google/wiki40b huggingface dataset:
חיים ברוידא

ביוגרפיה

ברוידא נולד וגדל במושבה רעננה לזלמן וחנה, ניצולי השואה מליטא שעלו לישראל והגיעו לרעננה ב-1948. הוא בוגר בית הספר ממלכתי א' (מגד).

קריירה צבאית

לצה"ל התגייס במסגרת גרעין נח"ל. שירת כצנחן בגדוד 50 של חטיבת הצנחנים. הוא בוגר קורס קציני חי"ר, השתחרר מהצבא כמפקד פלוגה. בין השאר היה מעורב בפרויקט צבאי שכונה "נערי רפול" (על שם הרמטכ"ל רפאל איתן). במלחמת לבנון הראשונה, בגיזרה המרכזית, נפצע ברוידא. לאחר תקופת שיקום חזר לשרת במילואים. סיים בהצטיינות את קורס פו"ם של פיקוד העורף והגיע לדרגת סגן-אלוף בתפקיד ראש מטה אוכלוסייה. בגיל 58 פרש משירות מילואים.

קריירה תקשורתית

לאחר שחרורו משירות סדיר בצה"ל, נמנה ברוידא על צעירי העיתונאים בעיתון "ידיעות אחרונות". שימש ככתב באזור השרון. כתב לענייני משטרה. כתב ביהודה ושומרון שסיקר את אירועי האינתיפאדה הראשונה. ב-1996 מונה לראש הכתבים ב"ידיעות אחרונות". שימש כיו"ר ועד עיתונאי ידיעות אחרונות. במסגרת עבודתו העיתונאית היה חבר בהנהלת האיגוד הארצי של עיתונאי ישראל וסגן יו"ר איגוד העיתונאים בתל אביב. ב-1992 זכה ברוידא בפרס איגוד העיתונאים וארגון רוטרי ישראל, שימש כראש מערכת החדשות ברדיו ושידר בו משך 3 שנים מבזקי חדשות, תוכניות אקטואליה ומוזיקה. בין השאר שימש כיועץ לרשות השנייה לטלוויזיה ורדיו בבחירת המתמודדים לקדנציה שנייה של זיכיון לרדיו האזורי וכדירקטור ברדיו לב המדינה. היה כתב במקומון "על השרון" ובעל טור אישי במשך 14 שנה.

קריירה פוליטית

ב-2003 התמודד בבחירות לראשות עיריית רעננה והובס על ידי זאב בילסקי. לאחר הבחירות הייתה סיעתו באופוזיציה והוא שימש כיו"ר ועדת הספורט, יו"ר ועדת הביקורת ויו"ר הוועדה להנצחת חללי הטרור. כמו כן היה חבר בוועדת בנין עיר, בוועדת מכרזים ועדת כספים והוועדה לאיכות הסביבה. 
ב-2005 התמודד שוב בבחירות מיוחדות לראשות העיר (בעקבות מינוי בילסקי לתפקיד יו"ר הסוכנות היהודית וההסתדרות הציונית), והפסיד לנחום חופרי בהפרש של כ 7%. בבחירות המקומיות שנערכו ב-2008 לא התמודד.
בבחירות לרשויות המקומיות בשנת 2013 חבר לנחום חופרי והיה מספר 2 בסיעתו. חופרי הובס בבחירות על ידי זאב בילסקי, וברוידא נכנס שוב למועצת העיר והיה באופוזיציה.
בבחירות לרשויות המקומיות בשנת 2018 התמודד בשלישית לראשות עיריית רעננה מול ראש העיר בפועל איתן גינזבורג וזכה בסיבוב הראשון ב-33.59% מן הקולות. בסיבוב שני זכה ב-58% תמיכה וניצח את יריבו שזכה ב-42% מהקולות.
ברוידא מתנגד לתוכנית משרד התחבורה להקצות נתיב תחבורה ציבורית ברחוב אחוזה המרכזי בעיר, מחשש שהדבר יפגע בתנועת הרכב הפרטי ובמסחר. התוכנית להקמת נת"צ אושרה על ידי קודמו בתפקיד, זאב בילסקי, אך ברוידא עיכב את יישום התוכניות במכוון, נמנע מלאשר את התוכניות או להעיר עליהן הערות.

חיים אישיים

הוא בעל תואר ראשון במנהל עסקים.
נשוי לדוריס ואב לשלושה.
אורוגוואי במשחקים האולימפיים לנוער

אולימפיאדת הנוער סינגפור (2010)

המשלחת הראשונה של אורוגוואי למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור. המשלחת כללה ארבעה ספורטאים שהתחרו בשלושה ענפי ספורט. המשלחת זכתה במדליית זהב בענף הרכיבה. המשלחת השתתפה גם בענפים טאקוונדו ושחייה אולם לא הגיעה לתוצאות גבוהות.

