google/wiki40b huggingface dataset:
כתובת תל דן

כתובת תל דן היא מצבה ארמית הכתובה בארמית קדומה תוך שימוש באלפבית פיניקי, המתוארכת בין המאה ה-9 לפנה"ס  למאה ה-8 לפנה"ס, שהוצבה בשער העיר העתיקה דן (תל דן) שבצפון עמק החולה.
הכתובת נתגלתה  על ידי משלחת החפירות בתל דן בראשותו של  פרופ' אברהם בירן, ראש מכון גליק לארכאולוגיה מקראית בהיברו יוניון קולג', בשנים 1993‏-1994. החלק הראשון של הכתובת נתגלה ב-21 ביולי 1993 על ידי גילה קוק, מודדת משלחת החפירות, ועוררה מיד עניין רב. בשנת 1994 נתגלו עוד שני שברים מן הכתובת בריצוף רחבת השער. הכתובת נמסרה על ידי רשות העתיקות לתצוגה במוזיאון ישראל, והיא מוצגת באגף הארכאולוגי שבמוזיאון.
כתובת תל דן המתוארכת לתקופת מלכותם של צאצאי דוד, תקופת בית ראשון (תקופת הברזל II), היא הראייה הארכאולוגית החוץ מקראית החשובה ביותר ואולי אף היחידה, אשר מזכירה את בית דוד.

הרקע להקמתה

הכתובת היא מצבת ניצחון ארמית, שהקים אחד ממלכי ארם בעקבות ניצחון על ממלכת ישראל. הכתובת מזכירה את יהורם בן אחאב מלך ישראל וכנראה אף את אחזיהו בן יהורם מלך יהודה, המכונה ככל הנראה בכתובת "[מל]ך בית דוד". מלכים אלו מוכרים היטב מספר מלכים והריגתם מיוחסת שם ליהוא. בשל איזכור מלכים אלו, מקובל להניח שהמלך לכבודו סותתה הכתובת היה חזאל מלך ארם דמשק, שתקופת שלטונו הקבילה לזו של יהורם בן אחאב ואחזיהו בן יהורם. 
בנוסף לתיאור מלחמה בין ארם לישראל, הקטעים ששרדו רומזים על פעולות ועלילות נוספות של המלך הארמי. המלך בכתובת מתפאר בהרג "שבעין מלכין" ולכן יש להניח שהוקמה לציון פעולות מלכותו, בדומה לכתובת מישע המואבית.
שברי הכתובת שובצו ברצפת בית השער, ייתכן שבתור פעולה סמלית, כך שתושבי דן, לאחר שיקומה, דרכו על הכתובת שהנציחה את חורבנה בכניסתם ויציאתם מהעיר.

הכתובת ו"בית דוד"


חשיבותה העיקרית של הכתובת במחקר הארכאולוגי היא שבכתובת זו מצוין "בית דוד". הכתובת היא הראייה הארכאולוגית המקובלת והאמינה היחידה המתוארכת לזמן הבית הראשון ובה מוזכר בית דוד. כמו כן יש לציין שמקובל היה לתאר מלכים על פי ראש שושלת המלוכה, כפי שצויין בכתובת.
בוויכוח ההיסטורי לגבי עצם קיומו של מלך ישראל בשם דוד, ממלכת ישראל המאוחדת, והיכולת להסמך על הסיפור המקראי כמסמך היסטורי, משמשת הכתובת טיעון חשוב לטובת המצדדים בקיימותן של שלוש הקביעות הנ"ל. אם בתחילה היו שניסו לקרוא תיגר על אזכורו של דוד בכתובת, והציעו לקרוא את השורה כ"בית דוֹד" (כלומר, "בית האהוב"), או כשמו של מקום בשם "בית-דוד" (על משקל "בית לחם", "בית אל") ולא כשמה של שושלת, הרי כיום מרבית המומחים מסכימים ששמו של דוד אכן מוזכר, וכנראה ששליט בשם זה היה קיים. נותר הוויכוח על הקף ועוצמת הממלכה של דוד].
אל-ח'ירייה

היסטוריה

במנסרת סנחריב, המתארת את מסע סנחריב לדיכוי מרידה אנטי אשורית בארץ ישראל, נזכרת במקום העיר בני-ברק שבשליטת אשקלון הפלישתית. העיר נכבשה ונבזזה ב-701 לפנה"ס על ידי צבא אשור.
במקרא יועד היישוב להיכלל בנחלת שבט דן. 
בתקופה הרומית התקיים במקום יישוב יהודי, ששרד עד המאה ה-4 לספירה.
בתקופה הצלבנית צויין היישוב בשם "בומברק".
בתקופה העות'מאנית נקרא הכפר "אבן איברק", והוזכר על ידי יהוסף שוורץ בספרו "תבואות הארץ" בשם "בני באראק". תושבי הכפר היו מוסלמים ברובם, וכלכלתם התבססה על חקלאות ועל גידול משק חי.
ב-1924 הוקמה המושבה היהודית בני ברק על אדמות שנקנו מתושבי הכפר, ובעקבות כך שינו תושבי הכפר את שמו מ"אבן איברק" ל"אל-חירייה", כדי להבדילו משם המושבה. עוד הוקמו על אדמות שהיו שייכות בעבר לכפר המושב כפר אז"ר, הקיבוץ אפעל (כיום רמת אפעל) ושכונת מפדה אזרחי (כיום שכונת נווה יהושע ברמת גן).

