החזית המקדונית במלחמת העולם הראשונה

זירת הלחימה

החזית המקדונית אופיינה בתנאי קרקע מורכבים והרריים שחלקם היו בלתי נגישים וחלקם בוציים וקשים למעבר, במזג אוויר קיצוני ובתשתית תחבורתית לקויה. חלק מזירות הלחימה היו רחוקות מהמפקדות ומהבסיסים בסלוניקי ובשל כך קווי האספקה היו ארוכים ופגיעים. הובלת הציוד התבצעה באמצעות פרדות בלבד. בנוסף, הכוחות שהוצבו בשטחים פתוחים ללא מחסות הותשו בגלל פגעי מזג האוויר, והרובים והציוד המכני ניזוקו בעונות החורף. האקלים הממוזג היבשתי ששורר בקטעי חזית נרחבים מאופיין בהפרשי טמפרטורות משמעותיים בין הקיץ לחורף, וכך בעונת הקיץ נאלצו הצבאות להתמודד עם טמפרטורות גבוהות ותנאי שדה שבהם לא נתקלו מעולם. האזורים ההרריים היו גשומים במיוחד, וימי הערפל הרבים בחורף, הקשו על תנועת הכוחות.
מנתונים מטאורולוגיים שנאספו בתחנות שונות עולה כי בין השנים 1915 - 1917 ידעה אירופה סדרה של שלושה חורפים קרים ומושלגים מהממוצע. חורף 1916 - 1917 היה הקשה מכולם ובמסגרתו היו בין פי שניים לשלושה ימי שלג מהממוצע והטמפרטורה הייתה נמוכה ב-2–4 מעלות צלזיוס מהממוצע.
נפחו של נמל סלוניקי היה קטן יחסית, וריחוקו מנמלי הבית הבריטיים והצרפתיים הקשה מאוד על ארגון ואחזקה של כוח צבאי משמעותי, שיכול לפעול במערך התקפי מול כוחות מעצמות המרכז. באזורים הנמוכים והבוציים, מגפות כגון מלריה וטיפוס הבטן עשו שמות בכוחות הלוחמים, בעיקר הבריטיים והאיטלקיים. בחזית המקדונית על כל חלל שנהרג בקרב מתו שלושה חיילים ממגפות שונות. בין השנים 1916–1918 נרשמו בקרב חיילי מדינות ההסכמה 160,049 מקרי מלריה, ומתוכם פונו להחלמה במדינותיהם 32,457 חיילים. הפיקוד העליון שם את יהבו בעיקר על החזית המערבית, נמנע מלתגבר את הכוחות באזור, והעדיף להישאר במצב מגננה בחלק גדול משלבי המלחמה.

מעצמות המרכז

כוחות מעצמות המרכז הורכבו משתי ארמיות בולגריות, (הראשונה והשנייה), בנות שבע דיוויזיות רגלים ושתי אוגדות פרשים, שחוזקו בשתי דיוויזיות ורגימנט עות'מאניים והארמייה ה-11 הגרמנית. מאוקטובר 1916 פיקד על החזית הגנרל אוטו פון בלו, וזאת עד 22 בספטמבר 1917, עת החליפו פרידריך פון שולץ. הגרמנים בנו כוח מאוחד של קבוצת ארמיות בפיקודו של הגנרל שולץ, שנועד ליישם מדיניות מתואמת מטעם מעצמות המרכז במערכה בבלקן והורכב מהארמייה ה-11 הגרמנית, הארמייה הראשונה הבולגרית בחיזוק הכוח העות'מאני ובגיבוי פיקודי של קציני מטה גרמנים ואוסטרו-הונגרים. שאר הכוחות הבולגריים נותרו בפיקוד עצמאי. רשמית, סרביה הכבושה הייתה נתונה תחת מושל צבאי אוסטרו-הונגרי. מיולי 1916 ועד לתבוסה במלחמה כיהן בתפקיד אדולף פון רמן צו בארנספלד.