אולימפיאדת הנוער נאנג'ינג (2014)

המשלחת לאולימפיאדת הנוער נאנג'ינג מתנה 22 ספורטאים שהתחרו בשמונה ענפי ספורט והייתה המשלחת הגדולה ביותר שאורוגוואי שלחה עד כה. המשלחת לא זכתה במדליות. המשלחת הגיעה להישגים נאים בענפים הוקי שדה בה נבחרת הנערות סיימה במקום השישי לאחר שהעפילה לרבע הגמר, ובכדורעף חופים עם העפלה לרבע גמר של נבחרת הנערים. המשלחת סיימה במקום התשיעי בתחרויות בענף השיט וטניס שולחן. בניגוד לאולימפיאדת הנוער סינגפור, המשלחת סיימה במקום העשירי בענף הרכיבה בתחרות היחידים. המשלחת התחרת גם בענפים אתלטיקה, כדורסל ושחייה.
לינק (האגדה של זלדה)

לינק (באנגלית: Link; ביפנית: リンク) הוא גיבור סדרת משחקי "האגדה של זלדה" של חברת נינטנדו.

היסטוריה

לינק נוצר בשנת 1986 בתחילת היצירה של המשחק הראשון בסדרה, שגם נקרא "האגדה של זלדה". כעבור 12 שנים, ב-1998, לינק הגיע לצורה תלת ממדית במשחק "האגדה של זלדה: אוקרינת הזמן" (באנגלית: The Legend of Zelda: Ocarina of Time). במשחק שיצא מאוחר יותר, The Legend of Zelda: Wind Waker, קיבל לינק צורה מצוירת יותר, אולם בגרסת ה-GameCube של המשחק SoulCalibur 2, בה השתתף כאורח, נראתה דמותו דומה לזו של המשחקים הקודמים בסדרה: "אוקרינת הזמן" ו"המסכה של מג'ורה".

לחימה

לינק ידוע בעיקר בגלל היכולות הרבות שלו בכלי נשק: שימוש בחרב, בחץ וקשת, ברוגטקה, בבומרנג ובנשקים רבים אחרים. חרב מיוחדת וידועה של לינק היא חרב המאסטר שהופיעה לראשונה במשחק A Link to the Past בשנת 1993 וסיפור היווצרותה מופיע ב-Skyward Sword בשנת 2011, שמשמשת בכל משחק לחיסול היריב הראשי של לינק, גאנונדורף (גאנון) (או דמייס ב-Skyward Sword). לעומת זאת, במשחקים "ארבע החרבות" (Four Swords), ו"כובע המיניש" (The Minish Cap) לינק משתמש בחרב הארבעה המפצלת אותו לארבעה לחיסול ואאטי (Vaati). במשחק "הרפתקאות ארבע החרבות" (Four Swords Adventures) לינק משתמש בחרב הארבעה גם כדי לחסל את ואאטי וגם את גאנון.

נגינה

אחד מהכוחות הרבים של לינק הוא לנגן שירים קסומים בכלי נגינה קסומים, כמו: חליל פאן, אוקרינה, נבל, חצוצרות, וחליל, שמבצעים מספר דברים כגון: שירי שיגור למקומות מסוימים וכל מיני דברים דומים.

שינויי צורה

לינק יכול לשנות צורה בחלק מהמשחקים. במשחק "ההרפתקה של לינק" (באנגלית: The Adventure of Link) לינק יכול בעזרת כישוף להפוך לפיה, ב- A Link to the Past הוא הופך לארנב בעולם האופל, במסכה של מג'ורה (באנגלית: Majora's Mask) שינויי צורה הופכים למשהו עיקרי במשחק, כשלינק יכול להפוך לארבעה יצורים בעזרת 4 מסכות שהן בעצם נשמות של יצורים שלינק הציל ולכל שינוי צורה כוח מיוחד. ב"נסיכת הדמדומים" (באנגלית: Twilight Princess), כשלינק נכנס לאזורי דמדומים, הוא הופך לזאב בעל יכולות מיוחדות כמו חפירה ושימוש בחושים מחודדים.

רכיבה

ברוב המשחקים, לינק מתואר כמישהו מיומן עם סוסים, ובדרך כלל יש לו סוסה משלו, בשם אפונה (באנגלית: Epona). במשחק זלדה: Skyward Sword ללינק יש ציפור גדולה (Loftwing) שהיא דרך התחבורה שלו בשמיים.

כלי תחבורה של לינק

לינק משתמש בכלי תחבורה רבים בנוסף לסוסה שלו, כמו ספינה ורכבת. למשל במשחק 'מעורר הרוח' (The Legend of Zelda: The Wind Waker) לינק משתמש בספינה בשם 'המלך של האריות האדומים' (King of Red Lions) כדי לשוט בים.
טפיוקה

טפיוקה (Tapioca) הוא חומר גלם עמילני דל טעם המשמש להכנת מזון. הוא מיוצר משורש מניהוט מיובש, כתוצר לוואי בתהליך הכנת הפארופה, בדומה להכנת פסטה מחיטה. מקורו בברזיל, ומשם הופץ לארצות טרופיות נוספות. 
מקור השם טפיוקה מהמילה tipioca בשפת טוּפּי, שפירושה "לחם הבית", ביטוי המתאר את אופן הכנתה משורש המניהוט. בברזיל משמש השם טפיוקה ככינוי למאכלים נוספים המיוצרים ממניהוט, ואילו בכמה מארצות דרום-מזרח אסיה הוא ניתן למאכלים המיוצרים בתהליך דומה מצמחים אחרים, כגון דקל הסגו.
גרגרי הטפיוקה הם כדורונים לבנים דמויי פנינים, שקוטרם, בדרך כלל, כשני מילימטרים. קיימת גם טפיוקה במרקם של קמח דק, דומה לקורנפלור, המשמש להכנת דייסות, ובברזיל נפוצה גם טפיוקה במרקם של קמח גס יותר, המשמש להכנת חביתיות. בישראל משווק טפיוקה בעיקר בחנויות של מוצרי מזון ממזרח אסיה.
פרי קומו

