google/wiki40b huggingface dataset:
ז'יימה לרנר

קורות חיים

ז'יימה לרנר נולד ב-1937 בקוריטיבה למשפחה יהודית שמוצאה מפולין. בשנת 1964 סיים את בית הספר לאדריכלות של האוניברסיטה הפדרלית של פרנה (Escola de Arquitetura da Universidade federal do Paraná). ב-1965 היה לרנר שותף בפיתוח "המוסד לפיתוח ומחקר אורבני של קוריטיבה" (Instituto de Pesquisa e Planejamento Urbano de Curitiba) וכן השתתף בעיצוב "התוכנית הכוללת של העיר קוריטיבה".
במקביל לעבודתו כאדריכל, לרנר כיהן כראש עיריית קוריטיבה, בירת פרנה, שלוש פעמים. לקדנציה הראשונה (1971-1975 מונה מטעם הממשלה, בתקופת הרודנות בברזיל. בקדנציות הבאות - 1979-1984, 1989-1992) - נבחר ברוב גדול. לקראת הקדנציה השלישית שלו כראש עיר, הכריז ז'יימה לרנר על מועמדותו רק כ-12 יום לפני הבחירות ובכל זאת זכה בבחירות. במהלך כהונתו הראשונה כראש עיר יישם תוכנית לצמצום עומס התחבורה בכבישים בעיר. כמו כן פעל לרנר לטיפוח חברתי ואקולוגי ולשינויים אורבניים בקוריטיבה. קרן החירום הבינלאומית של האומות המאוחדות לילדים (UNICEF), העניקה לז'יימה לרנר בשנת 1990 את "אות הילד והשלום" על תוכניותיו: "מהרחוב לבית הספר" (Da Rua para a Escola), "הגנת חיים" (Protegendo a Vida) ו"האוניברסיטה למורה" (Universidade do Professor).
בשנת 1994, נבחר לרנר לתפקיד מושל מדינת פרנה ובשנת 1998 נבחר בשנית. כמושל הפעיל לרנר מדיניות של משיכת השקעות למדינה כדי להפוך אותה לאחד ממרכזי התעשייה הגדולים בברזיל. בין השנים 1995-2001, בעקבות אותה מדיניות, הושקעו בפרנה למעלה מ-20 מיליארד דולר. עם הניסיון הרב שרכש בתקופתו כראש עיריית קוריטיבה, פיתח לרנר את פרנה בתחומי התחבורה, החינוך, הבריאות, התברואה, תרבות הפנאי והתיעוש.
בעצרת המרכזית של "ארגון הארכיטקטים הבינלאומי" (International Union of Architects), שהתקיימה בברלין ביולי 2002, נבחר לרנר ליושב ראש הארגון לתקופה של כ-3 שנים. לרנר הוא גם פרופסור בתכנון עירוני ואזורי באוניברסיטה הפדרלית של פרנה.

לרנר וישראל

ללרנר קרובי משפחה בישראל, והוא ביקר בה פעמים רבות. במהלך ביקוריו עמד מקרוב על בעיות שונות במירקמים האורבניים בישראל, במיוחד בערים הגדולות. לרנר הסביר כי לישראל יש פוטנציאל להגיע להישגים סביבתיים גדולים, ויש לה הידע והמומחיות הנחוצים לשם כך. אך עקב החלטות כושלות ברמה העירונית והלאומית, ניכרת פגיעה קשה בחיי העיר. כך למשל, בסיור מצולם במרכז תל אביב, ב-2005, יחד עם כתב ערוץ 10, ניצן הורוביץ, לרנר הסביר כי תל אביב, בממדיה וצורתה, היא עיר אידיאלית למערכת תחבורה ציבורית המבוססת על נתיבים מיוחדים לאוטובוסים, כפי שהקים בעירו קוריטיבה. ההסתמכות על מכוניות ואי-מתן עדיפות לתחבורה הציבורית, הופכים את תל אביב ל"בעיה תחבורתית", כדבריו. הגידול העצום במספר המכוניות הנכנסות לעיר מגביר את זיהום האוויר, וגורם לפגיעה קשה במרקם החיים בעיר. לרנר הסביר כי בתל אביב, כמו גם בערים אחרות בישראל, ניתן להקים בתוך פרק זמן קצר, כשנתיים-שלוש, מערכת יעילה של תחבורה ציבורית, אשר תציל את הערים ותמנע את תהליכי הפרבור המואץ. 
בביקוריו בישראל מתח לרנר ביקורת על הרס מבנים ומוסדות שהם בבחינת "ציון דרך" לעיר ולתושביה. כך למשל, טען כי הריסת כיכר דיזנגוף הישנה בתל אביב, והפיכתה לנתיב תנועה מהיר, הייתה שגיאה קשה, וכי יש להחזיר את המצב לקדמותו. כמו כן הסביר כי העיר צריכה להכיר גם בחשיבות של עסקים קטנים ומקומות בילוי "מסורתיים", שהם חלק מהמורשת התרבותית שלה, כמו למשל בתי קפה "מיתולוגיים", שהעירייה צריכה להשקיע בשימורם.
רעיונותיו של לרנר, פועלו בקוריטיבה, והתייחסויותיו לבעיות האורבניות בישראל, עומדים במרכז הסרט "אגדה אורבנית", בבימויו של ניצן הורוביץ, ששודר בערוץ 10 ב-2008.
אבו עלי מוסטפא