מלחמת העצמאות

בבוקר 4 בדצמבר 1947 תקפו כ-150 ערבים חמושים מהכפרים אל-ח'ירייה וסקיה את קיבוץ אפעל. המגינים השיבו אש ועצרו את ההתקפה על גדרות הקיבוץ. באותו זמן הוזעק פטרול לוחם (פל"ם) מכפר אז"ר הסמוך ופתח באש על הערבים המופתעים. ההתקפה נשברה והערבים נסוגו עם 3 הרוגים ופצועים. בחודש אפריל 1948 עלתה המתיחות באזור לקראת פינוי מחנה הצבא הבריטי הסמוך, תל ליטוינסקי (כיום תל השומר). בסביבות הכפר החלו להתרכז הן כוחות ערביים והן כוחות ההגנה, וביום הפינוי התחולל קרב בין הכוחות - בין השאר גם בשטחי פרדסים השייכים לאל-ח'ירייה.
ב-28 באפריל 1948, במסגרת מבצע חמץ שמטרתו המקורית הייתה כיתור העיר יפו, "טיהור" השטח סביב לה וקידום כניעתה, תקף את אל-חירייה גדוד 32 מחטיבת אלכסנדרוני של "ההגנה". לפי ההיסטוריון בני מוריס, הכפרים נכבשו ללא קרב, ותושביהם "החלו לנוס בבהלה ברגע שטורי ההגנה קרבו או שמטחי האש שלה פגעו בכפרים". עוד כותב מוריס כי בהתקפה נהרגו ארבעה גברים ושלוש נשים מתושבי אל-חירייה, וכי שני גברים נוספים הוצאו להורג מיד לאחר הכיבוש באשמת הריגת איש "הגנה". אנשי הכפר נלקחו כולם כשבויים, ובהמשך שוחררו הנשים והילדים מתחת לגיל 11. לפי מוריס פנו תושבי הכפר לכוחות ההגנה בבקשה לחזור לביתם תוך נכונות "לקבל על עצמם את מרות השלטון היהודי", אך כפי הנראה בקשתם נדחתה.

לאחר העזיבה

לאחר הקמת מדינת ישראל הוקמה במקום מעברת חיריה (נקראה גם "כפר המסובים") שפורקה רשמית ב-1972 כאשר חלקה סופח לרמת גן וחלקה לרמת אפעל. כמחצית משטחי הכפר צורפו לרמת גן ושימשו לבניית השכונות שיכון הצנחנים,  שכונת גן ערמונים, רמת עמידר, מרום נווה, וכן להקמת "הספארי" העירוני, כפר המכביה, הפארק הלאומי ואוניברסיטת בר-אילן.
המחצית השנייה של שטחי הכפר סופחה למועצה האזורית אפעל.
שטח קטן סופח לבני ברק ועליו הוקמו השכונות נוה אחיעזר, קריית ויז'ניץ, קריית נדבורנא, רמת אלחנן ומרכז בעלי מלאכה (בני ברק).
לחלק המרכזי של הכפר לא נותר זכר וכיום עובר מעליו מחלף מסובים. כמה ממבני הכפר משמשים את עיריית רמת גן עד היום כמחסנים, מוסך ומבנה המחלקה הוטרינרית וכמה בתים נוספים עומדים נטושים סמוך לתחנת הדלק שעל כביש "דרך לוד"; בית יחיד, שהיה בחלקו הצפון-מזרחי של הכפר, כיום ליד מחלף מסובים, נותר על תלו והוא מאוכלס עד היום.
שם הכפר מזוהה כיום בקרב רוב הציבור בישראל עם אתר הפסולת הגדול "חירייה", שהוקם ב-1952 מדרום לאדמות הכפר. כיום, אתר הפסולת לשעבר וחלק מאדמות אל-ח'ירייה שבסביבתו מהווים את פארק אריאל שרון.
חזיר הסבך

מאפיינים

חזיר זה הוא גדול ומגיע לגובה 60-100 ס"מ ולמשקל 55-150 ק"ג. הוא דומה לקרובו חזיר הנהרות ושני המינים בעלי פנים לבנות עם פרווה אדומה. הם בעלי אף גדול ושחור ובעל קפלים מעטים ושני ניבים קטנים המזדקרים מהלסת התחתונה כלפי מעלה. האוזניים מצויצות ומגודלות והעיניים שחורות וקטנות. לאורך העורף ישנה רעמת שיער לבנה המתחברת לשיער הפנים הלבן. שאר הגוף אדמוני והזנב לבן. החזיר בעל רגליים קטנות אך מסוגל לרוץ במהירות בעת הצורך ולהיעלם בשיחים.
למין דו צורתיות זוויגית והזכרים גדולים וחזקים יותר מהנקבות. הם חיים בלהקה של עד 12 פרטים ובראשם זוג דומיננטי מבוגר. הם ממליטים וולדות קטנים ומרובים לאורך כל השנה וכמו רוב החזירים, הם די אגרסיביים כשיש לידם צאצאים.
החזירים הם אוכלי כל הניזונים משורשים, גידולים חקלאיים ופירות ועד לנבלות ולחיות קטנות. הם גורמים נזקים חקלאיים רבים ועל כן ניצודים בידי התושבים המקומיים. עם זאת הם מתרבים במהירות וקשה להשמיד אותם. יש להם מעט מאוד טורפים טבעיים, בעיקר אריות ונמרים, בשל התגוננותם העזה.
ממס