ביוגרפיה

קומו נולד בשנת 1912 בקאנונסבורג שבפנסילבניה לזוג מהגרים מאיטליה. קומו היה הילד השביעי במספר מבין עשרה ילדים. בגיל צעיר החל לעבוד במספרה בעיירה קאנונסבורג שם הוא עבד כל יום אחרי הלימודים. זמן קצר לאחר מכן, בעת שהיה בתיכון, החל לעבוד במספרה משלו. קומו עבד כספר עד 1933.
הקריירה המוזיקלית של קומו החלה כאשר הוא החל לעבוד כזמר בתזמורת של "Freddie Carlone's band" ולאחר מכן בתזמורת "Ted Weems Orchestra". ב-1943, חתם קומו על חוזה עם חברת התקליטים RCA Victor. עוד באותה השנה הקליט קומו את האלבום הראשון שלו "Goodbye Sue".
במשך קרוב לחמישים שנה קומו הוציא לשווקים למעלה ממאתיים שירים, 14 סינגלים אשר הגיעו למקום ראשון במצעד הפזמונים האמריקאי, 20 אלבומי זהב ומעל 100 מיליון תקליטים שנמכרו ברחבי העולם. בין השירים הנודעים ביותר של קומו היו Papa Loves Mambo, Round and round, Magic Moments, The Rose Tattoo, Moon river, Catch a falling star ו-It's impossible.
בנוסף על כך, קומו זכה גם להצלחה בטלוויזיה - קומו היה הזמר הראשון שהנחה תוכנית משלו אשר שודרה בארצות הברית בין השנים 1948 עד 1963. 
קומו מת בשנתו ב-12 במאי 2001 בביתו שבעיירה יופיטר אינלט קולוני בפלורידה, שישה ימים לפני יום הולדתו ה-89. במהלך השנתיים האחרונות של חייו סבל קומו, לפי טענתו, מסימפטומים של מחלת אלצהיימר. טקס האשכבה לזכרו התקיים בכנסייה הקתולית סנט אדוארדס בפאלם ביץ', פלורידה. פרי ואשתו רוזלה קבורים בבית הקברות "Riverside Memorial Park" במחוז פאלם ביץ' שבפלורידה.
מייקל אנג'לו באטיו

חייו

מייקל אנג'לו החל לנגן על גיטרה כבר מגיל 10. מהר מאוד גילה את כישרונו לנגן במהירות גבוהה. למרות היותו שמאלי הוא לימד את עצמו לנגן גם בעזרת יד ימין כך שבנוסף לנגינה על גיטרה בודדת הוא גם מסוגל לנגן על שתי גיטרות בו זמנית. מייקל אנג'לו פיתח טכניקה שבה הוא מנגן מעל הצוואר ומתחתיו, כך שהיד החוסמת את המיתרים היא פעם מעל לצוואר ופעם מתחתיו. מייקל אנג'לו היה גם הראשון שהמציא והצליח לנגן על גיטרה בעלת ארבעה צווארים. גיטרה זאת נגנבה ממייקל אנג'לו בהופעה של להקתו נייטרו. בשנת 2007 חברת הגיטרות Dean יצרה עבור מייקל אנג'לו גיטרה אחרת בעלת ארבעה צווארים.
בשנת 2003 דירג אותו המגזין "Guitar One" כנגן הגיטרה המהיר ביותר בעולם.
מייקל אנג'לו נוהג ללמד את מעריציו טכניקות שונות לנגינה על גיטרה. מלבד זאת, הוא נוהג לתת במה לאמנים צעירים.
שער ברנדנבורג

מבנה השער

השער מתנשא לגובה של 26 מטרים, רוחבו 65.5 מטרים ועוביו 11 מטרים. השער מעוצב בהשראת הפרופילאה, ששימש ככניסה לאקרופוליס באתונה, יוון והיווה חלק מגישה אדריכלית רחבה יותר של הקלאסיציזם שהייתה נפוצה באותה תקופה ושאבה אלמנטים רבים מהתקופה היוונית.
השער כולל 12 עמודים דורים המתנשאים לגובה של 15 מטרים ובקוטר של מטר וחצי, שישה בכל צד, אשר דרכו מתאפשרים חמישה מעברים, אף על פי שבעת פתיחתו הורשה שימוש בשני מעברים בלבד. כיום השער פתוח להולכי רגל בלבד.

