יהושע פורת

יהושע חיים (שוקה) פורת (נולד ב-13 בינואר 1938) הוא פרופסור אמריטוס בחוג ללימודי האסלאם והמזרח התיכון באוניברסיטה העברית בירושלים. היה מבכירי מפלגת שינוי. מרבה להתבטא בנושאים פוליטיים. יצא נגד הסכם אוסלו, והשתתף בתעמולת הבחירות של הליכוד בשנת 1996.

ביוגרפיה

יהושע פורת נולד וגדל בתל אביב, בנו של החלוץ ברוך פרויד מהעיר קובל בווהלין. עשה את לימודיו הגבוהים מהתואר הראשון עד לדוקטורט בחוג ללימודי המזרח התיכון ובחוג לשפה וספרות ערבית באוניברסיטה העברית. התחיל ללמוד ב-1958, סיים דוקטורט ב-1969, נושא העבודה היה: "צמיחת התנועה הלאומית הערבית הפלסטינית: 1929-1918", היא נכתבה בהדרכת פרופסור גבריאל בר ויצאה כספר. התחיל ללמד באוניברסיטה העברית כאסיסטנט ב-1965, התמנה למרצה ב-1969, התמנה למרצה בכיר ב-1972, התמנה לפרופסור חבר ב-1978 התמנה לפרופסור מן המניין ב-1983, יצא לגמלאות ב-1998/7. מאז שפרש מהאוניברסיטה הרצה בבמות ציבוריות ואקדמיות שונות וכתב מאמרי ביקורת על היסטוריה צרפתית מודרנית בכתב העת "תכלת" שיוצא לאור על ידי מרכז שלם.
פורת זכה בפרס לנדאו ובפרס בן-צבי עבור ספרו על יונתן רטוש.
יהושע פורת נשוי ולו שני ילדים. בעבר היה בן זוגה של יסכה ליבוביץ.

פעילותו הפוליטית

החל מ-1978 היה פורת חבר מועצת שינוי ורוב הזמן גם חבר המזכירות.
מאז סוף שנות החמישים היה פעיל בארגונים: הליגה למניעת כפייה דתית, התנועה החילונית ותנועת עם חופשי, שעסקו במאבק נגד כפייה דתית. היה מבכירי מפלגת שינוי בתחילת שנות ה-90. שובץ במקום ה-13 בבחירות 1992 כנציג שינוי בסיעת מרץ (בהם קיבלה המפלגה 12 מנדטים).
פורת הביע את התנגדותו להסכם אוסלו. כבר מ-1967 כתב שצריך להגיע לשלום עם הירדנים ולא ניתן לעשות זאת עם הפלסטינים, עמדה בה החזיק מאז ועד היום. נהג להביע דעות ימניות בנושאים מדיניים. ב-1996 היה מהבודדים שטענו כי ישנה תרמית בהודעת המועצה הלאומית הפלסטינית, שבמרכזה ההצהרה שהיא החליטה לשנות את הסעיפים באמנת אש"ף ששוללים את מדינת ישראל. פורת טען שההודעה מלאה חורים: לא כתוב מתי, כיצד ואם בכלל יבוצע בפועל שינוי זה. הוא אמר שאם הם אכן התכוונו לשנות, נוסח ההודעה שלהם היה צריך להיות: "הצהירה על שינוי בפועל". פורת ספג ביקורת קשה על עמדתו, שבשיאה מספר פרופסורים מהאוניברסיטה העברית (עמיתיו) פרסמו מודעות בעיתונים נגד העמדה שהביע. לקראת הבחירות לכנסת שנערכו בשנת 1996 נטל חלק בתעמולת הבחירות של הליכוד.
כתב מאמרים פובליציסטיים רבים בנושאי מדינת ישראל והסכסוך הישראלי-ערבי בעתונים הארץ, מעריב וידיעות אחרונות.

מחקריו

יהושע פורת חקר בעיקר את התופעה הלאומית במזרח התיכון.

מרד האיכרים המארונים בלבנון 1860-1858

עבודתו הגדולה הראשונה של פורת עסקה במרד האיכרים בלבנון ב-1858. התחיל כמרד על רקע סוציאלי והוא תרם לטבח בין הדרוזים למארונים. האיכרים התקוממו כדי לשנות את חלוקת הקרקע בינם לבין אדוני הקרקע (תופעה נדירה במזרח התיכון), אבל הדבר לא הביא לתוצאות, כי אם לשחיטות בין-דתיות. משפחת אלח'אזן המארונית היו אדוני הקרקע והמצב התדרדר כי בעלי הקרקע הדרוזים פחדו והסיתו את האיכרים הדרוזים.