ממס (באנגלית: Solvent, סולבנט) הוא חומר שיש ביכולתו להמס חומר אחר (המומס). רוב הממסים הם נוזלים, אך אין ההגדרה מחייבת שהממס יהיה במצב צבירה נוזלי.
הממס והמומס יוצרים יחד תמיסה בתהליך שנקרא המסה (solvation).
רוב הממסים הקיימים הם תרכובות אורגניות, כלומר תרכובות המכילות אטומי פחמן. אף על פי כן, ישנם ממסים אחרים שאינם שייכים לקטגוריה זו כגון: מים, אמוניה ואף כספית (שהיא מתכת נוזלית בטמפרטורת החדר המסוגלת להמיס לתוכה מתכות שונות וליצור אמלגמה).
ממסים עשויים לשמש ליישומים ישירים כגון חיטוי או כמקור אנרגיה (בצורה של דלק), או לשימושים עקיפים, כגון דילול (של חומרי צבע), המסה (של חומרי ריח, מזון ותרופות) או תיווך (בסינתזות כימיות, כמחליפי חום וכאלקטרוליטיים בתאים חשמליים).

מיון של ממסים

ניתן למיין ממסים על בסיס תכונות כימיות ופיזיקליות שונות. שלוש השיטות הנפוצות ביותר הן:

משפחת הממסים ההטרוציקלים

קבוצת ממסים חשובה ביותר, השייכת למשפחת הממסים האורגנים, היא קבוצת הממסים ההטרוציקלים. לקבוצה זו שייכים תרכובות אורגניות טבעתיות או רב טבעתיות שלהן תכונות מועדפות להמסת קטיונים מתכתיים על ידי יצירת קומפלקסים יציבים מאוד אתם. למשפחה זו שייכות תרכובות האתר כתר (Crown ether), והקריפטנידים (Cryptand).
על התגלית אודות קבוצת הממסים הזו, ועל פיתוח השיטות הסינתטיות לייצורן, הוענק בשנת 1987 פרס נובל לכימיה לצ'ארלס פדרסן, ז'ן-מארי להן ודונלד ג'יימס קראם.

ייבוש של ממסים אורגנים

לעיתים קרובות יש צורך לייבש ממס אורגני משאריות של ממסים אחרים שנמצאים בו (Drying of Organic Solvents). כשהממס שאותו מבקשים לייבש הוא פרוטי, אזי מטרת הייבוש היא להרחיק מים, וכשהממס אותו מבקשים לייבש הוא אפרוטי, אזי מטרת הייבוש היא להרחיק כל ממס פרוטי שנמצא בו לרבות מים.
עבור שני סוגי הממסים, נהוג לבצע ייבוש לאחר פעולות מיצוי כימי, ובמקרה שמדובר בממס אפרוטי, מבצעים גם ייבוש לפני ביצוע תגובות הרגישות לנוכחות ממסים פרוטים (כגון תגובות גריניאר).
פעולות ייבוש נפוצות מאוד גם בתהליכי ההכשרה של ממסים אפרוטיים לשימוש כאלקטרוליטיים בתאים אלקטרוכימיים.

אופן פעולת הייבוש

פעולת הייבוש של ממס מתבצעת על ידי הוספה של ראגנט ייבוש לתוכו ולאחר מכן מבצעים סינון או זיקוק לקבלת הממס היבש.

סוגי ראגנטי ייבוש

ראגנטי ספיחה - מטרתן לספוח שאריות של מים מהממס האורגני. דוגמאות: סיבים מולקולרים (סיליקה ג'ל), מלחים היגרוסקופים (מגנזיום גופרתי, סידן גופרתי, סידן כלורי, אשלגן פחמתי).
ראגנטי נטרול כימי - מטרתן לנטרל ממסים פרוטים על ידי תגובה כימית אתם שמסתיימת לרוב בפליטת גז מימן. דוגמאות: ליתיום אלומיניום הידריד (LiAlH4), מתכות אלקליות (ליתיום, נתרן, אשלגן).
הקתדרלה של אאכן