מדינות ההסכמה

כוחות מדינות ההסכמה בחזית המקדונית הורכבו מיחידות משש מדינות שונות. בראשית המערכה הורכב הכוח מצבא המזרח הצרפתי וגיס סלוניקי הבריטי. בהמשך הצטרף הצבא הסרבי המשוקם, אוגדה רוסית וגיס איטלקי. לאחר הדחת המלך היווני הצטרפו היוונים לצד מדינות ההסכמה והעמידו תשע דיוויזיות נוספות, אשר הביאו את מערך כוחות מדינות ההסכמה לסדר גודל של 620,000 לוחמים בראשית ספטמבר 1918. הפיקוד על הזירה הופקד בידיים צרפתיות, בתחילה של הגנרל מוריס סראי שפעל ליצוב קו ההגנה סביב סלוניקי, אך נכשל בהבקעת הקווים הבולגריים. סראי שלא היה אהוד על סגל פיקוד הצבאות השונים בזירה כינה אותה מגדל בבל, וסופו שהודח ב-14 בדצמבר 1917. עד ליוני 1918 מילא את התפקיד הגנרל אדולף גיומא, וממועד זה פיקד על הזירה לואי פראנשה ד'אספרה שהוביל את הכוחות במתקפת הווארדאר אשר הכריעה את החזית לטובת מדינות ההסכמה.

הולדת החזית המקדונית

בטרם תקפה בולגריה את סרביה הבטיחו בולגריה ויוון להישאר במצב אי-לוחמה הדדי, אף על פי שיוון הייתה חתומה על הסכם הגנה עם סרביה. ב-5 באוקטובר 1915, ביום בו נחתו הבריטים והצרפתים בסלוניקי, התפטר ראש הממשלה היווני וניזלוס שצידד בכניסת יוון למלחמה לצד מדינות ההסכמה בניגוד לעמדת המלך קונסטנטינוס הראשון. לנוכח נחיתת כוחות מדינות ההסכמה בסלוניקי דרשו הבולגרים מהיוונים הבהרות לנעשה. עם זאת, משהתפטר וניזלוס והמלך היווני חזר להציג עמדות פרו-גרמניות, הוסרה זמנית הסכנה למעשי איבה בין שתי המדינות, גם בשל העובדה שהצבא היווני הונחה על ידי מפקדו הפרו-מלוכני יואניס מטאקסס להישאר בעמדותיו ולא לנקוט באף פעילות שעלולה להתפרש כהפרת הנייטרליות עליה הכריזה יוון. לאחר כישלון המערכה על סרביה נסוגו הבריטים והצרפתים לגזרת סלוניקי, ומנובמבר החלו בחפירות ובביצור קו הגנה נרחב מסביב לגזרת סלוניקי.
לאחר הכישלון בסרביה לא הייתה למדינות ההסכמה כל כוונה לפתוח חזית נוספת בגבול היווני-בולגרי. ב-5 בינואר 1916 כונסה בעיר הסרבית הכבושה ניש מועצת מלחמה של נציגי מעצמות המרכז, והפיקוד הצבאי הבולגרי לחץ לתקוף את כוחות מדינות ההסכמה בסלוניקי, בניגוד לעמדתם של המלך וראש הממשלה. במקביל, לנוכח עמדתו של המלך היווני, הפקיעו הצרפתים בראשית ינואר את אזור סלוניקי מידי ממלכת יוון והנהיגו בו ממשל צבאי בפיקודם. ב-6 בינואר הודיעו נציגי מעצמות המרכז לממשלת יוון על כוונתם לחצות את גבול הממלכה לכיוון תראקיה המזרחית. ב-31 בינואר הפציצו הגרמנים מהאוויר את סלוניקי באמצעות צפלינים, דבר שגרר הפצצות נגד בריטיות וצרפתיות על קווי הבולגרים לאורך הגבול הבולגרי. באפריל הופצצה סופיה. בין הפיקוד הגרמני לבולגרי התעוררו חילוקי דעות. הבולגרים ציפו למלחמת בזק מול הסרבים וכעת עמדו מול הבריטים והצרפתים. לגרמנים היה נוח לפתוח חזית נוספת, שהייתה עשויה לגרום לבריטים ולצרפתים לנייד כוחות מהחזית המערבית אליה. הסרבים, שנסוגו בצורה מסודרת יחסית לאי קורפו, החלו מעבירים את כוחותיהם לגזרת סלוניקי תוך שהבריטים והצרפתים מציידים אותם מחדש. הסרבים הצליחו להעמיד מערך לוחם שמנה 118,000 חיילים.

