google/wiki40b huggingface dataset:
אפידקסיפטריקס

גילוי

מאובן אפידקסיפטריקס יחיד, שסימונו הקטלוגי IVPP V 15471 התגלה בשנת 2008 במונגוליה הפנימית, על ידי צוות מן המכון הפלאונטולוגי של בייג'ינג.

תיארוך

מאובן אפידקסיפטריקס התגלה בשכבות דָאוחוּגוֹאוּ (Daohugou Beds), שהתיארוך המדויק שלה שנוי במחלוקת בקרב הגאולוגים עקב חוסר אחידותה: יש המתארכים אותה לתור היורה העליון ואחרים לקרטיקון התחתון. מגלי אפידקסיפטריקס תארכו את השכבה בה התגלה ליורה העליון, כ-168 עד 152 מיליון שנה לפני זמננו באמצעות תיארוך רדיומטרי בשיטת אורניום-עופרת.
במאובנים משכבות דָאוחוּגוֹאוּ התגלה עולם חי עשיר, שכלל דינוזאורים ממינים שונים, פטרוזאורים, יונקים קדומים (כמו קסטרוקאודה), סלמנדרות וחרקים. התגלו שם גם מאובני עצים וצמחים מחטניים, ציקסיים ושרכים. ממצאים אלו מראים כי האזור התאפיין בבית גידול של חופי אגמים והיה מיוער ברובו.

אנטומיה ומורפולוגיה

אפידקסיפטריקס טוען לתואר הדינוזאור הקטן ביותר שהתגלה אי פעם. הוא היה בגודל של יונה קטנה. משקלו מוערך ב-164 גרם, ואורכו הכולל 45 סנטימטרים, מתוך זה כ-20 סנטימטרים אורכו של הזנב. אמנם התגלו כמה מאובני דינוזאורים זעירים אף יותר, אך נראה שהם היו פרטים צעירים.
שלד הזנב של אפידקסיפטריקס היה קצר בהרבה מזנבם של מרבית הדינוזאורים התרופודים, ומזכיר את הפיגוסטיל - הזנב הקצר בעל חוליות מאוחות האופייני לכל העופות בני-ימינו. מזנב זה צמחו ארבע נוצות זנב "דמויות סרט", כלומר דקות וארוכות מאוד, הנראות במאובן כמסודרות בשני זוגות. ייתכן שהן אף היו ארוכות מ-20 סנטימטרים, שכן הן קטועות במאובן ואין רואים את הקצה שלהן. הסברה הרווחת היא שנוצות אלו שימשו כנוצות קישוט לתצוגות חיזור או תוקפנות, בדומה לנוצות זנב הטווס, כיוון שקשה לשער תפקיד אחר שלהן.
המאובן גם מראה רישומי נוצות חוטיות, בדומה למעטה נוצות פלומה בעופות בני-ימינו, באזור הכתפיים והזנב, שכנראה שימשו לבידוד תרמי. אך לא נראים סימני נוצות תעופה כמו בארכאופטריקס וכמה דינוזאורים מנוצים אחרים.

אבולוציה

לאפידקסיפטריקס חשיבות רבה בפענוח האבולוציה של העופות מן הדינוזאורים. במידה והתיארוך שלו אכן מדויק הוא הדינוזאור המנוצה הקדום ביותר הידוע למדע, ככל הנראה קדום אף מן הארכאופטריקס, הנחשב לעיתים לעוף הראשון ומתוארך לגיל של 147 מיליון שנה לפני זמננו. לכן גילויו מעיד לראשונה באופן ישיר שהנוצות קדמו לארכאופטריקס, ושימשו לבידוד תרמי וכנוצות קישוט עוד לפני שהותאמו לתעופה. לעומת זאת, מרבית הדינוזאורים המנוצים האחרים שהתגלו עד היום מאוחרים מארכאופטריקס, ולכן יכולים להעיד על התפתחות העופות רק באופן עקיף.
ישראל פיינמסר

ישראל פיינמסר (19 בפברואר 1901 – 7 באוגוסט 1990) היה מייסד המחלקה הטכנית של הקיבוץ הארצי ומהמתכננים הבכירים בתנועה הקיבוצית.
פיינמסר נולד בוורשה שבפולין בשנת 1901. ב-1920, לאחר שהות קצרה בווינה, עלה לארץ ישראל ללא אישור משלטונות המנדט הבריטי. בספינה הכיר קבוצת עולים שמאוחר יותר הקימה את קיבוץ מזרע, שבו היה חבר עד יום מותו. בין העולים הכיר גם את חיה, שלה נישא ב-1922. בימיו הראשונים בארץ עבד כפועל בניין; בין השאר השתתף בהקמת המרכז המסחרי ברחוב הרצל פינת דרך יפו בתל אביב ולאחר מכן את בתי מושב בלפוריה שבעמק יזרעאל. במקביל החלה הקבוצה בהקמת קיבוץ מזרע על גבעה סמוכה ליישוב. באותם ימים הפך למנהל עבודה בחברת סולל בונה. במסגרת זו ניהל פרויקטים מרכזיים כמו קו המים ירקון–ירושלים, בית החולים רמב"ם בחיפה ובית חרושת נעמן.
ב-1943 ייסד פיינמסר את המחלקה הטכנית של הקיבוץ הארצי השומר הצעיר, שהייתה הגוף המתכנן והמבצע של כל ההיבטים הפיזיים בתנועת הקיבוץ הארצי. פיינמסר עמד בראש המחלקה במשך למעלה מ-30 שנה. במסגרת זו תוכננו תחת השגחתו אלפי יחידות דיור, תוכניות מתאר, מבני ציבור ומשק, גני ילדים, חדרי אוכל, מפעלי תעשייה ומבני תרבות. פיינמסר אמנם לא היה אדריכל או מהנדס בהכשרתו המקצועית, אך ניסיונו ועמדת הכוח שתפס תוך תקופה קצרה יחסית, הביאו אותו לתפקיד המשפיע ביותר בתחום התכנון הקיבוצי, ובכך הפך לאחד ממעצבי הרוח הקיבוצית בהיבט הפיסי והחברתי.
בגיל 75 פרש מניהול המחלקה ופנה לכתיבת הספר "הקיבוץ בתכנונו", שסיכם את הידע של תכנון הקיבוצים בישראל. בשנת 1990 נפטר ונטמן בקיבוצו.
איש המרלבורו

