בוסניה והרצגובינה היא מדינה מועמדת להצטרפות לאיחוד האירופי, בעוד בריטניה מובילה תהליך של פרישה מהאיחוד.

נציגויות דיפלומטיות

בוסניה והרצגובינה מחזיקה בבריטניה שגרירות בלונדון בלבד. מאידך, בריטניה מחזיקה בבוסניה והרצגובינה שגרירות בסרייבו וקונסוליה כללית בבאניה לוקה.
טקס פרסי האקדמיה הבריטית לקולנוע ה-42

עמית האקדמיה

אינגמר ברגמן

הסרט הטוב ביותר שאינו בשפה האנגלית

החגיגה של באבט
רמה רימינג

רָמָה רימינג היא דמות דראג קווין המגולמת על ידי הבדרן הישראלי רמי גוטהלף (נולד ב-10 ביולי 1976).

ביוגרפיה

רמי גוטהלף נולד ב-1976 בבת ים. הוא למד בסטודיו למשחק מיסודו של יורם לוינשטיין ובעל תואר ראשון במנהל עסקים. שם הבמה שלו ודמותו נוצרו בשנת 1998.
רמה רימיניג השתתפה בתחרות הדראג בשנת 1998 שם זכתה במקום השני. לאחר התחרות היא הקימה ביחד עם ציונה פטריוט את צמד הדראג "הדראגולות" אשר התפרק כשש שנים מאוחר יותר. במשך 9 שנים היא הופיעה במועדון "DIVA" בתל אביב ואף ניהלה אותו אמנותית וכיום היא מובילה את תחום ההפעלות כ דראגקווין למסיבת רווקות.
במסגרת הופעותיה רמה מציגה דמויות של ידוענים כגון ריטה, מאיה בוסקילה, חוה אלברשטיין ומדונה. בנוסף, היא עוסקת בהנחיה וסטנדאפ. 
רמה רימינג השתתפה בתוכניות הטלוויזיה "אקזיט", "קצרים", "אינסטינקט בסיסי" ,"לילה בכיף" ו"מאה ואחד דרכים לעוף". רימינג ערכה הופעה משותפת עם שירי מימון, השתתפה בגרסה הישראלית של המחזמר "שיקגו", הופיעה ב"טקס האוסקר הישראלי" ובפסטיבל הויגסטוק הישראלי, שמפיק ארגון בלה דואגת למען העלאת המודעות למחלות מין ושימוש באמצעי מניעה.
ג'ון בארנס