ייצוב קו החזית ומלחמת ההתשה

באפריל 1916 התקדמו כוחות מדינות ההסכמה אל עבר הגבול היווני, ועד אמצע השנה מנה הצבא של בעלות הברית בפיקודו של מוריס סראי 320,000 חיילים, אותם פרש בחמש גזרות לאורך קו החזית בן 260 הקילומטרים בגיבוי מערך קווי תקשורת מסביב לכל האזור. שמונה דיוויזיות צרפתיות, דיוויזיה איטלקית ודיוויזיה רוסית אורגנו בשלושה גיסות.
הגיס הראשון הגן על הגזרה שבין נהר צרנה ועד הווארדאר, הגיס השני הגן על הגזרה מאגם פרספה ועד הכפר גרדשניצה, והגיס השלישי נשלח להגן על גזרת הגבול האלבני עד אגם פרספה. הצבא הסרבי הגן על הגזרה המרכזית מגרדשניצה ועד נהר צרנה. הגיס הבריטי הגן על הגזרה מהווארדאר ועד נהר סטרומה. מולם ניצב כוח מעצמות המרכז, כאשר הארמייה הבולגרית הראשונה הוצבה בגזרת האגמים פרספה ואוחריד, הארמייה ה-11 הגרמנית בצירוף דיוויזיות בולגריות שנספחו אליה הוצבה צפונית לאגם דויראן, והארמייה הבולגרית השנייה הוצבה בגזרת הנהר סטרומה.
הגרמנים לחצו לתקיפת כוחות מעצמות המרכז לכיוון סלוניקי כדי למנוע ניתוב כוחות מטעם מדינות ההסכמה מחזית זו לחזית המערבית. באוגוסט 1916 תקפו הבולגרים את קווי מדינות ההסכמה בשני ראשים ללא כל התנגדות מהצבא היווני. הארמייה הבולגרית הראשונה חדרה לשטח ממלכת יוון וכבשה את פלורינה תוך סיוע אווירי גרמני. במקביל, תקפה הארמייה השנייה בגיבוי יחידות גרמניות בגזרת הנהר סטרומה וכוחותיה כבשו את הערים סרס, דרמה וקוואלה, תוך שהגיס היווני הרביעי שהיה בעיר נכנע וחייליו הועברו למחנה שבויים בגרמניה. הבריטים והצרפתים תקפו מצידם את קווי מעצמות המרכז בגזרת אגם דויראן במטרה להקל על הלחץ בגזרות האחרות, ובקרב דויראן הראשון הם ספגו אבדות כבדות ומתקפתם נכשלה. העיר דויראן חרבה לחלוטין במהלך הקרבות.
ב-1 בספטמבר 1916 החלו הבריטים במתקפת נגד בחזית הנהר סטרומה ונעו לעבר העיר סרס, ובמקביל תקפו הצרפתים והסרבים את הכוחות בגזרת פלורינה, וב-18 בספטמבר הצליחו לדחוק את הצבא הבולגרי מהעיר ולהסיגו לקווי תחילת המתקפה. ראשי הפיקוד הגרמני פנו לעות'מאנים בבקשה לשליחת כוחות סיוע להדיפת מתקפת הנגד של מדינות ההסכמה בחזית. העות'מאנים הקצו את הדיוויזיה ה-50 בהיקף של כ-12,000 חיילים שנפרסו החל מסוף ספטמבר מזרחית לנהר סטרומה, לאחר שסופחו לארמייה הבולגרית השנייה וקבעו את מפקדתם בעיר דרמה
מאוקטובר ועד דצמבר 1916 יצאו הצרפתים והסרבים למתקפת נגד כנגד הבולגרים. ב-19 בנובמבר הצליחו דיוויזיית פרשים סרבית, ביחד עם דיוויזיית הרגלים הרוסית, לכבוש מחדש את העיר ביטולה. עם זאת, מערכת היחסים העכורה בין מפקד כוחות מדינות ההסכמה, הגנרל מוריס סראי, לבין סגל הפיקוד הבריטי והאיטלקי, העיב על תפקוד הכוחות בחזית.