איש המרלבורו הוא דמות פרסומית של בוקר קשוח שליוותה את הקמפיינים של מותג הסיגריות מרלבורו במהלך כארבעים שנה, משנות החמישים עד שנות התשעים של המאה ה-20.
במקור הסיגריות שווקו לנשים תחת הסיסמה "Mild As May", ומסע הפרסום ציין שלא נשארים עליהן כתמי שפתון בעזרת הוספת נייר אדום בראש הסיגריה. החברה גם הדגישה שהסיגריות בייצורה עדינות יותר בשל העובדה שהן כוללות פילטר. שיטת שיווק זו נכשלה, וכתוצאה מכך עשתה חברת הפרסום ליאו ברנט שינוי קיצוני במיתוג הסיגריה, באמצעות איש המרלבורו, שעמד במרכז מסע הפרסום לסיגריה.
בשנות ה-50 עלתה המודעות לסרטן הריאות הנגרם מעישון וחלה צניחה במכירות הסיגריות. חברת מרלבורו, ששיווקה את מוצריה כבטוחים בזכות הפילטרים, ניסתה להרגיע את חששות לקוחותיה. עם זאת, החברה ייצגה נשיות ולכן לא הצליחה לקרוץ לקהל הגברי. הפתרון של חברת מרלבורו היה לשנות את תדמית החברה לחלוטין בעזרת שינוי הפרזנטורים, מנשים עדינות לבוקרים מחוספסים וקשוחים שסוסיהם לצדם. לדוגמה, דמות האשה לא הוצגה עוד כמעשנת פוטנציאלית של הסיגריה. במקום זאת, היא ישבה בבר ושרה את שיר המרלבורו לגבר אותו היא מנסה לפתות.
פרסומות איש המרלבורו חגגו את האפשרות לאינדיבידואלית, אוטונומיה והסתמכות עצמית. עקרונות אלו נתנו למעשנים הצדקה להמשיך לעשן ולתעשיית הסיגריות דרך להתמודד עם העדויות שנגעו לנזק הבריאותי בעישון. אנשי המרלבורו היו סמלי הערצה לגברים ונשים כאחד, הם ייצגו אדם שעובד עם הידיים ובנה את עצמו מלמטה. בדרך זו יכלו אנשי המרלבורו לתת לצופים תחושת ייצוג של אינדיבידואליות של אדם אחד נגד כל העולם.
ארבעה מתוך 'אנשי המרלבורו', ויין מקלארן, דייוויד מקלין, אריק לוסון ודייוויד מילר, נפטרו מסרטן הריאות שנגרם עקב העישון הרב. בסרט תודה שעישנתם בבימויו של ג'ייסון רייטמן מוצגת דמות נוספת של איש המרלבורו, גם הוא חולה סרטן סופני, אשר מככב בקמפיין נגד עישון.
דמותו של איש המרלבורו התחילה לדעוך בסוף שנות ה-90, והפסיקה להתפרסם עד תחילת שנות ה-2000 בגלל הלחץ על חברות הטבק בנוגע לנזקי העישון.
מקס ומוריס

עלילה

הסרט עוסק במקס ומוריס, צמד עברינים. הסרט נפתח בחזרתו של מקס (אורי גבריאל) לארץ שמעלה סיפורים קומיים משהותו בחו"ל. לאחר האיחוד המחודש בין צמד העבריינים הוותיק חולמים השניים על "מכה", שתסדר אותם, ותגרור לאחריה את פרישתם מעולם הפשע. השניים מתכננים לגנוב את הכסף מהכספת של "הגרוזיני". במהלך הסרט פורצים השניים לישיבה של ג'קי אמזלג וגונבים את הקופה של הגרוזיני בעזרת שואב אבק. הם מתכננים לטוס לחו"ל עם הכסף עד שמתברר להם שחברתו של מוריס גנבה את הכסף וברחה לחו"ל.

