קרב גאוגמלה

שדה הקרב

הקרב התרחש במישור רחב ידיים, הנמצא כיום בשטחה של עיראק המודרנית. אין כיום מידע מדויק על מיקומה של גאוגמלה. משערים כי הקרב התנהל בקרבת גבעה בצורת דבשת של גמל, "תל גומל" שבקרבת מוסול, ומכאן האטימולוגיה של שם המקום. פלוטרכוס בספרו "חיי אלכסנדר" טוען כי משמעות השם "בית הגמל" וכי היה יישוב בשם זה בקרבת מקום. הסברה המקובלת ביותר כיום למיקום הקרב הוצעה ב-1938 על ידי אורל שטיין: מישור מזרחית למוסול (קו רוחב 36.36° צפון וקו אורך 43.25° מזרח). המקום מצוי כ-100 קילומטרים מערבית לארבלה (כיום העיר אירביל) שאליה נמלט דריווש לאחר הקרב ולכן בטעות כונה הקרב גם "קרב ארבלה".
הפרסים בחרו את המקום בקפידה על מנת לאפשר ניצול מלא של יתרונם המספרי. השטח בו התחולל הקרב היה נטול כל מכשול טבעי ואף, לפי עדויות אחדות, הוכן במיוחד לקראת הקרב על מנת לאפשר תמרון נוח להמוני הפרשים הפרסיים ומרכבותיהם. בגלל גודל צבאם היה קו הפרסים ארוך בהרבה מזה של אלכסנדר והיה חשש ממשי לאיגוף כפול של צבא מוקדון על ידי הפרסים. הפרסים אכן ניסו לעשות זאת, אך ללא הצלחה.

הצבא

הצבא היווני-מוקדוני כלל שלושה מרכיבים עיקריים: בני מוקדון, בעלי ברית יוונים ושכירי חרב. המוקדונים שירתו בעיקר בתור פזטיירוי, כרגלים כבדים בפלנקס והטיירוי בחיל הפרשים הכבד. הפזטיירוי היו חמושים ברומח הסריסה שאורכו הגיע עד 5.5 מטרים. חרב קצרה שימשה נשק משני, אם הסריסה נשברה בקרב. למיגונו השתמש במגן פלטה קטן. קסדה ולעיתים שריון קל ומוקיים השלימו את מיגונו של החייל. כמו כן, חיילים מוקדונים הרכיבו את חיל ההיפספסטים, חיילי עלית שחימושם אינו ודאי והוא היה ככל הנראה קל יותר מחימוש החיילים ששירתו בפלנקס, אך כבד יותר מזה שהוקצה לפלטסטים. ייתכן שהיו חמושים בדומה להופליטים יוונים בני התקופה במגן גדול ובחנית קצרה. חלק קטן מבני מוקדון שירת בחיל הרגלים הקלים, בעיקר בתור קשתים.
הפרשים המוקדונים שירתו בחיל הפרשים הכבדים האליטיסטי, ההטיירוי, והיו נושאי רומח רכובים. הם היו חמושים ברומח קסיסטון ובחרב מעוקלת מעט בשם קופיס, ששימשה כנשק משני. למיגונם עטו שריון גוף וקסדה טובה, אך לא השתמשו במגן. חלק מההטיירוי שירתו באילה (פלוגה) המלכותי המכונה גם האגמה הרכובה ושימשו שומרי ראשו של המלך בקרב. כמו כן שירתו חלק מהמוקדונים בחיל הפרשים הקלים מסוג פרודומוי (סיירים רכובים) שהיו חמושים ברומח, אך מיגונם היה דל.
בעלי הברית היוונים תרמו בעיקר הופליטים שנלחמו, בדומה לפזטיירוי, במערך הפלנקס הצפוף ופרשים. ההופליטים היוונים נהנו ממיגון טוב יותר מהפזטיירוי, היה להם מגן גדול הרבה יותר ושריון חזק יותר, אך החנית שלהם מסוג דורי הייתה קצרה בהרבה (כשני מטרים בלבד). הפרשים התסלים היו איכותיים לפחות כמו ההטיירוי ומספרם היה דומה (1,800). כמו כן, שירתו בצבאו כמה מאות פרשים יוונים נוספים שאיכותם הייתה פחותה יותר.
שכירי החרב השלימו את מצבת כוח האדם של הצבא. שכירי החרב הגיעו מכל רחבי העולם ההלניסטי, אך בעיקר מתרקיה. בני תרקיה שירתו בעיקר בתור פלטסטים וחיל הפרשים הקלים. האגריאנים מוזכרים פעמים רבות במקורות כפלטסטים מעולים.
הצבא התבסס על תיאום בין חיל רגלים כבד ופרשים כבדים. הרגלים הכבדים היו מסודרים במערך פלנקס צפוף ושימשו בדרך כלל ככוח רתק, שנועד לרתק את האויב לחזיתו, בעוד הפרשים הכבדים שימשו ככוח הלם נייד, שנועד להכריע את הקרב באמצעות הבקעת מערך האויב ומיטוטו. לעיתים, כפי שאירע בקרב גרניקוס, תקפו הפרשים, לאחר הבקעת מערך האויב, את כוחותיו מעורפם, ודחקו אותם לכיוון הפלנקס, ששימש כסדן עליו נחת הפטיש בדמותם של הפרשים הכבדים. תפקיד חיל הרגלים הקל והפרשים הקלים היה להגן על אגפי הכוחות הכבדים ולנצל את מהירותם להטרדת האויב. אף על פי שהצבא כלל יסודות כבדים רבים, הוא היה נייד מאוד ובעל יכולת תמרון גבוהה בשדה הקרב הודות לרבגוניות בין סוגי החיילים השונים שאיפשרה גמישות רבה בהפעלת הצבא.
היה זה הקרב האחרון של הצבא המוקדוני שנוצר על ידי פיליפוס השני. זמן קצר לאחר הקרב שחרר אלכסנדר את בעלי הברית היוונים משירותם ואפשר להם לחזור הביתה. בנוסף לשינוי זה, שולבו שכירי חרב רבים מאוד בצבא ונוספו אליהם גם בני אסיה.