ביוגרפיה

מוסטפא נולד בשנת 1938 בעראבה שבשומרון, בשטח המנדט הבריטי בארץ ישראל. הוריו היו חקלאים (בני מעמד הפלאחים). בשנת 1955 הצטרף לתנועה הלאומית הערבית בראשות ג'ורג' חבש. שנתיים לאחר מכן נאסר על ידי השלטונות הירדניים בשל פעילותו הפוליטית, והשתחרר בשנת 1961. במהלך מלחמת ששת הימים עזב מוסטפא את יהודה ושומרון והתיישב בסוריה ובירדן למשך 32 השנים הבאות.
בשנת 1967 הקים אבו עלי מוסטפא, יחד עם ג'ורג' חבש ומחבלים אחרים יוצאי ארגון התנועה הלאומית הערבית, את החזית העממית לשחרור פלסטין. בנוסף להיותו אחד ממנהיגי החזית העממית וסגנו של ג'ורג' חבש, היה מוסטפא גם מנהיג בולט באש"ף ועמד בראש הוועד הפועל של אש"ף.
בספטמבר 1999 הורשה לחזור לגדה המערבית במסגרת עסקה שנחתמה בין יו"ר הרשות הפלסטינית, יאסר ערפאת, לבין ראש ממשלת ישראל אהוד ברק. בשנת 2000 נבחר מוסטפא לכהן כמזכיר הכללי של החזית העממית במקום חבש, שפרש מתפקידו.
מוסטפא היה תקיף בעמדותיו כלפי ישראל ולא פעם התבטא בתמיכתו במאבק צבאי נגד ישראל. עמד מאחורי מעשי רצח ופיגועים רבים שבוצעו נגד אזרחים ישראלים, חלקם הגדול במהלך האינתיפאדה השנייה.
באוגוסט 2001, בעת ששהה במשרדו שברמאללה, נהרג מוסטפא בסיכול ממוקד באמצעות טילים של מסוק אפאצ'י של צה"ל. בהלווייתו השתתפו כ-50,000 איש. במקומו מונה אחמד סעדאת למזכ"ל החזית העממית לשחרור פלסטין. לאחר מותו נקראה הזרוע הצבאית של החזית העממית על שמו. כתגובה למותו, הורה סעדאת לחולייה בזרוע הצבאית להתנקש בשר התיירות רחבעם זאבי.
במות ומסך

במות ומסך הוא כתב עת לאמנויות הבמה, רבעון אקדמי שיצא לאור על ידי עמותת הארכיון והמוזיאון לתיאטרון ע"ש ישראל גור, האוניברסיטה העברית, הר הצופים, ירושלים. במות ומסך היווה המשך לכתב העת במה שנוסד על ידי חוג הבימה ב-1933, פסק מלהופיע בשנת 1948 והושב לתחייה מ-1959 עד 2004 על ידי ישראל גור שגם ערך אותו בין השנים 1959–1982. לאחר שינוי הקריטריונים על ידי מנהל התרבות לא הורשה הארכיון והמוזיאון להיות אכסניה ומו"ל של כתב-עת. לאחר שהחיפוש אחרי אכסניות אחרות לא צלח, פסק כתב העת מלהתקיים ב-2013.
ערכו את כתב העת פרופ' דבורה גילולה, עמוס יובל וליאורה הרציג, עורכת משנה ד"ר לאה גילולה, עיצוב גרפי והפקה: תחיה רוזנטל וליאת כהנא. מועצת המערכת כללה את: דן אלמגור בן-עמי פיינגולד ודורון תבורי. בשנות קיומו (2009 עד 2013) יצאו לאור 11 חוברות של כתב העת. בכל חוברת פורסמו מאמרי מחקר לתולדות התיאטרון הישראלי והתיאטרון בעולם, קטעים ממחזות מקוריים או מתורגמים, ריאיונות עם אמני במה, סקירה של הצגות חדשות בכל עונה, לוח של הצגות בכורה נבחרות בכל עונה, תוכן החוברת בלשון האנגלית.
כתב העת במות ומסך יצא לאור בסיוע מפעל הפיס, ומשרד התרבות והספורט מנהל התרבות.
בשנת 2016 החל לצאת לאור המשך לכתב העת, בהוצאת עמותת המכון הבינלאומי לקידום תרבות יהודית וישראלית. חוברת 12 יצאה לאור בשם והסמליל המקורי: במה, בעריכת מוטי סנדק
חוברת ביל

חוברת ביל (באנגלית: Beale Papers) היא חוברת בת 23 עמודים שפורסמה בשנת 1885 ומספרת על צופן שמוביל לאוצר טמון ששוויו מוערך ביותר מ-20,000,000$.
למרות אורכה הקצר של החוברת היא הצליחה לבלבל דורות שלמים של מפענחי צפנים ולשבות את דמיונם של מאות מחפשי אוצרות.

