google/wiki40b huggingface dataset:
מדע הדתות

מדע הדתות (לפי הגרמנית: Religionswissenschaft), לימודי דתות או דת השוואתית הוא דיסציפלינה (תחום דעת) במדעי הרוח ומדעי החברה בעל אופי רב תחומי, החוקר את הדת כתופעה אנושית, חברתית ותרבותית, ללא קשר לדת מסוימת. התחום חוקר את האמונות, הטקסים, ההצדקות הרציונליות, הרגשיות והרוחניות של האמונה הדתית, הקהילה והמאמין הבודד ומנסה למצוא רכיבים משותפים כלליים, לתאר אותם, להסביר ולפרש אותם או להשוות את התופעה הנחקרת בהתבטאויותיה בדתות השונות על ציר היסטורי, גאוגרפי, אתני או אחר. בניגוד לתאולוגיה העוסקת בדת מסוימת "מבפנים", מדע הדתות חוקר את התופעה הדתית "מבחוץ" תוך שימוש בכלים מתחומי הפילוסופיה של הדת, הפילוסופיה של הלשון, ההיסטוריה של הדתות, הפסיכולוגיה, האנתרופולוגיה, חקר הפולקלור ועוד.

ההיסטוריה של התחום והוגים מרכזיים

התחום החל לצמוח במאה ה-19 עת התוודעו מלומדים באירופה לדתות דרום-מזרח אסיה בעקבות תרגומים של הספרות הדתית הבודהיסטית וההינדואיסטית לשפות המחקר המערביות (בעיקר גרמנית, צרפתית ואנגלית) ובעקבות התפתחות ביקורת המקרא, שחקרה לראשונה את דתות המערב (בעיקר נצרות ויהדות) מנקודת מבט חילונית, אך ללא הוקעת הדת והאמונה כהבלים. המלומד הראשון שעסק בתחום באופן מובהק והגדירו כ"דת השוואתית" היה מקס מילר. חוקר חשוב נוסף היה הפילוסוף ויליאם ג'יימס, שהספר שחיבר ב-1902, "החוויה הדתית לסוגיה" הביא לפריחת התחום בארצות הדוברות אנגלית. בארצות הדוברות צרפתית שימש פרנק אבוזי כמוביל התחום. מקס ובר, אמיל דורקהיים ומרסל מוס קידמו את התחום מנקודת המבט הסוציולוגית וקלוד לוי-שטראוס הוסיף את נקודת המבט האנתרופולוגית. אחד מחוקרי הדתות המובילים היה מירצ'ה אליאדה, שפעל בין שנות החמישים לשנות השמונים. המונחים והעקרונות שטבע מעסיקים מאז רבות את העוסקים בתחום, אם ככלי ניתוחי ואם כמושגים אותם הם מנסים לקעקע במחקריהם החדשים. קליפורד גירץ, ויקטור טרנר ומרי דאגלס תרמו לתחום רעיונות של "אנתרופולוגיה סמלית" שהתפתחו בשנות השבעים (לפיהם מונעת התרבות האנושית על ידי העולם הסמלי) והגדירו את ההתייחסות אל הדת כאל מערכת תרבותית.

ביקורת

הביקורת העיקרית המובעת לגבי התחום היא שהוא, כמבוסס על הרציונליזם המודרני, מתייחס אל הדת כמבנה חברתי-תרבותי אנושי ואינו פתוח לפרשנות שמבוססת על האפשרות שמקורה של הדת בהתגלות אלוהית. נושא הדגל העיקרי לביקורת זו היה הפילוסוף לאו שטראוס.
סנצ'ו השני, מלך קסטיליה

ביוגרפיה

סנצ'ו השני נולד בשנת 1047 לפרננדו הראשון, מלך לאון וסאנצ'ה מלאון, בתם של אלפונסו החמישי, מלך לאון ואלווירה מננדס. ב-24 בדצמבר 1065 מת פרננדו הראשון, ולאחר מותו פוצלה הממלכה בין בניו: סנצ'ו השני ירש את ממלכת קסטיליה, אלפונסו השישי, מלך לאון ירש את ממלכת לאון, גרסיה ירש את ממלכת גליסיה, אוראקה ירשה את העיר סמורה ואלווירה ירשה את טורו (Toro).
בשנת 1069 כרת סנצ'ו השני ברית עם אלפונסו השישי, מלך לאון, ובשנת 1071 כבשו השניים את ממלכת גליסיה. סנצ'ו, אשר לא היה מרוצה מכך שבבעלותו נמצאות ממלכת קסטיליה וחצי מממלכת גליסיה, תקף בשנת 1072 את אלפונסו השישי ופלש לממלכת לאון בעזרתו של אל סיד. לאחר תבוסתו בגולפחרה שעל גדות נהר קריון, אילץ סנצ'ו את אלפונסו להימלט לעיר הווסאלים המורית טולדו, שם שלט מאמוּן. טורו, עירה של אחותו אלווירה, נפלה במהרה, ונדמה היה כי דבר לא יעצור את סנצ'ו. אחותו אוּרַאקַה נתנה לחלק הארי של הצבא הלאונזי למצוא מחסה בעיר שלה, סמורה. סנצ'ו הטיל מצור על העיר, אך ב-6 באוקטובר 1072 נרצח על ידי בלידו דולפוס, אציל גליסיאני, דבר שהוביל לנסיגת הכוחות הקסטיליאנים מן העיר.
אלפונסו השישי, מלך לאון חזר כמעט לאלתר מהגלות בטולדו ותפס את מקום אחיו כמלך לאון וקסטיליה. היה זה האיחוד השני בין קסטיליה ללאון, אם כי שתי הממלכות נשארו עדיין שתי ישויות נפרדות המאוחדת יחדיו רק באיחוד פרסונלי. בקסטיליה נחשד אלפונסו בידי רבים, כנראה בצדק, במעורבות ברצח סנצ'ו. האגדה מספרת כי האצילים הקסטיליאנים, בראשות אל סיד ותריסר "עוזרים לשבועה", הכריחו את אלפונסו להישבע בפומבי, מול כנסיית גדיאה הקדושה בבורגוס, שלא היה מעורב בקנוניה לרצח סנצ'ו.