באוקטובר 1916 החליטו הגרמנים להקים כוח של קבוצת ארמיות שיעמוד תחת פיקודם ויהווה את כוח המשימה המרכזי מטעם מעצמות המרכז בזירה. הגנרל אוטו פון בלו הועבר מהחזית המזרחית ומונה לעמוד בראש הכוח שכונה "קבוצת בלו". קבוצת בלו מנתה את הארמייה הראשונה הבולגרית והארמייה ה-11 הגרמנית. הבולגרים סירבו להעמיד את הארמייה השנייה תחת פיקוד גרמני, והיא נותרה תחת פיקודם עד סיום הקרבות. במקביל להקמת "קבוצת בלו" החלו בארמייה הבולגרית הראשונה בעיות משמעת וניצני קריסה מורלית. החיילים, חלקם בוגרי מלחמת הבלקן השנייה, לא היו ערוכים למלחמת התשה ממושכת בתנאי שדה קשים. הבולגרים סלדו משדרת הפיקוד הגרמני, אשר לשיטתם הייתה מתנשאת והתייחסה בזלזול לרמת חיילותם. בנוסף, המפגש עם העות'מאנים הביא לתרעומת קשה בדרג הפיקוד הזוטר והלוחמים בקו, בשל החבירה למוסלמים, שנואי נפשם ששלטו בבולגריה במשך 500 שנים, כנגד יוון שהייתה מדינה שמרבית תושביה היו נוצרים. בלו דיווח למפקדתו בברלין כי הארמייה הבולגרית הראשונה תתקשה לתפקד ככוח לוחם תחת מתקפה, אך דווקא הגרמנים הוכו על ידי כוח צרפתי-סרבי באמצע נובמבר בקרב הנהר צרנה תוך ש-1,000 קצינים וחיילים נופלים בשבי.
לבקשת הגרמנים שלחו העות'מאנים לגזרה המזרחית לסטרומה גם את הדיוויזיה ה-46 בהיקף של 13,000 חיילים, תוך שהם חוברים לדיוויזיה ה-50 ליצירת הגיס ה-20 העות'מאני. בנוסף נשלח רגימנט הרגלים ה-177 בהיקף של כ-4,000 חיילים ונספח לארמייה הבולגרית הראשונה.
המודיעין הצרפתי דיווח שמצב הכוחות הבולגריים רעוע והמליץ בפני הגנרל סראי לתקוף לאלתר ולהבקיע את קווי החזית. המודיעין הבריטי העריך שבשלב זה הבולגרים עדיין מהווים כוח לוחם והבעיות בתוך הארמייה הראשונה הבולגרית הן מינוריות. סראי התעלם מהתנגדות סגל הפיקוד הבריטי למהלכיו ההתקפיים וזכה לגיבוי דווקא מהדרג המדיני הבריטי, לאחר פגישת היכרות שקיים עם ראש הממשלה לויד ג'ורג'.
בה בעת החלו מהומות בסלוניקי כאשר הקולונל היווני אמנואיל זימברקקיס הוביל אלפי מתנדבים ב"גיס להגנת האומה", תוך דרישה להצטרף לקרבות לצד מדינות ההסכמה. צעד זה היה למעשה הכרזת מרד כנגד המלך היווני. בדצמבר 1916 הועברו מהחזית המערבית בגזרת צרפת לחזית המקדונית שתי דיוויזיות של לגיון הזרים הצרפתי, הדיוויזיה ה-60 הבריטית ושלוש סוללות תותחים כבדים. בינואר 1917 העבירו הצרפתים שתי דיוויזיות נוספות של לגיון הזרים. הגנרל סראי החל בהכנות למתקפה שיועדה להתבצע במהלך חודש מרץ. מזג האוויר הקשה ששרר בגזרה עיכב את ההכנות. בשלהי אפריל החלה מתקפה משולבת לאורך החזית. הבריטים והאיטלקים תקפו בגזרת אגם דויראן והוכו בקרב דויראן השני, תוך שהם סופגים כ-9,000 נפגעים. הצרפתים, הסרבים והרוסים הצליחו להבקיע את קו החזית לזמן קצר, אך ב-18 במאי הם נבלמו בקרב מונסטיר השני, תוך שהם סופגים קרוב ל-6,000 הרוגים ומותירים בשטח ציוד שלל רב.
הארמייה ה-11 הגרמנית שניסתה לחבור לכוחות באזור ביטולה נבלמה על ידי כוח סרבי ליד אגם פרספה, אך בסיכום כולל נחלה מתקפת האביב של הגנרל סראי כישלון חרוץ. לאחר כישלון המתקפה החלה מלחמת התשה בין הצדדים ובמסגרתה אירעו תקריות אש נקודתיות בלבד. להוציא קרב משמעותי אחד בין הגיס ה-19 האוסטרו-הונגרי בפיקודו של איגנץ טרולמן פון לובצ'נברג לבין כוחות סרביים בגזרת אוחריד, במסגרתו כבשו הסרבים את פוגרדץ, נמשך קיפאון זה בחזית המקדונית במשך שנה.

