google/wiki40b huggingface dataset:
ארנסט קרנק

חייו

קרנק נולד בווינה ולמד שם ובברלין אצל פרנץ שרקר. בתקופת מלחמת העולם הראשונה גויס קרנק לצבא האוסטרי אבל הוצב בווינה, כך שיכול היה להמשיך בלימודי המוזיקה. בשנת 1922 פגש את בתו של גוסטב מאהלר, אנה, ואת אמה, אלמה מאהלר, שביקשה מקרנק להשלים את הסימפוניה העשירית של בעלה המנוח. קרנק עזר לערוך את הפרקים הראשון והשלישי אך לא הרחיק מעבר לזה. ב-1924 נשא לאישה את אנה, אך התגרש ממנה עוד לפני תום השנה הראשונה לנישואים.
המוזיקה שלו נאסרה להשמעה בגרמניה הנאצית ונבלמה באוסטריה. הוא היגר לארצות הברית בשנת 1938 ולימד שם מוזיקה באוניברסיטאות שונות, ביניהן אוניברסיטת המליין בסיינט פול שבמינסוטה, משנת 1942 עד 1947. קרנק קיבל אזרחות אמריקאית בשנת 1945. בין תלמידיו ג'ורג' פרל ורוברט אריקסון. קרנק מת בפאלם ספרינגס, קליפורניה.

סגנון מוזיקלי

קרנק משתמש במוזיקה שלו במגוון סגנונות. יצירתו המוקדמת נכתבה בניב של שלהי הרומנטיקה, שניכרת בו השפעת מורו פרנץ שרקר. בהמשך אימץ את האטונאליות, אבל ביקור בפריז, שבמהלכו התוודע אל יצירותיהם של איגור סטרווינסקי וקבוצת השישה, הביא אותו לסגל לעצמו את הסגנון הנאו-קלאסי. האופרה שלו "ג'וני פוצח בשיר" (Jonny spielt auf) משנת 1926, שניכרת בה השפעת הג'אז, זכתה להצלחה רבה בתקופת חייו והוצגה בכל רחבי אירופה. על אף מחאות הנאצים, נעשתה פופולרית כל כך, שסוג סיגריות, הנמכר עד היום באוסטריה, נקרא "ג'וני". אז החל לכתוב בסגנון נאו-רומנטי, עם פרנץ שוברט כדגם. דוגמה עיקרית לתקופה זו הוא "ספר מסעות מן האלפים האוסטרים". משם עבר לחבר בשיטת שנים-עשר הטונים של ארנולד שנברג; האופרה "קארל החמישי" (1931-1933) נכתבה כולה בטכניקה זו, וכך גם רוב יצירותיו הבאות. ב"קינות הנביא ירמיהו" (1941-42) שילב כתיבה בשנים-עשר טונים עם טכניקות הקונטרפונקט המודאלי של המאה ה-16. קרנק חיבר גם מוזיקה אלקטרונית ואליאטורית.
לואי אלכסנדר, נסיך למבל

ביוגרפיה

לואי אלכסנדר נולד ב-6 בספטמבר 1747 במלון טולוז, פריז, ללואי ז'אן מארי דה בורבון, דוכס פנתייבר ולמריה תרזה פליסיטס ד'אסטה, בתם של פרנצ'סקו השלישי ד'אסטה, דוכס מודנה ושארלוט אגליי ד'אורליאן.
לואי אלכסנדר היה ידוע באורח חייו ההולל, ובשל כך בשנת 1767 נבחרה מריה תרזה לואיזה מסבויה, בתם של לואיג'י ויטוריו, נסיך קריניאנו וכריסטינה, רוזנת הסן-רוטנבורג להיות רעייתו הודות לאדיקותה ויופייה הרב, ובני משפחתו קיוו שאשתו הצעירה והיפה תשנה זאת.  הזוג לא נפגש לפני יום החתונה, אולם לואי אלכסנדר היה סקרן לראות את אשתו והגיע למקום בו היא לנה יום לפני חתונתם. הוא הגיש לה זר פרחים, ואמר שבעלה לעתיד הנחה אותו למסור לה את הזר. למחרת, בחתונתם, מארי תרז הופתעה לגלות כי האיש הפשוט שבו פגשה יום קודם הוא בעלה לעתיד. לאחר שלושה חודשי נישואים חזר לואי אלכסנדר לסורו, וחמישה חודשים לאחר החתונה הוא ברח עם רקדנית אופרה. בשלב מסוים הוא אף מכר את יהלומיה של אשתו כדי לגייס כסף לשלם את החובות שלו. 16 חודשים לאחר נישואיהם, ב-6 במאי 1768 מת לואי אלכסנדר ממחלת מין, לצד אשתו, והותיר אותה אלמנה בגיל 19, ויורשת להונו העצום.
אלמנתו נותרה להתגורר לסירוגין בהוטל דה טולוז בפריז ובשאטו דה רמבוליי, עד אשר הוזמנה לחתונה של בני משפחת המלוכה, שם הכירה את מארי אנטואנט, והחיבור בין השתיים היה כה מיידי ומהיר שהביא לשמועות ולרכילות על טבע היחסים ביניהן. מארי תרז הפכה לחביבת המלכה ולחברה הקרובה ביותר, היא עברה להתגורר בחצר המלכות ומונתה על ידי המלכה להיות בעלת תפקיד מרכזי בפמליית המלכה. מארי תרז הייתה ידועה בפרטיותה ובשמרנותה, אולם הדבר לא הפריע להולכי הרכיל שבחצר המלכות להאשים את השתיים ביחסים לסביים, כחלק ממסע ההכפשה שהתנהל כנגד מארי אנטואנט, לערעור הלגיטימיות של בית המלוכה.
במהלך המהפכה הצרפתית היא עברה להתגורר בבריטניה, אולם חזרה לפריז מתוך נאמנות למלכה, למרות שידעה שחייה יהיו בסכנה. בסטפמבר 1792 היא נרצחה באכזריות, וראשה הובל לחלונה של מארי אנטואנט, שם צעק ההמון למלכה לצאת אל החלון ולנשק את השפתיים של חברתה המתה.
הכנסה בעין