החיפוש אחר האוצר

מאות אנשים ניסו למצוא את האוצר של ביל, ומאות מנסים גם כיום, אך ללא הצלחה.
האחים הארט השתמשו במקרה אחד בדינמיט כדי לחפור באתר כלשהו, אך לא גילו בו את המטמון. אף על פי שקלייטון הארט נכנע ב-1912, אחיו ג'ורג' המשיך לעבוד על הצפנים עד 1952. עקשן עוד יותר היה הירם הרברט שהתעניין לראשונה בסיפור ב-1923 והאובססיה שלו נמשכה עד שנות השבעים.
גם מנתחי צפנים מקצועיים ניסו למצוא את האוצר, כמו הרברט א. ירדלי שייסד את משרד הצפנים האמריקאי.
ב-1960 הוקמה התאחדות צופני אוצר ביל. כשהוקמה דרשה ההתאחדות שכל חבר שיגלה את האוצר יחלק אותו בין חברי ההתאחדות, אך ההתאחדות ביטלה את הדרישה משום שהרתיעה אנשים מלהצטרף להתאחדות.
תאוריה חלופית היא שהמחבר חיבל בכוונה בצפנים לפני שפרסמם כדי שלא יוכלו למצוא את האוצר בלי להיעזר בו קודם.
אי אפשר להוציא מכלל אפשרות שזו מתיחה מתוחכמת וביל מעולם לא היה קיים. ייתכן שאדם כלשהו קיבל השראה מהספר "חיפושית הזהב" של אדגר אלן פו ורצה להפיק רווחים ממכירת החוברת.
לדוגמה במכתב שנועד למוריס מופיעה המילה 'מרוצת בהלה' (stampede), אבל מילה נדירה זו לא נראתה בדפוס עד 1834. ייתכן כי המילה כן נמצאה בשימוש במערב הפרוע במועד מוקדם יותר.
אחד הספקנים הבולטים הוא הקריפטוגרף לואיס קרו, הטוען כי מצא ראיות לכך שהמחבר של החוברת הוא זה שכתב את המכתבים של ביל. הוא עשה ניתוח טקסטואלי של המילים שמיוחסות לביל ושל המילים שמיוחסות למחבר ומצא קווי דמיון בולטים בסגנון הכתיבה. במילים אחרות, המחבר זייף את המכתבים והמציא את הסיפור.
ישנן גם עובדות שמאששות את הסיפור כמו האגדה של בני שבט השאיין משנת 1820 אשר מספרת על זהב וכסף שנלקחו מן המערב ונקברו בהרי המזרח.

האם ביל באמת היה קיים

בבדיקת מפקד האוכלוסין של 1790 זוהו אנשים רבים שנשאו את השם תומאס ביל, שנולדו בווירג'יניה ושהרקע שלהם תואם את הפרטים המעטים שידועים. כמו כן רשימת משרד הדואר בסנט לואיס מ-1820 מכילה גם היא את השם תומאס ביל. עובדה זו תואמת את טענת החוברת ולפיה ביל עבר בעיר ב-1820.
נכון לתמיד

סינגלים

טרם יציאת האלבום יצאו שני סינגלים:
- נכון להיום
- עוד דקה את נעלמת
שניהם מתוך אלבומו הרביעי של ארגוב שיצא בשנת 1982.
נינה קציר

ביוגרפיה

נולדה במוגילב למשפחת גוטליב. בגיל 16 עלתה לארץ בגפה והתיישבה ברחובות, בבית סבה. בסיום לימודיה בסמינר הוראה בית הכרם בירושלים, עבדה כמורה. לימדה עברית באולפנים לעולים חדשים ולימדה אנגלית בבתי ספר. כמורה לשפה האנגלית, התפרסמה בשיטות ההוראה המודרניות שפיתחה.
בעיתון ג'רוסלם פוסט הייתה  בעלת טור שהוקדש לבעיות ההוראה בשפה זרה. בשנת 1973 כתבה את ספר ההסברה לתיירים "עברית עם חיוך" שראה אור בהוצאת משרד התיירות.
כרעיית נשיא המדינה יזמה מפגשים בין סופרי ילדים לבין ילדים. ביוזמתה נחגג בישראל שבוע הילד הבינלאומי, במסגרת פעילויותיו מספרות נשות דיפלומטים על ישראל לילדים בארץ מוצאן.
לאחר מלחמת יום הכיפורים חוללה סערה זוטא, כאשר יזמה חלוקה של אלפי גיליונות "פלייבוי" לחיילים שבחזית לאור בקשה של חיילים.
לזוג קציר נולדו שלושה ילדים: בן אחד, מאיר קצ'לסקי, המשמש פרופסור למתמטיקה בטכניון, ושתי בנות שהלכו לעולמן בגיל צעיר: הבת נורית מתה מתאונת שאיפת גז והבת עירית שמה קץ לחייה.
פעלה במסגרת "קרן נורית" לזכר בתה וארגנה מטעמה פעילויות לרווחת בני נוער. ב-1978 הוקם לזכר הבת "המרכז העירוני לתיאטרון ע"ש נורית קציר" בירושלים. מוסדות נוספים נחנכו על שמה ובהם מועדון נוער מד"א ובית ספר לאחיות בבית החולים אסף הרופא.
נינה קציר נפטרה בשנת 1986.
שום משולש

תפוצה עולמית

הצמח גדל באופן טבעי באזורים הבאים: דרום אירופה: ספרד ופורטוגל, ובאיים: טנריפה, מדיירה וקורסיקה, צפון אפריקה, המזרח התיכון.