מוזיקה

המוזיקה לסרט הולחנה על ידי יוני רכטר והמלל נכתב על ידי חיים מרין ועלי מוהר. "שירו של מקס" ("חו'ל") ו-"שיר התשובה" בוצעו בעבר על ידי גידי גוב וחיים צינוביץ' בערב שירי רכטר ומוהר, "העיקר זה הרומנטיקה", ב-1991.
גוסטב הגלונד

ביוגרפיה

נולד בוויבורג בשנת 1938. כיום עיר זו שייכת לרוסיה, אולם באותה תקופה היא הייתה שייכת לפינלנד. אביו הוא הגנרל המפורסם וולדמאר הגלונד. הוא התחנך בבית ספר לקצינים, הצטרף לצבא פינלנד, ובשנת 1978 נשלח במסגרת כוח החירום השני של האו"ם לפקח על הפסקת השלום בין ישראל למצרים בתום מלחמת יום כיפור. כמו כן היה קצין ביוניפי"ל בדרום לבנון.
בשנת 1994 מונה לרמטכ"ל, והמשיך לכהן בתפקיד זה תחת הנשיאים מרטי אהטיסארי וטריה הלונן. תקופת פיקודו התאפיינה במודרניזציה כללית, הוא הפך את הצבא הפיני לצבא קטן ומקצועי, ייבא לפינלנד כלי נשק חדישים, וקיצר את תקופת שירות החובה לשישה חודשים (לפניו היא ארכה שמונה חודשים). הוא פרש מתפקידו ב-2001, ועד 2004 כיהן כיושב ראש הוועדה הצבאית של האיחוד האירופי.
הגלונד פרסם שלושה ספרים בנושא צבא וביטחון. הראשון עוסק בצבא פינלנד, ואילו השני עוסק במעמדה של אירופה בעולם. הספר השלישי, הנקרא "אוטופיה של שלום", עורר סערה משום שבו טען הגלונד כי היהודים מפותחים יותר מבחינה שכלית מהערבים. הגלונד טוען שהסיבה לכך היא החשיפה הרבה של היהודים, בפרט החרדים, לספרים וללימוד בילדותם.
יעקב שרגא זינגר

ביוגרפיה

נולד לרב יצחק מאיר, רבה של אלכסנדר לודז'. אביו היה בנו של הרב אליהו אב"ד בפשיסחה ואחר כך רבה של קאליש וחתנו של רבי שמואל צבי דנציגר בעל ה"תפארת שמואל" מאלכסנדר. בילדותו התחנך אצל סבו האדמו"ר מאלכסנדר ובגיל 11 נשלח לקאליש ללמוד אצל סבו הרב זינגר. אצל סבו זה למד מלבד גמרא גם הלכה והוראה וכבר בבחרותו התפרסם כלמדן ותלמיד חכם. בגיל 18 התארס ליוטא, בתו של רבי יוסף קאליש, אז רבה של אוסטרוב ולימים האדמו"ר מאמשינוב ונישאו בשנת תרע"ז באוסטרוב. 
בשנת תרע"ח נפטר רבי מנחם קאליש האדמו"ר מאמשינוב, ובנו רבי יוסף נקרא למלא את מקומו. הרב יעקב פייבל עזב יחד עמו לאמשינוב שם ישב ושקד על לימודו בהתמדה גדולה. את מקום חמיו ברבנות מילא רבי מאיר דן פלאצקי אשר נפטר בשנת תרפ"ח. שנתיים חיפשו תושבי העיר רב שימלא את מקומו ולא מצאו. באותם הימים הגיע רבי יוסף שכיהן כאדמו"ר מאמשינוב לביקור בעיר רבנותו לשעבר ותושבי העיר נזכרו בגעגועים בתקופת רבנותו ואז הועלתה ההצעה לקחת את חתנו רבי יעקב פייבל לכהן כרב וכך בט"ו בשבט תר"צ הוכתר לרבה של אוסטרוב. הרב זינגר התמסר לקהילתו וניהל את העיר בחכמה על פי עצת חותנו.

בשואה

בסוף שנת תרצ"ט החלו הנאצים להפציץ את העיר וכעבור שבוע נכנסו לעיר ומיד עם כניסתם רצחו חמישה עשר יהודים. הרב יעקב פייבל יחד עם כמה יהודים התעסקו בקבורתם והנאצים רצו להורגם בבית הקברות. בני המשפחה יללו והתחננו לנאצים והם שיחררו אותם חזרה לביתם. בראש השנה ת"ש לקחו הנאצים את הרב ואת מזכיר הקהילה והכריחו אותם לגזוז אחד לשני את זקנם ולאחר מכן התעללו בהם. הרב זינגר החליט לברוח לשטחים שהיו כבושים על ידי הרוסים אך לפני שהספיק נתפס שוב על ידי הגסטפו שדרשו ממנו להביא חמישה קילו זהב תוך 24 שעות. באותו לילה נמלט לזמברוב ומשם לסלונים (שהייתה אז כבר חלק מבלארוס בשליטת הרוסים) שם שהה אצל בן דודו רבי שלמה דוד יהושע וינברג האדמו"ר מסלונים (חתן דודו ה"עקידת יצחק"). 
בסלונים התאושש הרב זינגר והחל לדאוג לפליטי עירו ששהו בסביבה. הרב זינגר תכנן להמלט לווילנה שהייתה אז עצמאית בשלטון ליטא ושלח לשם את בנו הבכור הרב יחיאל מנחם למצוא דירה שם. בינתיים השתלטו הרוסים על וילנה ולאחר מכן בוטל ההסכם עם הנאצים ואלו האחרונים פתחו במבצע ברברוסה והשתלטו על סלונים. מיד עם הכיבוש החריבו הנאצים את העיר ורצחו יהודים רבים ביניהם רבה של העיר הרב יהודה לייב פיין. לאחר הרצחו של הרב פיין מילא הרב זינגר באופן לא רשמי את מקומו ברבנות וישב בוועד הקהל באופן קבוע, עזר בהספקה ועזרה לבני העיר והיה אחראי על ענייני הדת. בי"ד בתמוז תש"ב (29 ביוני 1942) החלו הנאצים לרצוח את יהודי העיר. הרב הסתתר עם אשתו ותשעת ילדיו אך למחרת הוצאו על ידי השוטרים הבלארוסיים ונשלחו לכלא ולמחרת בט"ז בתמוז נרצחו בשדרות צ'פלובה יחד עם יהודי העיר.