היסטוריה

שער ברנדנבורג הוזמן על ידי פרידריך וילהלם השני, מלך פרוסיה כסימן לשלום, ונבנה בין השנים 1788–1791 על ידי קארל גוטהארד לאנגהאנס.
על קצהו העליון של השער, הוצבה קוודריגה, מרכבה המובלת על ידי ארבעה סוסים, כאשר אלת הניצחון (ויקטוריה) הנושאת ענף זית רוכבת בה, אך היא נבזזה על ידי נפוליאון בשנת 1806 ונלקחה לפריז לאחר כיבוש ברלין. הקוודריגה הושבה ב-1814, אך ענף הזית הוחלף לצלב ברזל.
עם עליית השלטון הנאצי, שימש השער כסמל לכוחם והוא המבנה היחידי ששרד, מלבד האקדמיה לאמנות בכיכר פאריזר עד שנת 1945. השער שופץ לאחר המלחמה, אך ב-13 באוגוסט 1961, עם בניית חומת ברלין, נהפך האזור לשטח סגור. ב-14 באוגוסט השער נסגר לתנועה ונאסר כל מעבר בין צידה המזרחי לצידה המערבי. החיילים המזרח גרמניים היו היחידים שיכלו להתקרב לשער.
ב-12 ביוני 1987, נשיא ארצות הברית, רונלד רייגן, נאם בצידה המערבי של החומה לאנשי מערב גרמניה, כאשר למעשה הנאום כוון גם לצידה המזרחי ולאנשיה. בנאום זה קרא רייגן את קריאתו המפורסמת, "מר גורבצ'וב, הפל חומה זו!".
28 שנים לאחר בנייתה, נפלה חומת ברלין ב-1989, וב-22 בדצמבר, כחודש וחצי לאחר נפילתה, נפתח השער מחדש.
ב-21 בדצמבר 2000, בעלות של קרוב ל-3 מיליון דולר, שופץ ושומר השער. בנוסף, כאחד מסמליה של גרמניה, מוטבע השער על מטבעות אירו גרמנים בסך 10 אירו-סנט, 20 אירו-סנט ו-50 אירו-סנט וכיום הוא פתוח לתנועה ומשמש כאתר תיירות וכאחד מסמליה החשובים ביותר של העיר ברלין.
ב-9 בינואר 2017 הואר השער בדגלי ישראל כמחוה לפיגוע הטרור שאירע יום קודם לכן בירושלים, בו מחבל פלשתינאי נהוג במשאית זיהה קבוצה של חיילים יורדת מאוטובוס סמוך לטיילת בארמון הנציב, ורצח 4 חיילים.
בית הכנסת עמנו-אל

היסטוריה

קהילת עמנו-אל נוסדה על ידי 33 משפחות של מהגרים יהודים שהגיעו מגרמניה באפריל 1845. הקהילה התכנסה באולם שכור במפגש הרחובות גראנד וקלינטון שבאזור הלואר איסט סייד של מנהטן. באותה עת, הקהילה התפללה בסגנון האורתודוקסי. עם הגידול במספר חברי הקהילה, ושיפור מצבם הכלכלי, עבר בית הכנסת מספר מבנים.
באוקטובר 1847 עברה הקהילה להתפלל במבנה ששימש קודם לכן ככנסייה מתודיסטית ברחוב כריסטי והקהילה שכרה את האדריכל לאופולד אידליץ לתכנן את שיפוץ המבנה והפיכתו לבית כנסת. במקביל נערכו שינויים בסגנון התפילה ובנוסחה בהתאם לתפישת היהדות הרפורמית האמריקאית: בשנת 1848 שונתה שפת רוב הסידור מעברית לגרמנית, בשנת 1849 הותקן עוגב בבית הכנסת, וב-1853 בוטל הנוהג של העלייה לתורה ורק רב הקהילה קרא בתורה. 
בשנת 1854 עבר בית הכנסת לרחוב 12, ולאחר המעבר בוטלה ההפרדה בישיבה בין גברים לנשים, והותר לבני המשפחה לשבת יחד במהלך התפילה, וכן, לאחר דיון סוער בין חברי הקהילה, הוחלט לבטל את יום טוב שני של גלויות.
בשנת 1857 נפטר הרב מרצבכר (Merzbacher) מייסד הקהילה, וחברי הקהילה מינו את הרב שמואל אדלר, כמחליפו. 
ביוזמת הרב אדלר, הוקם בשנת 1868 מבנה ייעודי לבית הכנסת. המבנה, שתוכנן בסגנון תחיה מורית בתכנונם של לאופולד אידליץ והנרי פרנבאך, הוקם במפגש רחוב 34 עם השדרה החמישית בעלות של 650,000 דולרים. בעת בנייתו, היה זה בית הכנסת הגדול ביותר בארצות הברית.
בשנת 1873 התמנה ד"ר גוסטב גוטהייל ממנצ'סטר שבאנגליה לרב הקהילה, והיה הרב הראשון דובר האנגלית של הקהילה. בשנת 1888 התמנה הרב ג'וזף סילוורמן לרב הקהילה, והיה הרב הראשון יליד ארצות הברית שכיהן כרב הקהילה.
בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-19 נערכו שינויים נוספים בנוסח התפילה - הופסק הנוהג של לבישת כיפה על הראש במהלך התפילה, בוטלו טקסי בר המצווה המסורתיים, ובשנת 1895 אומץ "סדר תפילות ישראל", סידור התפילה האחיד של איחוד הקהילות העבריות האמריקניות הרפורמי.
בשנת 1924 מונה לאזארה סאמינסקי למנהל המוזיקלי של בית הכנסת, והפך את בית הכנסת למרכז למוזיקה יהודית מודרנית. סאמינסקי הזמין במיוחד יצירות מוזיקלית אשר נכתבו במטרה לשמש כחלק מהתפילה בבית הכנסת.
ב-11 באפריל 1927 מוזגה הקהילה עם קהילת בית-אל, וב-1929 עברה הקהילה למבנה הנוכחי, הממוקם במפגש בין רחוב 65 והשדרה החמישית. המבנה שהוקם באתר, תוכנן על ידי רוברט כהן באתר בו היה ממוקם קודם לכן בית האחוזה של ג'ון ג'ייקוב אסטור. האולם נבנה על מנת להכיל 2,500 מושבים למתפללים (יותר מאשר קתדרלת פטריק הקדוש הסמוכה).
סמואל גריבס