הקפלה הפלטינית

הקפלה הפלטינית היא ליבה של הקתדרלה ומקורה הוא בארמונו המלכותי של קרל הגדול. הארמון התפרש על כל מתחם מרכז העיר של אקס לה שפל והכיל את הקפלה במרכזו. הקפלה הפלטינית החלה להיבנות כאשר קרל הגדול למעשה מניח את אבן הפינה לקפלה המלכותית החדשה. בשנה אשר הבנייה החלה והיא שנת 793 ועד 813 הבנייה על הקפלה המלכותית התמשכה כאשר היא למעשה מסמלת את איחוד מדינות מערב אירופה תחת מונרך מדרג גבוה יותר אחד.מקור ההשפעה לתכנון הקפלה מקורו במזרח האימפריה הרומית הקדושה של אותם הימים. הקפלה  על פי האמונה נמצא קברו של קרל הגדול מתחתיה, במרכז המוקד של הריצפה במרכז המעגל. השיש ששימש לציפוי חלל הפנים מקורו בארמון של רוונה אותם הימים. הקפלה עצמה בוססה על בזיליקת סן ויטאלה (שבוססה בעצמה על איה סופיה) נוסף לשיש שמקורו הוא איטליקי כך גם המודל של הקפלה. צורתה היא מתומנת והיא מעוטרת בפסיפס עצום ממדים. בשנת 881 הקפלה נפגעה על ידי תקיפה ויקינגית עד ששוקמה בשנת 983 ו-1165 היא נהפכה למקום עלייה לרגל עקב מעשיו של ברברוסה להעצמת דמותו של קרל בציבור. 
הקפלה ידועה בשל כמה מאוצרותיה הייחודיים, בין היתר, גם בשל ממדיה המדויקים של העמודים בה, הזהים באורכם כמעט לחלוטין (שמונה במספר). אוצר נוסף של הקפלה היא הנברשת מתקופתו של פרידריך ברברוסה שנתרמה לקתדרלה בשנת 1165. פארה של הקתדרלה נוסף על חשיבותה הפכו אותה לאחת ממקומות העלייה לרגל החשובים ביותר באירופה של ימי הביניים ומשכו צליינים מכל רחבי האימפריה הרומית הקדושה נוסף על כך. 
בעת בנייתה הייתה הקפלה בשטח פתוח בחצרו של הקיסר, נבנתה בסגנון האדריכלות הקרולינגית, במבנה העשוי מ-8 צלעות בהיקף הפנימי ו-16 צלעות בהיקף החיצוני. 
היא תוכננה על ידי אודו ממץ (Odo of Metz) שעבד על המבנה מתוך הציפיה שישמש בעתיד גם לקברו של קרל הגדול. קשר ייחודי בין מבנה הקפלה הפלטינית קיים גם לסטונהנג' באנגליה של ימנו. הקפלה בנויה על סמך שני מתומן ומעגל כאשר החיצוני שבהם והוא המעגל מתאים ביחס מידותיו למעגל האבנים מאבן הסארסן (Sarsen) והמתומן הפנימי לתבנית הפרסה הבנויה גם מאבן הסראסן. 
גגות הקתדרלה ספגו מכה קשה בשריפה הגדולה שפרצה באאכן של שנת 1656. שריפה זו גרמה לעיצוב פנים משמעותי של חלק מהקתדרלה בסגנון הרוקוקו והבארוק. מאפיינים אלו הוסרו במאה ה-19 על מנת להחזיר את הקתדרלה למראה המקורי, כל זאת על פי עקרונות התנועה הרומנטית הגרמנית.
בחלקה המערבי (ווסט וורק) של הקפלה היה מקום מושבו של הקיסר. חלק זה היה מול האפסיס וכך היו בקפלה שני מוקדים, הכומר במזרח והקיסר במערב, חלוקה האומרת שהדת חשובה אבל גם שלטון הקיסר חשוב.

אוצר הקתדרלה

אוצר הקתדרלה חשוב ביותר גם הוא. בין האוצרות החשובים נמנים פרטי אמנות רבים ובהם ה-Pala d'Oro מהתקופה האוטונית ביחד עם תרומות אוטוניות אחרות מהתקופה המקשרות את הקתדרלה גם בעיצוב הפנים שלה אף יותר לקרל הגדול. מבין אוצרות אלה נמנים גם הסרקופגים המוזהבים של קרל הגדול ושל שרידי קודש אחרים הקשורים למריה, אם ישוע. כך גם כס המלכות של קרל הגדול חשוב ביותר כאשר עליו הוכתרו 12 מלכות ו-30 מלכים של האימפריה הרומית הקדושה על רצף ההיסטוריה. 
חשיבותו של אוצר הקתדרלה ייחודית בקנה מידה עולמי וייחודית באירופה כשהיא נמנת מבין החשובות ביותר בה. נוסף לכך היא פתוחה לקהל הרחב משנת 1995 כאשר כ-100 מוצגים ניתנים לצפייה.

בית המקהלה

בית המקהלה המרהיב זכה לכמה כינויים במהלך שנות קיומו ובהם גם לשם "בית הזכוכית של אאכן". הוא כולל בתוכו חלונות ויטראז' עצומים המתנשאים לגובה של כ-27 מטרים והכוליים כ-1,000 מטר רבוע של זכוכית ככלל.
תרצה כהן