ההפיכה ביוון

ב-25 בספטמבר 1916 הגיעו לסלוניקי אלפתריוס וניזלוס, האדמירל פבלוס קונטוריוטיס והגנרל פנאיוטיס דנגליס, והצטרפו למחאה נגד המלך בתביעה להיכנס למערכה לצד מדינות ההסכמה. וניזלוס הקים ממשלה מהפכנית בחסות הגנרל סראי שנקראה הממשלה הזמנית להגנת האומה היוונית. הממשלה הכריזה על הקמת מדינה עצמאית ונבדלת מממלכת יוון באזור סלוניקי, כרתים ומספר איים בים האגאי. כוחות הנאמנים לווניזלוס הועברו מכרתים תוך שהם תובעים להצטרף למלחמה לצד מדינות ההסכמה. מולם ניצבו כוחות הנאמנים למלך בפיקודו של יואניס מטקסס. צי מדינות ההסכמה הטיל מצור ימי על יוון תוך איום להפגיז את אתונה. המלך היווני קונסטנטינוס הראשון נאלץ לוותר על כיסאו ובנו אלכסנדר הראשון הומלך תחתיו. וניזלוס מונה שוב לראש ממשלת הממלכה כולה.
תחת הנהגתו של וניזלוס ופיקודו של דנגליס נערכה רפורמה מקיפה בשורות הצבא והועמד כוח לוחם שמנה 160,000 לוחמים. ב-2 ביולי 1917 הכריזה יוון מלחמה על מעצמות המרכז. בשלהי 1917, כשהחזית המערבית נטתה לרעת מעצמות המרכז, העבירו הגרמנים כוחות רבים וציוד מהחזית המקדונית אל החזית המערבית, והאוסטרו-הונגרים משכו ידיהם כמעט לחלוטין מהמשך התמיכה בה. הבולגרים היוו כעת את עיקר הכוח הלוחם של מעצמות המרכז בחזית זו.
הבריטים לא רוו נחת מהתערבותו של סראי בענייני הממשל היווניים והעבירו מחאות חריפות לממשלה הצרפתית. בנוסף, כישלון מתקפת האביב פגע במעמדו וגברו הקולות להחלפתו גם במטה הכללי הצרפתי. ב-14 בדצמבר 1917 הודח הגנרל סראי מתפקידו על ידי ראש הממשלה ז'ורז' קלמנסו, ובמקומו מונה הגנרל אדולף גיומא. גיומא ניצל את הצטרפות הצבא היווני למערך כוחותיו ואת העברתם של כוחות גרמניים מהחזית המקדונית לחזית המערבית, כדי לתכנן מתקפת הבקעה שתשנה את הסטאטוס קוו בזירה. גיומא, שניחן גם בכישורים פוליטיים, זכה תוך זמן קצר להכרה ולהערכת סגלי הפיקוד של הצבאות השונים בזירה. עם זאת, תפקידו היה קצר ימים יחסית, כך שלא השלים את מלאכת ההערכות למתקפה. בשלהי מאי 1918 זכה הצבא היווני המחודש לטבילת האש המשמעותית הראשונה שלו בחזית, כאשר בקרב סקרה תקפו היוונים את המאחז הבולגרי המבוצר בפסגת סקרה וכבשו אותו, תוך שהם שובים מאות חיילים בולגרים. בעקבות הקרב הדיח הגנרל ז'קוב מפקד החזית הבולגרית את מפקד הארמייה הראשונה דימיטר גשוב ומינה במקומו את סטפן נרזוב.