צאצאיו

בנו הבכור, הרב יחיאל מנחם (תרע"ט - ו' בחשוון תשמ"ט) שנשלח לווילנה על ידי אביו, נמלט כמו יהודים רבים יחד עם חברו יצחק טופולה לשנחאי ולאחר המלחמה היגר לארצות הברית שם נישא לרחל, אחותו של חבירו (בני הרב ישראל יעקב טופולה אב"ד סדוונא). עבד במסחר ביהלומים. בסוף שנות ה-80 הוכתר על ידי קבוצה מחסידי אלכסנדר לאדמו"ר. הוציא את ספרי השושלת מחדש, "ישמח ישראל" ו"תפארת שמואל". לאחר פטירתו ממלא את מקומו בנו רבי יוסף יצחק מאיר. בן אחר הוא רבי אברהם ברוך האדמו"ר מוורקא-אלכסנדר, ראש ישיבת "תפארת שמואל" אלכסנדר בבורו פארק בארצות הברית.
מורולה

מורולה או "תותית" (בלטינית: morula, מהמילה הלטינית לפרי עץ התות, morum, בגלל הדמיון בצורה) הוא שם הניתן לעובר בשלב מאוד מוקדם בהתפתחותו (אמבריוגנזיס).
בעקבות התחלקויות חוזרות (על ידי מיטוזה) של הזיגוטה, נוצרים תאים יותר ויותר קטנים היוצרים ביחד מבנה כדורי מוצק הדומה לפרי עץ התות המכונה בלטינית "מורולה". המורולה היא צבר או אשכול של בין 16 ל-64 תאים, הקרויים בלסטומרים. בהמשך מתחיל תהליך התמיינות המציין את התחלת השלב הבא – בלסטולה או בלסטוציסט. כשבתוך תוכו של העובר נוצר חלל הנקרא בלסטוצל. מסביב למורולה נוצרים שני קרומים: אחד פנימי, הקרוי קרום פלוצידי, והשני חיצוני – הקרוי קורונה ראדיאטה.
אירוע מפתח בהיווצרות המורולה הוא ה-compaction, כאשר 8 תאים עוברים שינויים במורפולוגיה ונדבקים זה לזה כדי ליצור את הכדור המוצק של תאים.
אצל האדם שלב המורולה מתרחש אחרי היום השלישי או הרביעי שלאחר ההפריה. אז גודל העובר הוא בערך 150 µm (מיקרון). הוא מתחיל אז את מסעו מהחצוצרה אל דפנות הרחם.
עד לשלב המורולה, התאים העובריים נקראים "טוטיפוטנטים", כלומר הם מסוגלים ליצור יצור שלם כולל נספחיו העובריים בתנאי שיימצאו in vivo, בניגוד לתאי גזע הפלוריפוטנטים המסוגלים להתמיין לכל סוג של תאים מתמחים של האורגניזם (נוירונים, הפטוציטים, לימפוציטים וכו')
הטוטיפוטנטיות גורמת לכך שאם מחלקים מורולה לשניים, כל חלק יתפתח לעובר שלם בעל גנים זהים לאלו של השני (תאומים אמיתיים או תאומים מונוזיגוטים).
דגל קפריסין

היסטוריה

לפני שדגל קפריסין הונהג, נעשה שימוש בדגל טורקיה ודגל יוון. הדגל הנוכחי זכה בתחרות לעיצוב דגלים בשנת 1960. תחת החוקה, לדגל אסור לכלול את הצבעים כחול ואדום, וגם לא צלב או סהר, המייצגים את יוון וטורקיה. כל המשתתפים בתחרות נמנעו במתכוון משימוש בארבעת האלמנטים הנ"ל, כדי לשמור על נייטרליות.
העיצוב הזוכה מבוסס על הצעתו של איזמט גוניי, צייר טורקי-קפריסאי. העצוב נבחר על ידי מקאריוס השלישי, נשיא קפריסין, בהסכמתו של פאזיל קוצ'וק, סגן הנשיא.

השימוש בדגל

על פי החוקה של קפריסין, הדגל יכול להיות מונף על ידי מוסדות המדינה, איגודים ציבוריים ותושבי המדינה. הגופים הציבוריים ומוסדות המדינה רשאים להניף את הדגל ביחד עם דגל טורקיה ודגל יוון, גם יחד. אזרחים פרטיים רשאים להניף את הדגל עם דגל טורקיה, דגל יוון, שניהם ביחד או כל אחד לחוד.
חרף הניסיון ליצור עיצוב נייטרלי כדי לקדם את האיחוד בין הקהילות, נעשה שימוש בדגל בעיקר על ידי הקפריסאים-יוונים.

