google/wiki40b huggingface dataset:
עווינאת

גאוגרפיה וגאולוגיה

הר עווינאת מתנשא מעל רמות אבן החול של גילף כביר שלצפונו, ופסגתו, שהיא הגבוהה ביותר בסהרה המזרחית, מגיעה לרום 1,934 מ'. הפסגה מצויה כיום בגבולות לוב. מבחינה גאולוגית מהווה הר עווינאת במערבו מחדר של סלעי גרניט, שנחשף בתהליכי סחיפה ונותר בנוף כהר בדד (הר מִשְאָר) בצורת טבעות של רכסים קונצנטריים בקוטר כ-25 ק"מ. חלקו המזרחי של הר עווינאת בנוי אבני חול ונופו רמתי. הר עווינאת נהנה ממקורות מים ומכאן שמו – "הר של מעיינות קטנים". בצפון-צפון-מערבו של הר עווינאת, בגבולות לוב, מתנשא גוש הררי דומה במבנהו – הר אַרקַנוּ .

גילוי וסקר

הר עווינאת התגלה ב-1923 במסעו של אחמד חסנין מאל-כופרה לדארפור. חסנין דיווח בין היתר על מציאוּת ציורי סלע ואף הביא עמו תצלומים שעשה, אך לא סקר את הר עווינאת במלואו. ב-1926 הגיע לאזור הנסיך המצרי כמאל אל-דין חוסיין  ובשובו פרסם דוח מדעי ראשון על ציורי הסלע שמצא. בשנות ה-30 פקדו את עווינאת כמה וכמה משלחות חוקרים, בהן אלה של הבריטי רלף בגנולד (שזכרו כוּבד בקריאת אחד הרכסים על שמו) ושל אלמאשי וקלייטון . ב-1933 הגיעה לעווינאת משלחת מיפוי איטלקית בראשות מארקֶזי (Marchesi), שסימן את פסגת ההר בגל אבנים (לצד גל האבנים שהעמיד שם בגנולד כשנה לפני כן) ורשם אותה במפות כ-"Cima Italia". במרוצת מלחמת העולם השנייה הושהה המחקר באזור והתחדש רק עשרות שנים אחרי כן. מאז שנות ה-80 של המאה ה-20 פועלת במקום ברציפות משלחת של מכון היינריך בארת (Heinrich Barth Institut) מאוניברסיטת קלן. ההר וסביבתו מהווים כיום מוקד לתיירות מדברית, והם נתונים בסכנת השחתה של אתרי אמנות הסלע.

אמנות סלע

בסלעי הגרניט של עווינאת נמצאו ציורים (פטרוגליפים), ואילו על אבני החול שבוואדיות וברמות שבמזרח ההר – חרותות (פטרוגרפים). באלפי הציורים והחרותות מתוארים אריות, ג'יראפות, יענים, אנטילופות ואפילו בקר. בעלי החיים האופייניים לסוואנה האפריקאית, כגון הג'ירפה וחלק ממיני האנטילופות, מצביעים על תנאים אקולוגיים שונים מתנאי המדבר השוררים בהווה. חלק מהציורים מתוארכים לאלף העשירי עד לאלף השביעי לפני זמננו, אך יש בהם ציורי סלע מאוחרים לכך: מחזות של מרעה מתוארכים לא לפני האלף השישי לפני זמננו שאז, כמקובל על החוקרים, החל השימוש בבקר מבוית באזור. כמו כן, ציורי הסלע המראים גמלים אינם יכולים להיות מוקדמים לתקופה שבה הופיע הגמל בצפון אפריקה, היינו – לסביבות האלף השלישי לפני זמננו. 
הר עווינאת, שכונה "מוזיאון של אמנות סלע", נכלל מאז 2007 ב"פארק לאומי גילף כביר" של מצרים ונמצא בתהליך אכרזתו כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו, גם בשל קיום מיני חי וצומח שסביבת המדבר הצחיח מעבר להר זרה להם. ההר מוגדר כ"נוף תרבות חוצה גבולות" (Transboundary Cultural Landscape) והאכרזה תלויה בשיתוף הפעולה של המדינות שההר משתרע בשטחן ובוויתור על ריבונות בלעדית שלהן בחלקיו.
אליסטר קוברן

תקשורת אוסמוטית

תקשורת אוסמוטית – מונח שטבע לתיאור מעבר מידע בין אנשים באופן טבעי ולא מאולץ, לדוגמה באמצעות שיחה, מחוות, הבעות פנים וכדומה.
שתיקה כהודאה