משפחתו

בשנת 1069 התחתן סנצ'ו עם אלברטה מאנגליה, בתו של ויליאם הראשון, מלך אנגליה, אך לא היו לו ילדים ממנה.
קיארה אפנדינו

ביוגרפיה

אפנדינו נולדה במונקאליירי. אביה הוא בעלי חברת Prima Industrie SpA המתמחה בייצור מכשירי חיתוך בלייזר. ב-2006 סיימה תואר ראשון בניהול וכלכלה בינלאומית באוניברסיטת בוקוני שבמילאנו. ב-2008 סיימה תואר שני בחשבונאות וניהול פיננסי באוניברסיטת בוקוני. היא עבדה כחשבת במועדון הכדורגל יובנטוס ומ-2010 עבדה כמנהלת כספים בחברה קטנה שבבעלות בן זוגה בטורינו.
ב-2010 הצטרפה לתנועת חמשת הכוכבים (Movimento 5 Stelle) שהוקמה על ידי הקומיקאי בפה גרילו וב-2011 נבחרה מטעמה לחברת מועצת העיר טורינו. ביוני 2016 נבחרה לראשות עיריית טורינו לאחר שניצחה את ראש העיר המכהן פיירו פאסינו, ברוב של 54.5% בסיבוב השני של הבחירות. היא האישה הראשונה לכהן בתפקיד זה.
אפנדינו נשואה למרקו לאווטלי ואם לבת.
אברהם חסידוף

אברהם חסידוף (14 באפריל 1898 - 2 ביוני 1979) היה יזם מקרקעין בירושלים ובנקאי, ממקימי בנק דיסקונט לישראל ומראשוני מנהליו.

משפחתו וראשית דרכו

בן למשפחה מגאורגיה. סבו וסבתו (הורי אימו) עלו ברגל מטיפליס ב-1870, בהוראת הרב המקומי, לאחר שלא הצליחו להוליד ילדים. אמו (יוכבד לבית מיקא) גדלה בפרוטקטוראט הצארי בעיר העתיקה בירושלים. אביו, דניאל חסידאשווילי (ხასიდაშვილი), עלה לירושלים עם משפחתו מאחלציחה בגאורגיה ב- 1883. 
חסידוף נולד בירושלים ב-1898 בשכונת הגורג'ים, מול שער שכם ליד שכונת ניסן ב"ק, גדל בזיכרון משה – יגיע כפיים; למד בירושלים - תחילה בחדר, ולאחר מכן בגימנסיה העברית שפעלה אז בבית אהרן מאיר מזי"א בזיכרון משה (לא סיים); בתקופת מלחמת העולם הראשונה גויס לצבא הטורקי, ובתחילת שנות העשרים התחיל בקריירה של סוחר קרקעות, שאת צעדיו הראשונים עשה אצל משפחת שלוש בתל אביב.

ייזום ובנייה בירושלים

חסידוף הפך עצמאי באמצע שנות העשרים, וכיזם וקבלן רכש קרקעות ובנה בתים ושכונות מגורים בירושלים. בין השאר הקים את שכונת גאולה (שנקראת על שם בתו הבכורה - כיום גאולה שמואלי), בניין העמודים, שיכוני חסידוף, בניין מצפה, בתי מגורים בתל ארזה (שיכוני חסידוף), בתים בכרם אברהם, מקור ברוך ועוד (רכש שטחים גדולים מבית היתומים שנלר לצורך בנית השכונות הסובבות אותו). 
עיקר הצלחתו בא מראייה נכונה של כיוון התפתחות העיר, רכישת קרקעות בפריפריה העירונית, שיווק דירות לפני תחילת בנייתן, והקמת שיכונים זולים למחוסרי יכולת, תוך הצעת פתרונות מימון במשכנתה שניתנה על ידו.

בנק דיסקונט

באמצע שנות השלושים הציע לו ליאון רקאנטי להקים ולנהל סניף של בנק דיסקונט בירושלים, והוא עבר לעסקי בנקאות בבנק דיסקונט, שם עבד כמנהל אזור ירושלים וחבר דירקטוריון הבנק, עד פרישתו ב-1975. הביא לבנק את מומחיותו במקרקעין ובנייה, הקים את החברה לנכסים ובניין מקבוצת IDB, היה מעורב בהשקעות בחברת נטיעות הדרום (אשר ייבאה לישראל לראשונה שתילי גפנים לענבי סולטנינה וגידלה אותם בחבל לכיש), בחברת איזראל אינווסטמנט, ובעסקי קרקעות וחקלאות בקפריסין, עבר הירדן ומצרים.