ביוגרפיה

תרצה כהן נולדה במרבורג, גרמניה, להוריה, פרופ' אברהם הלוי (אדולף) פרנקל ורעייתו מלכה (וילהלמינה). ב-1929 הם הגיעו לארץ ישראל לתקופת שבתון של שנתיים, חזרו לגרמניה ועלו לארץ ישראל ב־1933, עם עליית הנאצים לשלטון.
למדה בבית הספר התיכון ״מעלה״ בירושלים. הייתה הנערה הראשונה שנבחנה בבחינת בגרות בתלמוד, שהצריכה בקיאות ב־60 דפי גמרא. לאחר מכן יצאה לשרות לאומי בקבוצת יבנה. החליטה ללמוד רפואה, אבל בהיעדר לימודי רפואה בישראל, והעדר אפשרות לנסוע ללימודים בחו״ל תוך כדי מלחמת העולם השנייה, למדה ביולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
לאחר מלחמת העולם השנייה למדה רפואה בז'נבה ובבזל, שווייץ.
ב־1949 נישאה ליעקב כהן, שגם הוא למד רפואה בשווייץ, ולימים שימש אפידמיולוג ראשי במשרד הבריאות. שבה לישראל בתום לימודיה, ב־1952. לאחר שרות בן חמש שנים כרופאה פנימית בבית החולים על שם שוויצר בטבריה, חזרה המשפחה לירושלים, ותרצה הצטרפה כחוקרת למעבדתה של פרופ' אלישבע גולדשמידט, מחלוצות המחקר הגנטי בישראל.
במסגרת פעילותה האקדמית, ניהלה מחקרים בתחום הגנטיקה של האדם,  מאפיינים גנטיים של בני עדות ישראל השונות, יוצאי כורדיסטן, קראים, יהודי פרס, מרוקו, קוצ'ין, גאורגיה ובוכרה. בדקה את השפעתם של נישואי קרובים על התבטאותן של מחלות תורשתיות שונות. מבין המחלות והמצבים אותם חקרה היו: תלסמיה, סוכרת נעורים, חרשות, ועוד. מחקריה פורסמו בלמעלה מ־160 פרסומים, כולל בכתבי-עת רפואיים מובילים ובספרים.
ב־1964 פתחה את המחלקה הראשונה לייעוץ גנטי בארץ, בבית החולים הדסה בירושלים. שיטות העבודה שפיתחה במרפאה זו אומצו לאחר מכן במרפאות לייעוץ גנטי שנפתחו בבבתי חולים נוספים בארץ.  
ב־1965 נפסלה לשידור תוכנית מדע פופולרי ברדיו בה השתתפה, בגלל השימוש במילה 'מין' (בהקשר של 'תאי מין'), מילה שהייתה אסורה לשידור באותם ימים.
במקביל לעבודתה הקלינית והניהולית המשיכה לערוך מחקרים בגנטיקה של האדם שהקנו לה תארים אקדמאים באוניברסיטה העברית כולל מרצה (1965), מרצה בכיר (1971), פרופ' חבר (1976) ופרופ' מן המניין (1980).   לאחר פרישתה הרשמית ב־1990 ועד 2004 (בהיותה בת 79), המשיכה לייעץ, בהתנדבות, במרפאה לייעוץ גנטי ב״הדסה״. פעילותה ההתנדבותית נפסקה כאשר ״התגלה״ שעברה את גיל 70, שהוא הגיל המרבי שבו הותרה לרופאי הדסה לקיים פעילות קלינית התנדבותית. 
פרופ' כהן הצטיינה בהתייחסותה המכבדת והאישית למטופליה. היא סירבה להשתמש במונח 'מקרה', שהיה מקובל באותה תקופה, לציין בני אדם חולים, והשקיעה מאמץ רב בהבנה מכבדת של המטופלים. היא שוחחה עם הפציינטים הערבים בשפתם, ורופאים רבים השתמשו בכישוריה כדי לתקשר עם המטופלים שלהם.
בעלה, ד״ר יעקב כהן, הלך לעולמו בתאונת דרכים ב-1972. בנותיה: יסכה כהן-מנספילד, פסיכולוגית חוקרת, נועה ליאל, רופאה קרדיולוגית ואורינה כהן, אמנית.
תל אדמי

ארכאולוגיה ומחקר

תל אדמי, אינו תל ארכאולוגי, אלא גבעה טבעית. מרחוק הוא דומה לכזה מאחר שהחיקסוסים, שהקימו את היישוב בתקופת הברונזה הבייניימית, בנו סוללת הגנה גדולה מצידו המערבי של התל, ואת היישוב הם בנו בשיפוליה המזרחיים של הסוללה. הסוללה הגנה על העיר מהכיוון בו אין הגנה טבעית, מקום חיבור השלוחה לרכס.
הממצאים הקדומים ביותר שנמצאו בתל הם שלושה שפיפונים, אבני פולחן של דייגים וספנים מתקופת הברונזה הקדומה הנפוצים באזור הכנרת. לאחר תקופת הברונזה (בה הקימו החיקסוסים את המקום), היה האתר מיושב מתקופת הברזל ועד להתקופה הביזנטית בארץ ישראל. בלב התל נבנה אקרופוליס מוקף חומה. רוב השרידים שבתל הם מהתקופה הביזנטית. ממזרח לאקרופוליס נמצאו אבני גזית, שברי פסיפס ושברי רעפים, המעידות על מבנה ציבורי גדול, כנראה כנסייה ביזנטית או בית כנסת.
החורבה שלמרגלות התל, נחפרה על ידי חוקרי המאה ה-19, ובהם ויקטור גרן, שטחה כ-80 דונם והיא בנויה ממספר מפלסים ממזרח למערב. דרך החורן ההיסטורית עברה בסמוך. תושבי החורבה עיבדו את האדמות הפוריות שבעמק שלמרגלות הגבעה ובנו בריכת השקיה הקולטת את מימיה מעין אדמי הסמוך. במקום יש כמות גדולה של שרידים אריכטקטונים כולל קירות רבים העומדים על תילם ושני בתי בד מרשימים. השרידים מתוארכים לתקופה הרומית בארץ ישראל, התקופה הביזנטית וההתקופה הצלבנית בארץ ישראל. חלק מהאבנים מהתקופה הביזנטית שימשו לבנייה משנית במבני הכפר המוסלמי המאוחר שבמקום. במאה ה-11 תושבי הכפר הפכו לדרוזים בידי מפיץ הדת הדרוזית בארץ ישראל משאיח' אלחמא. הכפר היה מיושב עד שנת 1948.

