אראלה שדמי

אראלה שדמי (נולדה ב-3 בפברואר 1946) היא פעילה חברתית-פמיניסטית וסוציולוגית ישראלית, העוסקת במגוון תחומים: פעילות למען שלום ושינוי חברתי,  דרך חקר של החברה והמשטרה הישראלית,  הנשים והפמיניזם ועד פעילות ומחקר בתחומי הפוסט-פטריארכיה ופוסט-קפיטליזם, במיוחד כלכלת הנתינה וחברות מטריארכאליות. שדמי שימשה כקצינת משטרה במהלך שנות השבעים עד שנות התשעים, אז פרשה בדרגת סגן ניצב. שדמי  היא אם למעצבת אודין שדמי, וחיה בחיפה עם בת זוגה, הצלמת דליה נתן,

חייה ופועלה

שדמי נולדה וגדלה בתל אביב כבת למשפחת עובדי כפיים. למדה בבית חינוך א' ע"ש שאול טשרניחובסקי ובתיכון עירוני ד'. הייתה ב"השומר הצעיר" ואחר כך בתנועה המאוחדת. בנעוריה הרבתה לבקר במועדון מפ"ם בדיזנגוף שהפך אחר כך למועדון צוותא. במקומות אלו ספגה והפנימה את רעיונות השמאל הסוציאליסטי ומשם יצאה להפגנות שמאל במיוחד בתמיכה בערביי ישראל וכנגד   הממשל הצבאי. בצבא שרתה בהיאחזות הנח"ל קציעות ובקיבוץ רביבים. 
קיבלה תואר ראשון בלשון עברית ובספרות עברית מהאוניברסיטה העברית. בהמשך, עברה ללימודי קומוניקציה לתואר שני ומשם עברה למדעי החברה. עשתה תואר שני באוניברסיטת מינסוטה במנהל עסקים ויחסי עבודה. כמה שנים אחר כך קיבלה מלגת פולברייט (קרן האמפרי) לפרופסיונאלים מצטיינים וחזרה לאוניברסיטת מינסוטה שם השתתפה בסמינר מנהיגות חברתית, ולמדה על החברה והתרבות האמריקאית. את עבודת הדוקטורט עשתה במכון לקרימינולוגיה באוניברסיטה העברית בהנחיית פרופסור מנחם אמיר ופרופסור רפאלה בילסקי בנושא פיקוח ציבורי על משטרה בחברה חופשית. את התואר דוקטור קיבלה ב-1990. היה זה הדוקטורט הראשון שנכתב בארץ על משטרה ומשטרת ישראל בפרט. 
ב-1970, כשלמדה תקשורת, התגייסה כקצינה למשטרת ישראל בתפקיד עורכת הפרסומים בעברית. פרשה כסגן ניצב בשנת 1990. הייתה האישה הראשונה בקורס הפו"ם (פיקוד ומטה) של המשטרה במהלכו למדה שנה בפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב. בין תפקידיה במשטרה: עוזרת דובר המשטרה, ראש מדור חינוך והסברה, ראש מדור תכנון כוח אדם. הקימה וערכה את ביטאון שוטרי ישראל "מראות המשטרה" ואת הרבעון "משטרה וחברה", עבדה בתפקיד עוזרת ראש מנהל תכנון וארגון שהפך לאגף התכנון. בשנתה האחרונה הייתה במחלקת היסטוריה של משטרת ישראל. כתבה שני ספרי היסטוריה של משטרת ישראל, האחד עוסק בשנים 1957-1947 והשני דן בשנים 1974-1958. ב-1983 יצאה מהארון כלסבית והייתה הראשונה מקרב כלל אנשי המשטרה והקצונה שיצאה מהארון  במשטרת ישראל. פרשה מהמשטרה, לאחר שהתפתחה גישתה הביקורתית כלפי המשטרה.
עוד בהיותה במשטרה החלה להצטרף לפעילות פמיניסטית מחוץ למשטרה וללמוד באופן עצמאי לימודי נשים. לאחר קבלת הדוקטורט למדה שנתיים כשומעת חופשית בחטיבה ללימודי נשים של האוניברסיטה העברית, כדי לבסס את הידע שלה באופן שיטתי.
לאחר שחרורה מהמשטרה החלה בקריירה אקדמית ובפעילות ציבורית פוליטית.