מאפייני העיצוב

מפת המדינה מהווה 44% מהדגל. צבע המפה הוא נחושת (פנטון 144-C). ענפי הזית בצבע ירוק זית (פנטון 336-C). צבע הרקע לבן, והיחס בין האורך לרוחב הוא 3:5
הדגלים המיוצרים בקפריסין בדרך כלל שונים מעט מהמאפיינים המקוריים, בעיקר בצבעים ובגודל המפה. באוקטובר 2005 הודיעה הממשלה כי תנקוט צעדים ו"תתחיל מאפס", כדי להבטיח שרק דגלים בעלי המאפיינים הרשמיים ייוצרו ויונפו ברחבי המדינה.

הצעה לדגל

כחלק מתוכניתו של קופי אנאן ליישב את המחלוקת בקפריסין, האו"ם הציע דגל חדש, שיאומץ בקפריסין המאוחדת שתיבנה מחדש. שלא כמו הדגל הרשמי הנוכחי, גרסה זו משלבת במתכוון ייצוג של יוון (כחול) ושל טורקיה (אדום), ביחד עם רצועה גדולה בצבע נחושת-צהוב, המייצגת את קפריסין. ייתכן וכל התיישבות עתידית בקפריסין תכלול את הדגל החדש.
איתמר דוד

ביוגרפיה

דוד נולד בעיר ברסלאו שבגרמניה (כיום בפולין), ועזב את בית הספר בגיל 14 כדי לסייע בפרנסת המשפחה כשוליית צייר. בגיל 18 נסע ללמוד בבית הספר לאמנות שימושית שרלוטנבורג בברלין (בית ספר שהשתייך לתנועת ה"ארטס אנד קרפטס" האירופית, שדגלה בעיצוב מוצרים אמנותי ושימושי כאחד על מנת לשמר כבוד ועצמאות לבעלי מלאכה ואומנים בעולם תעשייתי) והשתלם בעיצוב ואיור. במסגרת לימודיו ועבודתו זכה למספר פרסים בתחום העיצוב, בהם פרס על עיצוב מהדורה של ספר הזהב של הקרן הקיימת לישראל.
בשנת 1932 עלה לארץ ישראל והתיישב בירושלים. עסק בעיצוב פנים, עיצוב תעשייתי ועיצוב גופנים. בייחוד ידוע בזכות עיצוב הגופן "דוד", יחד עם משה שפיצר. הגופן נרכש לשיווק על ידי תאגיד אינטרטייפ ב-1954 והפך לאחד הגופנים העבריים הנפוצים ביותר בזכות התאמתו לדפוס המודרני. דוד עיצב גם כמה משטרות הכסף הראשונים של מדינת ישראל ובולים רבים. הוא הגיש מספר הצעות לעיצוב סמל מדינת ישראל ב-1948 – אחת מהן הייתה בין שלוש ההצעות שעלו לדיון הוועדה העליונה לבחירת הסמל.
בנוסף עיצב דוד מבני ציבור, בהם המבנה הישן של בית הספר שנקר ברמת גן, את הכתב והלוגו של מפעל המלט "נשר" וכרזות רבות של הנהגת היישוב ושל לשכת הפרסום הממשלתית. 
בשנת 1953 עבר לניו יורק ופתח שם סטודיו שעסק בעיצוב פנים ועיטור בתי כנסת, עיצוב עטיפות ספרים עבור הוצאות ספרים מובילות ומוסדות דת יהודיים ועיצוב פריטי יודאיקה. מאמצע שנות ה-60 גילה עניין באדריכלות ותכנן מספר אנדרטאות ופארקים במדינת ניו יורק.
ספר תהילים פרי עיצובו משנת 1973 נחשב ליצירת מופת של פרשנות גרפית אישית וליצירת אמנות ייחודית וזכה באותה שנה בפרס מאת המכון האמריקאי לאמנויות הגרפיות. ב-1991 עיצב ברוח דומה את ספר יונה. שני הספרים יצאו לאור במהדורות מצומצמות והם פריטי אספנות מבוקשים.
שלוחת אבוט

היסטוריה ומקור השם

שמה של השלוחה ניתן לה על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים בשנת 1994, והיא נקראת על שם רובין ר. אבוט (Robin R. Abbott) שהיה המפעיל של מנחת המסוקים בתחנת מקמרדו, והיה פעיל בתיאום ותכנון המדעי בחקר אנטארקטיקה משנת 1984.
ערפילית בליעה

ערפילית בליעה היא ערפילית המורכבת מענני אבק בין-כוכבי קרים וצפופים המסתירים את האור של ערפילית פליטה או החזרה הנמצאת מאחוריהם או אפילו את כוכבי הגלקסיה שמאחוריהם. לערפיליות בליעה אין צורה אופיינית או שוליים ברורים, שכן צורתה תלויה גם בצורת ענן האבק עצמו וגם ברקע שמאחוריה.
ענני אבק שאין בקרבתם כוכבים שיכולים להאיר אותם ולהפוך אותם לערפיליות פליטה או החזרה לא ניתנים לצפייה בדרך כלל. ניתן להבחין בהם רק כאשר הם מסתירים ערפילית בהירה וגדולה יותר שנמצאת מאחוריהם (כמו במקרה של ערפילית ראש הסוס) או כאשר הם נמצאים קרוב יחסית למערכת השמש ובכיוון של מישור הגלקסיה (כמו במקרה של ערפילית שק הפחם), שאז הם יוצרים אזור חשוך וריק מכוכבים בתוך הרצועה המוארת יחסית ועשירה בכוכבים של שביל החלב. למרות שערפילית בליעה נראית חשוכה באור נראה, קרינה בעלת אורך גל ארוך יותר מגודלם האופייני של חלקיקי האבק יכולה לעבור דרכה ולכן ניתן "לראות" דרך ערפיליות אלו באמצעות טלסקופים בתחום התת-אדום או באמצעות רדיו-טלסקופים.
תצפיות העלו שבתוך ענני האבק המרכיבים ערפיליות בליעה מתרחשים תהליכי יצירת כוכבים חדשים.
שלמה תירוש (מנכ"ל אגרקסקו)