פיקוד

הפיקוד העליון היה נתון בידיו של אלכסנדר הגדול, שפיקד גם על האגף הימני היוקרתי. בעת הקרב הציב עצמו אלכסנדר בין פרשי ההטיירוי, כך שהפיקוד עליהם היה למעשה בידיו. פרמניון, בדומה לקרב איסוס וקרב גרניקוס, פיקד על האגף השמאלי.
בלילה שלפני הקרב, כפי שחשש דריווש, הציע פרמניון לערוך התקפת פתע על המחנה הפרסי, אך זכה לתגובה מתנשאת מצדו של אלכסנדר בטענה ש"אני לא גונב ניצחון בלילה". הסיבה האמיתית לכך היא שככל הנראה אלכסנדר לא רצה לסכן את צבאו בקרב שלא יכול היה לשלוט בו והתוצאות בו לא היו ודאיות. במקום התקפה זו, הניח אלכסנדר לצבאו לישון בלילה שלפני הקרב ואף דאג שיקבלו ארוחה מסודרת.
הטקטיקה שנקט בה אלכסנדר הגדול בקרב זה הייתה ייחודית מאוד. בדרך כלל קרבות מוכרעים על ידי מיטוט החזית בעזרת כוחות כבדים או מיטוט האגף על ידי כוחות ניידים. במקרה זה לא הייתה לאלכסנדר אפשרות מעשית לאגף את המערך הפרסי שהיה ארוך בהרבה משלו וכוחותיו הניידים באגפים היו חזקים הרבה יותר מאלה של אלכסנדר. מיטוט החזית בעזרת הפלנקס היה לוקח זמן רב ובזמן זה, היה מצליח הכוח הנייד החזק מאוד של הפרסים למוטט את האגפים של הצבא היווני-מוקדוני. התקפה חזיתית עם פרשים על מערך סדור של רגלים, אפילו אם אינם מוגנים בשריון רב (כמו במקרה של רגלים פרסיים) היא הימור מסוכן שיכול להסתיים באבדות כבדות לפרשים   התוקפים ואף בהפסדם, במיוחד שהפרשים של אלכסנדר לא היו מוגנים בשריון כבד במיוחד.
לכן, בחר אלכסנדר הגדול באופציה אחרת – הוא משך חלק מהמערך הפרסי לעבר האגף ותקף עם פרשיו בפרצה שנוצרה. לצורך זה הוא בכל זאת תקף מהאגף, אבל במקום להמשיך ולאגף את האגף הפרסי, הפנה את פרשיו לעבר מרכז המערך הפרסי, לנקודה שממנה יצאו הפרשים הפרסיים כדי לתקוף אותו כך שנוצרה פרצה במערך הפרסי. בזמן שהפרשים המוקדונים הכבדים תקפו את המערך הפרסי הוטל על הכוחות הקלים של האגף המוקדוני הימני להתמודד עם הפרשים הכבדים של הפרסים. באופן עקרוני כוחות קלים אינם יריב שקול לפרשים כבדים, במיוחד כשהפרשים הכבדים נהנים מיתרון מספרי ואף מתבססים על תמיכה של פרשים קלים. התזמון המדויק הן בביצוע ההתקפה והן בשילוב הכוחות הקלים בקרב היה מונח בבסיס תוכנית הקרב של אלכסנדר הגדול.