ביוגרפיה

גריבס סיים ב-1982 תואר ראשון בהנדסת אלקטרוניקה מאוניברסיטת קורנל והתגייס לחיל האוויר. התחיל את דרכו כמהנדס אוויוניקה בתוכנית מעבורות החלל. בשנים 1986–1990 שירת בלהק ניסויי החלל 6595 והיה אחראי על מערכות שיגור טילי הטיטן. לאחר מכן שירת במשרדי מזכיר חיל האוויר של ארצות הברית כאחראי מבצעי ניסוי ושיגור של מעבורות חלל ולוויינים וכעוזרו של ראש מחלקת פרויקטים מיוחדים. בשנים 1995–1996 שירת כמנהל יישומי מערכות חלל לאומיות במפקדת פיקוד הקרב של חיל האוויר. לאחר לימודים במכללה לפיקוד ומטה של חיל האוויר מונה לראש ענף ריגול וסיור במחלקת החלל והסיור של חיל האוויר. 
ביוני 2001 מונה למפקד מתקן התמיכה בתקשורת של חיל האוויר, באתר שיגור הטילים וייט סאנדס בניו מקסיקו. באוגוסט 2002 עבר לשרת במרכז מערכות החלל והטילים. ביוני 2004 מונה למפקד להק השיגור ה-45 בנמל החלל קייפ קנוורל. באוגוסט 2006 מונה למפקד כנף מערכות השיגור בבסיס חיל האוויר לוס אנג'לס. 
ביוני 2008 מונה למפקד כנף מערכות תקשורת לוויינים צבאיים. במהלך תפקיד זה קודם לדרגת בריגדיר גנרל. באוגוסט 2009 מונה לסגן מפקד מרכז מערכות החלל והטילים של חיל האוויר. בפברואר 2011 מונה לראש תחום תכנון בפיקוד החלל. באוגוסט 2012 מונה לסגן ראש סוכנות ההגנה מפני טילים של ארצות הברית בדרגת מייג'ור גנרל. ביוני 2014 הועלה לדרגת לוטננט גנרל ומונה למפקד המרכז למערכות חלל וטילים של חיל האוויר. 
ביוני 2017 מונה לראש הסוכנות להגנה מפני טילים במחלקת ההגנה של ארצות הברית.
במהלך הקריירה שלו היה גריבס שותף לשיגורם של 11 משימות מעבורות החלל ולמעלה מ-30 שיגורי טילים למשימות לא מאוישות. 
גריבס בעל תואר שני במדעי המחשב מאוניברסיטת החוף המערבי בלוס אנג'לס ובעל תואר שני בלימודי אסטרטגיה ממכללת המלחמה של חיל האוויר.
בן שמונה

"בן שמונה" או "נולד לשמונה" הוא תינוק שנולד בחודש השמיני להיריון. על פי תפיסה רווחת בעולם הרפואה בעת העתיקה ובימי הביניים, ששרדה עד ימינו כאמונה רפואית-עממית בקרב אוכלוסיות שונות, ולד שנולד בחודש השמיני להיריון לא ישרוד ועל פי רוב ימות, אולם ולד שנולד בחודש השביעי להיריון סיכוייו גדולים יותר לחיות.
תפיסה זו נזכרה אף בתלמוד, בהקשר של קביעה הלכתית שהנולד לשמונה, אך לא הנולד לשבעה, דינו כנפל. קביעה זו גררה בעקבותיה דיון בקונפליקט תורה ומדע, מאחר שלפי המקובל כיום, תינוק הנולד בחודש השמיני עשוי לחיות, ואחוזי התמותה של פגים יורדים ככל שעולה גילם.