שתיקה כהודאה הוא כלל משפטי החל בדיון אזרחי לפיה כל טענה עובדתית שנטענה בכתב התביעה ולא הוכחשה, רואים אותה כאילו הנתבע הודה בה, והתובע אינו חייב להוכיח אותה. הרציונל שעומד מאחורי הכלל מתבטא גם במתן פסק דין לטובת התובע בהיעדר הגנה או באי התייצבות הנתבע לדיון, בנסיבות מסוימות. הסנקציה העיקרית על הכחשת עובדות שראוי היה להודות בהן היא חיוב בהוצאות שנדרשו לשם הוכחת העובדות.
במשפט פלילי, יכולה הימנעות נאשם מלהעיד במשפטו או להשיב לאשמה לשמש כתוספת ראייתית לצורך הרשעה על סמך עדות יחידה, אולם לא רואים את שתיקתו כהודאה.
תקנה 83 לתקנות סדר הדין האזרחי קובעת:
כל טענת עובדה שלא הוכחשה בכתב הגנה או בכתב תשובה שכנגד במפורש או מכללא, או שלא נאמר עליה כי אין מודים בה, רואים אותה כטענה שמודים בה, זולת אם היא נטענת נגד פסול-דין, אך בית המשפט רשאי, לפי שיקול דעתו, לדרוש שעובדות כאמור יוכחו שלא על דרך ההודיה [צ"ל הודאה] האמורה.

מקור הביטוי

המקור לביטוי "שתיקה כהודאה" הוא בתלמוד בבלי (יבמות פז) "שתיקה כהודאה דמיא".

במשפט העברי

בתלמוד ובספרות הראשונים והאחרונים נידונו מקרים שונים ביחס לכלל זה: האם מי שחוטף מחברו חפץ שיש ויכוח על בעלותו והשני שותק נחשב כמודה לו. האם בדבר שיש בו עדות מוכחשת ושתק יוכל לומר ששתק כיון שסמך על העדים. בדיני ערבות דנו האם מי שהיה רגיל להיות ערב בעסקים שונים שבין שני צדדים ובאחד העסקים שתק נחשב כמתחייב, ועוד מקרים רבים.

חריגים לכלל

ישנם מספר חריגים לכלל של שתיקה כהודאה, כגון טענה כנגד קטין או פסול דין אחר, אשר טעונה הוכחה גם בהיעדר הכחשה מצידו. כמו כן, ככלל, שיעור הנזק הנתבע נחשב לשנוי במחלוקת, אלא אם הנתבע הודה בו במפורש. הכלל אינו מפקיע את שיקול דעתו של בית המשפט, אשר רשאי לדרוש מן התובע הוכחה של העובדות.
ונקובר רויאלס

ונקובר רויאלס קנדיאנס (באנגלית: Vancouver Royal Canadians) הייתה קבוצת כדורגל מוונקובר שבקולומביה הבריטית שבקנדה, ששיחקה בליגת הכדורגל האמריקאית. הליגה הוקמה מקבוצות שיובאו מליגות זרות אחרות. מועדון ונקובר הפך למעשה למועדון הכדורגל סנדרלנד שמסנדרלנד, אנגליה.
לאחר סיומה של עונת 1967, ארצות הברית עם "ליגת הכדורגל המקצועני הלאומית" על מנת להקים את ליגת הכדורגל הצפון אמריקאית (NASL) עם הקבוצות מהליגה האמריקאית לשעבר, ליצירת לוח משחקים חדש מהאיחוד. קבוצת סן פרנסיסקו גולדן גייט גיילס התפרקה, ובעקבות כך זכויותיה הועברו לקבוצת "רויאל קנדיאנס"; לאחר מכן נקראה הקבוצה בשם החדש "ונקובר רויאלס". הקבוצה, שקיימה את משחקיה הביתיים באצטדיון האימפריה, סיימה במקום הרביעי בבית הפאסיפי של ליגת NASL בעונת 1968, ולאחר מכן סיימה את פעילותה.
ולדימיר נזלימוב

ביוגרפיה

ולדימיר נזלימוב נולד בעיר מחצ'קלה שבדגסטן למשפחה טטרית. בגיל 11 נזלימוב החל להתאמן בסייף. לאחר סיום בית הספר הוא התחיל ללמוד במכון לספורט במחצ'קלה. בשנת 1967 הוא לראשונה נכלל בנבחרת ברית המועצות והיה בין חבריה עד לשנת 1980. בשנים 1975 ו-1977 הוא קיבל תואר סייף הטוב בעולם של הפדרציה הסייף הבינלאומית.
לאחר סיום הקריירה התחרותית נזלימוב היה מאמן נבחרת ברית המועצות. בשנת 1991 הוא עבר לארצות הברית והיה מאמן של נבחרת ארצות הברית בתחרויות שונות. בשנת 1999 הוא החל לאמן במסגרת אוניברסיטאית וספורטאים שהוא אימן השתתפו באולימפיאדות ובאליפויות העולם..