בחשבונאות הכנסה בְּעַיִן או הטבה בְּעַיִן היא הכנסה שאינה בכסף, אלא בשירותים או מצרכים. על פי עקרונות חשבונאיים מקובלים יש להכיר בהכנסה בעין על פי שוויה המוערך. 
הכנסות בעין נפוצות בגופים הפועלים במגזר השלישי, שבו חלק ניכר מהפעילות נעשית על ידי מתנדבים, שעבודתם נחשבת כהכנסה בעין. 
במדינות רווחה הטבות רבות הניתנות על ידי המדינה לאזרחיה, כגון דיור ציבורי, חינוך חינם וכו' הן בגדר הטבות בעין. 
תגמול עובדים נעשה גם באמצעות הטבות בעין, כגון רכב צמוד, ביגוד, מגורים וכו'. הטבות אלה הן חלק מהכנסתו החייבת במס של העובד, ובישראל המס עליהן מחושב לפי הגבוה מבין העלות למעביד או מחיר השוק.

הכנסה בעין בשוק ההון

בשוק ההון הכנסה בעין היא אירוע שבו חברה ציבורית מעבירה לבעלי מניותיה נכס שאינו מזומן. 
כאשר מדובר בדיבידנד, האירוע נקרא דיבידנד בעין (להבדיל מדיבידנד במזומנים). דיבידנד בעין נפוץ כאשר חברה ציבורית רוצה להפריד בין הפעילויות השונות שלה.
אירוע אחר של הכנסה בעין נוצר כאשר חברה שהנפיקה אגרות חוב מתקשה לעמוד בהתחייבויותיה לבעלי אגרות החוב, ומגיעה להסדר עם בעלי אגרות החוב על פיו החברה מעבירה להם נכסים שונים בתמורה לחוב, כמו אגרות חוב חדשות שהתנאים בהם שונים (בדרך כלל פריסה ארוכה יותר של החוב) או מניות של החברה עצמה או של חברה בבעלותה.
מיסוי אירוע של דיבידנד בעין זהה בדרך כלל למיסוי אירוע של דיבידנד במזומנים, ברמת בעל המניות. לחברה עצמה נקבעים כללים מיוחדים, מאחר שיש לקבוע את השווי ההוגן של המניות אשר לא חולקו בעין, כתוצאה מניכוי מס במקור, מאחר שהחברה אינה משלמת את מסיה במניות עצמן כי אם במזומן.
מיקלוש קאלאי

ביוגרפיה

מיקלוש קאלאי נולד בנירג'האזה למשפחת אצולה רבת השפעה במחוז סאבולץ'-סאטמר-ברג. בין 1921 ל-1929 כיהן כמושל האזורי מטעם בית המלוכה ההונגרי ובהמשך הצטרף למערכת הפוליטית ההונגרית. בין 1929 ל-1931 כיהן כשר המסחר ההונגרי ובהמשך, בין 1932 ל-1935, כיהן כשר החקלאות. ב-1935 התפטר מתפקידו לאות מחאה על מדיניותו הימנית של ראש הממשלה גיולה גומבוש. קאלאי נותר מחוץ למערכת הפוליטית במשך מספר שנים, אך נעתר לבקשתו של עוצר הכתר ההונגרי מיקלוש הורטי לעמוד בראש ממשלה חדשה ולשנות את המדיניות הפרו-נאצית המובהקת של קודמו - לסלו ברדושי. ב-7 במרץ אולץ ברדושי להתפטר ולמשך יומיים מילא את מקומו שר הפנים פרנץ פישר.
ב-9 במרץ 1942 מונה קאלאי לראש הממשלה. קאלאי היה שמרן ותמיכתו בגרמניה הנאצית הייתה מסויגת. עם זאת חיילי הצבא ההונגרי המשיכו בלחימתם לצד הוורמאכט בקרבות החזית המזרחית. לאחר התבוסה בקרב סטלינגרד פתח קאלאי במשא ומתן עם נציגי בריטניה וארצות הברית והעניין הוביל לעימות מול הגרמנים. ב-19 במרץ, שנתיים אחרי מינויו, כבש הצבא הגרמני את הונגריה, הממשלה ההונגרית הודחה ומיקלוש הורטי הושם במעצר בית. דמה סטויאי מונה על ידי הגרמנים לראש הממשלה. קאלאי נמלט לשגרירות הטורקית, אך מאוחר יותר נעצר על ידי הגרמנים, נשלח למחנה הריכוז דכאו ובהמשך למאוטהאוזן. בשלהי אפריל 1945 הועבר לטירול ושוחרר ב-5 במאי 1945 על ידי חיילי הארמייה החמישית של הצבא האמריקני. ב-1946 גלה מהונגריה, השתקע בארצות הברית והתמסר לכתיבת זיכרונותיו. הוא הלך לעולמו בניו יורק ב-1967 והוא בן 80 שנים.