מקור

התיעוד הראשון הידוע של אמונה זו במאה החמישית לפני הספירה, באיליאדה של הומרוס שם מוזכר כוח החיים של הנולד בחודש השביעי להריון, ובחיבור המיוחס לרופא היווני היפוקרטס, שם נכתב כי בחודש השמיני ישנה מחלה הן של האם והן של העובר, ומחלה זו מסתיימת במוות.
ממקור אחר המיוחס להיפוקרטס, עולה שאמונה זו רווחה אצל הנשים והמיילדות, והרופאים קיבלו קביעה זו על פי עדותן. אמונה זו כתובה בכתבי רופאים נוספים כגון גלינוס, סורנוס, ואבן סינא, וניתנו לה הסברים תאורטיים שונים.
לעומתם אריסטו לא קיבל קביעה זו, אולם גם הוא כותב שהנולד לשמונה סיכוייו פחותים משל בן שבעה.
הרופילוס הרופא מאלכסנדריה דחה אמונה זו מכול וכול. לפיו, אמונה זו מתבססת על טעויות בחישוב זמן ההיריון.
חוקרים שונים העלו השערות לתפוצת אמונה זו: לפי אחת ההשערות, רבים מרופאי העולם העתיק קיבלו אמונה זו מהנשים והמיילדות ללא בדיקה. יש הסבורים שהדבר נובע מהאמונה המיסטית במספר שבע, או על פי האמונה שהחודש השמיני להיריון משויך לשלטון כוכב שבתאי, הגורם למוות.

בחז"ל

על פי המשנה והתלמוד, יילוד שנולד בחודש השמיני הוא כנפל, שלא ישרוד עד לגיל שלושים יום, וניתן לו מעמד הלכתי מיוחד, למשל אסור לחלל שבת עבורו, ואפילו לא ליטלו לצורך הנקתו, שכן הוא מוקצה: "דתנו רבנן ובן שבעה מחללין עליו את השבת ובן ח' אין מחללין עליו את השבת." בטעם שאין מחללין עליו את השבת כתב רש"י "שהרי כמת הוא".
עם זאת, לפי דעת רבי יהודה הנשיא המובאת בתוספתא, בן שמונה מזוהה לפי מידת התפתחותו: "סימניו נכרין בו צפורניו ושערו שלא גמרו". כך פסקו להלכה הרמב"ם והשו"ע. הלכה זו נוהגת גם כשידוע בוודאות שהעובר נולד בחודש השמיני להריון, שכן אם הוא שלם הוא נחשב ל"בן שבעה" שנשתהה ברחם. כלשון הרמב"ם: "מי שנולד בחדש השמיני אם היה שלם בשערו ובצפרניו הרי זה ולד שלם ובן שבעה הוא אלא שנשתהה ומותר לטלטלו בשבת ואינו כאבן ומלין אותו בשבת אבל אם נולד ושערו לקוי ואין צפרניו שלימין כברייתן הרי זה בן שמנה ודאי שלא היה ראוי להולד אלא בתשעה ויצא קודם שיגמר".
הפוסקים כיום סבורים שיש להתייחס לכל בני השמונה כאל תינוקות בני קיימא לכל דבר, שכן ניכר שעל ידי טכנולוגיה רפואית ושימוש באינקובטור ניתן להצילם. על השינוי בין תפיסת התלמוד לימינו כתב החזון איש ש"נשתנו הטבעים" כלומר המציאות השתנתה מזמן התלמוד לימינו. הרב שמואל הלוי וואזנר כתב ש"השתנתה הטכניקה".
אי-ודאות במדידה

אי-ודאות במדידה היא מונח במטרולוגיה, אשר מתייחס לפרמטר לא שלילי המאפיין את הפיזור של הערכים המיוחסים לכמות נמדדת. לחוסר הוודאות יש בסיס הסתברותי והיא משקפת ידע חלקי אודות הכמות.
כל המדידות נתונות לאי-ודאות, על כן מדידה של ערך כלשהו מושלמת רק אם היא מלווה בהצהרה אודות חוסר הוודאות המקושרת אליה.
אי-ודאות יחסית היא אי-הוודאות של המדידה המחולקת בערך הנמדד.

רקע

המטרה של מדידה היא לספק מידע בנוגע לכמות מסוימת - מדד (Measurand). למשל, הנפח של כלי קיבול, הפרשי המתחים בין אלקטרודות של סוללה וכיוצא בזה.
אף מדידה אינה מדויקת. כאשר נמדדת כמות מסוימת, התוצאה תלויה במערכת המדידה, שיטת המדידה, המיומנות של המתפעל, הסביבה וגורמים נוספים. גם כאשר הכמות נמדדת מספר פעמים, באותה הדרך ובאותן הנסיבות, על פי רוב ייווצר ערך נמדד שונה בכל פעם, בהינתן מערכת מדידה בעלת רזולוציה גבוהה מספיק להבדלה בין הערכים.
הפיזור של הערכים הנמדדים מתייחס לרמת הביצוע של המדידה. הממוצע שלהם אמור לספק אומדן של הערך האמיתי של הכמות, אשר באופן כללי יהיה מהימן יותר מכל מדידה יחידנית. הפיזור והמספר של הערכים הנמדדים מספקים מידע המתייחס לערך הממוצע כהערכה של הערך האמיתי. עם זאת, מידע זה לא יהיה מספק באופן כללי.
מערכת המדידה יכולה לספק תוצאות מדידה שאינן מפוזרות סביב הערך האמיתי, אלא, ערך אחר המוסט ממנו (Offset). למשל, משקל ביתי שאינו מכוון לאפס במצבו ההתחלתי, כך שכשלא עומד עליו אף אחד הוא מראה ערך השונה מאפס. במצב זה, לא משנה כמה פעמים המשקל של האדם יימדד, הסטה זו תבוא לידי ביטוי גם בממוצע של הערכים.
לאי-ודאות במדידה יש השלכות כלכליות משמעותיות לפעולות של כיול ומדידה. בדיווחים על כיול, מידת אי-הוודאות נלקחת לעיתים קרובות כמדד לאיכות המעבדה, ולערכי אי-ודאות נמוכים יש בדרך כלל ערך רב יותר ועלות גבוהה יותר. האגודה האמריקאית של מהנדסי המכונות The American Society of Mechanical Engineers - ASME)‎) הפיקה מערכת של סטנדרטים המתייחסים להיבטים שונים של מדידת אי-הוודאות.
עודד מנסטר