פעילות ציבורית

הקים בית כנסת הנושא את שמו ברחביה; כיהן כנשיא עדת הגורג'ים בישראל; יו"ר התאחדות בעלי בתים; קונסול כבוד של פנמה בירושלים; זכה ב-1970 לעיטור יקיר ירושלים. על שמו רחוב בשכונת גבעת משואה בירושלים, ומרכז ההדרכה והמתנדבים של מגן דוד אדום בירושלים.
היה נשוי לגרסיה לבית הדאייה, ואב ל-5 ילדים.
דב שוייגר

דב ברל שוַייֶגר (1887 – 12 באפריל 1909) היה ממייסדי הארגונים בר גיורא והשומר. פעל במושבות החקלאיות הראשונות בגליל – סג'רה, מסחה ומצפה.

ביוגרפיה

דב בר שוייגר נולד ב-1887 בעיר אודסה שבדרום-מערב רוסיה לאביו משה (שם האם לא ידוע). הוא התחנך וגדל בעיר. בנעוריו הצטרף לארגון ההגנה העצמית של יהודי העיר אולם בפוגרום של 1905 לא הספיק כוח של ארגון זה מול הפורעים שנתמכו על ידי הצבא. בסופו של הפוגרום נמנו כ-300 חללים ואלפי פצועים מקרב יהודי העיר. בעקבות אירוע זה החליט שוייגר לעלות ארצה, ובסוף 1905 הפליג מנמל אודסה והגיע לנמל יפו יחד עם רבים מעולי העלייה השנייה. בהגיעו החל לעבוד כפועל במושבה פתח תקווה ובמקביל הצטרף לארגוני הפועלים הפועל הצעיר ופועלי ציון. התארגנותם של הפועלים הייתה לצנינים בעיני חקלאי המושבה והם קראו להחרים את הפועלים היהודים ולחזור להעסיק פועלים ערבים. באפריל 1906 עבר שוייגר, לאחר שלא מצא עבודה בפתח תקווה, לעבוד בחווה במקווה ישראל. 
בתקופת עבודתו שם הכיר את יצחק בן-צבי וזה התרשם ממנו וזימנו ב-29 בספטמבר 1907 לחדרו שביפו להשתתף באספת יסוד ארגון השמירה בר גיורא. על אף הצטרפותו לארגון המשיך שוייגר לעבוד במקווה ישראל אולם באחד הימים נטש את המקום על מנת לעזור להגן על גדרה שעמדה בפני התקפה של ערבים. בעקבות עזיבתו ללא אישור פוטר שוייגר מהחווה ונאלץ לחפש מקום עבודה אחר. לאחר שלא מצא מקום עבודה באף אחת ממושבות יהודה והשומרון החליט לעבור לגליל.
שוייגר הגיע לחוות סג'רה שם שהו כבר מספר מחבריו בבר גיורא. יהושע חנקין נתן לקבוצה קרקעות לעיבוד חקלאי ומנהל החווה אליהו קראוזה מסר לידם את האחריות לשמירה על החווה. לאחר זמן קצר נשלח שוייגר חזרה ליפו על מנת לגייס חברים נוספים לעבודה בחווה והוא גייס את האחיות לבית שטורמן. לאחר קבלת השמירה על החווה נמסרה לקבוצה גם האחריות לשמירה על המושבה סג'רה 
שוייגר שאף להידמות לשומרים הבדויים והצ'רקסים ולכן הצטרף אליהם לשמירת הלילה על העדרים הרועים בשדות. לאחר סכסוך בינו ובין הרועים הצ'רקסים נמסרה לארגון "השומר" גם האחריות על שמירת העדרים בלילות ושוייגר החל לשמור על העדרים יחד עם מנדל פורטוגלי ויהודה פרוס. 
בתחילת אוגוסט 1908 נשלח שוייגר עם עוד מספר שומרים לסייע להגן על מסחה שם מונה למפקד ההגנה. הצלחתו בתפקידו שכנעה את הנהגת היישוב לחתום עם השומר הסכם לעבודה והגנה עברית.
לקראת סוף 1908 עבר עם עוד מספר חברי "השומר" לסייע למתיישבי מצפה שלייד טבריה. בחודש אפריל 1909 כשהלך עם חבר מסג'רה בחזרה למצפה הותקפו על ידי שודדים ערבים שירו בו מרובה צייד. שוייגר הצליח להגיע בכוחות עצמו למצפה משם הובל בעגלה לבית החולים הסקוטי בטבריה שם טופל במשך מספר ימים וב-12 באפריל 1909 נפטר. הובא לקבורה בבית הקברות של טבריה.
אחיו של שוייגר, יואל שוייגר, היה עיתונאי ועסקן תרבות ורשאי.