תחרויות אולימפיות

בשנת 1968 באולימפיאדת מקסיקו סיטי נזלימוב לראשונה הגיע לאולימפיאדה וזכה במדליית זהב קבוצתית.
בשנת 1972 באולימפיאדת מינכן נזלימוב הצליח לזכות במדליית ארד אישית בנוסף למדליית כסף קבוצתית.
בשנת 1976 במונטריאול נזלימוב זכה במקום השני בתחרות אישית ובמדליית זהב בתחרות קבוצתית.
בשנת 1980 באולימפיאדת מוסקבה נזלימוב הגיע כאשר הוא כבר בין 35 והצליח לזכות עם קבוצתו במדליית זהב.
קקטוס קלב (קומיקס)

קקטוס קלבּ (בצרפתית: Cactus Club) היא סדרת קומיקס בצרפתית העוסקת במדריכי ספורט ובנופשים במועדון נופש בחוף טרופי. גיבור הסדרה הוא מדריך ספורט בשם פיל. הסדרה שופעת הומור וכל עמוד שלה הוא סיפור קצר בפני עצמו – דבר ההופך את קריאת ספרי הסדרה בלוויית מילון לכלי נוח להעשרת אוצר המילים הצרפתי.
החוברת הראשונה של קקטוס קלבּ יצאה בשנת 1997 ובשנת 2005 יצאה החוברת התשיעית בסדרה. בשנותיה הראשונות של הסדרה היא נעזרה בכתב העת ספירוּ לשם פרסומה. דפים נבחרים מהסדרה פורסמו בספירו לצד דפי חידות של קקטוס קלבּ שפורסמו בספירו בלבד ולא בסדרה עצמה.
יוצרי הסדרה: כתיבה – פרנואה גילסון, איור – פיליפ ברסקוביסי, צביעה - סריז.
בכור יוסף בנבנישתי

ביוגרפיה

נולד בירושלים בשנת 1846 (ה'תר"ו) לרב רחמים שניאור בנבנישתי, בן למשפחת רבנים שמוצאה בספרד, ולרבקה בת הרב בנימין חמווי. בילדותו התחנך בתלמוד תורה ובישיבות מקומיות, ונישא לרחל בת יצחק מודיאנו מסלוניקי.
בשנת 1874 (ה'תרל"ד) יצא כשד"ר לסוריה, עיראק וכורדיסטן בשליחות מטעם ישיבת המקובלים בית אל, וחזר לירושלים בשנת 1875 (ה'תרל"ה). בשנת 1885 (ה'תרמ"ה) יצא בשליחות לערי המערב הפנימי בצפון אפריקה מטעם כוללות חברון, ובשנת 1887 (ה'תרמ"ז) יצא בשליחות נוספת מטעם ישיבת המקובלים בית אל לערי הודו וסינגפור.
בשנת 1900 (ה'תר"ס) יצא בשליחות כוללות הספרדים בירושלים לערי המערב הפנימי בצפון אפריקה, בשנת 1904 (ה'תרס"ד) יצא עבורם לתוניס וערי צפון אפריקה, ובשנת 1905 (ה'תרס"ה) יצא עבורם לקולקטה ושאר ערי הודו.
כשחזר משליחותו, החל לשמש כאב בית הדין של העדה הספרדית בירושלים, לצד הרב יעקב דאנון והרב אברהם פילוסוף. נודע כדרשן ובעל קול נעים, ובמשך שנים רבות שימש כחזן.
הלך לעולמו בירושלים ב-12 באפריל 1916 (ט' בניסן ה'תרע"ו).
בנו היה הרב סעדיה בנבנישתי.
פמגוסטה

מקור השם

בעת העתיקה ניקראה העיר בשם "ארסינואה" (ביוונית: Ἀρσινόη). לימים נקראה העיר ביוונית "אמוכוסטוס" שמשמעו "חבויה בחול". משם שם העיר. השם בשפה העברית (פמגוסטה) מקורו בשמה של העיר בצרפתית (Famagouste) או באיטלקית (Famagosta), ומשמות אלה התפתח גם מקור השם בטורקית: Mağusa.