ביוגרפיה

מנסטר גדל כילד דתי לאומי בבני ברק, היה חניך בתנועת הנוער בני עקיבא ולמד בישיבה תיכונית קריית הרצוג. בצבא שירת בתור חייל קרבי בגולני. למד משחק בבית הספר למשחק של יורם לוינשטיין. כמו כן לקח 2 קורסים למשחק במכון לי סטרסברג לתיאטרון ולקולנוע, ולמד בסדנת משחק אצל רוני פינקוביץ'. מלמד משחק ובימוי באוניברסיטת תל אביב ובבית הספר למשחק של ענת ברזילי.
מנסטר נשוי ואב לילדים, מתגורר ברמת גן.

קריירה בתיאטרון

גילם את אלכס, התפקיד הראשי בהצגה "תפוז מכני" (הפקה משותפת של תיאטרון באר שבע, צוותא והתיאטרון הפתוח) בבימויו של בני יזראעל. בתיאטרון אורנה פורת שיחק בהצגה "סיפור מצחיק" (הפקה משותפת של תיאטרון חיפה ותיאטרון אורנה פורת) גם היא בבימויו של יזרעאל. בתיאטרון צוותא שיחק בהצגות "מותק של נעורים" ו"הנערים". בתיאטרון הנפש שיחק בהצגה "הגולם מפראג". כמו כן שיחק בהצגות "לאהוב את רונה" (במאי: עובד מחפוד), "המלך ליר" (במאי: דדי בראון), "אלנבי" (במאית: שירילי דשא), "גופרית וצורי" (במאי: אבי מלכה), "סיפורים קצרים על אהבה" (במאי: נועם מאירי), "כלוב העליזים" (במאית: לסלי לאוטון), "לא עוזב את העיר" (במאי: שוקי וגנר), "החברה הטובים" (במאי: איז'ו ליבוביץ'). שיחק בהצגת בידור בשם "הפופיק" בבימויו של אברהם דשא (פשנל). שיחק בשתי הצגות יחיד בבימוי של צבי ירון: "אם נדע להקשיב" ו"הרהורים של חייל". כמו כן השתתף במחזות הזמר "שוליית הקוסם", "שלגייה"- מחזמר מצליח שרץ מספר פעמים בחנוכה בישראל בו גילם את תפקיד הנסיך, "מסביב לעולם ב-80 שירים", "בגדי המלך החדשים" ובהצגות לילדים: "דני שובבני", "פו הדוב" ו"משפחה שכזאת".

קריירה בטלוויזיה

הנחה במשך כשנה וחצי בערוץ הקניות. כמו כן הנחה בערוץ "שופינג", ערוץ הספורט, והנחה 3 כתבות במהדורה בתוכניתו של גיא פינס. ב-1998 השתתף בסדרת הטלוויזיה שביים ערן ריקליס וכתב רם אורן "סיבת המוות - רצח" ששודרה בערוץ 2. בשנת 1999 שיחק לצד משה איבגי בסרט "חובו של אהרון כהן" ששודר בהוט 3. ב-2001 זכה לחשיפה משמעותית כששיחק בטלנובלה "לגעת באושר" בתור זיו סופר. ב-2003 גילם את שמשון בעונה האחרונה של הסדרה "שמש", וגילם את גדליה, היורש את מקומו של האדמו"ר, בטלנובלה החסידית הראשונה - "החצר". כמו כן השתתף בתוכנית "פספוסים" של יגאל שילון ובסדרות "חלומות נעורים" ו"החבר'ה הטובים". ב-2010 גילם את יועץ ראש הממשלה בסדרה "דאוס". כמו כן שיחק בפרסומות עבור "סנו", "אגד", "אזורים", "תנובה", "בזק", "סלקום" ומכללת רופין. השתתף בקליפ של השיר "מה נשתנה" של מיי פיינגולד העוסק באונס, בתפקיד האנס. ב-2011 השתתף בפרק מהעונה השלישית של הסדרה "רמזור" בתור תזונאי והופיע בערוץ 2 בפרסומת לגבינה צהובה. השתתף בסרט האימה הקצר אסור לשחק באוכל בשנת 2016. ב-2018 השתתף בסדרה "שלטון הצללים" בתור עו"ד אמנון תל חי.
בשנת 2018 שיחק בסדרה "מלכות" ששודרה בהוט.
ג'סיקה לאנג

השנים הראשונות

לאנג נולדה בקלואט, מינסוטה, לדורותי ואלברט לאנג ממוצא פיני-פולני. היא למדה אומנות למשך זמן קצר באוניברסיטת מינסוטה, לפני שנסעה לפריז, שם למדה פנטומימה. שבה לניו יורק ב- 1973 והחלה לקחת שיעורי משחק, בעת שעבדה כמלצרית וכדוגמנית.