מתקפת הווארדאר והכרעת החזית

ב-17 ביוני 1918 החליף הגנרל לואי פראנשה ד'אספרה את הגנרל אדולף גיומא בתפקיד מפקד החזית מטעם מדינות ההסכמה, והחל מיד ביישום תוכנית התקפית אותה החל לתכנן קודמו במטרה להבקיע את קווי כוחות מעצמות המרכז. בראשית ספטמבר, עם הצטרפותם של 160,000 חיילים יוונים, מנו כוחות מדינות ההסכמה 620,000 חיילים, לעומת 450,000 חיילים למעצמות המרכז, וכעת יכלו לעבור למתקפה אשר גרמה לאפקט דומינו בכל המערכה בבלקן. תוכניתו של ד'אספרה הייתה להטעות את מפקד החזית, הגנרל פרידריך פון שולץ, כך שיחשוב שתתבצע מתקפה בגזרת ביטולה, ולבצע מתקפת הבקעה ישירות כנגד "קבוצת שולץ" שמנתה את הארמייה ה-11 הגרמנית בפיקודו של קונו פון שטויבן ואת הארמייה הבולגרית הראשונה בפיקודו של סטפן נרזוב. תוכנן שאת המתקפה יוביל הגנרל הסרבי סטפה סטפנוביץ', מפקד הארמייה הסרבית השנייה, בגיבוי שתי דיוויזיות צרפתיות שינועו לכיוון הגזרה שבין ההרים החולשים על הווארדאר. בהמשך, תוכננה הארמייה הסרבית הראשונה בפיקודו של פטר בויוביץ' לתקוף את קו ההגנה השני של הבולגרים. הסרבים שנהנו מעדיפות מספרית יועדו להתקדם במהירות אל עבר נהר וארדאר ולתפוס מרכזי פיקוד ולוגיסטיקה בולגריים בקריבולאק ובגראדסקו.
הגיס הצרפתי בפיקודו של פול פרוספר אנרי, בליווי דיוויזיה איטלקית ודיוויזיה יוונית, תוכנן לתמוך באגפו השמאלי של כוח התקיפה הסרבי ולכבוש את העיר פרילפ. הגנרל הצרפתי פיליפ אנרי ד'אנסלם פיקד על כוח תמיכה לאגף הימני של הסרבים שמנה דיוויזיה צרפתית ושתיים יווניות. הכוח תוכנן לחבור לגרעין ההתקפה המרכזי מערבית לווארדאר. הגנרל ג'ורג' מילן פיקד על כוח תקיפה שמנה ארבע דיוויזיות בריטיות ושתיים יווניות שתוכננו לכבוש את אזור אגם דויראן. הגנרל ליאונידס פאראסקבופולוס מפקד הגיס היווני הראשון שמנה ארבע דיוויזיות יועד להוות כוח להתערבות מהירה כנגד תקיפה אפשרית מצד הארמייה השנייה הבולגרית בפיקודו של איוון לוקוב או הארמייה הרביעית בפיקודו של סטפן טושב.