היסטוריה

העיר נוסדה בשנת 300 לפנה"ס לערך, והייתה כפר דייגים קטן. לימים התפתחה העיר והפכה לעיר נמל קטנה

ימי הביניים, 1192–1571

הפיכת פמגוסטה לעיר נמל מרכזית החל בימי הביניים, בשנת 1192 עם תחילת שלטון בית ליזיניאן בעיר. הנמל הטבעי של העיר וחומותיה הבצורות הפכו אותה לעיר נמל מרכזית במזרח הים התיכון. במהלך המאה ה-13 הפכה העיר לצומת מסחרית מרכזית בין אסיה ואירופה. נפילת ממלכת הצלבנים בעקבות המצור על עכו בשנת 1291 הביאה לעיר פליטים נוצריים רבים והפכה את העיר לאחת הערים העשירות באירופה ולעיר הבירה של האי.
משנת 1372 היו העיר ונמלה בשליטת גנואה ומשנת 1489 בשליטת רפובליקת ונציה. בתקופה זו נבנו בעיר כנסיות רבות, אשר שרידיהם ניצבות גם כיום. כנסיות אלה הקנו לה את הכינוי "עיר 365 הכנסיות".

פמגוסטה העות'מאנית, 1571–1878

ב-1571 נכבשה קפריסין על ידי האימפריה העות'מאנית ופמגוסטה המשיכה להיות עיר הבירה של האי.
מערות פעמון

מערות פעמון הן מחצבות מלאכותיות בנות מאות שנים שנתגלו באזור שפלת יהודה. המערות נקראות על שום צורתן, המזכירה דמות פעמון. עד כה ידועות כ-800 מערות פעמון, המרוכזות בקבוצות, שהגדולה בהן כוללת כ-200 מערות.

המסלע

רוב מערות הפעמון נחצבו בסלע רך הנקרא קירטון, הנפוץ מאוד בשפלה. הקירטון נוטה להתחמצן במגע עם אוויר ומים, להתכהות ולהתקשות. שכבה דקה יחסית של קירטון מחומצן נקראת פטינה, ואילו שכבה עבה, היכולה להגיע אף לעובי של שלושה מטרים, נקראת בשם נארי.
מסלע הקירטון המכסה את השפלה התחמצן במהלך התקופות הגאולוגיות, עד שפני השטח הפכו לשכבת נארי קשה בעובי של כשני מטרים, המחביאה תחתיה את הקירטון.

צורת הפעמון

יושבי השפלה ביקשו לבנות את בתיהם בחומר המקומי שעמד לרשותם - האבן. הם העדיפו את הקירטון הרך והנוח לחציבה, אך בדרכם עמדה שכבת הנארי הקשה. הם עקפו את הבעיה בכך שפערו בנארי חור קטן יחסית, לעיתים למעבר אדם אחד או שניים בלבד, ואת עבודת החציבה הרחבה ביצעו בסלע הרך, שהוצא מתחת לתקרת הנארי. תקרה זו החזיקה לרוב מעמד בשל חוזקה ובזכות צורת הפעמון המקושתת, שחילקה את העומס באופן שווה על הדפנות. מבנה זה שירת נאמנה את החוצבים בימות הגשם והשרב, וסייע בשמירה על לחות הקירטון הנוטה להתייבש, להתפורר ולהתקשות במגע עם אוויר ומים.
רוב המערות נחצבו לעומק של מטרים אחדים, אך ישנן מערות גדולות במיוחד שנחצבו לעומק של 20 מטרים ויותר. חבורות החוצבים חוררו את הנארי במרחקים גדולים אלה מאלה, אולם ככל שהמערות הלכו והתרחבו, וה"פעמונים" הלכו וגדלו, אירעה לא פעם התמזגות בין שתי מערות או יותר. כך נוצרו חללים גדולים מאד, שבתקרתם כמה פתחי נארי. בגן הלאומי בית גוברין - מראשה ובמערות לוזית, למשל, ישנם חללים עצומים המורכבים לעיתים מכמה עשרות מערות פעמון שהתחברו.