הצד המוקדוני

אלכסנדר ידע שניצבים מולו כוחות עדיפים ולכן הגה תוכנית מהפכנית - במקום לנסות ולהאריך את חזיתו על ידי הצבת הפלנקס היווני לצד הפלנקס המוקדוני (ראו תרשים פריסת הכוחות) הוא בחר להציב אותו מאחורי המערך הראשון על מנת למנוע התקפה על עורף הצבא. האגפים היו מוגנים היטב בחי"ר קל ובפרשים. ההייטירוי הוצבו בצד ימין והפרשים התסלים בצד שמאל. אלכסנדר לקח לעצמו את הפיקוד על צדו הימני של הצבא ואילו פרמניון, הגנרל הוותיק, קיבל את אגף שמאל. לא היה מפקד עליון למרכז. בנוסף, היות שאלכסנדר יצא עם פרשיו לתקוף את הפרסים, לא הייתה לו שליטה יעילה על מרכז המערך והפיקוד נמסר למפקדי חטיבות הפלנקס השונים, ללא מינוי מפקד עליון עליהם.
בתקופה זו לא נהגו להקציב כוחות לעתודה. עצם הרעיון של קיום העתודה היה זר לרוב צבאות העולם העתיק, ובדרך כלל ניסו להאריך את הקו על מנת לאגף את האויב. טקטיקה מקובלת אחרת הייתה ריכוז המאמץ באגף אחד על מנת לנסות ולשבור את הקו של האויב. שתי האפשרויות היו חסומות בפני אלכסנדר - לא משנה כמה היה מאריך את הקו, אורך הקו של צבאו הקטן בהרבה לא היה משתווה באורכו לקו הפרסי. בגלל אורך הקו הפרסי ועדיפותו הגדולה בפרשים גם הטקטיקה השנייה הייתה בלתי אפשרית.

המערך הפרסי

כפי שניתן היה לצפות, דריווש רצה לאגף את צבאו של אלכסנדר ולשם כך מתח את הקו שלו והציב את כל הפרשים בקו הראשון, יחד עם מעט רגלים במרכז, שנועדו לתת הגנה לו ולאנשי מטהו. הוא בחר להציב את מרכבתו במרכז כמקובל אצל הפרסים. בנוסף לכך, הוצבו לפני הקו 200 מרכבות חרמש שנועדו לשבור את מערך הפלנקס ולפגוע בפרשיו של אלכסנדר באגף ימין. התחבולה לא נחלה הצלחה, כי אלכסנדר צפה מהלך זה מראש והורה לפלנקס לפתוח את השורות ולתת למרכבות לעבור ביניהם, תוך ניצול העובדה שהמרכבה קשה מאוד לתמרון במהירות גבוהה. בנוסף לאלה אריאנוס מזכיר חמישה עשר פילים אבל נראה שהם לא לקחו חלק  בקרב כי הם נעדרים מתיאור הקרב. היסטוריונים עתיקים אחרים לא מזכירים אותם ואילו אריאנוס לא מסביר מה עשו חיות אלה בקרב.

מהלך הקרב

(הכיוונים בקרב מתוארים מנקודת המבט המוקדונית, אלא אם כן צוין אחרת. כלומר, באגף ימין הכוונה לאגף ימין של אלכסנדר).

שני הצדדים בחרו לצאת להתקפה. הפרסים שיגרו את מרכבות החרמש, אלכסנדר הניע את הפלנקס קדימה ואילו הוא עצמו יצא בראש כל אגפו הימני ימינה על מנת למשוך את הפרשים הפרסיים שמולו לכיוון זה. הפרסים הגיבו כפי שציפה ואכן יצאו לקראתו. בו זמנית שיגרו הפרסים כוח פרשים חזק נגד אגפו השמאלי של אלכסנדר שהיה תחת פיקודו פרמניון. המרכז והקו הפרסי השני לא זזו בינתיים ממקומם. בשלב זה המערכה התפצלה לשלוש מערכות משנה - אגף שמאל, אגף ימין ומרכז.