קאלאי והקהילה היהודית

בתקופת כהונתו של קאלאי היה מצב היהודים בממלכת הונגריה טוב יחסית ממצבם בארצות השכנות. בני הקהילה נשלחו לעבודות כפייה וזכויותיהם נשללו, אך הם לא היו נתונים לסכנת השמדה ממוסדת. עם זאת, אלפי יהודים מצאו מותם במחנות העבודה בעיקר בחזית הרוסית. קאלאי מעולם לא הסתיר את עמדותיו האנטישמיות המסורתיות, אך התנגד לפתרון הסופי והתחמק מדרישות הגרמנים לפעול בתחום זה. בשלהי דצמבר 1942 אושרה שוב העלייה מהונגריה, לאחר שהופסקה מספר חודשים קודם לכן עם ניתוק היחסים הדיפלומטיים בין הונגריה לבריטניה. ניתנה כמות מצומצמת של אשרות, תוך שיתוף פעולה בין הממשלה ההונגרית ובין משה קראוס מנהל המשרד הארצישראלי בבודפשט. עם הכיבוש הגרמני פסקה העלייה.
משה שניצר

משה שניצר (1921 - 16 באוגוסט 2007) היה מחלוצי תעשיית היהלומים בישראל. נשיא בורסת היהלומים הישראלית הרביעי בשנים 1967–1993 וחתן פרס ישראל על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה ב-2004.

ביוגרפיה

שניצר נולד בצ'רנוביץ' שברומניה, ובשנת 1934 עלה לארץ ישראל. למד בגימנסיה בלפור ולמד היסטוריה ופילוסופיה באוניברסיטה העברית בירושלים, היה חבר האצ"ל (1941), ובשנת 1948 גויס לשירות בצה"ל. בשנת 1942 החל לעבוד כמנסר יהלומים. כעבור שנתיים מונה למנהל עבודה ונבחר ליו"ר ארגון מנהלי העבודה בתעשיית היהלומים. בשנת 1952 הקים את חברת "שניצר-גרינשטיין" לייצור וסחר יהלומים. 
בשנת 1947 נמנה שניצר עם מייסדי בורסת היהלומים בישראל, וב-1949 נבחר לסגן נשיא הבורסה. כסגן הנשיא שימש בפועל כנשיא בין השנים 1964–1966, בעקבות מחלתו של הנשיא אברהם ליפשיץ. לאחר מכן נבחר שניצר לנשיא הבורסה הרביעי (1967–1993), ומשנת 1994 היה לנשיא של כבוד. בתקופת כהונתו הורחב ענף היהלומים והיה לענף העיקרי בייצוא התעשייתי מישראל. שניצר עצמו נבחר פעמיים לנשיא פדרציית בורסות היהלומים העולמית (1968–1971 ובשנית בין השנים 1978–1982), ובתום כהונתו נבחר לנשיא כבוד של הארגון. 
תרומתו לקידום הענף נעשתה גם על ידי הוצאת כתב העת הראשון של ענף היהלומים "היהלום" (משנת 1944), פרסום ספר הלימוד הראשון בנושא בשפה העברית - "יהלומים" (עם אלחנן הלפרין) – ובשנת 1980, עם ייסוד מוזיאון היהלומים על שם הארי אופנהיימר ברמת גן. שניצר עמד בראש המוזיאון עד לשנת 2003.
פעילותו העסקית והציבורית כללה חברות במועצת המנהלים של בנק לאומי לישראל (1988–1998) ויו"ר ועדת האשראי של הבנק, יו"ר קרן שניצר למחקר בתחומי הכלכלה והסוציולוגיה (הוקמה ב-1982), יו"ר מועצת המנהלים של מכון היהלומים (1986–2003) וכן יו"ר מבצע "הקש בדלת" של האגודה למלחמה בסרטן.
עבור פועלו קיבל שניצר את עיטור מסדר לאופולד הבלגי (1982), תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בר-אילן (1984), פרס ישראל על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה (2004), תואר יקיר העיר תל אביב-יפו ואזרחות כבוד של העיר רמת גן. כן הוענקו לו אות הוקרה מתעשיית היהלומים בניו יורק ותואר יקיר תעשיית היהלומים בישראל. בשנת 1998 נקראה על שמו כיכר ברמת גן, ובשנת 2002 קראה בורסת היהלומים למתחם בנייניה בשם "קריית משה שניצר".
מנישואיו לוורדה היה שניצר אב לשלושה, בהם אשת העסקים חנה גרטלר, אמו של איש העסקים דן גרטלר, והיהלומן שמואל שניצר. אחיו היה הגסטרואנטרולוג ד"ר נפתלי נורברט שניצר.
יעקב מיטלמן

ד"ר יעקב מרכוס (מרדכי) מיטלמן (בגרמנית: Jacob Marcus Mittelmann;‏ 1910 – 5 בינואר 1975) היה מתרגם ישראלי. עורך דין במקצועו.

