מבצע ליטני

ארגוני הטרור הפלסטיניים בדרום לבנון

מסוף שנות ה-60 החלו ארגוני הטרור הפלסטיניים ובמיוחד אש"ף, לקיים פעילות מאורגנת במחנות אימונים שהקימו בדרום לבנון, והשתמשו במחנות אלו כבסיס לפעולות טרור כנגד ישראל. תהליך זה הואץ בעקבות דחיקתם של הארגונים הפלסטינים מירדן בעקבות אירועי ספטמבר 1970. במהלך שנות השבעים בוצעו פעולות טרור רבות כנגד מטרות ישראליות, פעולות שמבצעיהן יצאו מלבנון. פיגוע כביש החוף (שכונה גם "אוטובוס הדמים"), שהיה ב-11 במרץ 1978 ובו נהרגו 35 ישראלים בלב ישראל, הביא את ממשלת ישראל להחלטה לבצע פעולה צבאית שתתן תוצאות ממשיות במלחמה כנגד ארגוני הטרור הפלסטינים בדרום לבנון.

ההתקרבות בין ישראל ובין הנוצרים בלבנון

במקביל להתחזקות הארגונים הפלסטינים בלבנון, חלה התקרבות בין ישראל ובין הנוצרים בלבנון. בזמן מלחמת האזרחים בלבנון שהתרחשה בשנים 1975–1976 הפעילה ישראל את מדיניות הגדר הטובה והחלה לספק נשק ולאמן כוחות של נוצרים לבנונים, אם כי במידה מוגבלת. כניסת סוריה ללבנון בסיום מלחמת האזרחים לוותה בהסכמה סורית-ישראלית על שהכוחות הסוריים לא יעברו את נהר הליטני.
ממשלת ישראל השמונה עשרה בראשות הליכוד שעלתה לשלטון במאי 1977 הידקה את שיתוף הפעולה עם הנוצרים שבדרום לבנון והפכו לגלוי, במטרה ליצור בלם להתקרבות הארגונים הפלסטינים לגדר הגבול עם ישראל. ב-2 במרץ 1978 פשט כוח של אש"ף על הכפר מרון א-ראס הסמוך לגבול עם ישראל והצליח להשתלט על כלי נשק וכלי רכב שסופקו לנוצרים על ידי צה"ל. ישראל הייתה מעוניינת להוכיח לבני בריתה הנוצרים כי היא מחויבת להגנתם ולא תשלים עם פעולות מסוג זה.