שימוש כלכלי

לשום המשולש יש גם אספקט כלכלי במקומות אחדים: במקסיקו בתור תוסף למזון. במקומות אחרים בתור קישוט וכן נמצא שהוא עלול לפגוע בסביבה.
בשתי מדינות בדרום ארצות הברית, ארקנסו וקליפורניה הוא הוכרז כמין פולש, דהיינו: תפוצתו גורמת נזק משמעותי לאדם ולסביבה.
באוניברסיטת נפולי בודדו מהצמח ארבעה מרכיבים שעשוי להיות להם שימוש רפואי.
עקיבא ביגמן

ביוגרפיה

נולד בארצות הברית, נצר למשפחת אברבנאל, ממגורשי ספרד. עלה עם המשפחה בילדותו, תחילה לקיבוץ שלוחות ולאחר מכן לחיפה, בה גדל. 
התחנך באמי"ת בחיפה. שירת בצה"ל כמפקד כיתה בחטיבת הראל. בוגר ישיבת הסדר בפתח תקווה (כיום ישיבת אמי"ת אורות שאול בראשות הרב יובל שרלו) ולאחר מכן שימש גם ר"מ באותה ישיבה. 
נשוי לברכי ואב לארבעה ילדים. תושב רתמים שבנגב ומשמש גם דובר המושב.

קריירה עיתונאית

היה תחקירן במוסף "צדק" של מקור ראשון, כתב לענייני משפטים בעיתון ולאחר מכן ממייסדי אתר הימין "מידה" אותו ערך אז רן ברץ. במשך חמש שנים שימש ככתב באתר, לאחר מכן התקדם לסגן עורך, ולבסוף העורך הראשי. למד במקביל וקיבל תואר שני בהיסטוריה יהודית מאוניברסיטת בר-אילן.
ב-2017 החל לעבוד כעיתונאי ובעל טור שבועי ב"ישראל היום".
ביולי 2019 הוציא ביגמן את ספרו הראשון "כיצד הפך נתניהו את ישראל לאימפריה" בהוצאת סלע מאיר.
ג'איפור

היסטוריה

העיר תוכננה ונוסדה ב-1727 כעיר מוקפת חומה על ידי המהראג'ה ג'אי סינג השני (1699 - 1744) שבירת ממלכתו עד אותה שנה הייתה עיר המבצר אמבר הסמוכה. העברת עיר הבירה התאפשרה היות שהאימפריה המוגלית נחלשה, עקב כך פחתה הסכנה להתקפת פתע על העיר ותושביה. להבדיל מאמבר ההררית, ג'איפור נבנתה במישור, על קרקעית אגם יבש, ולכן היה קל לתכננה על פי עקרונות תכנון הערים שהיו נהוגים באותה תקופה. גם כיום ניתן לראות בבירור את הרבעים השונים של העיר העתיקה מופרדים על ידי שדרות רחבות.
בשנת 1875 הורה הראג'ה, ששלט על העיר, על צביעת בתי העיר בצבע ורוד כהה, המסמל הכנסת אורחים, כהכנה לביקורו של הנסיך אלפרד מוויילס (שהפך להיות המלך אדוארד השביעי). מסורת זאת של צביעת בתי החלק העתיק של העיר שבתוך החומות נמשכת עד היום.
מאז היציאה מתחום חומות העיר העתיקה התרחבה העיר ברחבי המישור, וכיום היא עיר רחבת ממדים בה חיים כ-3.3 מיליון תושבים. חומות העיר עדיין קיימות ברובן וכן שבעת השערים המקוריים, אם כי מקצתם הורחבו למעבר משאיות.

מוקדי עניין

בעיר נמצאים מספר מוקדי עניין המרוכזים ברובם בעיר העתיקה מוקפת החומה. אִיסוָוארִי מִינָאר סוָוארגָה סָאל - "הצריח המתנשא לשמיים". הָאוָוה מָאהָאל - "ארמון הרוחות", חזית ארמון (ללא ארמון מאחריה) דרכה יכלו נשות המלוכה לצפות בעיר ובתושביה. הסיטי פאלאס - "הארמון המלכותי", שבו עדיין מתגורר הראג'ה הנוכחי ובו מוזיאון תרבות ונשק ומוזיאון טקסטיל בו מוצגים בגדי מלכי העיר. מצפה הכוכבים גָ'נטָאר מָנְטָאר שנבנה על ידי המהראג'ה ג'אי סינג השני בין השנים 1727–1734 והוא כיום אתר מורשת עולמית. המוזיאון המרכזי "אלברט הול" (Albert Hall Museum) שהוא העתיק ביותר במדינת ראג'סטאן ומשמש גם כמוזיאון הרשמי שלה. וכן מקדשי דת ושווקים צבעוניים רבים.
בג'איפור נמצא גם אולם קולנוע הגדול בהודו, לדברי לשכת התיירות המקומית זהו אולם הקולנוע הגדול בעולם, "ראג' מנדיר" (המקדש המלכותי) המכיל 1,237 מקומות.
אולגה בריזגינה

