נשיא פינלנד

היסטוריה

עקב הדיון שנערך לאורך מלחמת האזרחים הפינית, אם פינלנד העצמית צריכה להיות מונרכיה, נבחר מודל נשיאותי המהווה פשרה ומעניק לנשיא סמכויות נרחבות בתחום יחסי החוץ של המדינה ויכולת לקבוע את ממשלותיה ולפזר את הפרלמנט. החוקה החדשה, מגבילה את סמכויות הנשיא ומחדדת את הפרדת הרשויות, הנשיא איננו יכול עוד לפזר את הפרלמנט ללא הסכמת ראש הממשלה ואינו יכול למנות לבדו ראש ממשלה ושרים.

בחירת הנשיא

כל מפלגה שלה לפחות מושב אחד בפרלמנט יכולה להציע מועמד לנשיאות. לפי החוקה, גם קבוצה בת 20,000 בעלי זכות בחירה יכולה להציע מועמד לנשיאות. בין 1919 ל-1988 נבחר הנשיא על ידי גוף-בוחר (מועצת אלקטורים, שנבחרו על ידי הבוחרים). השיטה עברה בהדרגה לשיטה של בחירות ישירות מ-1994.
אם יש מועמד יחיד לא נערכות בחירות, אם מועמד זוכה ביותר ממחצית הקולות הוא נבחר לכהונה, אם אף מועמד לא זוכה ביותר מ-50% מהקולות נערך סיבוב שני בין בעלי מספר הקולות הרב ביותר. אם מושג תיקו, מבצעת הממשלה הגרלה. הבחירות לנשיאות נערכות תמיד ביום ראשון השלישי בינואר, הסיבוב השני (אם מתקיים) נערך שלושה שבועות לאחר מכן. הנשיא נכנס לתפקידו ב-1 בפברואר או ב-1 במרץ (בתלות אם התקיים סיבוב שני או לא).

מקרים יצאי דופן

בשנת 1919 נבחר הנשיא הראשון, קארלו יוהו סטולברג על ידי הפרלמנט. ב-1940 ו-1943 לא התקיימו בחירות ציבוריות עקב מלחמת ההמשך וחבר האלקטורים שנבחר ב-1937, המשיך לבחור את הנשיא. ב-1944, לאחר שריסטו ריטי התפטר במהלך כהונתו, נבחר קארל גוסטף אמיל מנרהיים באמצעות חקיקה מיוחדת לכהונה בת שש שנים. ב-1946, לאחר שמנרהיים פרש לפני תום תקופת כהונתו הוסמך הפרלמנט למנות לו מחליף למשך שארית הכהונה ומינה לתפקיד את ראש הממשלה יוהו קוסטי פאסיקיבי. ב-1973 האריך הפרלמנט באמצעות חקיקה מיוחדת את כהונתו של אורהו קקונן עד 1978, שבה שב ונבחר בבחירות.

סמכויות

סמכויות הנשיא קבועות בחוקה, אך ניתן להוסיף סמכויות באמצעות חקיקה רגילה. עד שורת רפורמות שנערכו מאמצע שנות השמונים ועד 1994 היו בידי הנשיא סמכויות נרחבות. סמכויות אלה צומצמו בעקבות כהונתו בת 26 השנים (1956-1982) של קקונן.
בין 1919 ל-1991 הייתה בסמכות הנשיא האפשרות לפזר את הפרלמנט ולקבוע קיום בחירות, ללא כל צורך באישרור ממקור סמכות אחר (כדוגמת ראש הממשלה). סמכות זו הוגבלה בתיקון לחוקה ומ-1991 הפכה זו להיות סמכות טקסית, כאשר ראש הממשלה, לאחר התייעצות עם סיעות הבית, מביא לנשיא המלצה לפיזור הפרלמנט, ההנחיה לפיזור הבית מגיעה מהנשיא.
הנשיא, לאחר תוצאות של בחירות כלליות, או כאשר הממשלה מתפטרת, ממליץ על מועמד המסוגל להרכיב ממשלה. לאחר שהמועמד מאושר בפרלמנט ממשיך הנשיא, ממנה את המועמד לראש ממשלה וממנה את השרים שהוצעו לו על ידי ראש הממשלה (סמכות זו הייתה נרחבת ביותר בעבר והנשיא יכל למנות שרים בלי התייעצות עם ראש הממשלה). 
הנשיא מקבל את התפטרות ראש הממשלה אם הפסיד בהצבעת אי אמון בפרלמנט.
הנשיא ממנה, בין השאר, את ראש הבנק המרכזי, את התובע הכללי, את שגרירי פינלנד ואת ראש הביטוח הלאומי. כל המינויים נעשים לפי המלצת משרדי הממשלה הרלוונטיים. 
הנשיא אחראי על מדיניות החוץ והביטחון, בתיאום עם הממשלה. חוזים בינלאומיים בעלי השפעה על חקיקה פנימית חייבים לעבור אישרור של הפרלמנט. הנשיא מחליט על יציאה למלחמה או לחתימת חוזה שלום, בהסכמת הפרלמנט.
כל חוק שמתקבל בפרלמנט חייב לעבור חתימת קיום של הנשיא על מנת שיכנס לתוקף. על הנשיא לאשר את החוק במשך שלושה חודשים, בהם הוא יכול להתייעץ עם בית המשפט העליון. אם סירב לחתום, חוזר החוק לפרלמנט, שרשאי לחזור ולאשר אותו ברוב ולהכניסו לתוקף ללא הסכמת הנשיא.
ככלל, הנשיא אינו יכול להעביר את סמכויותיו לאחר, פרט לתפקידו כמפקד העליון של הצבא, אותו הוא יכול להעביר לאזרח פיני אחר.
במצב חירום יכול הנשיא לקבל סמכויות חירום נרחבות, לתקופה של שנה, בצו ממשלתי ובהסכמת הפרלמנט.
הנשיא נושא נאומים ציבוריים בפתיחת הפרלמנט ובנעילתו ובכל 1 בינואר.
לנשיא אין סגן, היה ואינו מסוגל למלא את תפקידו, הופכים ראש הממשלה או סגנו לנשיא בפועל. אם המצב בו נבצר מהנשיא למלא את תפקידו הופך לקבוע או אם הנשיא נפטר תוך-כדי כהונתו, נערכות בחירות חדשות לנשיאות מוקדם ככל האפשר.