היסטוריוגרפיה

הארכאולוג וחוקר המקרא רולאן דה וו הציע לזהות את התל עם "אדמי הנקב" המוזכרת במקורות מצריים, באגדת כרת בכתבי אוגרית וכן  במקרא. יישוב בשם "דמין" מוזכר גם בתלמוד.
"אדמי הנקב" נזכרת בספר יהושע בתיאור דרום נחלת שבט נפתלי: "וַיְהִי גְבוּלָם מֵחֵלֶף מֵאֵלוֹן בְּצַעֲנַנִּים וַאֲדָמִי הַנֶּקֶב וְיַבְנְאֵל עַד לַקּוּם". "אדמי הנקב" זה תיאור ליישוב אדמי, ששוכן בסמוך ל"נקב" - מעלה תלול - הדרך הראשית שמוזכרת לעיל.
התלמוד הירושלמי מזהה את כל המקומות המצוינים בפסוק: "מחלף - חלף, מאילון - איילון, בצעננים - אגנייא דקדש, ואדמי - דמין, הנקב - ציידתה, ויבנאל - כפר ימה, עד לקום - לוקים". 
לפי מסורת זו, חז"ל ראו ב"אדמי" וב"הנקב" שני יישובים נפרדים. יש לציין כי גם אוסביוס באונומסטיקון התייחס לשני יישובים נפרדים, וכך מופיע גם בתרגום השבעים.
לפי זה, היישוב המקראי "אדמי" זוהה אפוא עם היישוב התלמודי "דמין" השוכנת למרגלות התל הקדום (כנראה שבתקופת התלמוד הירושלמי - שנכתב בתפר בין התקופה הרומית לתקופה הביזנטית - היה היישוב "אדמי" למרגלות התל - כפי שפורט לעיל על התקופה הרומית). 
היישוב התלמודי "ציידתה", שנזכר בירושלמי, מזוהה כיום ב"ח'רבת ציאדה" השוכנת ליד מושב הזורעים בבקעת יבנאל.
המושבה יבנאל שהוקמה בשנת 1901 נקראה בשמה על בסיס הזיהוי האמור של חז"ל ל"כפר ימה" התלמודית, כיוון שהוקמה בסמוך ל"ח'רבת ימא".

גאוגרפיה

תל אדמי שוכן בסמוך לדרך ראשית עתיקה שיורדת מאזור שדה אילן, דרך הגדה הדרומית של נחל אדמי, אל עבר שיפוליו המערביים של רכס אדמי. במקום נובע מעיין עין אדמי שמימיו נאגרים בבריכה מלבנית עתיקה  באורך 8 מטר וברוחב 4 מטר.
בסמוך לתל אדמי עובר קניונו הבזלתי של "נחל אדמי", המתחבר לנחל יבנאל, ולידו שמורת "רכס אדמי".
דייוויד אורטיז

דייוויד אורטיז (בספרדית: David Ortiz, ידוע בכינויו Big Papi; נולד ב-18 בנובמבר 1975) הוא שחקן בייסבול לשעבר אמריקאי-דומיניקני ששיחק בקבוצות מינסוטה טווינס ובוסטון רד סוקס מליגת ה-MLB. 
אורטיז נבחר 10 פעמים למשחק האולסטאר של ה-MLB, זכה עם בוסטון רד סוקס שלוש פעמים בוורלד סיריס, נבחר ל-MVP של הוורלד סיריס ב-2013, והוא חבר במועדון חובטי 500 הום ראנס.

ביוגרפיה

אורטיז נולד בסנטו דומינגו שברפובליקה הדומיניקנית. ב-1992 חתם על חוזה בקבוצת הבייסבול האמריקאית סיאטל מארינרס ושיחק בקבוצת המשנה שלה. 
ב-1996 עבר למינסוטה טווינס ורשם את הופעת הבכורה שלו בליגת הבייסבול הבכירה בספטמבר 1997. הוא שוחרר ממינסוטה לאחר שש עונות בהן השיג במצטבר 58 הום ראנס, 238 RBIs (נקודות שהושגו מחבטות) ב-455 משחקים. 
בתחילת 2003 הצטרף לקבוצת בוסטון רד סוקס ושיחק בעמדת החובט הייעודי (Designated hitter) ובעמדת הבסיס הראשון, בבוסטון זכה לכינוי "ביג פאפי". הוא סיים את העונה עם 31 הום ראנס ו-101 RBIs, בוסטון הודחה בגמר האמריקן ליג על ידי ניו יורק יאנקיז. ב-2004 היה שחקן מפתח ברד סוקס שזכתה בוורלד סיריס לראשונה לאחר 86 שנים. אורטיז השיג בעונה זו 41 הום ראנס, 139 RBIs וממוצע חבטות של 0.301. הוא נבחר במהלך העונה לראשונה למשחק האולסטאר של הליגה. בעונת 2005 סיים שני בבחירה ל-MVP של האמריקן ליג וב-2006 סיים שלישי. בעונת 2007 זכה עם הרד סוקס באליפות נוספת לאחר ניצחון בוורלד סיריס על קולורדו רוקיס. בעונת 2013 הוביל את הרד סוקס לזכייה שלישית ב-10 שנים בוורלד סיריס וזכה בתואר MVP של הסדרה. לפני עונת 2016 הודיע כי תהיה זו עונתו אחרונה בליגה. את העונה סיים עם 38 הום ראנס ו-127 RBIs (מקום ראשון בליגה). 
אורטיז נשוי ואב לשלושה. ביוני 2019 נפצע באורח קשה מירי בגבו.
ישראל צינברג