הגילוי המחודש של הקבר בטבריה

עם השנים הוזנח ונשכח מקום קבורתו של שוייגר. בשנות ה-30 הקים הועד הפועל של הסתדרות העובדים הכללית את "ועדת ציון" בראשות דוד בדר שמטרתה הייתה להציב מצבות על קברות אנשי העלייה השנייה שלא זכו לכך. בדר איתר את מקום הקבורה וחידש את המצבה ואף נערכו במקום טקסי זיכרון. בהמשך הועבר הקבר לחלקת "השומר" בבית הקברות של כפר גלעדי.
גנאיוס אוקטביוס רופוס

גנאיוס אוקטביוס רופוס (Gnaeus Octavius Rufus) היה מצביא רומאי, שעמד בראש כוחות צבא וצי במלחמה הפונית השנייה.
אוקטביוס היה בנו של גנאיוס אוקטביוס רופוס, מייסד בית האב של האוקטביים (gens Octavia). בשנת 205 לפנה"ס נבחר לאיידיל פלבאי יחד עם ספוריוס לוקרטיוס. שנה אחר כך נבחרו השניים לפראיטורים. לאוקטביוס הוקצתה הפרובינקיה סרדיניה, ובמהלך כהונתו לכד סמוך לחופי האי שמונים אוניות משא קרתגיות עמוסות דגן שנשלחו מקרתגו אל חניבעל. בסיום כהונתו מסר את הפיקוד על הפרובינקיה למחליפו טיבריוס קלאודיוס נירון, אך האימפריום שלו הוארך בשנה נוספת; כפרופראיטור נצטווה על ידי הסנאט להגן על חופי סרדיניה, ולפיקודו הועמד צי בן ארבעים אוניות מלחמה. באותה השנה פיקד על צי משלוח, שהביא מסרדיניה כמות רבה של דגן, 1200 טוגות ו-12,000 טוניקות לצבא סקיפיו הנלחם באפריקה. שנה אחר כך, ב-203 לפנה"ס, פיקד שוב על צי בן ארבעים אוניות ואלפיים חיילי צי, שמשימתו כמקודם - הגנת חופי סרדיניה וקיום הקשר הימי עם הצבא הנלחם על אדמת קרתגו. ברם, הפעם איתרע מזלו, ובעודו מוביל אספקה כפי שעשה בשנה הקודמת, נתקל סמוך לחופי אפריקה בסערת פתאום עזה, שפיזרה את מאתיים אוניות המשא לכל עבר. הוא עצמו, יחד עם שלושים אוניות המלחמה שלו, נאבק בגלים הגבוהים ולאחר מאמצים מרובים הצליח לנחות בחופי כף אפולו.
אוקטביוס השתתף בקרב זאמה, ב-202 לפנה"ס. סקיפיו העמידו לאחר הקרב בראש הצבא העולה על קרתגו ביבשה, בעוד הוא עצמו הפליג עם אוניות המלחמה אל נמלה. ב-201 לפנה"ס שב אוקטביוס עם חלק מן הצי לאיטליה, והעביר לידי הפראיטור מרקוס ואלריוס לאיווינוס שלושים ושמונה אוניות לשם ניהול המלחמה נגד פיליפוס החמישי מלך מוקדון. ברם, הוא לא נשאר זמן רב באפס מעשה. ב-200 לפנה"ס היה אחד משלושה שליחים, ששוגרו על ידי הסנאט אל הקרתגים, מסיניסה וסיפאקס. ב-194 לפנה"ס היה אחד משלושה טריומווירי שפיקחו על הקמת קולוניית אזרחים רומיים בקרוטונה שבדרום איטליה, ושנתיים לאחר מכן, ב-192 לפנה"ס, זמן קצר לפני פרוץ המלחמה עם אנטיוכוס הגדול, נשלח ליוון במשימה דיפלומטית, כדי לשכנע את בעלות בריתה של רומא לבל יתפתו לחבור אל המלך.
סנדרו מאצולה

קריירה באינטר

יליד טורינו באיטליה, בנו של שחקן העבר ולנטינו מאצולה, שנהרג עם קבוצתו מועדון הכדורגל טורינו בתאונת מטוס בשנת 1949.
שיחק כל חייו בקבוצת אינטר, בה הבקיע 158 שערים ב-565 משחקים בכל המסגרות.
מאצולה נחשב לכוכב הגדול של אינטר בשנות ה-60 כשהקבוצה זכתה לכינוי "לה גרנדה אינטר" (אינטר הגדולה) ונחשבה לקבוצה הטובה באירופה כשזכתה בארבע אליפויות איטליה, שני גביעי אירופה לאלופות ושני גביעים ביניבשתיים.
בשנת 1965 היה מלך השערים בליגה האיטלקית (יחד עם אלברטו אורלנדו). שיחק בנבחרת איטליה בכדורגל, והשתתף במונדיאל 1966, מונדיאל 1970 (מקום שני) ומונדיאל 1974. כמו כן, זכה עם הנבחרת ביורו 1968.
בימיו של מאצולה שיחק קשר איטלקי מפורסם נוסף - ג'אני ריברה ששיחק במדי היריבה העירונית מילאן. היריבות בין שני הקשרים הייתה אחת המפורסמות בתולדות הספורט האיטלקי ומאמני הנבחרת הלאומית נמנעו בפעמים רבות לשתף אחד משניהם בשעה שיריבו היה על המגרש.
מרים וינטר