קריירה

ב-1976, המפיק האגדי דינו דה-לורנטיס ליהק אותה לגרסה המחודשת ללהיט "קינג קונג", בו התחילה וכמעט סיימה את הקריירה. הביקורות העוינות והכישלון הקופתי היו הרסניות, אולם היא זכתה בפרס גלובוס הזהב על תפקידה בקטגוריית 'הופעת הבכורה הטובה ביותר'. לאחר מכן כיכבה בסרט המוזיקלי המצליח של בוב פוסי "כל הג'אז הזה", זוכה ארבעה פרסי האוסקר. המבקרים שמו לב אליה כשכיכבה, לצד ג'ק ניקולסון, ב"הדוור מצלצל פעמיים" (1981), גרסה מחודשת נוספת לסרט קלאסי. הופעתה בסרטה הבא, "פרנסס" (1982), בו גילמה את דמותה של השחקנית האמריקנית, פרנסס פארמר, הביאה לה ביקורות מצוינות, ומועמדות ראשונה לפרס האוסקר. באותה שנה הייתה מועמדת גם על תפקיד המשנה שלה בקומדיה המוערכת "טוטסי", ובכך הייתה לאחת השחקניות היחידות בתולדות הפרס שהייתה מועמדת פעמיים באותה שנה, עליו גם זכתה, כשגילמה את הבחורה בה דסטין הופמן מתאהב בעת שהוא מחופש לאישה.
היא המשיכה לתת הופעות מרשימות במהלך שנות השמונים והתשעים בסרטים כדוגמת "קאנטרי" (1985), "חלומות מתוקים" (1985), בו גילמה את זמרת הקאנטרי, פטסי קליין, "תיבת נגינה" (1989), שביים הבמאי הצרפתי קוסטה גברס, כשעל שלושתם קיבלה מועמדות לפרס האוסקר, ו"שמיים כחולים" (1994), עליו זכתה בפרס האוסקר השני שלה, הפעם כשחקנית ראשית. היא גילמה בסרט אישה מעורערת בנפשה, הנשואה למהנדס גרעין בצבא ארצות הברית, כששלטונות הצבא עושים שימוש באישיותה במהלך ניסיון להסתיר ניסוי גרעיני.
ב-1992 הופיעה לראשונה על במות ברודוויי כשכיכבה במחזהו של טנסי ויליאמס "חשמלית ושמה תשוקה", לצד אלק בולדווין. בשנת 2000 הופיעה על במות הווסט אנד הלונדוני בהצגה "מסע ארוך אל תוך הלילה" מאת יוג'ין או'ניל. באותה שנה, זכתה בפרס קריסטל למצוינות נשים בקולנוע. ב-2005 שבה לבמות ברודוויי כשכיכבה בהעלאה מחודשת נוספת למחזהו של טנסי ויליאמס. היה זה "ביבר הזכוכית", בו שיחקה לצד כריסטיאן סלייטר. ההצגה קיבלה בעיקר ביקורות שליליות.
בשנים 2011-2014 השתתפה בסדרת הטלוויזיה "אימה אמריקאית" של היוצר ראיין מרפי. על תפקידה בעונה הראשונה של הסדרה, זכתה בפרס גילדת שחקני המסך בקטגוריית השחקנית הטובה ביותר בסדרת דרמה. 
בשנת 2016 שיחקה בסרט הקומי "לחגוג את החיים" לצידן של שירלי מקליין ודמי מור. 
בשנת 2017 משתתפת בסדרת האתנולוגיה "אויבות", שגם נוצרה על ידי ראיין מרפי, לצידה של סוזן סרנדון כבת דמותה של ג'ואן קרופורד.

חייה הפרטיים

לאנג הייתה נשואה לצלם פאקו גרנד בין השנים 1970–1981. מ-1982 עד 2009 חייתה עם המחזאי-שחקן סם שפרד, שאותו הכירה על סט הצילומים של "פרנסס". בתה הבכורה, אלכסנדרה, נולדה ב-1981, מיחסיה עם הרקדן-שחקן הרוסי, מיכאיל ברישניקוב, ושני ילדיה הנוספים, חנה ג'יין (נולדה ב-1985) וווקר סמואל (נולד ב-1987) הם ילדיו של שפרד. היא נפרדה משפרד ב-2009, ומתגוררת כיום בניו יורק.
לאנג היא שגרירה של רצון טוב מטעם קרן החירום הבינלאומית של האומות המאוחדות לילדים (UNICEF).