ביוגרפיה

יעקב מרכוס בן אברהם מיטלמן נולד בשנת 1910. למד משפטים, וב-1934 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת לייפציג שבגרמניה. הדיסרטציה שלו (Der altisraelitische Levirat. Eine rechtshistorische Studie), הייתה מונוגרפיה על תופעת הייבום בעם ישראל בעת העתיקה כפי שהיא משתקפת בסיפורה של תמר ובמגילת רות.
עלה לארץ ישראל בעלייה החמישית, וב-1939 הוסמך בה כעורך דין.
בשנות ה-40 ושנות ה-50 תרגם מספר ספרים לעברית. תחילה תרגם סיפורי ילדים קלאסיים במסגרת "ספריית גמד" של הוצאת פישר; בהמשך תרגם אלבומי יצירות של אמנים קלאסיים בספריית "דע את האמנות" של הוצאת סיני; את החיבור "מהי ההיסטוריה היהודית" להיסטוריון היהודי שמעון דובנוב ואת "המשפט הבינלאומי" למשפטן הבריטי ג'יימס לזלי בריירלי; ולבסוף תרגם ב-1955 בהוצאת סיני ארבעה ספרי הרפתקאות לילדים מאת הסופר הגרמני פטר מתאוס.

בשנות ה-60 פנה לתרגם מהספרות העברית לגרמנית. ב-1961 הופיעו בעיתון השווייצרי "די טאט" (גר'), שעורכו הספרותי הוא המבקר מקס ריכנר , תרגומיו לשירים מאת יעקב כהן ואלעזר בניועץ.
ב-1964 התפרסמה בהוצאת Manesse בציריך האנתולוגיה "מספרים עבריים בני זמננו" (Hebräische Erzähler der Gegenwart), שכללה סיפורים של מיטב הסופרים הישראלים, ובסופה שרטוט תולדות הספרות העברית החדשה.
ב-1965 התפרסם בשווייץ תרגומו לספרו הנודע של אליעזר שׂמֹאלי "אנשי בראשית". בהמשך תרגם לגרמנית שלוש אופרות ישראליות: "אלכסנדרה" למנחם אבידום (לברית: אהרן אשמן) והאופרות "אשמדאי" ו"הנסיון" ליוסף טל (לברית: ישראל אלירז). ב-1975 הופיע בשווייץ תרגומו האחרון, ל"עשן כיסה את הגולן" לאוריאל אופק.
מיטלמן נפטר בינואר 1975. נקבר בבית העלמין הדרום.
הותיר את אשתו, אלן (1906–1996), ילידת גרמניה.
הפינגווינים ממדגסקר

תקציר העלילה

הפינגווינים מהסרט מדגסקר מגיעים לגן החיות של ניו יורק בסנטרל פארק. במהלך הסדרה משתתפות בעלילה חיות רבות מגן החיות אך הבולטות מכולן הן חבורת הלמורים - המלך ג'וליאן, מוריס ומורט. הסדרה מספרת על החבורה של הפינגווינים, שמתפקדת תחת משטרו הצבאי של המפקד סקיפר.

סדרת המשך

בתחילת פברואר 2016 החלו בישראל שידורי הסדרה ג'וליאן המלך, המבוססת על עלילותיהם של הלמורים לפני תקופת הסרט מדגסקר.
מועדון פינת הרחוב

מועדון פינת הרחוב (בפורטוגזית: Clube da Esquina, בתעתיק עברי: קלובּי דָה אֶסקִינָה) היה קולקטיב מוזיקאים ברזילאי, שמקורו במדינת מינאס ז'ראיס. זהו גם שמו של אלבומם הכפול משנת 1972. בגרסה האמריקאית של האלבום, הוא נמכר תחת שמם של מילטון נסימנטו ולו בורז'ס.
"מועדון פינת הרחוב" משלב סגנונות פרוגרסיב רוק, בוסה נובה וג'אז, יחד עם השפעות של מוזיקת קאונטרי ברזילאית ומוזיקה קלאסית. גם הפלאטרס והביטלס השפיעו מאוד על יצירות "מועדון פינת הרחוב".
יחד עם טרופיקליה, נחשב "מועדון פינת הרחוב" לתנועה המוזיקלית הברזילאית אשר תהודתה בעולם בעידן פוסט הבוסה-נובה היא הרבה ביותר (החל בשנות השישים המאוחרות וכלה בשנות השבעים המוקדמות).