מהלך הלחימה

פרק זה דורש עריכה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולערוך אותו. הסיבה לכך: נחוצה הפרדה בין אירועים כחלק מהמבצע לאירועים בתקופת הנסיגה.
בליל 14 במרץ 1978, שלושה ימים לאחר פיגוע כביש החוף נכנסו כוחות חי"ר ושריון של צה"ל לדרום לבנון בארבע גזרות עיקריות, לאחר ריכוך ארטילרי ואווירי של חילות התותחנים, האוויר והים. שר הביטחון, עזר ויצמן, המליץ על כניסה לעיר צור ולמחנה הפליטים הסמוך אליה – אל רשידיה, אולם הרמטכ"ל, מרדכי גור התנגד למהלך מחשש לריבוי נפגעים בכוח התוקף וכך נמנעו הכוחות הישראלים מכניסה לשטח העירוני ונוצרה מובלעת צור. לימים, רפאל איתן, שהיה ראש אג"מ בעת המבצע, מתח ביקורת בזיכרונותיו על ההחלטה שלא להיכנס לצור, בטענה שייצוב השליטה בכל הקו מדרום לליטני היה מחליש משמעותית את אש"ף ומונע חיכוכים עתידיים עם כוחות UNIFIL.
בין היתר פעלה במבצע אוגדת הקחצ"ר, בפיקוד קצין חי"ר וצנחנים ראשי, תא"ל אורי שמחוני. כוחות האוגדה היו מפוצלים לשני צוותי קרב כאשר על האחד פיקד ראש מדור תורת לחימה במפקדת קצין חי"ר וצנחנים ראשי, יורם יאיר, ואילו על האחר פיקד מפקד חטיבת בית ספר למ"כים, אל"ם יצחק מרדכי. הצוות קרבי המשולב בפיקוד יאיר כלל כוחות שריון ואת גדוד 906 (שועלי הנגב), גדוד קורס המ"כים של הנח"ל, בפיקודו של סא"ל גבי פארן, ואת גדוד 17 (אריות הגולן), גדוד קורס המ"כים של גולני, בפיקודו של סא"ל שלמה פרידמן עם סגנו רס"ן שלמה בשן. הכוח בפיקוד של סמג"ד 17, רס"ן שלמה בשן, כבש את תל שעלבון  שממערב לבינת ג'בייל, אשר התגלה לכוח צה"ל שתקף אותו כיעד מבוצר רווי בבונקרים מבוטנים עם מכסי ראש מבטון ותעלות קשר עמוקות, הכוח הציב כוחות חיפוי כבדים ולמרות אש שנורתה עליו מן התל, חדר ליעד דרך תעלת קשר צפונית שחיברה את התל לאזור המגורים של המחבלים, ובקרב מטווחים קצרים ביותר חיסל את המחבלים והבריח את הנותרים. בתנועה אל היעד, נפתחה על כוח הסמג"ד אש מאזור הטרסות, והכוח נאלץ לחסל מספר חוליות מחבלים שארבו להם במהלך ההתקרבות אל התל המבוצר, בקרבות היתקלות אלו חיסל כוח הסמג"ד 9 מחבלים מטווחים קרובים תוך שחיילי צה"ל מזוהים על ידי המחבלים, ונפתחת לעברם אש מטווחים של מטרים בודדים. על פלוגה מן הגדוד עליה פיקד גיורא ענבר, הוטל לכבוש את נ.ג. 850 שהיה מוצב קדמי של המחבלים ואשר היה מאויש בעת שכוחות פלוגה א, תקפו אותו. כוחות הגדוד הרגו כחמישים וחמישה מחבלים. גדוד 906 בפיקודו של גבי פארן, שהמתין להבקעת הציר על ידי גדוד 17, נשלח עם שחר, מיד לאחר כיבוש תל שעלבון ונ.ג. 850 לעומק המערך וכבש את בית יהון בפעולה רכובה משוריינת.
הכוח בפיקוד מרדכי, אשר כלל את גדוד 450 (האריה המעופף), גדוד קורס המ"כים של הצנחנים וכן כוחות מילואים של חטיבת ביסלמ"ח, כבש את הכפר מארון א-ראס ואת העיירה בינת ג'בייל והרג כחמישים מחבלים. כוח שריון ועמו לוחמי יחידה מובחרת עליו פיקד עוזי דיין, פעל בבינת-ג'בל והיה אחראי להריגת כעשרה מחבלים. בשלב השני שלאחר ליל הקרבות הראשון פעלו כוחות איציק מרדכי ויאיר יורם בפעולה מהירה לעומק השטח כשהם מתגברים על מערכי מחבלים באזור כפר קנה וכפרה. במהלך הקרבות נהרגו ארבעה לוחמים מגדוד 17: 3 מהם עלו על מטען צד בהיותם מובילים את שדרת הנגמשים על הציר שבין נ.ג. 850 לתל שעלבון, ולוחם נהרג בעת הלחימה בתעלות בתל שעלבון. כמו כן פעל במבצע כוח מבית הספר לקצינים עליו פיקד מפקד בה"ד 1, אל"ם דורון רובין. הכוח כבש את טייבה ואת ע'נדוריה והיה אחראי להריגת כתשעה עשר מחבלים.
חטיבת גולני, בפיקוד אמיר ראובני, פעלה במבצע כחלק מעוצבת געש עליה פיקד תא"ל אורי אור. כשלרשות החטיבה היו שני גדודים אשר להם סדר כוחות מוקטן, וכן סיירת גולני. כוחות החטיבה החטיבה ובהם גדוד 13 (גדעון) בפיקוד רס"ן שמואל צוקר,
כבשו את העיירה אל חיאם, שם הרגו כחמישה מחבלים. גדוד 12 (ברק) של החטיבה כבש את תל דהור ותל עכוש. המג"ד, סא"ל עמנואל הרט, פיקד על כיבוש תל דהור, והסמג"ד, רס"ן אשכנזי הוביל את הפשיטה על תל עכוש, נפצע במהלך הקרב על היעד, אך המשיך לפקד על הכוח עד גמר הלחימה. בהמשך המבצע לחמו כוחות מחטיבת גולני כדי לטהר את הציר מע'נדוריה מערבה והרגו כשנים עשר מחבלים.
חטיבת הצנחנים בפיקודו של אל"ם אמנון ליפקין-שחק, לחמה בגזרה המערבית של דרום לבנון. את החטיבה הוביל הפלנ"ט בפיקוד אבנר טלמון עד לכפר ג'בין שאותו כבש גדוד 202, בפיקוד סא"ל שבתאי פולג, באמצעות איגוף שאפשר את תקיפתו מן העורף. גדוד הנח"ל המוצנח, עליו פיקד סא"ל יאיר רפאלי, כבש את הכפר שמע בסיוע גדוד שריון וכן את הכפר מג'דל-זון. בסריקות שערכו הצנחנים בכפרים הלבנוניים נתפסו אמצעי לחימה רבים ובהם מרגמות כבדות. עם השלמת כיבוש היעדים שהוקצו לחטיבה, מיקמו הצנחנים מחסומים והמתינו לפקודות נוספות. ג'יפ ומשאית-קשר של החטיבה חצו בשל טעות בזיהוי את אחד המחסומים ונקלעו לקרב עם מחבלים דרומית לראשידייה שבפאתי העיר צור שפתחו עליהם באש מן המארב. כתוצאה מן הירי נפגעו ארבעה אנשי קשר. כוח בפיקוד רס"ן ראובן הקר, סגן מפקד גדוד הנח"ל המוצנח, מיהר למקום. אליו הצטרף מפקד סיירת צנחנים, רס"ן יעלון שהוביל כוח לוחמים מן הנח"ל המוצנח לאיגוף והרג את המחבלים. אירוע נוסף התרחש במהלך תקופת הנסיגה ובעטיו כמעט שהודח ליפקין-שחק.
לקראת סיום המבצע ביצע כוח מיחידת שלדג, שהייתה באותם ימים כפופה למפקדת קצין חי"ר וצנחנים ראשי והייתה מסונפת לצנחנים, סיור לאיסוף מודיעין בקרבת העיירה חאצביא מעבר לקווים בהם שלט צה"ל. הכוח נקלע למארב מחבלים ומטען חומר נפץ הופעל כלפי המשאית בה נסע הכוח. אחד ממפקדי הצוותים שלמה נמרודי, נפצע קשה ואיבד את רגלו. מפקד הפלוגה, אריק שור, פעל בקור רוח והצליח לחלץ את הכוח מהשטח בבטחה.
חלק גדול מהאזרחים בדרום לבנון ומאנשי אש"ף נסוגו לצפון עוד בטרם החלה הלחימה. למעשה, ברוב החזיתות לא הייתה התנגדות ממשית לצה"ל וקרבות שבהם היו לצה"ל אבדות בנפש התרחשו בנקודות בודדות. כוחות צה"ל כבשו בתחילה רצועה ברוחב של כ-10 ק"מ ולאחר מכן הגיעו לנהר הליטני ועסקו בהשתלטות על הכפרים שבדרום לבנון. בתגובה למבצע הפגיז אש"ף את יישובי צפון ישראל בקטיושות ומן הירי נהרגו שני תושבי קיבוץ מנרה. לאחר שישה ימים, ב-21 במרץ, הורה שר הביטחון עזר ויצמן לכוחות צה"ל להתחיל בנסיגה לקו הגבול הבינלאומי. בפועל נמשכה נסיגה זו כשלושה חודשים והסתיימה בחודש יוני.