ביוגרפיה

בארנס נולד בקינגסטון, בירת ג'מייקה, והיגר לבריטניה כילד. הוא החל את הקריירה שלו במדי ווטפורד ב-1981. הקבוצה הלונדונית העפילה בעזרתו לליגה הבכירה ואף הגיעה לגמר הגביע האנגלי והשתתפה בגביע אופ"א. מאמן נבחרת אנגליה בכדורגל בובי רובסון שם לב למהירות והכשרון שהפגין בארנס באגף שמאל של ווטפורד וזימן אותו לנבחרתו. ב-1983 ערך הופעת בכורה בינלאומית.
במשחק ידידות מול ברזיל באצטדיון המרקנה שבריו דה ז'ניירו שנערך כשנה לאחר מכן, מבצע אישי יוצא מן הכלל ביופיו של בארנס הסתיים בשער. בארנס עבר מספר מגנים, את השוער הברזילאי והבקיע מקרוב מול השער הריק. השער המיוחד הפך אותו בין לילה לשם מוכר בעולם כולו. עם זאת רף הציפיות לגביו הועלה משמעותית. אף שהיה חלק מהנבחרת במשך עשור שלם וצבר 12 שערים ב-79 הופעות, נחשב בארנס כמי שלא הצליח מעולם להביא לנבחרת את יכולתו הטובה מהליגה.
במקסיקו 1986 שותף בארנס רק בחמש עשרה הדקות האחרונות של אנגליה בטורניר. רובסון הכניס אותו לכר הדשא כאשר הנבחרת פיגרה כבר בשני שערים במשחקה מול ארגנטינה ברבע הגמר. בזמן הקצר הזה הספיק לבשל לגארי לינקר שער מצמק וליצור עבורו הזדמנות נוספת, טובה לא פחות אשר הוחמצה. בעקבות הפסד זה סיימה אנגליה את דרכה בטורניר.
לקראת עונת 1987–1988 עבר בארנס לליברפול המתחדשת של קני דלגליש תמורת 900,000 לירה שטרלינג. הקבוצה דהרה לאליפות והפסידה רק שני משחקים בדרך אליה. במפעל הגביע נחלה הקבוצה אכזבה עת הפסידה בגמר לוימבלדון. בעונה העוקבת ההצלחה והאכזבה התחלפו: ליברפול זכתה בגביע לאחר ניצחון בגמר על היריבה העירונית אברטון אבל הפסידה את האליפות ברגע האחרון לארסנל. בעונתו השלישית בקבוצה, 1989-1990 שבה ליברפול וזכתה באליפות האחרונה שלה. בשורותיה שיחק אז גם רוני רוזנטל.
במונדיאל 1990 שוב נחלה אנגליה אכזבה ובארנס איבד את מקומו בהרכב במהלך הטורניר. ב-1992 ספג שריקות בוז מהקהל באצטדיון וומבלי לאחר הופעה פושרת של הנבחרת כולה.
בארנס נשאר בליברפול ושקע יחד איתה בשנות התשעים. הוא הוסט מעמדתו באגף לקישור המרכזי על ידי המאמן גרהם סונס, משום שהפציעות שעבר וגילו המתקדם האטו אותו ומנעו ממנו להמשיך לרוץ באגף כבעבר. כמו כן הוא סייע בחניכתם של הכשרונות הצעירים של המועדון, רובי פאולר וסטיב מקמנמן. יחד עימם זכתה ליברפול בגביע הליגה ב-1995 וסיימה במקום השני בפרמייר ליג ב-1997, זאת לאחר קרב צמוד עם מנצ'סטר יונייטד.
ב-1997 עבר לניוקאסל יונייטד, שוב תחת המאמן דלגליש. אחר כך שיחק בצ'רלטון אתלטיק ופרש ממשחק פעיל. ב-1999 הזמין אותו דלגליש שהיה למנהלה של סלטיק לאמן את הקבוצה. הוא שימש כמאמנה של סלטיק (במדיה שיחק גם אייל ברקוביץ') במשך כשנה אולם לא נחל הצלחה. מאז שעזב את המועדון הוא מופיע כפרשן בטלוויזיה האנגלית ועוסק גם בקידום מטרות חברתיות מגוונות.
כשחקן שחור עור סבל בארנס מגילויי גזענות רבים. אוהדי אברטון, כמו גם חברי ארגונים מן הימין הקיצוני, הרבו להטיח בו כינויי גנאי גזעניים. תמונה מפורסמת הנציחה אותו במדי ליברפול מנער מרגלו קליפת בננה שהושלכה עליו במהלך משחק. גם במדי הנבחרת לא נמלט בארנס - השחקן השחור שהופיע הכי הרבה פעמים בנבחרת אנגליה - מנהמות ואיומים על רקע גזעני. על המטוס שהחזיר את הנבחרת מברזיל, לאחר המשחק שבו הבקיע את שערו המפורסם ביותר, הטיחו חברי מפלגת הימין הקיצוני החזית הלאומית הבריטית בבארנס כי השער שהבקיע לא נחשב, בגלל צבע עורו. לאחר פרישתו היה בארנס לאחד מהפעילים למיגור הגזענות בעולם הכדורגל.
אספן הנשמות