קורות מועדון פינת הרחוב

ב-1963 עזב מילטון נסימנטו את טרס פונטס (Três Pontas), עיר השוכנת בפנים הארץ במדינת מינאס ז'ראיס, והגיע לבלו הוריזונטה, במטרה ללמוד ולחפש עבודה. הוא התגורר בבניין לוי, בו גרה לא מכבר משפחת האחים בורז'ס. באחד הימים, לאחר שצפו נסימנטו ומרסיו בורז'ס יחדיו שלוש פעמים ברצף בסרט ז'יל וז'ים של פרנסואה טריפו, החלו שניהם לחבר שירים (מילטון כבר ניגן באותה התקופה במספר בארים בבלו הוריזונטה). מרסיו חיבר את המילים ומילטון את הלחן. החל מאז, חלקו של מרסיו בכתיבת המילים היה המשמעותי ביותר בדברי ימי "מועדון פינת הרחוב" ובשלב מאוחר יותר שיתף בכך פעולה בעיקר עם פרננדו בראנט. לאחר צאת האלבום הראשון, "מועדון פינת הרחוב" (Clube da Esquina), משנת 1972, יצא ב-1978 תחת אותו השם האלבום "מועדון פינת הרחוב 2", אשר כלל גם שירים של אמנים אשר לא היוו חלק ממועדון פינת הרחוב (לדוגמה, שיקו בוארקי).
פרנצ'סקו מורוזיני

פרנצ'סקו מוֹרוֹזיני (באיטלקית: Francesco Morosini; ‏ 1619–1694) היה הדוכס ה-108 של ונציה. מורוזיני כיהן כדוג'ה מאז בחירתו בקיץ 1688 ועד פטירתו.

קורות חיים

פרנצ'סקו מורוזיני נולד בוונציה למשפחת אצולה עשירה ומפורסמת, אשר רבים מבניה כיהנו כדוג'ים וכראשי צבא לה סרניסימה.
מורוזיני החל את הקריירה הציבורית שלו בצי הרפובליקה, עשה חיל במעשיו והגיע לדרגת המפקד הכללי של כוחות הצי בכרתים במהלך המצור על קנדיה על ידי האימפריה העות'מאנית. לאחר שנאלץ להיכנע לטורקים, שב לוונציה ובה הועמד למשפט בגין פחדנותו ובאשמת בגידה, אולם זוכה לאחר משפט קצר.
בשנת 1685, עם פרוץ מלחמת מוראה בין הרפובליקה לבין הטורקים, יצא מורוזיני בראש הצי הוונציאני ובזז את קורוני. במהלך השנים הבאות כבש את מרבית מוראה וזכה לכינוי "פלופונזיאקוס" (Peloponnesiacus). בשל ניצחונותיו היה הוונציאני הראשון שזכה לכך שפסל ברונזה שלו יוצב עוד בחייו בארמון הדוג'ה. תחת הפסל נכתב:
Francisco Morosini Peloponnesiaco, adhuc vivendi, Senatus

הרס הפרתנון

במהלך המצור על אתונה בשנת 1687 הורה מורוזיני על הפגזה ארטילרית על אזור האקרופוליס והרס את הבניין שעד אותה עת עמד על תילו. מורוזיני אף פיקח על הביזה של פסלי הפרתנון. הגנרל השוודי אוטו וילהלם אשר שירת תחת מורוזיני כתב שמורוזיני "הצטער על הרס המקדש היפהפה שעמד שלושת אלפי שנים על תילו" אולם בדו"ח של מורוזיני עצמו הוא קורא לפגיעה "יריה בת מזל". מורוזיני אף ניסה לבזוז את פסלי הסוסים שהוקדשו לאתנה, אולם אלה נפלו ממרומי צוק האקרופוליס והתרסקו, ולימים השלטון העות'מאני מכר את שרידי הפסלים שנותרו מהביזה לתושבים אנגלים וצרפתיים (ומרביתם מוצגים כיום במוזיאון הבריטי).

כהונתו כדוג'ה

בקיץ 1688 מונה מורוזיני לתפקיד הדוג'ה, ולאחר מינויו תקף את אביה אולם לא הצליח לכבוש את האי. לבסוף מורוזיני נאלץ לסגת בשל מגפה שפרצה בין חייליו.
בשנת 1693 יצא מורוזיני במסע מלחמה נוסף וניסה לכבוש את נגרופונט שבאביה, בלא הצלחה. 
לאחר מותו הוצבה, בשנת 1694, קשת שיש לזכרו בארמון הדוג'ה. חתול המחמד שלו פוחלץ והועבר למוזיאון קורר.
על שמו של מורוזיני נקרא בית הספר של הצי האיטלקי (Scuola Navale Militare Francesco Morosini) וכן ספינת של הצי האיטלקי שהושקה ב-30 ביולי 1885.
ביקורת כוח השיפוט