ביוגרפיה

נולדה בלודז', פולין. הוריה היו טוביאס (טוביה) וינטר ומז'טה לז'ה (לאה) וינטר לבית קוהן. ב-1940 חייתה עם משפחתה בגטו ורשה, ובשנים 1940-1941 התגוררו באוז'רוב. מ-1941 עד סיום מלחמת העולם השנייה הוסתרה בבית אישה פולניה, שינתה את שמה למריה, הפכה לקתולית, וכך שרדה. הוריה, אחיה הצעיר ורבים מבני משפחתה המורחבת נספו בשואה במחנה ההשמדה טרבלינקה.
במהלך המלחמה ולאחריה נדדה וינטר ברחבי פולין עם המשפחה שאצלה הוסתרה, ונדרשה לעבוד בעבודות שונות. ב-1948 עברה לבית יתומים בשצ'צ'ין, שם שבה לראשונה לספסל הלימודים בבית הספר; ב-1951 סיימה את לימודי בית הספר התיכון. בהמשך למדה תיאטרון בבית הספר הלאומי המתקדם לתיאטרון "ליאון שילר" בלודז', בו סיימה את לימודיה ב-1959. ב-1963 נישאה לרומק אורלובסקי, לו סיפרה לראשונה על זהותה היהודית.
ב-1969 היגרה לארצות הברית. ב-1992 קיבלה תואר דוקטור בתיאטרון מאוניברסיטת מדינת מישיגן, ועבדה שם כמרצה למשחק. לאחר מכן לימדה בקולג' ג'קסון, שם גם ביימה הפקות תיאטרון של מחזות כגון "אנטיגונה", "אונדין" ו"פר גינט". 
וינטר נודעה בעקבות ספרה "רכבות: זיכרונות של ילדות חבויה במהלך מלחמת העולם השנייה" (1997). הספר מתאר את סיפור הישרדותה במהלך השואה כילדה שהוסתרה, והמחיר הפסיכולוגי ששילמה על שמירת זהותה מוסתרת וחבויה, אפילו מעצמה, בפולין שלאחר המלחמה.
לווינטר נולדו שני בנים. היא התגוררה עם משפחתה בג'קסון, מישיגן. נפטרה בגיל 81 בעקבות מחלת הסרטן.
שוטגאן (סלנג)

קריאת שוטגאן (אנגלית: Shotgun) מתייחסת לישיבה במושב הנמצא לצד הנהג בכלי הרכב.

היסטוריה

המושג שוטגאן (Riding Shotgun) קיבל את שמו מתקופת נדידותיהן של כרכרות במערב הפרוע. לצד הנהג היה יושב נוסע נוסף, או שומר בתשלום, חמוש ברובה (לרוב, רובה ציד – שוטגאן), ותפקידו היה להגיב באש במקרה של ניסיון שוד או תקיפה של הכרכרה, ולאפשר לנהג להתרכז בנהיגתו.
ככל הידוע, המונח כלל לא היה בשימוש במשמעותו זו בימי המערב הפרוע, אלא מופיע רק בספרים, סרטים וסדרות טלוויזיה על אודות התקופה. התיעוד הראשון של השימוש במושג בהקשרו המקורי, במגזיני ספרות זולה, הוא משנת 1921, בעיתון בשם "Magazine of Fiction", של הוושינגטון פוסט. דוגמה קולנועית מוקדמת לשימוש במשמעות המקורית של "שוטגאן", היא במערבון Stagecoach משנת 1939. השימוש המתועד הראשון שנכתב בדפוס, המתייחס לישיבה במכונית לצד הנהג, הוא משנת 1954.

השימוש במושג בעת הנוכחית

עם השנים, צבר המושג פופולריות כקריאה הנאמרת בין קבוצת חברים אשר קובעת מי ישב במושב שלצד הנהג. באופן בסיסי, הקריאה תובעת את זכותו של האדם הראשון הקורא אותה לשבת לצד הנהג. ישנן הרחבות לכך, כמו דרישה שהקריאה תתבצע כל עוד הרכב נמצא בטווח ראייה, התרת הקריאה רק לכיוון אחד של הנסיעה וכיוצא בזה.
רחלים

היסטוריה

היישוב הוקם בשנת ה'תשנ"א 1991 כמאחז על שמן של תושבת שילה רחלה דרוק שנרצחה באותה שנה באזור בפיגוע ירי, ושל רחל וייס שנשרפה למוות עם שלושת ילדיה בפיגוע בבקעה ב-1988 (הפיגוע בו נרצחה דרוק אירע באוטובוס שנסע להפגנה בכיכר מלכי ישראל נגד ועידת מדריד).
בלילה הראשון הוקם היישוב כתוכנית הסוואה של ראשי יש"ע בהם זאב חבר ויעקב כ"ץ (כצל'ה), להקמתו בד בבד של היישוב שבות רחל. המתנחלים הראשונים שהגיעו כבר באותו לילה למקום הפיגוע על מנת להשאר בו, לא ידעו על כוונה זו והתעקשו על הישארות במקום. בלילה הראשון אישר צה"ל רק לנשים חברותיה של רחלה דרוק להשאר במקום, וכן לשלושה גברים שישמרו במקום.