גיבורי הסדרה

מורגן פים (כריס קרמר) שירת את השטן כאספן נשמות מן המניין עד למאה העשרים. לאחר מספר פעמים בהן נוכח לדעת שה"לקוחות" לא זכו לגמול בו ציפו בעסקה מחד, אך הגיעו לגיהנום מאידך, (השטן די נטה לדקדק על נוסחי העסקאות, מה שגרר תוצאות לא צפויות) בחר לשנות את תפקידו. הוא ביקש מהשטן (קולין קנינגהאם) שבגמר העסקה יתאפשר ללקוחות לכפר על הנזקים שנבעו ממנה, על ידי מתן עזרה לאדם שאליו הגיע מזלם הרע (זוהי תוצאה של שימור האיזון העולמי). השטן, משועשע, חיבב את הרעיון ונענה. ככלל, בעסקה, זוכה הלקוח בעשר שנים בהן הוא בן-אלמוות, ובסופן הוא מאבד את כל שרכש במשך אותן שנים תוך 48 שעות. עם סיום יומיים אלו, נפתח פורטל לגיהנום ונשמתו נשאבת. ב-48 שעות אלו על מורגן לעזור ללקוח. 
בסדרה נתן השטן למורגן נערה הדומה לנערה בה היה מאוהב בעבר - מאיה קנדינסקי (קרלי פופ בעונה הראשונה, סוניה סלומה החל מהעונה השנייה), כדי להסיח את דעתו. נוסף לכך, כתבת עיתון בשם ג'רי סלייט (אלן דובין) עוקבת אחרי מורגן ומנסה לחשוף את סודו. בנה, גבריאל, נחנק בלידתו מחבל הטבור וסובל מאוטיזם. הוא קשור בצורה מסוימת למורגן (אביו מכר את נשמתו כדי שייוולד ומורגן "אסף את הנשמה"), מושפע ממעשיו, והשטן מבקרו לעיתים קרובות.

הביוגרפיה של מורגן

מורגן נולד ב-1322 בנירנברג, גרמניה. הוא הצטרף למנזר מקומי כדי ללמוד רפואה, והצליח. ב-1348 התאהב במשרתת מקומית, קטרינה. מגפה שפרצה באזור המיתה רבבות אנשים. גם הנערה גססה, ומורגן הלך לחדר התפילה כשהוא מלא בטענות כנגד האל. לפתע, הופיע השטן והציע לו עשר שנות חיים לנערה, תמורה לנשמתו. ביאושו, קיבל מורגן את העסקה. הוא עזב את המנזר עם הנערה הבריאה, למורת רוחו של ראש המסדר. לאחר מסע בן עשר שנים ברחבי אירופה הגוססת ב-1358, ב-48 שעות האחרונות של העסקה, חלתה שוב הנערה, בפראג. הם שבו לנירנברג, בחיפוש אחר צמחי מרפא אותם שתל מורגן בזמנו. השטן סיפר לו שהנערה הייתה הסיבה בגללה המשיכו האנשים למות - היא עדיין הייתה נשאית, גם אם לא חולה. הוא הראה למורגן את הגיהנום, והציע לו להציל את עצמו על ידי כך שיאסוף עבורו נשמות, וכך הפך מורגן לאספן הנשמות הראשון. הוא קיבל מהשטן טבעת עם אבן אודם שפותחת את השער לגיהנום ושעון חול של 48 שעות. במאה ה-19 שעון החול התחלף בשעון כיס. בשנות ה-90 השעון והטבעת התחלפו בסלולרי אנלוגי עם כפתור לפתיחת השער, שמאוחר יותר השתדרג לסמסונג דיגיטלי עם כפתור אדום בולט.
יוליה סניגיר