הנשגב

מהדיון ביפה עובר קאנט לדיון בנשגב. הנשגב הוא ריחוק אינסופי מאידיאל ההרמוניזציה בין ממלכת הטבע וחוקי הטבע לבין ממלכת החירות, החוקים שהאדם מכונן בעולם. קאנט ממחיש את חוויית הנשגב כעמידה מול דבר-מה עצום, חסר-גבולות, אינסופי. התפעמות מעוצמה ומגודל, מנוף קדמון המצביע על עידנים רבים וארוכים שחלפו. תחושת העמידה מול הנשגב איננה כלל וכלל תחושת ההנאה שחשים מול היפה אלא תחושה של יראה ושל חוסר-התאמה, חוסר-הרמוניה, זרות. כמו כן מדגיש קאנט, כי העמידה מול הנשגב עצמו אינה אמורה לשמש אלא כמקור לתכלית, והקדמה לתבונה.  
הגדרה נוספת לנשגב אצל קאנט היא ההתנסות במה שמעבר לכל ניסיון. הדבר אפשרי כיוון שמה שנמצא מעבר לכל ניסיון, מעבר לכל הכרה אנושית, היא התבונה. וההתנסות איננה באמצעות החושים אלא באמצעות הרגש. כלומר הנשגב הוא חוויה אסתטית רגשית באינסופיות ובאבסולוטיות של התבונה. בבסיס החוויה נמצא הכישלון האנושי להתמודד עם עוצמות הניסיון ומכאן - היראה. זהו רמז לחושים לקיומה של תבונה רחבה יותר ובלתי נתפסת.

שיפוט עולם הטבע לפי תכליתו

היצורים האורגניים (חי וצומח), בהם עוסקת הביולוגיה מתקיימים על פי קאנט, למען תכלית ובפרט, למען האדם. תכלית הגוף השלם היא לקיום היצור ותכליתו ותכלית אבריו היא לקיומו של היצור. בפרט, צורות האיברים ניתנות לשיפוט חושני ולהסבר ביחס לאיכות בה הן ממלאות את תפקידן. בכך שונה ההתייחסות לחי ולצומח מן ההתייחסות לגורמים פיזיקליים, מתמטיים ולוגיים. האדם, בזכות הכרתו, נמצא גם הוא מחוץ לקטגוריות התפיסה התכליתיות השולטות בחי ובצומח. 
חידושו של קאנט הוא חשיבה ביולוגית טלאולוגית, ללא מחויבות דתית. הוא אינו מסיק מתוך תפיסתו הטלאולוגית קיומו של בורא עולם בהכרח, אלא משתמש בתפיסה הטלאולוגית כדרך להסבר על עולם התופעות הביולוגיות. אדרבה, לגבי שכל מוחלט ובלתי-מוגבל אין מקום למושג התכלית. מחשבת האדם המצויה בשניות שבין התבונה והניסיון החושי נאלצת להשתמש במושג התכלית כהיפותזה ובכך מוצדק השימוש במושג זה.
אורי ש. כהן

ביוגרפיה

נולד בשנת 1970 בשיקגו שבארצות הברית, לאם ממוצא גרמני ולאב ממוצא מרוקאי. בגיל חמש הגיע עם משפחתו לישראל. שירת בחיל הים, עבר קורס חובלים והשתחרר בדרגת סגן.
למד באוניברסיטה העברית בתוכנית "אמירים". עבד כמלצר במסעדת "אוקיינוס" בירושלים. עם שני מלצרים נוספים פתח בית קפה בנווה צדק. קיבל תואר דוקטור לספרות מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים. היה כתב של העיתון "דבר" ברומא.
בשנת 2004 הפיק, יחד עם רוני אבולעפיה, את הסרט הדוקומנטרי "רישומים לקורות חיים" על הסופרת אידה פינק.
שמואל חיים

ביוגרפיה

חיים נולד בעיר כרמאנשאה שבאזור האיראני של חבל כורדיסטן. בנעוריו התחנך בבית ספר של כל ישראל חברים והשתלם במספר שפות זרות. משנת 1914 עבד כפקיד מכס בעיר מולדתו, ובזכות חוש פוליטי מחודד עם הזמן החל לשמש גם כיועץ פוליטי של שגרירות בריטניה. בשנת 1920 עבר לעיר הבירה טהרן והחל לעבוד כעיתונאי עבור העיתון המוסלמי-הכללי "אתחאד" (אחדות). לאחר מכן החליט לצאת ביוזמה לייסד עיתון המיועד לקהילה היהודית, והקים עיתון שבועי בשם "החיים" שיצא לאור בשנים 1922-1925. מרבית העיתון היה כתוב בפרסית סטנדרטית, אך חלקו היה כתוב גם בפרסית יהודית.
חיים ניצל את במת העיתון כדי לבטא את עמדותיו בנושאים השונים על סדר היום של יהדות פרס באותה תקופה; הוא קרא לבני הקהילה לגלות מעורבות גדולה יותר בחיים הפוליטיים, קרא לעריכת רפורמות במוסדות הקהילה, וביקר את ממשלת איראן על מקרי אפליה ודיכוי של יהודיה. הוא לא חשש להביע את ביקורת זו כלפי הממשלה האיראנית בפומבי ואף יזם פניה לחבר הלאומים כדי שיסייע ליהודים באיראן, וכך רכש לעצמו לא מעט אויבים בממשל האיראני. כמו כן הוא השתמש בעיתון כבמה להפצת הרעיון הציוני. הוא האמין שהארגונים הציונים היהודים-איראנים הקיימים אינם מתנהלים ומתפקדים כשורה ולכן הקים ארגון ציוני מתחרה שזכה למספר רב של תומכים. 
בשנת 1923 התמודד חיים וזכה ברוב גדול בבחירות של הקהילה היהודית לתפקיד הנציג היהודי בפרלמנט (מג'לס) של איראן, וכך היה לחבר באספה החמישית של המג'לס האיראני. בזמן כהונתו בפרלמנט הוא נטה לשתף פעולה עם חברי הפרלמנט מהאופוזיציה, וכך יצר אנטגוניזם מצד רזא ח'אן (ראש הממשלה דאז ולאחר מכן השאה). הוא היה צפוי לנצח גם בבחירות לכיסא היהודי במג'לס השישי, אך הושם במעצר בשבועיים וחצי לפני הבחירות ולבסוף הפסיד ליריבו ד"ר איוב לוקמאן נהוראי. מעט לאחר סיום כהונתו כחבר פרלמנט הואשם על ידי רשויות איראן בקשירת קשר להתנקשות בשאה מתוך כוונה להפוך את איראן לרפובליקה. הוא הועמד לדין בפני בית משפט צבאי שגזר עליו עונש מוות בשנת 1926. הוא נותר בכלא בתא נידונים למוות מספר שנים נוספות, וב-15 בדצמבר 1931 הוצא להורג על ידי כיתת יורים.
הינדרשטוק