ביוגרפיה

בריזגינה נולדה בקרסנוקמסק שבמחוז פרם. בשנת 1979 עברה עם משפחתה ללוהנסק, עיר שמתגוררת עד היום.
ב-22 ביוני 1984 בתחרות שנערכה בקייב, אוקראינה קבעה בריזגינה בריצת 400 מטר תוצאה של 48.98 שניות והוכיחה שהיא מוכנה לאולימפיאדת לוס אנג'לס (1984), אך היא לא השתתפה בה, בעקבות החרם שהובילה מדינתה ביחד עם הגוש המזרחי כתגובה לחרם שהובילה ארצות הברית 4 שנים קודם לכן וכך נמנע ממנה לנסות לזכות במדליה אולימפית ראשונה.
ב-6 באוקטובר 1985 בתחרות שנערכה בקנברה, אוסטרליה סיימה בריזגינה במקום שני בריצת 400 מטר בתוצאה של 48.27 שניות (שיאה האישי), אחרי מריטה קוך ממזרח גרמניה שקבעה שיא עולם חדש של 47.60 שניות. באותה העת התוצאה שקבעה הייתה השלישית בכל הזמנים.
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בשטוטגרט, אז מערב גרמניה בשנת 1986 זכתה בריזגינה במדליית כסף בריצת 400 מטר בתוצאה של 49.67 שניות.

אלופת עולם

באליפות העולם באתלטיקה שנערכה ברומא, איטליה בשנת 1987 זכתה בריזגינה בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב בריצת 400 מטר בתוצאה של 
49.38 שניות, לפני פטרה שרזינג (49.94 שניות) וקירסטן אמלמן (50.20 שניות) שתיהן ממזרח גרמניה ובמדליית כסף בריצת שליחות 4x400 מטר בתוצאה של 3:19.50 דקות, אחרי מזרח גרמניה (3:18.63 דקות) ולפני ארצות הברית (3:21.04 דקות).

אלופה אולימפית ושיאנית עולם

באולימפיאדת סיאול (1988) זכתה בריזגינה בשתי מדליות זהב בריצת 400 מטר בתוצאה של 48.65 שניות, לפני פטרה שרזינג (49.45 שניות) ובת ארצה אולגה נזרובה (49.90 שניות) ובריצת שליחות 4x400 מטר ביחד עם טטיאנה לדובסקאיה, אולגה נזרובה ומריה פיניגינה בשיא עולם חדש של 3:15.17 דקות, לפני ארצות הברית עם דנין הווארד, דיאן דיקסון, ואלרי בריסקו-הוקס ופלורנס גריפית' ג'וינר (3:15.51 דקות) ומזרח גרמניה (3:18.29 דקות). 
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בטוקיו, יפן בשנת 1991 זכתה בריזגינה במדליית זהב בריצת שליחות 4x400 מטר בתוצאה של 3:18:43 דקות, לפני ארצות הברית (3:20.15 דקות) וגרמניה (3:21:25 דקות). נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי בריצת 400 מטר בתוצאה של 49.82 שניות ולא הצליחה להגן על תוארה.
באולימפיאדת ברצלונה (1992) זכתה בריזגינה בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב בריצת שליחות 4x400 מטר בתוצאה של 3:20.20 דקות, לפני ארצות הברית (3:20.92 דקות) ובריטניה (3:24.23 דקות) ומדליית כסף בריצת 400 מטר בתוצאה של 49.05 שניות, אחרי מארי-ז'וזה פרק מצרפת (48.83 שניות) ולפני קסימנה רסטרפו מקולומביה (49.64 שניות) ולא הצליחה להגן על תוארה.

חייה האישיים

בריזגינה נישאה לויקטור בריזגין אלוף אולימפי בריצת שליחים 4x100 מטר באולימפיאדת סיאול (1988). לזוג בת, יליזבטה בריזגינה אף היא אתלטית מוכשרת, אלופת אירופה הנוכחית בריצת שליחות 4x100 מטר וסגנית אלופת אירופה הנוכחית בריצת 200 מטר.
דניאל דיי קים

ביוגרפיה

דניאל דיי קים נולד בקוריאה הדרומית, ובגיל שנה וחצי עבר לארצות הברית וגדל בפנסילבניה. הוא בעל תואר בתיאטרון ובמדעי המדינה.