אגף ימין

באגף ימין משך אלכסנדר הגדול את כל האגף ימינה על מנת לגרום לפרשים הפרסיים לצאת לקראתו וגם על מנת למנוע ממרכבות החרמש להתנגש בפרשיו. הפרסים הגיבו לפי תוכניתו ויצאו לקראתו. התחבולה הצליחה והמרכבות אכן פספסו את פרשיו. אלכסנדר הטיל לקרב את הפרשים הקלים, הפרשים השכירים ואת הפלטסטים האגריאנים (בני שבט האגריאנוי מתראקיה), והם הצליחו לבלום את הסתערות הפרשים הפרסיים, אף על פי שהאחרונים היו חמושים טוב יותר מהם.
התפתח קרב פרשים עקוב מדם, ללא יתרון ברור לאחד מהצדדים. אך היה ברור שבהינתן פרק זמן מספיק, ינצחו הפרסים בזכות חימושם העדיף ויתרונם המספרי. המטרה של אלכסנדר לא הייתה ניצחון על הפרשים הפרסיים, אלא משיכתם ממרכז שדה הקרב ויצירת פרצה במרכז מערך האויב שבה הוא יוכל להסתער בראש פרשיו הכבדים.
הפרשים הפרסים ניסו להתקיפו מהעורף והאגף, אך פרשיו הקלים בעזרת הפלטסטים האגריאנים הצליחו לאבטח את המקום. התמרון היה מסוכן מאוד כי כל האגף המוקדוני היה תלוי בעמידתם של חיילים קלי חימוש לעומת פרשים כבדים שבהם השתמשו הפרסים. אילו חייליו הקלים היו ניגפים, הפרשים הפרסיים היו מתקיפים את אלכסנדר מאחור והוא היה מאבד את יכולת התמרון, כלוא בין המרכז הפרסי החזק ופרשי האויב הכבדים בעורף.
אלכסנדר השתמש בחילו הקטן בצורה טובה יותר והצליח לאתר פרצה במרכז המערך הפרסי, מקום בו עמדו הפרשים הפרסיים לפני הסתערותם. הוא קיבץ את ההטיירוי וסידר אותם בטריז והתקיף את הקו הפרסי במקום הפרצה, תוך כדי שהוא מנסה להגיע אל דריווש. ההימור השתלם והקו הפרסי התמוטט תחת לחץ הפרשים המוקדונים הכבדים ואלכסנדר הגיע עד דריווש עצמו, תוך כדי שהוא מפזר את משמרו האישי לכל עבר. דריווש לא נשאר להלחם, אלא העדיף לברוח.

מרכז

המרכז המוקדוני התקדם אל עבר המרכז הפרסי על מנת לרתקו למקום. ההיפספיסטים אבטחו את האגף הימני של הפלנקס ואף עזרו לרעי המלך בפריצת הקו הפרסי. לרוע מזלם של המוקדונים, שני הטכסיסים (חטיבות) הקיצוניים מצד שמאל פיגרו מאחור והפרסים הצליחו לחדור דרך פרצה זו. זהו מצב קטלני עבור הפלנקס וכמעט תמיד הוא מסתיים בטבח של חייליו. אלכסנדר חשש שאירוע כזה יכול להתרחש ולכן השאיר פלנקס רזרבי. בינתיים יצא כוח ההבקעה הפרסי לבזוז את המחנה המוקדוני והפלנקס הרזרבי הצליח להתארגן ולאבטח את הכוח.