השנים הראשונות

בשנים 1992-1994 המקום הפך להיאחזות נח"ל תחת אחריות גדוד הבקעה של פיקוד הנח"ל. גרעיני נח"ל של תנועת הנוער בית"ר תחזקו את המקום, גרעין אתג"ר (מחזור צ"ז) וגרעין לו"ל (מחזור צ"ח).
במשך מספר שנים הוחזק המקום על ידי קבוצה קטנה של צעירים, אשר דאגו שהמקום לא יינטש. במשך שלוש שנים היו תקופות שלא התגוררו בפועל תושבים במקום. אישורים לשהייה במקום כמעט שלא ניתנו, והמקום הוחזק תוך הסכמה בשתיקה של ממשלת יצחק רבין.
בשנת ה'תשנ"ד 1994 הגיעו שישה בחורי ישיבה מישיבת בית אל בשליחותו של הרב זלמן ברוך מלמד על מנת לגור במקום ולהקים בו מדרשה תורנית בשם "מדרשת יצחק על שם יצחק רופא" (נהג האוטובוס שנהרג באותו פיגוע במקום).
השישה התגוררו במקום בלילות, ובמשך היום למדו בישיבה בבית אל. המדרשה פעלה בשבתות בלבד בניהולו של הראל כהן, אחד מששת בחורי הישיבה, מזכירו של הרב זלמן מלמד ולימים ראש לשכתו של ח"כ יעקב כ"ץ (כצל'ה). פעילותם נתמכה בתקציב זעום מטעם תנועת אמנה. למקום נאסרה כל סלילה של דרך קבע, וההגעה למקום הייתה כרוכה בקשיים לא מעטים. חשמל סופק על ידי גנרטור. הקשר הטלפוני היה רק באמצעות מכשיר קשר; שכן הצבא אסר על חברת בזק לספק תשתית טלפון למקום. כל אותה שנה הוקצו כחמישה חיילים לשמור על המקום בש"ג ובמגדל שמירה.

הסדרת היישוב

בעת ביקורו של אלוף פיקוד המרכז במקום נחמיה תמרי ימים ספורים לפני מותו, הוא ביקש לקבוע סטטוס קוו והסיר את איומי ההריסה מהמקום. בהמשך הוקמה במקום היאחזות נח"ל וכן התבצע תהליך הגדלת ההיאחזות. ממשלת ישראל לא ראתה ברחלים יישוב עצמאי, אלא שכונה של כפר תפוח, ולכן הלמ"ס מנה את תושביו בתוך אוכלוסיית כפר תפוח. בשנת ה'תשנ"ח 1998, ביקשה מפלגת מולדת להצטרף לממשלת בנימין נתניהו. אחד התנאים שהוצג מטעמה היה איזרוח של ההיאחזות, ואכן משרד השיכון אישר תכנון שכונת מגורים במקום.
בחודש מרץ 2009, בעקבות עתירת ראש מועצת כפר א-סאוויה השכן, הוציא בג"ץ צו האוסר על המשך בנייה ואכלוס של תשעה בתים שנבנו ללא היתר על אדמות מדינה טרם הסדרת היישוב. ב-23 באפריל 2012 החליט צוות שרים בראשותו של ראש הממשלה, בנימין נתניהו, לפעול להסדרת המעמד של רחלים. בתחילת 2013 חתם אלוף פיקוד המרכז על הכרה ברחלים כיישוב עצמאי, תוך כדי כך אישר גם את נופי נחמיה (המכונה "רחלים מערב"). בכך הפכה רחלים ליישוב ה-32 במועצה אזורית שומרון. בשנת ה'תשע"ה הוקמה בסמוך ליישוב ישיבה קטנה ברוח חסידית בשם "פרי הארץ".
בנובמבר 2017 פורסמה התב"ע של רחלים.
אמרה מור

קריירת מועדונים

מור נולד בדנמרק. הוא גדל במחלקות הנוער של ברנשיי בולדקלאב ושל לינגבי בולדקלאב. ב-31 בינואר 2015 הצטרף למחלקת הנוער של נורסאלנד מליגת העל הדנית. ב-28 בנובמבר ערך מור את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, כשנכנס כמחליף בדקה ה-84 בהפסד 1:0 לרנדרס במסגרת המחזור ה-17 בליגה. ב-28 בפברואר 2016 הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, שער בדקה העשירית בתיקו 1:1 נגד ויבורג.
ב-7 ביוני 2016 חתם מור בבורוסיה דורטמונד מהבונדסליגה ל-5 שנים. מור נחשב לכשרון גדול מאוד בעת החתימה שלו, אך מיעט מאוד לשחק בבורוסיה דורטמונד, והיו לו בעיות משמעת רבות בעונתו היחידה במועדון. 
ב-28 באוגוסט 2017 נמכר מור לסלטה ויגו מהלה ליגה תמורת 13 מיליון אירו. מור חתם על חוזה לחמש שנים .