חיל האוויר במבצע

על פי מפקד חיל האוויר, האלוף דוד עברי, לחיל האוויר היו שתי מטרות עיקריות במבצע: תקיפת מטרות שאליהן כוחות היבשה אינם יכולים להגיע, והשתלבות בלוחמת היבשה והגשת סיוע.
פעולותיו של חיל האוויר הישראלי במהלך המבצע כמעט ולא נתקלו בהתנגדות, שכן הסורים נמנעו מהתערבות בלחימה, ומערכות הנ"מ פעלו בצורה מוגבלת ], שלא כמו במלחמת יום הכיפורים, והטייסים הישראלים היו חופשיים מחשש להפעלת סוללות טילים. בשל כך, יכול היה חיל האוויר הישראלי להגיש סיוע רב לכוחות היבשה. במהלך המבצע, פעל חיל האוויר כ"עמוד אש" שהתקדם לפני כוחות היבשה, וכך חסך אבדות רבות. במקביל, פעלו כוחות האוויר כנגד המחבלים שפתחו בהפגזות על יישובי הגליל. במהלך המבצע, פגע חיל האוויר במחסני תחמושת, ובארבעה נמלים ובסיסים ימיים.
כמו כן, מטוסי ה-F-15 איגל של חיל האוויר פעלו במבצע ליטני לראשונה, כאשר מטרתם הייתה למנוע התערבות של חיל האוויר הסורי, ולבצע פטרול וכוננות בלבד.
במהלך המבצע, הוטלו מן האוויר מאות טונות של פצצות, וחיל האוויר ביצע 323 גיחות לתקיפה, ומאות גיחות קרב.