פעילותה הציבורית

כשעזבה את המשטרה בשנת 1990 הצטרפה אראלה שדמי לנשים בשחור, שם הייתה פעילה במשך שנים רבות. הקימה ביחד עם איבון דויטש את הארגון קול האישה – מרכז פמיניסטי בירושלים. הייתה פעילה רבות בכנסים פמיניסטיים ובקואליציית נשים לשלום. הקימה יחד עם אורית לבנין-דגני את תנועת האם החמישית – תנועת שלום של נשים. אחת מהסיסמאות המרכזיות של התנועה היא "מלחמה היא לא השפה שלנו"; דיאלוג הוא אפשרות ריאלית בכל זמן ובכל מצב. התנועה הייתה בנויה לתפיסת מקימותיה על ערכים של אימהות ועל ההנחה שביטחון מותנה גם בביטחון של הצד האחר ולהפך. שדמי  פעילה גם  באחותי  - תנועת הנשים המזרחיות. הרבתה לדבר בציבור ולפרסם מאמרים על זהותה כאשכנזייה, בהם הדגישה את הגזענות כלפי המזרחים ואת דיכויים על ידי הממסד האשכנזי. כאשכנזייה תבעה מעצמה ומאשכנזים אחרים לקחת אחריות על דיכוי המזרחים (לגבות את מאבק המזרחים כנגד הדיכוי, להקפיד על הופעתם מעל בימות ציבוריות וכדומה) באותה מידה שהיא מצפה שגברים ייקחו אחריות על דיכוי נשים וישראלים ייקחו אחריות על דיכוי פלסטינים.
יזמה והייתה חברת צוות הארגון של הכנס הבינלאומי הראשון של "נשים בשחור" שהתקיים בירושלים ב-1994. יזמה והייתה חברת צוות הארגון של  "כנס קישורים" שהתקיים בשלומי ב-2003. הכנס היא הראשון להדגיש את הקשר בין נושאי סביבה, מלחמה ושלום וצדק חברתי ופמיניזם וזכה להשתתפות המונית של אקטיביסטים ואקטיביסטיות. כיום פועלת להקמת רשת מסגרות מקומיות לדיור ותעסוקה של אימהות וקשישות דלות אמצעים. הייתה חברת הנהלה הארגון "בצלם" וחברת "ועדת האמת"  - הראשונה שהוקמה בישראל - לברור אירועי הנכבה בנגב בשנים 1948-1960, שהוקמה על ידי ארגון "זוכרות". 
שדמי פועלת מאז 2004 להגברה הנראות והפיתוח של מודלים לחיים אנרכיסטיים-מטריארכליים, הבנויים על רשת קהילות קטנות המתבססות על כלכלה בת קיימא, כלכלת הנתינה והמורשת השוויונית והמכילה של המטריארכיה כאלטרנטיבות בנות-ביצוע לקפיטליזם הגלובלי. שדמי היא חלק מרשת בינלאומית, המשלבת חוקרות ואקטיביסטיות מהדרום הגלובלי ומהמערב, העוסקות במחקר של כלכלת הנתינה ששרשיה באימהות ובחברות מטריארכאליות בעבר ובהווה. היא פועלת להקמת רשת קהילות מטריארכאליות בישראל עבור דיור ותעסוקה לאימהות וקשישות מרוששות ובני/ות משפחותיהן.

פעילותה האקדמית

עם פרישתה המוקדמת מהמשטרה, הצטרפה לתוכנית חדשה לתואר ראשון שהוקמה על ידי  ניצב בדימוס ד"ר יהושע כספי לקרימינולוגיה ואכיפת החוק במכללת בית ברל בשיתוף עם האוניברסיטה הפתוחה. התוכנית  פתחה דרך חדשה לאנשי משטרה, עובדי הנהלת בתי המשפט, שב"כ, שב"ס ואחרים, שהיו ללא תעודת בגרות או מבחן פסיכומטרי  להשלים לימודים לתואר ראשון. לימדה שנים מספר באוניברסיטת בן-גוריון ולימדה עשר שנים במכון שכטר ללימודי יהדות, במחלקה ללימודי נשים ויהדות.
עם הקמת התוכנית ללימודי נשים ומגדר במכללת בית ברל על ידי ד"ר ויקי שירן, הצטרפה אליה שדמי מרגע הקמת התוכנית ונאלצה לקבל את ראשות התוכנית עם פטירתה הבלתי צפויה של ד"ר שירן. שדמי ניסתה לבנות, יחד עם צוות המרצות והמרצים, סביבה אקדמית חלופית, שבה יוכלו התלמידות - רובן ככולן עובדות משרה מלאה ואימהות במשרה נוספת - הבאות ליום לימודים אחד בשבוע, לקבל תוך ארבע שנים תואר ראשון של האוניברסיטה הפתוחה עם התמחות בלימודי נשים. לשם כך שאפו שדמי וצוות המרצות ליצור אווירה תומכת, אישית וידידותית, להפוך את הלימודים לנגישים לכל, ולבנות תוכנית רב תרבותית שבה יש ייצוג למזרחיות, אשכנזיות, פלסטיניות, להט"ב, יוצאות ברית המועצות לשעבר ועוד ולנקודות מבטן השונות בקרב הצוות, בקרב התלמידות ובחומרי הלימודים כאחת.
יחד עם פרופסור דלילה אמיר יזמה את הכנס הארצי הראשון ללימודי נשים שהתקיים באוניברסיטת תל אביב בשנת 1994. מדי שנה ארגנה כנס אקדמי במכללת בית ברל לזכרה של ד"ר ויקי שירן, שעסק בנושאים פמיניסטיים ובכלל זה: חזון נשים לעולם אחר, מדינה-גזענות-נשים, אחריותן של הגמוניות לדיכוי.
שדמי יזמה את הקמת התוכנית לתואר ראשון בשיתוף עם האוניברסיטה הפתוחה ללימודי תיאום וארגון בקהילה (community organizing) והיא לימדה שם מאז הקמתה. התוכנית, ראשונה מסוגה בארץ, מיועדת לפעילים חברתיים וקהילתיים.