גאוגרפיה

הר ההינדרשטוק הוא חלק משרשרת ההרים התוחמת מצפון את קרחון לאוטראר וקרחון אונטראר וממוקם בין ההרים אוויגשנייהורן ממערב ובאכלישטוק ממזרח.
מצדו הדרומי שוכן קרחון אונטראר ומצדו הצפוני קרחון גאולי.
שיכוך כאב

שיכוך כאב (בלועזית: אַנַלגֶזיה או אנלגטיקה) היא דרך (לרוב תרופתית) להעלאת סף הרגישות לכאב אצל אדם הסובל מכאבים, מבלי שהאדם יגיע למצב אובדן הכרה ומבלי לפגוע בתחושת המגע. כאב הוא תגובה חושית של הגוף לנזק פיזי או לדלקת. שיכוך הכאב יכול להיעשות בדרך פרמקולוגית, או באחת ממגוון הדרכים המשלימות, והוא יכול להיות מקומי או לכלול את כל הגוף.
צורך בשיכוך כאב - הכאב הוא תשדורת של הגוף המיועדת להפנות את התודעה לבעיה גופנית. אולם לעיתים האדם מעדיף שהכאב ייפסק או שרמת הכאב תפחת באופן מלאכותי, לכן פותחו שיטות לשיכוך כאב. התייחסות לכאב כאל מחלה או בעיה בפני עצמה תורמת לתחושת הצורך בשיכוכו גם בקרב אנשי רפואה.
הרדמה - (או אלחוש; בלועזית: אנסתזיה) היא פעולה מכוונת של עירפול כל החושים לעיתים עד למצב של חוסר הכרה (הרדמה מלאה). ההרדמה נועדה לחסום תחושות בכלל וכאב בפרט. הרדמה שונה מאלחוש בכך שהיא פוגעת בכל התשדורת החושית ולא רק בחישת כאב. ביצוע ההרדמה מתבצע ברפואה המערבית בעזרת תרופות. גישות משלימות מציעות הרדמה על ידי דיקור, היפנוזה רפואית או שילוב של כמה מן השיטות.
קיימת גישה משלימה של ניהול כאב המציעה דרכים להפחית את רמת הכאב על ידי פעולות כגון היפנוזה או דמיון מודרך.

אופיואיד

האופיואידים נקראים גם תרופות נרקוטיות, אלו הן נגזרות תרופתיות של אופיום: מורפין, קודאין, אוקסיקודון, אקטיק, מתדון ועוד. האופיואידים גורמים לתחושת אופוריה, שיכוך כאבים, דיכוי נשימתי (כולל שיכוך שיעול) דיכוי תנועתיות המעי (כולל עצירות) ותלות פיזית (התמכרות פיזית).
האופיואידים עוברים את מחסום דם מוח ופועלים בצורה ישירה על מערכת העצבים המרכזית על מנת לשכך כאב.
מנגנון: האופיואידים פועלים על חוט השדרה על ידי עיכוב של שחרור מתווכי כאב למוח. וישירות על סינפסות של הגרעין הקשתי (arcuate nucleus) במוח. פעולה כפולה זו הופכת אותם מאוד יעילים בדיכוי כאב. הם מפעילים רצפטורים לאופיאטים, בעיקר מסוג μ - מדכאי GABA. רצפטורים אלה אחראים על שיכוך כאב ותחושה טובה גם באופן פיזיולוגי. אופיואידים אנדוגניים (endogenous opioids) הם חומרים המופיעים באופן טבעי במוח, לדוגמה אנדורפינים.
אופיואידים משמשים בעיקר לטיפול בכאבים שאינם ניתנים לבלימה באמצעים אחרים, כטיפול ראשוני לפציעות טראומטיות קשות (למשל לפצועים בשדה הקרב), לחולי סרטן בשלבים מסוימים או סופניים של המחלה, בזמן ניתוח וכדומה. שיווק מאסיבי של אופיואידים בשיטות מפוקפקות מוכר כתורם למגפת האופיואידים, בה נפטרו כ-47,600 אמריקנים ממנת יתר ב-2017.