קריירה

בשנת 1997 הוא שיחק בקומדיה הרומנטית "מכורים לאהבה" בכיכובה של מג ראיין, ובשנת 1999 שיחק בדרמת הספורט "בשם האהבה" בכיכובו של קווין קוסטנר. הוא שיחק בתפקיד אורח במספר סדרות, ביניהן 24, אנג'ל, קרוסייד, פאוור רינג'רס, סיינפלד, CSI, וכן בסרט ספיידרמן 2. התפקיד הידוע ביותר שלו הוא בסדרה "אבודים", בה גילם במשך שש העונות את ג'ין קוואן. כג'ין הוא מדבר בסדרה גם קוריאנית, אך שפת האם שלו היא אנגלית, והוא לא מדבר קוריאנית שוטפת.
ב-2008 שיחק במיני-סדרה "זרע אנדרומדה" שמבוסס על ספרו של מייקל קרייטון. קים גם משחק בסדרה "Hawaii Five-O". בשנת 2011 שיחק בסרט הפעולה "הזירה" בכיכובם של קלאן לוץ וסמואל ל. ג'קסון.
ב-2015 שיחק את דמותו של ג'ק קאנג בסרט "מורדים". ב-2019 שיחק בסרט "הלבוי".

חיים אישיים

קים גר בהונלולו שבהוואי, אליה עבר עקב צילומי הסדרה אבודים, ונשאר בה עקב צילומי הסדרה "הוואי חמש-אפס". קים נשוי ולזוג שני ילדים.
ב-25 באוקטובר 2007 נתפס קים בהוואי נוהג תחת השפעת אלכוהול ונעצר. למחרת הוא התנצל פומבית על התקרית.
תפארת ישראל (מהר"ל)

תפארת ישראל הוא ספר מחשבה של המהר"ל מפראג. בהקדמת הספר נאמר: "ושם החיבור הזה נקרא תפארת ישראל כי הוא חיבור על התורה שהיא תפארת ישראל כדכתיב, ומי גוי גדול אשר לו חקים ומשפטים צדיקים וגו' ואמרו רק עם חכם ונבון הגוי הגדול הזה".
הספר נפתח בהסבר מהות האדם כייצור שִׂכְלִי שייעודו - לשמור את מצוות התורה. המצוות, על-פי הגותו של המהר"ל, הן לא רק אמות מוסר אנושיות או טבעיות, גם אם חלק מהן יכולות להיחשב ככאלה, כגון האיסור לרצוח, אלא חוק בל יעבור שיש לקיים אותו גם אם לא ברור הטעם של מצווה זו או אחרת; המצוות, למרות היותן פעולות פיזיות, נועדו להוציא את האדם מן הטבע הפיזי ולקרבו לאלוהים.
המהר"ל דוחה את דעתם של הפילוסופים הלא-יהודים שגורסים כי אדם יכול להגיע לכלל הבנת העולם על ידי מחשבה עצמאית וטוען שרק דרך לימוד-התורה וקיום מצוותיה האדם ממלא את ייעודו בחיים, כלומר קיום רצונו של הקב"ה; זוהי הגדרתו למושג ההצלחה. הוא נסמך בספרו על קשת רחבה של ספרי מחשבת ישראל מכל הדורות - התנ"ך ומפרשיו, תלמוד, מדרשים, ספרי הקבלה וכן הראשונים, בייחוד הרמב"ן והרמב"ם. על אף שהרמב"ן נחשב לאחד הרבנים המשפיעים ביותר על המהר"ל, בספר זה המחבר לעיתים גם חולק על דעתו, למשל בנושא טעמי המצוות.
מוסקבה (מחוז)

היסטוריה

ההתיישבות באזור היא בת כעשרים אלף שנים. ההתיישבות הרוסית החלה במאה ה-10. במהלך המאה ה-12 השטח היה חלק של נסיכות ולדימיר. החל מהמאה ה-13 המחוז היה מרכז של איחוד השטחים הרוסים סביב מוסקבה.
בפורום סנקט פטרבורג הבינלאומי לכלכלה שנערך ביוני 2011, פרש נשיא רוסיה דמיטרי מדבדב, את משנתו בדבר חיזוק הגלעין של המדינה - מוסקבה ומחוז מוסקבה. אין המדובר באיחודם, אלא בהקמת "המחוז הפדרלי של עיר הבירה", שעתיד להכיל בתוכו את מחוז מוסקבה והעיר מוסקבה בנפרד מהמחוז הפדרלי המרכזי, אך ההחלטה טרם יושמה ולבסוף הוחלט להותיר את המצב על כנו ולהגדיל את שטחי העיר מוסקבה, על חשבון המחוז.

דמוגרפיה

רוסים מהווים כ-90% מאוכלוסיית המחוז. בנוסף לכך, ניתן לציין את האוקראינים (כ-2.5%) והטטרים (כ-1%). כ-80% מאוכלוסיית המחוז מתגוררת בערים.

כלכלה

כלכלת המחוז מתבססת על ענפי תעשייה שונים. חלק משמעותי של האוכלוסייה עובד במוסקבה. בשטח המחוז קיימים מרכזי מדע ידועים: ז'וקובסקי (חקר תעופה), קורוליוב (מרכז החלל הרוסי), דובנה (מרכז תעשיית הגרעין) וכו'.