שלמה תירוש (נולד ב-1944) הוא מנהל ישראלי. שימש במשך 16 שנה כמנכ"ל אגרקסקו. מ-2011 ועד 2015 שימש כיו"ר המפעלים האזוריים "מפעלי חבל מעון".

ביוגרפיה

תירוש נולד בסוריה לג׳מילה ולאלי זאגה, פעיל ״ההגנה״ בדמשק, ועלה לישראל בסירת דייגים מבירות בשנת 1949. היה חניך של מוסדות עליית הנוער, רכש את השכלתו כחניך בקיבוץ גליל ים ולאחר מכן הצטרף לקיבוץ כחבר. שירת בצה"ל, בחיל האויר, בין השנים 1966-1962. ב-1969 התיישב תירוש עם רעייתו אסתר במושב מסלול, בנגב המערבי, שם הקים משק פרחים, לול ופרדס בשותפות עם אחיו ובו הוא מתגורר גם היום. נשוי ואב לשלוש בנות.
בין השנים 1975-1974 שימש כמרכז משק במושב מסלול ובין השנים 1979-1976 שימש בתפקיד מזכיר אגודת פרחי הנגב. ב-1979 נתמנה למזכיר איגוד מגדלי הפרחים ושימש בתפקיד זה עד 1985.
בין השנים 1989-1985 שימש כמנהל אגף הפרחים בחברת אגרקסקו ומ-1990 ועד 1994 שימש כמנכ"ל מועצת הפרחים. באפריל 1994 מונה למנכ"ל אגרקסקו וכיהן בתפקיד עד שנת 2010.
בתקופת כהונתו הוביל מהפך במעמד החברה, ממונופול מוכרז על פי חוק לחברה הפועלת בשוק תחרותי פתוח. ב-2009, יצאה אגרקסקו כ-50% מהייצוא החקלאי של ישראל למול למעלה מ-100 חברות מתחרות.
בשנת 2006 נקשר שמו של תירוש בחקירה משטרתית שנערכה בעקבות טיסות של חברי הכנסת אלי אפללו ורוחמה אברהם לחו"ל במימון אגרקסקו. החשד היה שמימון הטיסות היווה שוחד שניתן לחברי הכנסת תמורת קידום ענייני אגרקסקו בוועדות הכנסת. לאחר כמעט שנתיים נסגר תיק החקירה ללא הגשת כתבי אישום ולאחר שחברי הכנסת שילמו את עלות הטיסה.
במחצית 2010 נודע כי תירוש החליט להתפטר מתפקידו כמנכ"ל אגרקסקו לאור התנגדותו למתווה המיועד להפרטת אגרקסקו. הוא סיים את תפקידו באוקטובר 2010.
בפברואר 2011 נבחר תירוש לתפקיד יו"ר המפעלים האזוריים מפעלי חבל מעון, המאגדים את פעילות שיווק הירקות של "ישובי חבל מעון" - 14 קיבוצים בנגב המערבי. ענפי הייצור המרכזיים של חבל מעון הם תפוחי אדמה, גזר, צנונית, בצל והדרים. בישראל משווקים חלק ממוצרי חבל מעון תחת המותג "דוד משה". שימש בתפקידו זה עד 2015, עת הוחלף על ידי דיאנה בוגוסלבסקי.
ליונל ברימור