קריירה בינלאומית

מור נולד בדנמרק לאב טורקי ולאם מקדונית. הוא יצג את דנמרק ברמת הנבחרות הצעירות, ובהמשך את טורקיה. הוא נכלל בסגל נבחרת טורקיה ליורו 2016. ב-29 במאי 2016 ערך מור את הופעת הבכורה שלו בנבחרת, כשנכנס כמחליף בתחילת המחצית השנייה בניצחון 1:0 על נבחרת מונטנגרו במסגרת משחק הכנה ליורו 2016.
חברותא

לימוד בחַבְרוּתָא הוא שיטת לימוד הנפוצה היום בתרבות הישיבתית- יהודית שבה זוג-לומדים קורא יחד את הטקסט ודן בו. שיטת לימוד זו מקובלת בלימוד תורה, ובמיוחד בלימוד תלמוד.
כמו כן, חברותא היא כינויו של כל אחד מזוג הלומדים; בן הזוג האחד הוא חברותא של בן זוגו.
הלימוד בחברותא מתבסס על אינטראקציות רצופות בין שני הלומדים, ובכך יחודה לעומת לימוד עצמי או לימוד פרונטאלי בכתה. לדעתם של מצדדי השיטה יש בה כדי להעצים את הלימוד, ולהגיע למה שמכונה בז'רגון הישיבתי "עמל תורה" כלומר מאמץ אינטלקטואלי בלימוד. הם גם סבורים שיש לה ערך לימודי וקוגניטיבי מאחר שיש משא ומתן בין שני לומדים. מושג ה"חברותא" הפך לאחד מההיבטים המרכזיים באתוס הישיבתי, למרות שלא היה קיים בישיבות ליטא הוותיקות (וולוז'ין טלז), שם לא למדו ב"חברותא" אלא ביחידות, תוך כדי השתתפות התלמידים ב"דיבור בלימוד" בקבוצות גדולות יותר בבית המדרש.

מקור השם

המילה חברותא מגיעה מן הארמית ופירושה "חברות".

דברי חכמים בשבח השיטה

יש הטוענים כי בדברי חז"ל מופיעה צורת הלימוד בחברותא לשבח, בעוד שלימוד יחידני מגונה. שני הצדדים מופיעים בתלמוד הבבלי במסכת תענית: "מה ברזל זה, אחד מחדד את חבירו - אף שני תלמידי חכמים מחדדין זה את זה בהלכה... למה נמשלו דברי תורה כאש, לומר לך: מה אש אינו דולק יחיד - אף דברי תורה אין מתקיימין ביחידי... חרב על שונאיהן של תלמידי חכמים (בלשון סגי נהור, כלומר על תלמידי החכמים עצמם) שעוסקין בד בבד (כלומר, לבד) בתורה, ולא עוד אלא שמטפשין (נהיים טפשים ולא-מחודדים)". עם זאת, קשה לומר שהכוונה דווקא ללימוד בצמדים כשיטה קבועה.
לשון דומה מצויה בילקוט שמעוני: "אין סכין מתחדדת אלא בירכה של חברתה, כך אין תלמיד חכם משתבח אלא בחברו".
יש מפרשים כך גם את מה שנאמר בפרקי אבות: "עשה לך רב וקנה לך חבר", כלומר לקנות חברותא ללמוד עמו.

בחירת חברותא

בדרך כלל אדם בוחר חברותא המתאים לו מבחינת קצב הלימוד, שיטת הלמידה וכן במאפיינים חיצוניים - גיל, שיוך דתי וכו'. בחירת החברותא אינה הדדית בצורה מלאה, מאחר שיש תלמידים הנחשבים מבוקשים יותר כ"חברותא". ישנם מוסדות בהם בחירת החברותא נעשית על ידי איש סגל (ר"מ או "משגיח"). הדבר נפוץ בישיבות לצעירים בגיל תיכון, בהן המורים מעוניינים לאפשר קצב שונה של לימוד בתוך הכיתה, או לצרף תלמיד מתקדם לתלמיד מתקשה. גם בישיבות גבוהות מצרפים תלמיד מתחיל לתלמיד ותיק, המכונה "אילן" על מנת לתמוך בתהליך הסוציאליזציה לערכי הישיבה ולשיטות הלימוד בה.

חברותא בעידן האינטרנט

האינטרנט הביא עמו שיטות חדשות ליצירת חברותא. עם תחילת העשור השני למאה ה-21, החלו לקום אתרי אינטרנט בהם ניתן למצוא חברותא ללימוד דרך האינטרנט, וכך למעשה נפתחה האפשרות ללמוד עם חברותא מכל מקום בעולם (באמצעות סקייפ, גוגל צ'ט, ופלטפורמות דומות אחרות). ישנן מספר אתרים המציעים לימוד בחברותא: פרויקט זוג, חברותא, וקרוב אלי.
יעקב כלאב

הרב יעקב הלוי כלאב (תרס"ד, 1904 - תשי"ט, 1959) היה ראש ישיבת משכן ישראל שהתמזגה לתוך ישיבת מרכז הרב, ולאחר מכן כיהן כר"מ בישיבת מרכז הרב וכרבה של שכונת תל ארזה בירושלים.