סדר הטיפול

נוהגים לשכך כאב בהתחלה על ידי מתן תרופה שאינה נרקוטית, אם לא חלה הקלה משלבים מתן תרופה שאינה נרקוטית עם תרופה נרקוטית חלשה, והיה וגם שילוב זה לא גורם שיכוך הכאב, עוברים למתן אופיאטים.
צוען

צֹעַן עיר מצרית קדומה, ממזרח לדלתת הנילוס. שמה מופיעה לראשונה במקרא בספר במדבר, פרק י"ג, פסוק כ"ב בסיפור המרגלים שיצאו לתור את הארץ בשליחות משה.  במקורות הלניסטיים מופיעה העיר בשם טאניס. יש שזיהו את צוען עם העיר הקדומה אווריס בירתם של הפרעונים החיקסוסיים. מצוען שלט רעמסס השני.

בספר בראשית מתוארת ישיבתם של יעקב ובניו בגושן ולפי משורר תהילים היא  "שדה צען". משפחת יעקב במדבר ולא במרכזי הערים. שדה צען הוא מקום המתאים למרעה. במקרא "שדה צוען" הוא גם כינוי למצרים. בתעודות מצריות מופיעים תיאורים על התיישבות שבטים נודדים באזור. פפירוס אנאסטזי מתאר את התיישבותם של שבטים אלה: "סיימנו להניח לשבטי השאסו מאדום לעבור את מבצר מרנפתח אשר בת'כו אל הבריכות של פיתום של מרנפתח אשר בת'כו כדי להחיות את עצמם ואת מקניהם , על פי רצון פרעה".
הכתוב בספר במדבר נותן את המידע כי: "חֶבְרוֹן, שֶׁבַע שָׁנִים נִבְנְתָה, לִפְנֵי, צֹעַן מִצְרָיִם." רש"י מפרש לפי הכתוב במדרש תנחומא : "להודיעך שבחה של ארץ ישראל כי חברון היא המקום הפחות ביותר בארץ ישראל, ואף על פי כן, היא עדיפה פי שבעה על האדמה המעולה ביותר במצרים".
דימום מהאף

הפתופיזיולוגיה

דימום מהאף נגרם כתוצאה מקרע של כלי דם בתוך רירית האף. קרע יכול להיות ספונטני או כתוצאה מטראומה. 60% מהאוכלוסייה מדווחים על דימום מהאף עם שכיחות שיא באלה מתחת לגיל עשר ומעל גיל 50 ומופיע אצל גברים יותר מאשר נשים. עלייה בלחץ דם נוטה להאריך את משך הזמן של דימום מאף ספונטני.  תרופות והפרעות של קרישת דם נוגדות קרישה יכולים לקדם ולהאריך את הדימום. דימום ספונטני מהאף הוא שכיח יותר אצל קשישים כי רירית האף הופכת להיות יבשה ודקה ולחץ דם נוטה להיות גבוה יותר. גם משך זמן הדימום אצל הקשישים הוא ארוך כי כלי הדם שלהם הם פחות מסוגלים להצר ולשלוט בדימום.]

דרך טיפול

ברוב המקרים, הדם מגיע מאזור קיסלבך, המצוי בחלק הקדמי של החיץ והמכיל כלי דם רבים. בדרך כלל אפשר להשתלט על הדימום ולהפסיק אותו על ידי לחיצה על שני צידי האף במשך לפחות חמש דקות ועד 20 דקות; הטיית הראש קדימה (מטה) תעזור להקטין את הסיכוי של בחילה וחסימה בדרכי הנשימה, בליעת דם עודף יכולה לגרות את הקיבה ולגרום להקאות.  
תרופות oxymetazoline או phenylephrine שהן תרסיסים לאף שמיועדים לטיפול בנזלת אלרגית, ועשויים גם לשמש למטרה זו. אם אמצעים פשוטים אלה לא עובדים אז ייתכן שיש צורך בהתערבות רפואית כדי לעצור את הדימום על ידי כוויה כימית של כל כלי הדם הקדמיים של האף . טיפול זה נעשה אך ורק על ידי איש מקצוע רפואי. זהו הליך כירורגי וצריך להזריק חומר הרדמה ברירית האף, רצוי בתוספת של אדרנלין אקטואלי להפחית דימום נוסף.

חברה ותרבות

בקומיקסים יפניים, כגון אנימה ומנגה, דימום פתאומי מהאף מצביע בדרך כלל על כך שהאדם מגורה מבחינה מינית. תיאור זה מבוסס על אמונה עממית יפנית לפיה דימום מהאף הוא סימן לריגוש מיני. 
אמונה רווחת בפיליפינים היא שדימום מהאף נובע מהיתקלות של האדם בבעיה מורכבת, בדרך כלל קשיים בדיבור באנגלית. דוגמאות אחרות יכולות להיות בחינה, ראיון, או ניתוח דו"ח שמשתמש במונחים טכניים.