ב-14 בספטמבר פתחו כוחות מדינות ההסכמה בהרעשה ארטילרית כבדה מ-580 קני תותחים על עמדותיה של "קבוצת שולץ". כוחות מעצמות המרכז הופתעו והחלו בנסיגה לאורך כל החזית. עוד באותו יום כבשו הסרבים את הר ורניק והתקדמו במהירות לכיוון הרכס המבוצר בדוברו פולה. ב-17 בספטמבר הובסו הבולגרים בקרב דוברו פולה, וחיילים בולגרים מהדיוויזיות השנייה והשלישית נטשו את החזית והכריזו על מרד נגד המלך פרדיננד הראשון. בין 16 ל-18 בספטמבר כשל כוח התקיפה הבריטי בגזרת אגם דויראן, שספג אבדות כבדות בקרב דויראן השלישי. ב-21 בספטמבר פתחה חטיבת הפרשים הצרפתית בפיקודו של פרנסואה לאון גמבטה במתקפה לכיוון נהר צרנה, וב-23 בספטמבר נכבשה העיר פרילפ. הייתה זו אחת הפעמים האחרונות בלוחמה המודרנית בהן בוצעה בהצלחה מתקפת פרשים קלאסית. ב-25 בספטמבר, לאחר נסיגת הבולגרים, הצליחו הבריטים והיוונים לכבוש את גזרת אגם דויראן ונכנסו לשטחה של ממלכת בולגריה. חטיבת הפרשים של הגנרל גמבטה הובילה הסתערות אל הקווים האחוריים של הארמייה ה-11 הנסוגה, אשר אלמנטים ממנה חנו ליד העיר סקופיה. הגרמנים הופתעו, חטיבת רגלים אחת נכנעה מיד ושאר הגיס האיץ את נסיגתו צפונה. ב-29 בספטמבר השתלטו הצרפתים על סקופיה, ובה בעת ביקשו הבולגרים שביתת נשק לצורכי כניעה. הארמייה הגרמנית ה-11 התארגנה מחדש ליד העיר ניש, אך ב-12 באוקטובר הם הוכו על ידי הארמייה הסרבית הראשונה שהמשיכה וכבשה גם את בלגרד.
כעת הבין הגנרל פון שטויבן, מפקד הארמייה ה-11, שהקרב על החזית כבר הוכרע, והוא פתח בנסיגה רחבה ומהירה צפונה עד הונגריה. בתחילת נובמבר נכנסו כוחות צרפתיים לשטחי ממלכת רומניה וכוחות בריטיים לשטחי האימפריה העות'מאנית. ב-30 באוקטובר נכבשה אלכסנדרופולי, והעות'מאנים ביקשו שביתת נשק. במקביל, התקדם הגיס האיטלקי ה-16, בליווי גיס צרפתי, לשטח אלבניה תוך שהגיס ה-19 האוסטרו-הונגרי נסוג במהירות. ב-12 באוקטובר כבשו את דורס, ב-15 באוקטובר את טירנה וב-31 באוקטובר את שקודרה. ב-3 בנובמבר כבשו הבריטים והצרפתים את מונטנגרו וחברו אל הכוחות הסרביים שכבשו את קוסובו, וכעת גם האימפריה האוסטרו-הונגרית ביקשה שביתת נשק. ב-11 בנובמבר נכנעו גם הגרמנים והמלחמה הוכרעה באופן רשמי לטובת מדינות ההסכמה.