פוליטיקה

ממשלת מחוז מוסקבה אחראית לניהול ענייני המחוז. מושב הממשלה הוא בבית הממשלה שבעיר קרסנוגורסק. 
הדומה של מחוז מוסקבה הוא בית המחוקקים המחוזי שהוקם ב-12 בדצמבר 1993 ובו 50 חברים. הדומה מתחלפת כל 5 שנים בבחירות שנערכות באופן יחסי בתחומי המחוז. בית הדומה שוכן בשדרות השלום 72 בעיר מוסקבה, על אף שהעיר עצמה אינה שייכת למחוז ומהווה סובייקט פדרלי נפרד.
ביל האסלם

ביוגרפיה

האסלם נולד בנוקסוויל ב-23 באוגוסט 1958. למד באוניברסיטת אמורי, שם סיים בשנת 1980 תואר ראשון בהיסטוריה. לאחר סיום לימודיו, החל האסלם לעבוד בעסקי אביו. בשנת 2003 נבחר האסלם לעמוד בראשות עיריית נוקסוויל עם 52% מהקולות. הוא נבחר מחדש ב-2007 (עם כ-87% מהקולות), ושימש בתפקיד זה עד 2011.

מושל טנסי

ב-6 בינואר 2009 הכריז האסלם על מועמדותו לתפקיד מושל המדינה. הקמפיין שלו נתמך על ידי הווארד בייקר וקיבל תרומות בשווי מיליוני דולרים ונחשב לקמפיין העשיר ביותר במערכת בחירות זו. הקמפיין הדגיש את ניסיוני של האסלם כאיש עסקים וכראש עירייה. ב-5 באוגוסט 2010 זכה האסלם בפריימריז הרפובליקניים עם כמעט 48% מהקולות. בבחירות הכלליות, שנערכו ב-2 בנובמבר האסלם ניצח עם כ-65% מקולות המצביעים. המפלגה הרפובליקנית גם קיבלה רוב מוחלט בשני הבתים של הפרלמנט של טנסי, מה שהקנה לה שליטה מלאה במדינה לראשונה מאז שנת 1869. ב-4 בנובמבר 2014 האסלם נבחר שנית לתפקיד עם יותר מ-70% מהקולות.
בראשית כהונתו, האסלם הצהיר כי הוא מעמיד את הצמיחה הכלכלית ויצירת מקומות תעסוקה בראש סדר העדיפויות שלו, ולאחר מכן רפורמות בחינוך. הוא תומך בהגבלת ההוצאות הממשלתיות, צמצום מיסים וחופש כלכלי רחב. ב-16 ביוני 2011 חתם על תקציב שנתי של כ-30.8 מיליארד דולר, קטן ב-3.9% לעומת תקציב השנה הקודמת. תקציב זה כלל תוספת שכר לעובדים במגזר הציבורי, קיצוץ מיסים ומענקים להקמת מפעלים ולבתי ספר ציבוריים. באותה תקופה האסלם ביטל חוק אשר מנע אפליה על רקע נטייה מינית וחוקק חוק שהגביל את איגודי העובדים. בתקופה זו נאבק האסלם רבות בתנועת אוקיופיי. מאבק זה בא לידי ביטוי במעצר של פעילים רבים ובדיכוי הפגנות. במרץ 2012 הממשל העביר חוק אשר מגן על מורים אשר מטילים בספק תאוריות מדעיות כגון תורת האבולוציה. מבשרי הממשל השוו את חוק זה לחוק אשר הוביל למשפט הקופים בשנות ה-20 של המאה ה-20. באותם ימים האסלם הורה למשרד הבריאות של טנסי להתמקד במאבק כנגד השמנת יתר.
בתחילת אפריל האסלם יזם מבצע הסברה כנגד סם המתאמפטמין. בחודש מאי המלחמה בסמים באה לידי ביטוי גם באמצעות חקיקה. ב-24 באפריל הוא חתם על צו המעדיף עובדים מוכשרים במגזר הציבורי על פני עובדים ותיקים. חוק זה הקל על יכולת המעסיק לפטר עובדים לא מוכשרים ותגמול לעובדים בעלי ביצועים גבוהים. בנוסף על כך, הממשל החל להטיל מיסים על חברת אמזון, גם על מוצרים הנסחרים באינטרנט. בדצמבר האסלם ניסה להגביל את יישום חוק הגנת החולה וטיפול בר השגה ("אובמה קייר) במדינתו.
באפריל 2016, הטיל האסלם וטו על הצעת חוק להפוך את התנ"ך לספר הרשמי של טנסי. הצעה שכזו הייתה הראשונה מסוגה בארצות הברית. יוזמי החוק ניסו לעקוף את הוטו בבית הנבחרים, אך ללא הצלחה. בינואר 2019 סיים את כהונתו והוחלף בביל לי.
נונצ'קו

נונצ'קוּ (ביפנית: ヌンチャク, נקרא גם נונצ'קס או נונצ'קה) הוא כלי נשק המשמש באמנויות לחימה, אשר מורכב משני מקלות המחוברים זה לזה באמצעות שרשרת קצרה או חבל קצר. 
השימוש בנונצ'קו הפך למפורסם בעקבות סרטיו של ברוס לי.