ד"ר ישראל (סרגיי לזרֶביץ') צינברג (ביידיש: צינבערג; ברוסית: Цинберг; בכתב לטיני: Zinberg;‏ 1871, כפר על יד לנובצי, ווהלין – 1939) היה היסטוריון של הספרות העברית והיידית ופובליציסט יהודי רוסי, מהנדס כימיה במקצועו.

קורות חיים

צינברג נולד ברוסיה. כבחור צעיר היגר לגרמניה ולמד את מקצוע הכימיה, משם עבר לבזל והשלים תואר דוקטור לפילוסופיה. ב-1898 חזר לרוסיה ונתמנה למנהל מעבדה כימית בבירה פטרבורג.
בעודו מתפרנס מעבודתו בתחום הכימיה, הקדיש את זמנו הפנוי לכתיבה פובליציסטית וספרותית, יחד עם שמעון דובנוב היה בין מייסדי מפלגת העם היהודית (יידישע פאלקס-פארטיי), והאמין בקיום עצמאי ליהודים כלאום בתוך רוסיה ובאוטונומיה תרבותית יהודית. הוא לא שלל את הציונות, אך לא הסכים לקבל את עיקרון שלילת הגלות והאפשרות של יהדות עולמית בעלת ישות לאומית חינוכית ותרבותית.
צינברג שימש עורך באנציקלופדיה היהודית הרוסית וכתב בעצמו כ-300 ערכים. כתב מאמרים רבים ומקיפים בכתבי העת להיסטוריה יהודית בתחום הספרות העברית והיידית. כן השתתף בעריכת "ספר ההיסטוריה הגדול של יהדות רוסיה" וכתב את הספר "תולדות העיתונות היהודית ברוסיה" (1915).
חיבורו העיקרי הוא "תולדות ספרות ישראל", שנועד להקיף את תולדות ישראל משנת 900 ועד 1900, שמונת הכרכים הראשונים נדפסו בווילנה (1929-37), וכרך נוסף נדפס אחרי פטירתו (ניו יורק 1966). הספר כתוב בנימה אוהדת כלפי היצירה היהודית, ומגלה חיבה לספרות המסתורין והחסידות, ובפרט לספרות היידית.
צינברג עמד בקשר מכתבים עם סופרים מפורסמים כמו שלום עליכם, חיים נחמן ביאליק ואחד העם.
בתקופה הסובייטית ניסה צינברג להמשיך במחקריו. חומר היסטורי עוד פורסם מפרי עטו ב-1930, אך המשטר הצר את צעדיו, וב-1938 נאסר והוגלה למחנה ריכוז במזרח הרחוק, שם מת.
אחרי הוועידה ה-20 של המפלגה הקומוניסטית טוהר שמו בשנת 1956.
קוסטא דחיותא

קוּסְטָא דְּחַיּוּתָא דְּלִבָּא (בתרגום מארמית: מידת החיים של הלב) או בקיצור קוסטא דחיותא, הוא ביטוי של מיסטיקה יהודית, המתאר חלק קטן של הנשמה, שנותרת בגוף בזמן השינה. רק בזכות חלק קטן זה של נשמה, האדם יכול להקיץ בבוקר משנתו.
מקור הביטוי בספר הזוהר, ולאחר מכן עבר התפתחות בתנועת החסידות להיבטים רחבים יותר, המקבילים בין השינה לבין מצבו הקשה של עם ישראל. היכולת של גוף האדם להקיץ מהשינה, והגאולה הצפויה לעם ישראל - תלויים ב"קוסטא דחיותא", שבמישור הלאומי הוא האמונה של עם ישראל.

המקור בספר הזוהר

הביטוי מופיע לראשונה בספר הזוהר
... נפשא דבר נש כד סליק לערסיה נפקת מניה וסלקא לעילא, ואי תימא דכלהו סלקאן, לאו כל חד וחד חמי אפי מלכא, אלא נפשא סלקא, ולא אשתאר בה בהדי גופא בר חד רשימו דקסטא דחיותא דלבא.
— ספר הזוהר, חלק א' דף פ"ג ע"א
... נפש האדם, בעת שעולה לישון על מיטתו, יוצאת ממנו ועולה למעלה. ואם תאמר שכולם עולים אינו כך, כי לאו כל אחד ואחד רואה פני המלך, אלא הנפש עולה אל המלך, ולא נשאר
אז עם הגוף רק רשימה אחת, שהיא מידת החיים של הלב
— הסולם
 
התפיסה המקובלת במיסטיקה היהודית היא שהנשמה היא מעין יחידה רוחנית בפני עצמה, ובשעת השינה מתנתקת מהגוף ומופקדת בידי האל, וחוזרת לגוף בסיום השינה. "קוסטא דחיותא דלבא" הוא מידת החיים המינימלית - חלק קטן מהנשמה, שבזכותה הגוף מתקיים בזמן השינה, למרות שרוב הנשמה נטשה אותו.