תולדות חייו

ברימור נולד בפנסילבניה למשפחה קתולית. בשנות ה-90 של המאה ה-19 שיחק על במות ברודוויי עם אחיו, את'ל וג'ון ודודו, ג'ון דרו ג'וניור בהצגות ומופעי וודוויל. ב-1904 נשא לאישה את השחקנית דוריס רסקין (Doris Rankin; ‏ 1888–1946), שאחותה הבכירה הייתה נשואה לדודו. הם היו נשואים עד גירושיהם ב-1923.
את קריירת המשחק בסרטים החל ברימור ב-1911 בסרטיו של ד.וו גריפית' "הקרב" (1911), "כובע ניו-יורקי" (1912) ו"שלושה חברים" (1913). הוא גם ביים סרטים אילמים, הסרט האילם האחרון שהפיק אולפן מטרו (לימים חלק מ-MGM, מטרו גולדווין מאייר) ב-1917, "Life's Whirlpool", בוים על ידי ברימור בכיכובה של אחותו את'ל. כך יצר ברימור קשר חברי עם לואיס מאייר שהיה בכיר ב"מטרו". לאחר מכן חלה ברימור קשות בשפעת ספרדית והחלים.
ב-1924 הופיע בסרטו של גריפית' "אמריקה" וב-1928 הופיע פעם אחרונה עבור גריפית' בסרט "תופי האהבה".
ב-1924 נשא לאישה את אירן פנוויק (Irene Fenwick), שתהיה אשתו עד מותה בגיל 49 ב-1936. מאז 1926 עבר ברימור כמעט אך ורק עבור אולפני MGM בהוליווד. לצדו שיחקו כמה מכוכבות התקופה כג'ין הארלו, גלוריה סוונסון וגרטה גרבו. הוא נודע במיוחד בזכותו קולו, שעבר היטב במערכות ההקלטה של התקופה.
במסגרת MGM ברימור גם ביים סרטים ואף היה מועמד לפרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר ב-1930 על "מאדאם X". שנה לאחר מכן זכה בפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר על תפקידו בסרט "נפש חופשייה". בשנות השלושים והארבעים שיחק במגוון סרטים בהם גילם דמויות נבלים כרספוטין (בסרט בשם זה מ-1932 בו הופיעו גם אחיו ג'ון ואת'ל) ודמותו של אוליבר ג'ורדן בסרט "ארוחת ערב בשמונה" (1933, לצד ג'ין הארלו ומארי דרסלר ובהשתתפות אחיו ג'ון). אולם רוב תפקידיו היו של איש מבוגר וחביב כגון בסרט על פי אי התעלומות (1929), "גראנד הוטל" (1932, לצד גרטה גרבו), הן לא תקחהו עמך (1938) וקי לארגו (1948, עם לורן באקול). כן שיחק את ד"ר גילספי בסדרת הסרטים "ד"ר קילדר" ואת השופט חמור-הסבר ג'יימס ק. הארדי בסדרת סרטי "הארדי גארדי" בכיכובו של השחקן-הילד מיקי רוני, שגילם את בנו. תפקידו הבולט ביותר מתקופה זו הוא הנבל הנרי פוטר בסרט "אלו חיים נפלאים" מ-1946, בבימוי של פרנק קפרה ובכיכובו של ג'יימס סטיוארט. באותה שנה שיחק גם במערבון "דו-קרב בשמש".
בשנות הארבעים החל ברימור להופיע גם בתסכיתי רדיו. הוא הופיע בסדרת "ראש העיר" (Mayor of the Town) ששודרה ב-CBS ו-NBC בין 1942 ל-1949.
ברימור נפטר מהתקף לב. על שמו נטבע כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד.
מסכת סופרים

מסכת סופרים היא אחת מהמסכתות הקטנות - קובץ דינים ופסקי הלכות אנונימי העוסק בדיני כתיבת ספר תורה, מנהגי תפילה ודינים אחרים. מסכת סופרים נכתבה ככל הנראה בארץ ישראל בתקופת הגאונים במאה השמינית, ויש בה מנהגים והלכות שונים שאינם מוזכרים בתלמוד הבבלי.
המסכת נודעה בעיקר אצל ראשוני אשכנז, וחכמי ספרד לא הכירו אותה, עד לתקופת הרמב"ן שהכיר אותה מקשריו עם יהודי אשכנז. חלק מהראשונים והאחרונים שהכירו אותה ראו בה מקור מחייב, ואחרים לא סברו כך, כנראה על שום איחורה ביחס לתלמוד הבבלי, שנחשב ל"סוף הוראה".
בדורות האחרונים התגלה כתב יד שבו נוסח שונה של מסכת סופרים, והיו שכינו אותו "מסכת ספר תורה".
Liberian Girl

ביקורות

ג'ון פרלס, עורך הניו יורק טיימס, כתב כי המלודיה בשיר מהווה המשך ל"Billie Jean". דייוויד סיגרסון שיבח את השיר במגזין "רולינג סטון" וכתב כי "Liberian Girl הוא פילר שהופך את האלבום לעשיר יותר, סקסי יותר וטוב יותר מהשירים הנשכחים באלבום "Thriller"". בשנת 2003 בחר המגזין "Q" בשיר כשיר הסוגר את רשימת "1,001 השירים הטובים בכל הזמנים".

וידאו קליפ

הוידאו קליפ לשיר, שהופק בידי ג'ים יוקיץ', כולל עשרות ידוענים מתעשיית הקולנוע והמוזיקה. בין המשתתפים המפיק קווינסי ג'ונס, הבמאי סטיבן ספילברג, השחקנים ג'ון טרבולטה ואוליביה ניוטון-ג'ון ווירד אל ינקוביק, הידוע בפרודיות שעשה לשירים של ג'קסון. בשיר נראים המשתתפים מגיעים לאולפן צילומים, כשהם מתכוננים לצילומי קליפ לשיר. הם ממתינים לג'קסון שלא נראה במהלך השיר. רק בסיום מגלים המשתתפים  כי ג'קסון נכח לאורך כל הזמן וצילם אותם.
רוברטו גראו