אירועים בתקופת הנסיגה

עם סיום המבצע כמעט שהודח מח"ט הצנחנים אמנון ליפקין-שחק מתפקידו על ידי הרמטכ"ל גור, משום שב-5 באפריל, שישה חיילים ואזרח יצאו עם רכב לטיול, עברו את המחסומים שהציבו חייליו באופן מכוון ונכנסו לשטחים שלא בשליטת צה"ל. בהתקלות עם מחבלים נהרגו 4 מהחיילים, חייל ואזרח הצליחו לחמוק אך נשבה חייל המילואים אברהם עמרם, ששוחרר מאוחר יותר בעסקת שבויים עם ארגון החזית העממית לשחרור פלסטין - המפקדה הכללית. תא"ל אורי שמחוני שכנע את הרמטכ"ל לחזור בו מכוונתו זו.

תוצאות המבצע

כתוצאה מהמבצע נוצרה מציאות חדשה בדרום לבנון. אש"ף נדחק אל מעבר לנהר ליטני ונוצרו שני בלמים שנועדו למנוע ממנו את החזרה אל הגבול עם ישראל. הבלם הראשון היה כניסת כוח ההתערבות הבינלאומי מטעם האו"ם, יוניפי"ל (UNIFIL - UN Interim Force in Lebanon, כוח האו"ם הזמני בלבנון). הכוח הוקם בעקבות החלטה 425 של מועצת הביטחון של האו"ם שהתקבלה ב-19 במרץ ושקראה לנסיגה מלאה של ישראל מלבנון, והתייצב על קו הגבול שנודע מאז בשם "הקו הכחול". הבלם השני היה המובלעת שנוצרה בדרום לבנון ושנשלטה על ידי המיליציות הנוצריות בראשותו של סעד חדאד. מיליציות אלו קיבלו חיזוק משמעותי לאחר מבצע ליטני, הן בציוד והן בהיקף האימונים, דבר שהפך אותם לצבא חצי סדיר שכונה בשם צבא לבנון החופשית ובהמשך שינה את שמו לצד"ל – צבא דרום לבנון.
תוצאת לוואי נוספת של המבצע אפשר לראות בשינוי במדיניות הסורים שפנו כנגד הנוצרים בלבנון, דבר שהביא לשרשרת אירועים ב-1981 וב-1982 שגררו בסופו של דבר את פתיחת מבצע שלום הגליל.
ישראל ספגה פרסום עולמי שלילי בשל פגיעה באזרחים בזמן הלחימה, ויוחסה לה גם האחריות ליצירת זרם של 200 אלף פליטים, רובם שיעים, שנסו צפונה לכיוון ביירות.
לצה"ל היו 18 הרוגים, 113 פצועים, 4 חיילים נוספים נהרגו וחייל אחד, אברהם עמרם, נשבה במהלך חודשי הנסיגה, תמורתו שוחררו 76 מחבלים שפוטים ובהם רימה טנוס, מחוטפי מטוס סבנה. לארגוני הטרור הפלסטינים היו כ-300 הרוגים.
שתי פרשיות של הרג שבויים התרחשו במהלך המבצע. במקרה אחד, סגן דניאל פינטו, עינה ורצח בחניקה ארבעה כפריים לבנוניים והשליך את גופותיהם לבאר מים. הוא הועמד לדין באשמת רצח שבויים ונגזרו עליו 8 שנות מאסר. הרמטכ"ל רפאל איתן המתיק את העונש לשנתיים מאסר. במקרה השני, הורשע סגן-אלוף אריה שדה בהריגת שבוי. הודות לחנינה של הרמטכ"ל ושל נשיא המדינה נקצב עונשו ל-8 חודשי מאסר.