בתנועת החסידות

רבי אברהם יהושע השיל מאפטא (ה"אוהב ישראל") הרחיב את המשמעות מנשמה של אדם למושג השכינה. כשם שהנשמה יוצאת מגוף האדם בשינה, כך השכינה הסתלקה מהעולם בגלל ה"רשעים" שהקימו את מגדל בבל ואשר גרמו להמבול. כשם שלגוף נדרש "קוסטא דחיותא דלבא" כדי להתקיים בכל זאת בזמן השינה - כך מצוות שקיים יעקב, בהן מצוות יישוב הארץ הביאו ניצוצות קודש לעולם - וזה בבחינת "קוסטא דחיותא".
הרב שמחה בונים מפשיסחה מקביל בין החטאים לבין השינה (או המוות), וההתגברות על החטאים ויכולת להגיע לגאולה ולתחיית המתים
היא כמו התגברות על השינה - בזכות "קוסטא דחיותא" שיש לכל אדם בישראל.
רבי יהודה אריה ליב אלתר (ה"שפת אמת") התייחס לחודש ניסן שהוא "ראש חדשים" (שמות י"ב, ב'), הוא החודש שבו מתחדש העולם ובו התרחשו בריאת העולם ויציאת מצרים, ולכן חודש ניסן הוא בכוח שמאיר את כל חודשי השנה, כשם ש"קוסטא דחיותא" היא מקור החיים לגוף בשינה. לשם כך הוא משתמש בדמיון בין המלים "שנה" ו"שינה". 
רבי ישראל הופשטיין מקוז'ניץ (המגיד מקוז'ניץ) מרחיב את הנושא לעם ישראל כולו. איך יעשה אלוהים נס גדול לרומם קרן ישראל מכל צרותיהם ? הגאולה ותחיית המתים יתקיימו בזכות "קוסטא דחיותא" לאומי של עם ישראל - שארית חיות שתהווה בסיס לתחיית העם, כשם שחזרת הנשמה לגוף בסוף השינה מתקיימת בזכות "קוסטא דחיותא" של הגוף.
האדמו"ר מסלונים רבי שלום נח ברזובסקי ("נתיבות שלום") מקביל בין גרעין הזרע שנמצא זמן רב באדמה, ומתחיל להירקב ובכל זאת יש בו "קוסטא
דחיותא", שבזכותו הוא מתחיל לצמוח. הזרע לא יכול לצמוח בלי הריקבון שקדם לצמיחה. בכל זאת - לא ריקבון מוחלט, כי אז לא יוותר יותר "קוסטא דחיותא" והזרע לא יצמח. כך גם עם ישראל במצרים היה במצב כמו הזרע הרקוב, ורק בזכות "קוסטא דחיותא" שנותרה בעם ישראל, היא האמונה - הם זכו להיגאל. כך גם גאולת המשיח תלויה באותה אמונה היא ה"קוסטא דחיותא" שיש בעם ישראל למרות מצבו הקשה.
וזהו סוד הגאולה של הכלל והפרט, וכל אורו של משיח תלוי באי ההשלמה של כלל ישראל, שבהירות האמונה שיש לישראל בכל יום בביאת המשיח היא הקוסטא דחיותא להצמיח אורו של משיח.
— רבי שלום נח ברזובסקי
צריח (מבנה)

צְרִיחַ הוא מבנה או חלק ממבנה גדול יותר המתאפיין בממדים צרים וגבוהים ועם אלמנט בולט כלשהו בקצהו העליון. בדרך כלל, הצריח מתנשא מעל המבנה שעליו הוא בנוי.

מגדל

פעמים רבות משמש המושג צריח כשם נרדף למגדל, תוספת מוגבהת וצרה יחסית מעל מבנה מסוים.

צריח טורט

צריח Turret (במקור מאיטלקית: torretta, שפירושו "מגדל קטן", בלטינית: turris) הוא מגדל קטן שבולט מקיר של בניין כגון טירה. צריחי טורט סיפקו עמדת הגנה בולטת המאפשרת כיסוי של 2 צידי הקיר ממנו בלטו, בימים בהם היה צורך בביצורים למבנים. כאשר ימים אלה חלפו, שימשו צריחי הטורט למטרות קישוטיות, כגון בסגנון הברוני הסקוטי.
צריחים מסוימים היו בעלי גג שטוח עם שינניות, או גג חרוטי מחודד, או צורת גג אחרת. לעיתים החלו צריחי טורט גרמי מדרגות והם בלטו גבוה מעל המבנה. בניגוד להגדרה הכללית של צריח, צריח טורט יכול להיות באותו גובה של המבנה ולא חייב להתנשא מעליו.
למבנה יכולים להיות הן מגדלים והן צריחים. הצריחים יכולים להיות קטנים יותר או גבוהים יותר, אבל ההבדל הוא שמגדלים מתחילים החל מהקרקע. גודל הצריח מוגבל בידי טכנולוגיית הבנייה, שכן הוא מפעיל מאמץ נוסף על המבנה. צריחי טורט נתמכים בדרך כלל על ידי קורבל.