קריירה

יוליה נולדה כיוליה ויקטורובנה סיריסקינה בעיר דונסקוי, שבמחוז טולה, רוסיה הסובייטית, ברית המועצות. היא סיימה את בית הספר התיכון מספר 20 בדונסקוי ובתקווה לרכוש השכלה טובה יוליה נסעה למוסקבה והתקבלה לפקולטה לשפות זרות של האוניברסיטה הפדגוגית הממלכתית (במחלקת אנגלית, תוך התמחות ב"פילולוגיה אנגלית").
על מנת לקיים את עצמה מבחינה כלכלית היא לימדה אנגלית בבית הספר לאחיות, כאשר חבר הראה תמונות של יוליה לנציג של סוכנות דוגמנות במוסקבה, היא קיבלה עבודה כדוגמנית ובזמן שהיא ממשיכה בתוכנית הלימודים באוניברסיטה, היא הפכה להיות דוגמנית מצליחה. הוצע לה חוזה עם מותג התכשיטים המוביל בצרפת ותכננה לעבור לצרפת כאשר מלהק ראה אותה בסוכנות הדוגמנות והזמין אותה לאודישן לסרט. את קריירת המשחק שלה התחילה כאשר היא התקבלה לאקדמיה למשחק של תיאטרון וכטאנגוב. הופעת הבכורה הקולנועית שלה הייתה בסרט הטבח האחרון, אשר בעקבותיו יצאו הסרטים חיסון ולכה, של אנדריי קונצ'לובסקי
הפריצה הגדולה שלה הגיעה כאשר הוצע לה אחד התפקידים המובילים בסרט מדע בדיוני שובר קופות האי המיושב (2008) והמשכו. יוליה הפכה לפנים של לוריאל ברוסיה, כמו גם של רשת Mexx.
היא הנחתה את תוכנית תורת היחסות בערוץ STS ב-2009. ב-2010 היא הפכה למגישה בערוץ הטלוויזיה פטרבורג – ערוץ 5.
היא הופיעה בסרט מת לחיות ביום טוב (2013) לצד ברוס וויליס. בסרט, היא שיחקה דמות של אנטגוניסטית רוסית בשם אירינה.
ב-2015, הערוץ הראשון ברוסיה סדרת טלוויזיה בת 12 פרקים בשם "הגדולה", שבה השחקנית גילמה את התפקיד הראשי של יקתרינה הגדולה. באותה השנה היא שיחקה בקומדיה הרומנטית סרט אודות אהבה, בבימויה של אנה מליקיאן.
היא כיכבה כיקטרינה סמוקובניקובה במיני סדרה בנתיב הייסורים, עיבוד של רומן באותו השם מאת אלכסיי טולסטוי. הסדרה שודרה בערוץ NTV ב-2017. היה לה גם תפקיד משנה בקומדיית הפשע בלוקבאסטר בבימויו של רומן וולובוייב שיצא באותה שנה.

חיים אישיים

היא הייתה במערכת יחסים עם צלם הקולנוע מקסים אוסאדצ'יי, שעבד על סט האי מיושב.
בפברואר 2013, נודע כי סניגיר מתראה עם השחקן דנילה קוזלובסקי, שאיתו כיכבה בסרט רספוטין. בתחילת 2014 הם נפרדו.
כיום היא מנהלת יחסים עם יבגני ציגאנוב. ב-9 במרץ 2016 נולד להם בן, פיודור.
טימו ק. מוקה