קורותיו

נולד ברוסיה בשם יעקב קורחין. למד בישיבות חב"ד ברוסיה, ולאחר מכן בישיבת טלז. בתחילת שנת תרצ"ג (1932) עלה לארץ ישראל, בעזרת אשרת עלייה שסידר לו הרב קוק. אז גם שינה שמו לכלאב (שמו של הרב של ריגה). התיישב בירושלים ופעל במכון הרי פישל. במסגרת פעילותו במכון שקד על "פרויקט התחוקה" שיזם הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג. כעבור זמן נישא לבתיה קוק, בתו של מנהל המכון הרב דב הכהן קוק. מסדר הקידושין היה הראי"ה קוק.
בשנות ה-40 התגורר בכפר הרא"ה ושימש כר"מ בשיעור הגבוה בישיבת כפר הרא"ה. בשנת תש"ט הקים עם גרעין תלמידיו בוגרי ישיבת כפר הרא"ה ישיבה גדולה בשם "משכן ישראל". כעבור זמן קצר חבר עם קבוצת תלמידיו לישיבת מרכז הרב. בין תלמידי הקבוצה: הרב דב ליאור ופרופסור נחום רקובר. בואה של הקבוצה הפיח רוח חדשה בישיבה והאירוע נחשב ציון דרך בהתפתחותה. בין תלמידיו בישיבה: הרב עוזי קלכהיים, הרב יעקב פילבר, הרב צפניה דרורי, הרב זלמן מלמד, הרב יהושע רוזן והרב חיים דרוקמן. 
במקביל לבואו לכהן כר"מ בישיבת מרכז הרב, מונה באותה שנה כרבה של שכונת תל ארזה בירושלים וכרב בית הכנסת של מכון הרי פישל ששכן בשכונת הבוכרים הסמוכה.
נפטר בשנת תשי"ט, בגיל 55, ונקבר בבית הקברות סנהדריה. 
בניו הם הרב שלמה כלאב   והדיין הרב אברהם יצחק כלאב.
אליו די רופו

ביוגרפיה

די רופו נולד במורלנווה שבוולוניה, בן למהגרים איטלקים. הוא הבן היחיד במשפחה שנולד בבלגיה, כל יתר ששת אחיו ואחיותיו נולדו באיטליה. בהיותו בן שנה, נהרג אביו בתאונת דרכים. אמו שלא הצליחה להתמודד עם כלכלת המשפחה, שלחה שלושה מאחיו לבית יתומים סמוך. בגיל 12 הוא נשלח לפנימיה. עקב בעיות רפואיות, הוא חזר שנה נוספת על שנת הלימודים הראשונה, אבל בסופו של דבר סיים את לימודי המדעים בתיכון בהצטיינות. הוא בעל תואר דוקטור לכימיה מאוניברסיטת מונס והשתלם ולימד באוניברסיטת לידס.

קריירה פוליטית

די רופו, הצטרף למפלגה הסוציאליסטית במהלך לימודי התואר השני שלו בכימיה באוניברסיטת מונס. בשנים 1985-1982 ובשנים 2000-1988 כיהן כחבר מועצת העיר מונס. בשנים 2000-1999 ובשנים 2007-2005 שימש כראש ממשלת ולוניה.
בשנת 1987 נבחר די רופו לבית התחתון ושנתיים לאחר מכן כיהן תקופה קצרה כחבר בפרלמנט האירופי.
בשנת 1991 נבחר די רופו לסנטור, אך זמן קצר לאחר מכן בשנת 1992, הוא שימש כשר החינוך והתקשורת בקהילת דוברי הצרפתית.
בשנת 1994 שימש די רופו בתפקיד סגן ראש ממשלת בלגיה, שר התחבורה, ואחראי על החברות הממשלתיות. לאחר הבחירות בשנת 1995, הוא נשאר בתפקיד סגן ראש הממשלה, ומונה לתפקיד שר הכלכלה והתקשורת. אותה שנה הוא חתם על הסכם מיזוג בין חברת התעופה הבלגית סבנה לחברת התעופה השווייצרית סוויסאייר שהוביל בסופו של דבר לפשיטת רגל של שתי החברות ולפיטורים של אלפי עובדים.
בשנת 1996 זונה ממין זכר האשים את די רופו כי שילם לו תמורת שירותי מין בהיותו קטין, דבר שיכול היה לחסל את הקריירה הפוליטית שלו, אך חקירת הנושא הוכיחה שהוא חף מפשע.
בשנת 2000 נבחר לראש עיריית מונס.
בשנים 2011-1999 כיהן די רופו כיושב ראש המפלגה הסוציאליסטית.

ראש ממשלה

לאחר 541 ימים שבהם התנהלה בלגיה ללא ממשלה, בשל מחלוקת עמוקה שעיקרה השסע בין האוכלוסייה דוברת הפלמית, שהיא המבוססת יותר, לבין האוכלוסייה דוברת הצרפתית, משבר שכמעט גרם לפירוק המדינה, הצליח די רופו להרכיב קואליציה של שש מפלגות. הממשלה שהקים כללה נציגים של הסוציאליסטים (מפלגתו, 26 מושבים), הליברלים והשמרנים. בקבינט שלו 13 שרים (כולל די רופו), שישה שרים דוברי צרפתית ושישה שרים דוברי פלמית. המפלגה הגדולה ביותר בבלגיה, המפלגה הפלמית הבדלנית (27 מושבים), בראשות בארט דה וובר, לא השתתפה בקואליציה.
ב-11 באוקטובר 2014 סיים את כהונתו.

חייו האישיים

די רופו הוא אתאיסט וחבר בארגון הבונים החופשיים. הוא דובר איטלקית וצרפתית, ומאז כניסתו לתפקיד ראש הממשלה, השפה ההולנדית שלו השתפרה באופן משמעותי.
די רופו יצא מהארון בשנת 1996 כהומוסקסואל. הוא ההומוסקסואל הגלוי הראשון שהנהיג מדינה סוברנית, והלהט"ב השני אחרי ראש ממשלת איסלנד בעבר, יוהנה סיגורדרדוטיר, שכיהנה כראש ממשלת איסלנד בין השנים 2009-2013.