אליפויות ארגנטינה

גראו השתתף באליפויות רבות: בשנת 1921/2 חלק מקום 3–4 באליפות השחמט הראשונה שהתקיימה בארגנטינה (ניצח: דמיאן רקה). בשנת 1922 חלק מקום 2–3 (ניצח: בניטו וילגאס). בשנת 1923/24 חלק מקום 2–4 (ניצח: דמיאן רקה). בשנת 1924 הגיע גראו למקום השני (ניצח: ריכרד רטי).  
בשנת 1926 ניצח גראו באליפות השחמט השישית שהתקיימה בארגנטינה ולאחר מכן גם ניצח בדו-קרב את דמיאן רקה 2–6. בשנתיים שלאחר מכן ניצח גראו בשתי אליפויות נוספות, השביעית והשמינית. בשנת 1929 ניצח דו-קרב מול איסאייס פלסי 4-0 ובשנת 1930 הפסיד בדו-קרב מול ישעיהו פלצ'י 3–5 ובשנת 1937 הפסיד בדו-קרב מול קרלוס גימארד 6-2. בשנת 1934 זכה גראו פעם נוספת באליפות ובדו-קרב מול לואיס פיאציני 7.5-5.5 (אליפות השחמט ה-13 שהתקיימה בארגנטינה), בשנת 1935 ניצח גראו באליפות ה-14 ובדו-קרב ניצח את חקובו בולבוצ'אן 5-3 בשנת 1938 ניצח באליפות ה-17 ובדו-קרב את קרלוס גימארד 7.5-5.5.

השתתפות בתחרויות

גראו ניצח בתחרות מונטבידיאו בשנת 1921 (האליפות הראשונה של מדינות דרום אמריקה).  בשנת 1923 ניצח בתחרות בואנוס איירס. בשנת 1924 הגיע למקום השני בתחרות פריז (ניצח: מקס אויבה). בשנת 1925 חלק מקום 2–3 עם דמיאן רקה בתחרות מונטבידיאו (ניצח: לואי ארגנטינו פאלאו) . בשנת 1928 ניצח גראו בתחרות מאר דל פלאטה . בשנת 1929 ניצח בתחרות רוזאריו. בשנת 1930 חלק מקום 2–3 בתחרות בואנוס איירס (ניצח: וירגיליו פנוגליו), הגיע למקום החמישי בתחרות בואנוס איירס (ניצח: יעקובו בולבוצ'אן) והגיע למקום ה-15 בתחרות סן רמו (ניצח: אלכסנדר אלכין).
בשנת 1934 הגיע גראו למקום השני, אחרי אהרון שוורצמן בתחרות מאר דל פלאטה. בשנת 1934/35 הגיע למקום החמישי בתחרות בואנוס איירס (ניצח: לואיס פיאציני). בשנת 1938 חלק מקום 5–6 בתחרות מונטבידיאו (ניצח: אלכסנדר אלכין). בשנת 1939 הגיע למקום הרביעי, אחרי וירגיליו פנוגליו, קרלוס גימארד וחוליו בולבוצ'אן בתחרות ריו דה ז'ניירו. באותה שנה הגיע למקום השביעי בתחרות בואנוס איירס (ניצחו: פאול קרס ומיגל ניידורף).

השתתפות באולימפיאדות

גראו ייצג את ארגנטינה בשש אולימפיאדות:
במסגרת אולימפיאדת השחמט 1924 האולימפיאדה הבלתי הרשמית הראשונה, חלק גראו מקום 4–7 בבית התנחומים באליפות העולם הראשונה לחובבים שהתקיימה בפריז עם 8 נקודות (ניצח: קארל הרומאדקה   תוצאותיו : +6 –3 =4 (+ ניצחונות – הפסדים = תוצאות תיקו)
באולימפיאדת השחמט 1927, האולימפיאדה הראשונה שהתקיימה בלונדון, בלוח הראשון השיג תוצאה של +2 -3 =10   בין תוצאותיו הבולטות תיקו מול מקס אויבה, זיגברט טאראש, ארנסט גרינפלד ו-ג'ורג' קולטנובסקי .
באולימפיאדת השחמט 1928, האולימפיאדה השנייה שהתקיימה בהאג, בלוח המילואים השיג תוצאה של +6 -3 =7 
באולימפיאדת השחמט 1935, אולימפיאדת השחמט השישית שהתקיימה בוורשה שיחק בלוח הראשון בתוצאה +6 –9 =4  בין היתר ניצח את ראובן פיין, אריק אנדרסן, לאיוש שטיינר, מריו מונטיצ'לי ואוסקר נגלי וסיים בתיקו עם אלכסנדר אלכין, ויליאם וינטר ומילן וידמר .
באולימפיאדת השחמט 1937, אולימפיאדת השחמט השביעית שאורגנה על ידי פיד"ה שהתקיימה בסטוקהולם בין 31 ביולי לבין 14 באוגוסט 1937 שיחק בלוח השלישי בתוצאה +8 –2 =5  בין היתר ניצח את לאסלו סאבו, אריק לונדין ופובילס ואיטוניס
וסיים בתיקו עם פטר טריפונוביץ' וקונל יו אודונל אלכסנדר.
באולימפיאדת השחמט 1939, אולימפיאדת השחמט השמינית שהתקיימה בבואנוס איירס שיחק בלוח הראשון בתוצאה +1 –5 =4  התוצאה הבולטת של גראו היא תיקו מול חוסה ראול קפבלנקה.
גראו היה בין החותמים המקוריים על ייסוד ארגון פיד"ה בשנת 1924.
חיבר סדרה בת ארבעה כרכים בשם "Tratado General de Ajedrez" שפורסם לראשונה בשנת 1940.
הר רד מן

מקור השם

שמו של ההר ניתן לו בשנת 1917 בשל הצבע האדום של סלעיו, ובניגוד להר וייט מן (ההר הלבן) הסמוך.

טיפוס על ההר

הראשונים שטיפסו על ההר היו אנשי ועדת הגבולות הבינפרובינציאלית, אשר עשו זאת בשנת 1916.