טימו ק' מוקה (בפינית: Timo K. Mukka) ‏
(17 בדצמבר 1944 - 27 במרץ 1973), סופר פיני.
טימו ק' מוקה נולד בבולנס שבשוודיה ב-17 בדצמבר 1944 ומת פחות מעשרים ותשע שנים לאחר מכן, ב-27 במרץ 1973, בעיר רובניימי, בירת מחוז לפלנד שבפינלנד. במשך חייו הקצרים למד מוקה באקדמיה לאמנויות של הלסינקי והספיק לפרסם תשעה ספרים, שברובם כתב בלשון פיוטית על תנאי החיים הקשים בלפלנד, הסביבה שבה עברו עליו ילדותו ורוב שנות בגרותו. תשעת ספריו ראו אור בשש השנים שבין 1964 ו-1970, וחיי יוצרם היו מאבק עיקש ועגום של אדם, אשר לא ידע לבעור על אש קטנה, נגד זמנו ההולך וכלה.
בראשית שנות השישים של המאה העשרים התחיל להתפתח בספרות הפינית זרם הקרוי "סיפורת וידויית ספונטנית". זרם זה הושפע מכתיבת הנרי מילר, ושניים מנציגיו הבולטים ביותר בפינלנד הם "הילדים הנוראים" של הספרות הפינית – המשורר והמתרגם פנטי סאריקוסקי (Pentti Saarikoski) והסופר הנו סלמה (Hannu Salama). בקרב הכותבים המשויכים לזרם זה מתבלט מוקה, הנחשב ליוצר המקורי והעקבי ביותר בדרכו. יצירתו הייחודית מאופיינת בהתמקדות כותבהּ בנופי הטבע והאנוש החשוכים של צפון פינלנד, שלנכחם מצטיירים מעשיהם הנואשים של הגיבורים ותשוקותיהם העזות כאש המסרבת לכבות, מעֵין רעל המוסיף לפעפע על אף הרגעים הקצרים של הטוּב והאושר בין תהפוכות החיים.
תיאורם הלירי של ההיסטריה הארקטית, המוצאת פורקן באהבה האסורה, ושל הלהט הדתי החשוך, הגורם להתהוותן של תחושות אשם מייסרות, ניכר כבר ביצירתו הראשונה של מוקה, הרומן "האדמה היא שיר של חטא" (1964). ספרו השני, הרומן "טאבו" (1965), מתעד את המלכוד שנמצאת בו גיבורת הספר, נערה בראשית התבגרותה, הנסחפת למערכת יחסי רגש ומין עם גבר מבוגר, המקיים בו בזמן קשרים אינטימיים עם אמה. גם ספריו השלישי והרביעי של מוקה היו רומנים: "מאיזשהו מקום כאן" (1965) הוא רומן מחאה חברתית המגולל את סיפורו של חייל פיני צעיר, הסובל מהתמוטטות עצבים במהלך שירותו הצבאי, ואילו "השיר על ילדי סיביר" (1966), עוסק, בין השאר, בטיב התלות של היחיד בחֶברה ובאפשרות לסמן גבולות ברורים במסגרת אותם יחסי תלות. שני הרומנים הנוספים שהספיק מוקה לכתוב הם "שיבולת הקיץ מתה" (1968), יצירה אלגורית שכמסגרתה משמש סיפורו של אדם הנורה ביער ומתאמץ לשרוד למרות הכדור התקוע בבטנו, ו"היונה והפרג" (1970), הספר האחרון שכתב – תיעוד ארוטי, פיוטי ונועז של מערכת יחסים, הגורפת נערה צעירה ותמימה וגבר בשל ומתוסכל למערבולת מסחררת של כמיהה, תשוקה ואובדן על רקע נופי האגמים והיערות של לפלנד. בנוסף על הספרים הנזכרים לעיל פרסם מוקה גם את ספר השירים "אדום" (1966) ואת קובצי הסיפורים "מות הכלב" (1967) ו"פחד השלג" (1970). לספריו שמור מקום של כבוד בספרות פינלנד, והם משפיעים גם כיום על הסיפורת הנכתבת בארץ זו. 
שלושת ספרי מוקה שהתפרסמו בעברית, בתרגומו של רמי סערי, הם: "טאבו" (1998) בהוצאת ידיעות אחרונות, היונה והפרג (2002) ו- השיר על ילדי סִיבִּיר (2005) בהוצאת כרמל.
תת-אדום