הפעילות הקומוניסטית בקרב הערבים בארץ

פורת ניסה לראות איך ניסו הקומוניסטים היהודים לחדור לתוך הציבור הערבי, כמה היה קשה, אבל בסופו של דבר התפתחה בשנות הארבעים הליגה לשחרור לאומי בה היו חברים אמיל תומא, אמיל חביבי, תופיק טובי. כולם גדלו בארגון הזה שהיה כבר מפלגה ערבית נפרדת החל משנת 1943. פורת הראה איך בשנות השלושים הם התלבטו אם להיגרר או לא לטרור הערבי.

שלח ועט בידו: סיפור חייו של אוריאל שלח (יונתן רטוש)

ביוגרפיה אידאולוגית-תרבותית-התפתחותית. פורת חשף את התפתחותו של רטוש כמשורר, אבל גם כאידאולוג ובאותו זמן גם את השורשים של התופעה הכנענית, את הנעשה בתוך התנועה, ואת המסגרת הרעיונית בה פעל. רטוש עשה ניסיון לעצב תנועה של זהות לאומית תרבותית על בסיס טריטוריאלי ותרבותי ולא על זהות לאומית-יהודית. לפי תפישתו, שהיא צרפתית במקורה, אומה היא "הוויית מולדת ותרבות" ולפיכך הזהות הלאומית שלנו אינה היהדות. בעיני רטוש העם היהודי הוא עדה דתית מפוזרת שאיננה בסיס לזהות לאומית ובארץ-ישראל מתגבשת לאיטה אומה עברית.

התנועה הלאומית הערבית-הפלסטינית

פורת תיאר בספרו "צמיחת התנועה הלאומית הערבית הפלסטינית: 1929-1918" איך הפלסטינים התגבשו מתוך ניסיון למנוע התגבשות תנועה ציונית בארץ-ישראל. הספר השני "ממהומות למרידה: התנועה הלאומית הערבית הפלסטינית 1939-1929" הוא המשך של הראשון ומראה שהפלסטינים בעצמם לא הכריעו אם הם ערבים או פלסטינים. אם הם היו צריכים את מדינות ערב אז היו פאן-ערבים ואם לא אז היו פלסטינים, לכן הספרים נקראים התנועה הערבית הפלסטינית ולא הערבית או הפלסטינית בנפרד.
הספרים הם תוצא של מחקר בארכיון הבריטי, בגנזך המדינה ובארכיונים ערביים שהאירו את הדברים באור חדש ממה שהיה ידוע קודם לכן. לדוגמה השביתה הלאומית ב-1936 נסתיימה בסוף ספטמבר-אוקטובר של אותה שנה. טענת החוקרים בעבר הייתה שהשביתה נפסקה כי מדינות ערב דרשו מהן, מתוך קריאת החומר הארכיוני התברר שהתנועה הלאומית הפלסטינית דרשה ממדינות ערב לפעול אצל הבריטים במטרה לגרום להפסקת השביתה וביקשו כי המדינות הערביות תקראנה להם להפסיק השביתה.
פורת תיאר את התפתחות העמדות והאידאולוגיה. הוא ניסה להראות את נקודת החולשה, למה הם לא הצליחו. הם שללו מלכתחילה את התנועה הציונית וזה בסיס הזהות הלאומית שלהם. הם לא הצליחו כי היו מפולגים והמבנה המשפחתי היה בעוכריהם. הייתה זו חברה מפוצלת שנתנה דגש קודם כל לשיוך המשפחתי הגובר על השאר. לעומת זאת האינטרס הקיומי אצל התנועה הציונית היה חזק יותר. הערבים הפלסטינים חשבו שניתן יהיה לסמוך על מדינות ערב ואילו היישוב העברי סמך על עצמו וגיבש את כוחו.

במבחן המעשה הפוליטי: ארץ-ישראל, אחדות ערבית ומדיניות בריטניה 1930–1945

הספר עוסק בניסיון לקדם את האחדות הערבית, דבר שנגמר בהקמת הליגה הערבית. הודות לחומר בארכיון הבריטי הראה פורת שקידום האחדות הערבית הוא תוצאה של התחרות בין עיראק למצרים ולא של מדיניות בריטניה לעודד אחדות ערבית, כפי שנטען קודם לכן על ידי כל מי שכתב על המזרח התיכון.
הארכיונים מראים שאין תמיד הקבלה בין הפקידות הבריטית המקומית למדיניות הבריטית, ולפעמים פעלו שליחי בריטניה במזרח התיכון בניגוד למדיניות ממשלתם.