אדא ג'עפרי

ביוגרפיה

אדא ג'עפרי נולדה ב-22 באוגוסט 1924, בבדאון, בראג' הבריטי, באזור שהיום נקרא אוטר פרדש, בהודו. שם לידתה היה עזיז ג'אהאן (عزیز جہاں). אביה, מאולבי בדרול חסן, נפטר כשהיא הייתה בת שלוש. היא התחילה לכתוב שירה כשהיא הייתה בת שתים עשרה, בשם העט אדא בדאיוני. המוסכמות החברתיות של סביבת ילדותה לא התירו לבנות להתבטא באופן חופשי.
היא נישאה לנורול חסן ג'עפרי ב-29 בינואר 1947, בלאקנאו, הודו הבריטית. לאחר נישואיה, היא אמצה את שם העט אדה ג'עפרי. בעלה היה בכיר בשירות הממשלה הפדרלית של הודו. אדא ונורול חסן עברו לקראצ'י לאחר קבלת העצמאות של פקיסטן ב-1947. בעלה כתב טורים באנגלית ואורדו לעיתונים. הוא גם שימש כנשיא של האגודה לקידום שפת האורדו. הוא נפטר ב-3 בדצמבר 1995.
לאחר מותו, היא נסעה לעיתים קרובות לטורונטו, במסגרת פעילותה לקידום ספרות אורדו.
לג'אפרי שלושה ילדים, צביחה, עזמי ואמיר. צביחה ועזמי חיים עם משפחותיהם בארצות הברית.  אמיר ג'עפרי נשאר בקראצ'י, ואדא התגוררה עמו ועם אשתו ובתם עד מותה.

מותה

אדא ג'עפרי נפטרה בערב ה-12 במרץ 2015 בבית החולים בקראצ'י, בגיל 90. תגובות צער וזיכרון יצאו מפי דמויות מובילות בפקיסטן, ביניהן שר התקשורת הפקיסטני, פרבז ראשיד, מושל סינד, אישרטול עבד ח'אן, ראש ממשלת פקיסטן, נוואז שריף, ועוד. הם שיבחו את עבודתה והכירו במורשתה.

קריירה ספרותית

ג'עפרי גדלה בסביבה מסורתית, בה לא התירו לנשים וילדות מחשבה עצמאית, אך היא מצאה את קולה באמצעות השירה. ב-1950 היא כבר כונתה "הגברת הראשונה של שירת אורדו". אמה ובעלה עודדו אותה להמשיך בפעילותה הספרותית למרות הקשיים החברתיים. היא למדה מהמשוררים הגדולים של זמנה, כמו אכתאר שירני וג'אפר עלי ח'אן אסאר לח'נאבי, שהיו עוברים על יצירותיה ונותנים לה ביקורת.

סגנון

ג'עפרי היא חלק מתנועה הפמיניסטית בספרות אורדו. נשים אחרות בתנועה כוללות את עישרת אפרין, זוהרה ניגה, פהמידה ריאז, קישוואר נאהיד ופרווין שאקיר.
ג'עפרי כתבה בגופים נייטרליים מגדרית, אך כללה תמות פמיניסטיות ביצירותיה, ביניהן אפליה ודה-הומניזציה של נשים, והחפצתן המינית. חוקרי עבודתה מעירים שהיא עצמה כאילו נעדרת משיריה, שלא מספקים צוהר לאישיותה. היא כן כתבה על חוויותיה כרעיה וכאם, תוך שימוש בניב המסורתי, וכללה גם את חוסר ההגשמה העצמית שמלווה את מערכות היחסים הללו.
ג'עפרי כתבה בעיקר בז'אנר הגאזאל, אך היא התנסתה גם עם סגנון הנאזם, כמו גם עם ההאיקו האורדו. היא כתבה גם מספר עבודות פרוזה.

עבודות

הגאזאל הראשון של ג'עפרי פורסם במגזין של אכתאר שירני, "רומן" (رومان), ב-1945. האוסף הראשון שלה, "המשכתי לחפש את כלי הנגינה" (میں ساز ڈھونڈتی رہی) יצא ב-1950. "אימאם גאזאל" (غزل نما) אשר יצא ב-1987, כלל מאסות קצרות וביוגרפיות של משוררי אורדו, עם הערות על עבודתם. היא פרסמה בנוסף חמישה אוספים של שירה ("עיר הכאב", "גאזאל מוכר", "הרשה שסטאי", "מנוחה ממסע", ו"עונות" - شہر درد، غزالاں تم تو واقف ہو، حرف شناسائی، سفر باقی، اور موسم موسم), היא כתבה את האוטוביוגרפיה שלה, "הייתה זו רק בורות שנשארה" (جو رہی سو بےخبری رہی}), וכארבעים מאמרי מחקר. הגאזאל שלה "שמות שפתיהן עלו על שפתיי" (ہونٹوں پہ کبھی ان کے میرا نام ہی آئے) הולחן והפך לשיר פופולרי בביצועו של אוסטד אמנאט עלי ח'אן.

פרסים

ב-1955,קרן המדארד בניו דלהי הכיר בג'עפרי בתור "המשוררת המצטיינת של המאה". מאוחר יותר, היא זכתה בפרס ספרותי אדמג'י, מטעם גילדת הסופרים של פקיסטן, ב-1967 עבור אוסף השירים השני שלה. בהכרה בעבודתה, ממשלת פקיסטן העניקה לה מדליית הצטיינות ב-1981. היא קיבלה את פרס באבא-א אורדו על שם ד"ר מאולבי עבדול האק מן האקדמיה לספרות של פקיסטן ב-1994, ואת פרס מוחמד עלי ג'ינה לספרות בשנת 1997. היא גם קבלה אות הצטיינות מטעם קרן המדארד של פקיסטן, וגם זכתה במגוון פרסים בינלאומיים מאגודות ספרותיות בצפון אמריקה ובאירופה.
ממשלת פקיסטן העניקה לה את פרס "גאווה בביצוע" לספרות לשנת 2003. היא זכתה בפרס קמאל-א פאן למפעל חיים בספרות של האקדמיה לספרות ב-2003. היא הייתה האישה הראשונה לקבל את הפרס מאז הקמת האקדמיה ב-1997.