קרינה תת-אדומה או אינפרה-אדום היא קרינה אלקטרומגנטית שאורך הגל שלה ארוך משל האור הנראה, אך קצר משל קרינת מיקרוגל. מקור השם "אינפרה-אדומה" במילה הלטינית infra, שמשמעותה "מתחת", שכן התדר של הקרינה נמצא מתחת לזו של אור אדום. אורכי הגל הכלולים בתחום מוגדרים בדרך כלל כאלה שבין 750 ננומטר (קצה גבול הראיה האנושית) ועד כ-30,000 ננומטר (30 מיקרון) (גבול תדרי קרינת טרה-הרץ).
כל עצם על פני כדור הארץ, ובפרט גוף האדם ובעלי חיים, פולטים קרינת חום בתחום זה, כיוון שלפי חוק פלאנק, זהו תחום התדרים אותו פולט גוף שחור הנמצא בטמפרטורה של כמה עשרות מעלות צלזיוס. זו הסיבה שמצלמות תת-אדום פועלות היטב גם בלילה, ללא קשר למקור תאורה חיצוני. גם לבעלי חיים מסוימים (כגון נחשים) יש חיישנים המסוגלים "לראות" את הקרינה.
לקרינה תת-אדומה ישנם שימושים רבים בטכנולוגיה, החל ממצלמות הרואות ביום ובלילה, דרך תקשורת בין מכשירים, ועד לחימום.

היסטוריה

את הקרינה התת-אדומה גילה האסטרונום הבריטי ויליאם הרשל בשנת 1800, עת ערך ניסוי בו הצמיד מדחום כספית למנסרה שמפצלת אור לבן לאלומות אור בצבעים שונים. כאשר בדק את הטמפרטורה שמדד המדחום, כתוצאה מהצבעים הפוגעים בו, גילה שגם מעבר לאלומת האור האדום הנשבר דרך המנסרה, עלתה הטמפרטורה במדחום, אף שלא נראה שם אור בצבע כלשהו.

תת-חלוקות של הספקטרום התת-אדום

קיימות מספר חלוקות נפוצות של הספקטרום התת-אדום, על פי התחומים השונים שמשתמשים בקרינה. התחומים השונים נגזרים מתוך החלונות האטמוספיריים (ראו איור) ומתוך הטכנולוגיות שמשמשות ליצירת גלאים.

תת-אדום קרוב

תמונת תת-אדום קרוב מורכבת ברובה מהחזרת אור הסביבה מעצמים, כי הפליטה העצמית של עצמים בטמפרטורת החדר נמוכה מאוד ביחס למקורות תאורה: ביום השמש; בלילה הירח, אור כוכבים ואורות מלאכותיים. תמונת תת-אדום קרוב לכן תהיה שונה לחלוטין מתמונת תת-אדום רחוק שהיא תמונת חום. למרות זאת, תמונת תת-אדום קרוב היא דומה לתמונת אור נראה במאפייניה הכלליים, אך שונה, מכיוון שעצמים שונים מחזירים יותר או פחות באופן משמעותי. למשל פנים של בני אדם יהיו כהים תמיד (ללא קשר לצבע העור המקורי) והשער לבן תמיד.

בטבע

בעלי חיים שונים מסוגלים לקלוט תדר תת-אדום. טורפים שונים, כגון העכסנים, משתמשים בראייה בתחום התת-אדום למעקב אחר חום הגוף של טרפם גם בשעות הלילה, או כשהטרף מסתתר בסבך.