השלכות הכרעת החזית המקדונית

ב-24 בספטמבר 1918 פנה ראש ממשלת ממלכת בולגריה, אלכסנדר מלינוב בהודעה רשמית למפקדת כוחות ההסכמה, בה צוין כי הממלכה מבקשת לסיים את הקרבות לאלתר ולדון בתנאי שביתת הנשק. את ההודעה העביר הגנרל איוון לוקוב מפקד הארמייה השנייה. ב-29 בספטמבר סיכם צוות המשא ומתן הבולגרי בראשות אנדריי ליאפצ'ב את תנאי הפסקת האש ונחתמה שביתת הנשק של סלוניקי. במסגרתה התחייבה ממלכת בולגריה לפנות את כל השטחים שנכבשו בסרביה וביוון, לחדול לאלתר מכל פעילות צבאית ולצמצם את צבאה, למסור את כל כלי התחבורה שברשותה לידי מדינות ההסכמה, ובכלל זה את כלי השיט בנמלי הדנובה. עוד הובהר שההסכם משמעו כניעה מוחלטת של ממלכת בולגריה למדינות ההסכמה.
בולגריה הייתה המדינה הראשונה ממעצמות המרכז אשר נכנעה ויצאה ממעגל הקרבות, וזאת בשעה ששאר החזיתות במלחמה היו במצב קריטי. כניעתה יצרה תגובת שרשרת וקריסה הדרגתית של כל החברות בברית. ב-3 באוקטובר 1918 נאלץ המלך הבולגרי פרדיננד הראשון לוותר על כס המלוכה במטרה להציל את הממלכה מאובדן עצמאותה, ובמקומו הומלך בנו, בוריס השלישי.
קריסת החזית המקדונית, ובמקביל הקשיים בחזית המערבית, הובילו לתגובה קיצונית בקיסרות הגרמנית. מחד זעזועים פוליטיים ומאידך קריסת שערים בבורסה. הקאנצלר גאורג פון הרטלינג התפטר, ובמקומו מונה מקס פון באדן. ב-5 באוקטובר 1918 כתב המרשל פאול פון הינדנבורג לקאנצלר החדש פון באדן, כי עם קריסת החזית המקדונית אבדה כל תקווה לנצח במלחמה.
כפועל יוצא מתבוסת הבולגרים וחתימת חוזה ניי הקימו הסרבים את ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים, כאשר את המהלך הוביל יורש העצר אלכסנדר הראשון. מערכת הבריתות שנוצרה במהלך הקרבות בחזית זו ליוותה את המדינות שלחמו בה גם לאחר המלחמה. לאחר הקמת ממלכת יוגוסלביה הייתה צרפת המעצמה המובילה שתמכה בממלכה ובמדיניותה, בעוד שהבריטים תמכו בממלכת יוון. הבולגרים, שתנאי חוזה ניי נחשבו בעיניהם השפלה לאומית מחד ומשטרם נתון היה לחתרנות קומוניסטית בלתי פוסקת בהשראת ברית המועצות מאידך, נותרו עד אמצע שנות ה-30 ללא תמיכתה של מעצמה מובילה. הממלכה נקלעה למשבר כלכלי חריף, שתי הפיכות צבאיות, כשבאחת מהן נרצח ראש הממשלה אלכסנדר סטמבוליסקי, ומספר ניסיונות התנקשות במלך שגבו מאות הרוגים. בולגריה החלה להתקרב לגרמניה הנאצית כשזו החלה להפוך למעצמה מובילה באירופה, והביעה את תמיכתה בהשבת השטחים שאיבדו הבולגרים במלחמת העולם הראשונה.