ספרים ראשונים

ב-2007 יצא לאור ספרה "לחשוב אישה: נשים ופמיניזם בחברה גברית". זהו ספר שמנסה להיות מעין דו"ח ביניים על מצב הנשים והפמיניזם בישראל לאחר כ-35 שנות פעילות פמיניסטית. יש בו ניסיון להציג באופן מפורט מהו פמיניזם רדיקלי ומהי תרומתו האפשרית. מסקנתה היא  עגומה למדי: לא מעט בורות וחוסר ידע רווחים בקרב הציבור בכלל והנשים בפרט כלפי משמעותו האמיתית של המושג פמיניזם. על פי תפיסתה של שדמי, הפמיניזם עוסק, בראש ובראשונה, ביחסי הכוח בין המינים  שהם הבסיס לכל יחסי כוח אחרים; הוא מושתת על חוויות של נשים בהיסטוריה והוא שואב ממורשתן של נשים וקורא להשתמש בה היום לשינוי סדרי עולם. מורשת זו שוויונית ביסודה והיא מכילה מעצם הגדרתה גם גברים ומגדרים אחרים.  היבט אחר ששדמי מעלה בסיפרה - – הפמיניזם הצליח לבנות רשת עצומה של ארגונים ופעילויות והצליח להשפיע על השיח הציבורי. אבל בסך הכול מסקנתה בספר היא שפרט לקבוצה קטנה של נשים שמצבן השתפר, מצב רוב הנשים  לא השתנה בישראל ובעולם ואפילו הידרדר.
הספר בנוי מרשימות, מסות ומאמרים, העומדים כל אחד בפני עצמו, ואלו יוצרים יחד מסכת אחת השואפת לתאר ולבקר את החברה הישראלית מנקודת מבט פמיניסטית-רדיקלית. בין נושאי הספר: אחריותם של החברה, הקהילה והמדינה לאלימות גברים כנגד נשים, אלימות גברים כתוצר של כוונה של גברים לפגוע ולנצל נשים; דיון בקואליציית נשים לשלום השבויה בדילמה בין הלוקלי לגלובלי; המסע האישי של הכותבת להכרה באשכנזיות שלה; לסביות ופורנוגרפיה; ועמדה ביקורתית כלפי הדמוקרטיה שלדעת שדמי בנויה על מתן זכויות וחירויות למעטים על בסיס דיכוי וניצול של אחרים (נשים ומזרחים ופלסטינים או קולוניות וקהילות מחוץ למדינה). מסקנתה של שדמי היא לפיכך שדמוקרטיה איננה המשטר הראוי והנכון. בעקבות ספרה הוזמנה להרצות בכנסים רבים 
ב-2005 יצא לאור ספר בשם ."Sappho in the Holy Land: Lesbian Existence and Dilemmas in Contemporary Israel" שערכה יחד עם פרופסור חוה פרנקפורט-נחמיאס מאוניברסיטת ויסקונסין אשר מתאר ומייצג את התקופה הראשונה של המאבק הלסבי בישראל בשנים 1970-2000. הספר מתאר  חוויות ותובנות שהיו ללסביות בתקופה זו. בין נושאי הספר: תולדות הקהילה הלסבית וההתארגנות הלסבית בישראל (חיה שלום), החוויה של לסבית דתייה אורתודוקסית, לסבית בקיבוץ (נורית ברקאי), לסבית במועדונים של שנות השמונים (עמליה זיו), לסביות מזרחיות (פנינה מוצפי-האלר), השיח הלסבי כפי שדוכא על ידי הפמיניזם הרדיקלי, שיח  זכויות האזרח והתאוריה הקווירית (שדמי). כמו כן כולל הספר מבוא מאיר עיניים על תהליך איסוף החומר ועריכתו, שבין השאר חושף מאפיינים פחות מוכרים של הקהילה הלסבית בישראל.