חומרים לאופטיקה של תת-אדום

זכוכית וגם גלגל העין אינם מעבירים אור תת-אדום רחוק. חומרים שקופים בתחום הזה הם גרמניום, יהלום, סולפיד האבץ (Zinc sulfide), סלניד האבץ (ZnSe), ואף מלח בישול.
חומרים השקופים לתת-אדום בינוני (כולל אור נראה) הם ספיר, ספינל (magnesium aluminate spinel) ואלומיניום אוקסי-ניטריד (AlON).
פרשת פואבלו

פרשת פואבלו התרחשה ב-23 בינואר 1968, יום בו נלכדה אוניית ביון אמריקאית "פואבלו" (USS Pueblo‎ (AGER-2)) על ידי קוריאה הצפונית, בים יפן (ליד החוף המזרחי של צפון קוריאה).
משימת האוניה הייתה מעקב אלקטרוני אחר פעילות ימית של הצי הצפון קוריאני, הצי הסובייטי וציתות לתחנות המכ"ם החופיות של קוריאה הצפונית. ציידת-צוללות צפון קוריאנית התקרבה ל"פואבלו" והורתה לה לעצור, אולם האוניה האמריקאית ניסתה להתחמק או אז הצטרפו שלוש ספינות טורפדו למרדף ושני מטוסי מיג-21 חגו מעל. האוניה האמריקאית עצרה ומלחים צפון-קוריאנים עלו עליה ושבו אותה. לאחר זמן הוחזרו אנשי הצוות האמריקאים אולם האוניה נשארה שם ומהוה היום מוזיאון צף.
האמריקאים טענו שהאוניה שייטה במים בינלאומיים בעוד שהצפון-קוריאנים טענו, שהאוניה שהתה בתחום המים הטריטוריאליים שלהם. ה"פואבלו" הפליגה ללא סימני זיהוי והניפה את הדגל האמריקאי, רק לאחר שספינות פטרול קוריאניות התקרבו לטווח מגע והורו לה לעצור בדומה לתקרית "ליברטי".
הצי האמריקאי עדיין מחשיב את האוניה כמצבת כלי השיט הפעילים שלו.
מפקד גדוד

מפקד גדוד או בקיצור מג"ד, הוא תפקיד של קצין בצה"ל, העומד בראש גדוד לוחמים בחי"ר, שריון, הנדסה קרבית, איסוף קרבי, תותחנים או יחידה מובחרת. בצה"ל מתייחס מונח זה למפקד יחידה הכפופה לחטיבה או לאגד. דרגתו של מפקד הגדוד היא בדרך כלל דרגת סגן-אלוף והוא גם השתלם בקורס מפקדי גדודים.
מפקד גדוד הוא הרמה השיפוטית הנמוכה ביותר בעלת סמכויות של "קצין שיפוט בכיר".
סרה

היסטוריה

לפי עדויות ארכאולוגיות מ"חורבת כפרור" (ח'רבת כפרור), שממוקמת מדרום לכפר, באזור הסמוך לסרה היה יישוב החל מהתקופה הביזנטית בארץ ישראל. במקום נמצאו חרסים מהתקופה המוסלמית המוקדמת בארץ ישראל. החוקר צרפתי ויקטור גרן ביקר בכפר במאי 1863, ומצא כי הוא מכיל כ-500 תושבים.
במפקד אוכלוסין 1922 של ארץ ישראל שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, הייתה אוכלוסיית הכפר 277 מוסלמים, ובמפקד 1931 היא גדלה ל-382 מוסלמים אשר שכנו ב-103 בתים.
בסקר הכפרים בשנת 1945 האוכלוסייה בכפר הייתה 540 מוסלמים, ושטח הקרקע הכולל של הכפר היה 5,928 דונם.
בעקבות מלחמת העצמאות, ולאחר הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות של 1949, עברה סרה משליטה בריטית לירדנית.