אגף שמאל

הפרסים התקיפו את האגף השמאלי שהיה תחת פיקודו של פרמניון. בגלל יתרונם המספרי והאיכותי, ניצבו הפרשים המוקדונים לפני בעיה קשה. רק חלק מפרשי האגף היו בינוניים - התסלים, כל היתר היו קלים ואילו הפרסים הפעילו כמויות גדולות של פרשים כבדים ובינוניים. הפרשים המוקדונים עמדו לפני התמוטטות תחת הלחץ הכביר ופרמניון נאלץ לשלוח רץ לאלכסנדר על מנת לבקש תגבורות. בנוסף ללחץ הרב שהפעילו הפרשים הפרסיים, הפריצה בשורות הפלנקס הראשון אפשרה לפרסים לאיים על אגפו הימני של פרמניון. למזלם של המוקדונים, גילו הפרסים את הכבודה המוקדונית והתחילו בביזה. פריקת העול וזניחת המשמעת בקרב הפרסים נתנה זמן לפלנקס הרזרבי לסתום את הפרצה בחזית ולהסיר את האיום שייצרו הפרשים שחדרו דרך הפרצה במערך המוקדוני.

התמוטטות המערך הפרסי

בינתיים קרס כל האגף השמאלי של הפרסים (זה שהוצב מול האגף הימני של אלכסנדר) ודריווש ברח משדה הקרב. אלכסנדר יצא בראש פרשיו למרדף אחר האויב המובס כאשר השיג אותו שליחו של פרמניון עם דיווחים על המצב הקשה באגף השני. אלכסנדר פנה לאחור, על מנת לעזור לפרמניון. בינתיים, הגיעו השמועות אודות בריחתו של דריווש לחיילי האגף השמאלי, והוא התחיל להתפזר, למרות העדיפות המספרית שממנה נהנה וההצלחות הראשוניות. הניצחון המוקדוני היה מלא, האימפריה הפרסית התמוטטה, וכעבור מספר ימים נכנס אלכסנדר לבבל.

תוצאת הקרב

לקרב זה היו השלכות רבות מעבר לעימות המידי. ראשית, הניצחון המוקדוני הביא להתמוטטות ההגנה הפרסית המאורגנת של הפרסים לכיבושיו של אלכסנדר הגדול. בבל נמסרה לידיו ללא קרב. נעשה, אמנם ניסיון לבלום את המשך ההתקדמות המוקדונית לפנים לב האימפריה הפרסית במעבר צר בהרים, אבל ניסיון זה, נוהל על ידי צבא פרסי קטן יחסית והוא נכשל.
גרוע מההפסד הצבאי, התמוטט מערך השלטוני של הפרסים. דריווש ניצל, אמנם, ממוות בקרב, אך נרצח זמן קצר לאחר מכן על ידי בסוס, אחד הסטרפים הבכירים שלו. כתוצאה מהתמוטטות ההתנגדות הצבאית והתמוטטות השלטון הפרסי נותר אלכסנדר שליט בלתי מעורר בחלק גדול והחשוב ביותר של האימפריה הפרסית. 
בנוסף, נפל לידיו אוצר עצום בערים הפרסיות. לפי הדיווחים האוצר שנתפס בבל לבדה הספיק לתשלום שכר חייליו לחודשיים ואילו האוצרות בשושן הביאו חמישים אלף טלנטים. זה פי חמישים מהתקציב השנתי של הממלכת מוקדון בתקופתו של פיליפוס. הביזה בפרסופוליס הייתה גדולה אפילו יותר – מאה עשרים אלף טלנטים עברו לידיו. אוצרות אלה לבדם היו יכולים לכסות את כל הוצאותיה של יוון המוקדון במשך דורות שלמים. 
הפרסים לא התאוששו במשך מאות שנים מההפסד בקרב. פרס הפכה לחלק מהעולם ההלניסטי ורב שטחי האימפריה הפרסית היו תחת שליטת הממלכה הסלאוקית. רק החלשתה של האימפריה הסלאוקית במלחמה נגד רומא אפשרה את עלייתה של השושלת הפרסית המבוססת על הפרתים   בפרס. זיכרון הקרב מהדהד ביצירה האמנותית הפרסית ומגיע עד עצם היום הזה.

הקרב באמנות

פניארת' 481 (Peniarth) הוא כתב יד מסוף המאה ה-15 המעוטר בציורים רבים.

העת החדשה המוקדמת

גובלן זה נעשה ככל הנראה על ידי העתקת עבודת החריטה של ז'רר אודרן (Gérard Audran) שהעתיק בעצמו את הציור של שארל לה ברון, שהוא חלק מסדרת ציורים על ניצחונותיו של אלכסנדר הגדול. עבודה של ז'אק קורטואה (Jacques Courtois) צרפתי מהמאה ה-17.

התקופה המודרנית

הקרב הוצג בהרחבה בסרטו של אוליבר סטון אלכסנדר.