היסטוריה

הנונצ'קו היה במקור כלי חקלאי שהומצא על ידי איכרים באזור איי אוקינאווה, ושימש בעיקר לחבטה בגבעולי אורז לשם הפרדת הגרגירים מן הגבעולים, או להצלפה בבהמות השדה.
בתקופת הכיבוש היפני באזור אוקינאווה אסרו הכובשים על המקומיים נשיאת כלי נשק מכל סוג. על כן, חיפשו האזרחים כלי נשק חדשים מוסווים במטרה להגן על עצמם, והשתמשו בכלים חקלאיים שהיו בהישג ידם בתור כלי נשק, לדוגמה טונפה, סאי, קאמה ועוד.

השימוש בנונצ'קו

השימוש בנונצ'קו מתבצע על ידי העברתו מיד ליד תוך אחיזה באחד המוטות כך שהשני יוכל לשמש כאמצעי הגנה או התקפה. 
ישנן טכניקות נוספות בנונצ'קו בהן שני המוטות מוחזקים בשתי הידיים ואו שני המוטות ביד אחת או שימוש בשתי נונצ'קות בו זמנית. 
השימוש בנונצ'קו מלווה בטכניקות רגל או יד מאמנויות לחימה שונות.

בתרבות הפופולרית

הנונצ'קו הפך לכלי נשק המזוהה עם אמנויות לחימה מזרח-אסייתיות בעקבות סרטיו של ברוס לי, וסרטים הוליווד שהציגו אותו כנשק של נינג'ות.
זוג נונצ'קו הם הנשק של צב הנינג'ה מיכלאנג'לו.
בחורים רעים (זיכיון)

L.A.'s Finest (2019 – הווה)

באוקטובר 2017 הודיעו אולפני סוני כי סדרת טלוויזיה שבמרכזה דמותה של גבריאל יוניון, הייתה בפיתוח על ידי ברנדון מרגוליס וברנדון סוניר. בהמשך אותו חודש רשת NBC הזמינה פרק פיילוט של הסדרה. עד מרץ 2018 לוהקה ג'סיקה אלבה לצדה של גבריאל יוניון. בנוסף ליוניון, ג'ון סלי גם שב לתפקידו כפלטצ'ר, האקר מחשבים שעוזר למייק ומרקוס בסדרת הסרטים. בחודש שלאחר מכן נחשף שם הסדרה Finest Finest של LA, כשג'רי ברוקהיימר משמש כמפיק בפועל של הסדרה. בהמשך אותו חודש, NBC ויתרה על הפיילוט והסדרה נשלחה לרשתות אחרות. הבוס של NBC, בוב גרינבלט, טען שהסדרה לא השתלבה עם לוח הזמנים המתוכנן של הרשת. באותו חודש נחשף כי Sony Pictures Television מנהלת משא ומתן עם Charter Communications על הפקת הסדרה. ביוני 2018, חברת Bell Media הקנדית הסכימה להפיק 13 פרקים. ביוני 2019 חודשה הסדרה לעונה השנייה.

משחקי וידאו

Bad Boys: Miami Takedown, הוא משחק וידאו שיצא בשנת 2004 על בסיס סרט ההמשך Bad Boys II. הוא יצא בתחילת 2004 לאחר יציאת ה-DVD של הסרט.
צבא ארצות הברית במלחמת העולם השנייה (סדרת ספרים)

צבא ארצות הברית במלחמת העולם השנייה (באנגלית: United States Army in World War II) היא סדרה בת 75 ספרים, המהווה את התיעוד ההיסטורי הרשמי של פעולות הצבא האמריקני במהלך מלחמת העולם השנייה. הסדרה, הידועה בכינויה "הספרים הירוקים", פורסמה על ידי המרכז להיסטוריה צבאית של צבא ארצות הברית (Center for Military History) החל משנת 1947 ועד לשנות התשעים של המאה ה-20.
בשנים האחרונות החל המרכז להיסטוריה צבאית להעלות בהדרגה את כרכי הספר לאתר האינטרנט שלו לשימוש חפשי.

העלאת הסדרה לאינטרנט

המרכז להיסטוריה צבאית של צבא ארצות הברית החל להעלות את כרכי הסדרה בשלמותם לאתר האינטרנט שלו, שם הם זמינים לקריאה באופן חפשי.
עד כה (סתיו 2010) הועלו לאתר 19 מן הכרכים, מהם עשרה מן הכרכים הזירתיים.
רייניקנדורף (רובע)

היסטוריה

כפר בשם רייניק היה מיושב כבר ב-1230. במאה ה-19 חל גידול חד באוכלוסייה כאשר הכפר הפך נגיש לברלין על ידי מסילת רכבת שנסללה אליו ב-1877.
ה"עיר הלבנה" (Weiße Stadt), שעוצבה ב-1928 על ידי האדריכל אוטו רודולף זאלפיסברג, היא אתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
ב-2001, מתוקף הרפורמה בשכונות ברלין, קיבל רייניקנדורף מעמד של אחד משנים עשר רובעי מדינת ברלין.
חלקו הניכר של הרובע מאופיין בבנייה נמוכה. אוכלוסיית חלק זה אמידה ומשתייכת למעמד הבינוני-גבוה. מזרחו של הרובע לעומת זאת מתאפיין בבניינים חסרי ייחוד, ומאוכלס על ידי אנשי המעמד הבינוני.