לאחר 1967

בעקבות מלחמת ששת הימים ב-1967, עברה סרה משליטה ירדנית לישראלית.
לאחר הסכמי אוסלו, 42% מאדמות הכפר מוגדרות כשטח A‏, 43% כשטח B (חלק מהרשות הפלסטינית) ו-15% הנותרים הם שטח C.
בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 נסלל על אדמות הכפר, מדרום, "כביש עוקף שכם דרום", כדי להסיט את תוואי כביש 60, כך שיעקוף את שכם ממערב עם תחילת האינתיפאדה השנייה הוגבלה הגישה אל חלקו הצפוני של כביש 60. תנועת פלסטינים נאסרה בקטע שבין צומת חווארה, הסמוך להתנחלות יצהר, ועד ההתנחלות קדומים וצומת ג'ית. הגבלות התנועה בכביש הוסרו ב-2007, אך מדי פעם נחסמת התנועה בכביש לתושבי הכפר .
בשנת 2002, הקים פעיל הימין משה זר את מאחז חוות גלעד. חלק קטן משטח המאחז בנוי על חלקת קרקע שרכש. על פי רישומי המדינה, כל יתר הקרקעות עליהן בנויים רובם של מבני המאחז, הן אדמות פלסטיניות פרטיות בבעלות תושבי סרה והכפרים הסמוכים.
נקמתו המתוקה של פיקאסו

תקציר הספר

הספר מהווה פובליציסטיקה באורך מלא על האמנות המודרנית. ניתן בבירור להבין שדעתו של קישון היא נגד האמנות המודרנית כפי שהיא נתפסת על ידי חובבי האמנות ומבקרי האמנות. אמני האמנות המודרנית זוכים בפיו לכינוי "בדחנים" והאמנות עצמה לכינוי "ליצנות זולה". לפי קישון הם 
...השכילו להבין כי אנשים תמימים נוחים להשפעה ממש כילדים בתיאטרון הבובות...ניתן לראות, שלנוכלים ולהומוריסטנים מקצוע דומה למדיי. אלה וכן אלה הם יצורים פקחים, המתפרנסים מחולשות אנוש.
— נקמתו המתוקה של פיקאסו
בנוסף מובאת גם ביקורת על כך שכיום ניתן להציג מסגרת ריקה או אסלה צבועה כיצירת אמנות ולקבל ביקורות תומכות ולזכות באהבת הקהל.
במהלך הספר מובאות תמונות של יצירות של האמנות "הרגילה" והן של האמנות המודרנית, תגובות מאנשים שונים (כגון "גברת משכילה מציריך" או "האדון האקדמאי מדיסלדורף") בנושא האמנות המודרנית, ותוספות הומוריסטיות מאת קישון.

מקור השם

מקור שמו של הספר בצוואתו של פבלו פיקאסו, מחלוצי האמנות המודרנית, שבה נכתב: 
...הצלחתי להשביע את רצונם של המומחים בבדחנות אין-קץ שצצה במוחי, והיא הרשימה את המבקר יותר ככל שהייתה מובנת להם פחות. כיום אינני מפורסם בלבד, אלא אף עשיר מופלג.
על פי צוואה זו טוען קישון כי מההתחלה האמנות המודרנית התחילה כבדיחה ולא כמשהו פורץ דרך (למרות שאמינותה של הצוואה מוטלת בספק), ומכאן שם הספר.

ביקורת

הספר יצא לאור בגרסה נוספת לפני 2004, אך בגרמנית, משום שבישראל לא נמצא מו"ל שהיה מוכן להוציא את הספר. בעקבות הוצאתו לאור של הספר בישראל אמר קישון, בראיון למולי שפירא בגלי צה"ל: "אני לא סתם חושב שהאומנות המודרנית היא רמאות, אני פשוט יודע זאת". תגובתו של הצייר יאיר גרבוז, בהמשך לאותו ראיון: "אני מאוד ממליץ קודם כל לקנות את הספר, אבל הייתי ממליץ לקנות יחד אתו כמה בקבוקונים של טיפקס ואז להתיישב בנוחיות ולמחוק קודם כל את שם ההוצאה שאחראית לחרפה הזו ואחר כך את הטקסט הילדותי והאלים, ואז תקבלו אלבום נורא יפה של מיטב האמנות המודרנית של המאה העשרים".