אופן החציבה

חציבת הקירטון נעשתה באופן שיטתי למדי: החוצבים השתמשו באזמלי ברזל והעמיקו בכל פעם את הבור בשכבה אחידה של כשלושים סנטימטרים. עובדה זו עולה מסימני החציבה האלכסוניים הניכרים עד ימינו בדפנות המערות, אשר מסודרים במרחקים זהים כמעט זה מזה. סימני החציבה נותרו כה ברורים, עד כי ניתן לראות אם החוצב היה ימני או שמאלי. החומר הוצא דרך הפתח בגושים מלבניים, ששקלו על פי ההערכה חמישה עד שבעה קילוגרם.

שימוש

האבנים שנחצבו מתוך מערות הפעמון שימשו לבנייה המקומית, ואף יוצאו לכל אזור השפלה ומישור החוף הדרומי. כן ייתכן כי חלק מהחומר שימש לסיד, ועל זאת יעידו שני כבשני סיד שנתגלו באזור.
תושבי השפלה ניצלו את החללים הריקים שנפערו סמוך לביתם למטרות שונות, בעיקר לאחסון, כקולומבריום, כבורות מים מטוייחים ולבתי מלאכה. במקרים בהם נדרשה גישה נוחה למערה, נסתם הפתח המקורי שבתקרה והוחלף במנהרת כניסה משופעת.

תיארוך

נהוג להפריד בין שני סוגי מערות פעמון: מערות-מחצבות קטנות לשימוש מקומי, המתוארכות לימי בית המקדש השני; ומערות-מחצבות גדולות המתוארכות לתקופה הביזנטית, אשר שימשו לתעשייה וייצוא. החציבה התעשייתית הגיעה לשיאה בתקופה הערבית הקדומה. עדות לכך ניתן למצוא בסמלי הצלבים החרוטים בחלקיהן העליונים של המערות, סמוך לפתח, ובכתובות הערביות החרוטות בחלקים הנמוכים יותר. הגאוגרף המוסלמי מֻקָדַּסי בן המאה העשירית כתב בספריו כי במחוז בית גוברין ישנן מחצבות שיש רבות, ומאחר שבארץ ישראל אין שיש, נראה שכוונתו הייתה למחצבות הפעמון.
שמריהו טלמון

תולדות חיים

נולד בשם שמריהו זלמנוביץ' בעיר סְקֶרְנֶביץ (Skierniewice) שבמרכז פולין ב-1920. למד בגימנסיה הריאלית היהודית-רפורמית בברסלאו, אז בגרמניה של ימי רפובליקת ויימאר ואחר כך גרמניה הנאצית. בשנת 1939 הוחזק שלושה חודשים במחנה הריכוז בוכנוואלד, עד שלבסוף עלה בידו לעלות לארץ ישראל באותה שנה. לאחר עלייתו החל ללמוד באוניברסיטה העברית. בשלהי המנדט הבריטי נשלח למחנות המעצר בקפריסין שם לימד במסגרת סמינר רוטנברג, בית ספר להשכלת מבוגרים שהפעילה קבוצת סטודנטים ומורים מן האוניברסיטה העברית. עם שובו מקפריסין לחם במלחמת העצמאות על הגנת ירושלים. 
בשנת 1955 קיבל תואר דוקטור באוניברסיטה העברית, על עבודה בהדרכתו של יצחק אריה זליגמן בנושא "כפלי גרסה: תופעת יסוד בתולדות המסירה של נוסח המקרא". בשנת 1957 נתמנה למרצה בחוג ובהמשך כיהן כראש החוג. בשנת 1974 היה לפרופסור מן המניין. הוא כיהן כדיקן הפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטה העברית וכרקטור אוניברסיטת חיפה בראשית ימיה. בשנת 1988 יצא לגמלאות והיה לפרופסור אמריטוס. לאחר פרישתו היה לעורך הוצאת מפעל המקרא בירושלים.
מאשתו הראשונה, הסוציולוגית פרופסור יונינה טלמון, הותיר אחריו שתי בנות. עם אשתו השנייה, הסוציולוגית פרופסור פנינה מורג טלמון, גידל את בנותיה מנישואים קודמים.
חורחה באז'ה איבנייס

ד"ר חורחה באז'ה איבנייס (בספרדית: Jorge Batlle Ibáñez'Ibáñez;‏ 25 באוקטובר 1927 - 24 באוקטובר 2016) היה פוליטיקאי אורוגוואי, חבר מפלגת קולורדו, שכיהן כנשיא אורוגוואי בשנים 2000–2005 עד שהוחלף על ידי טאבארה ואסקס. באז'ה היה בנו של לואיס באז'ה בארס, נשיא אורוגוואי בשנים 1947–1951, והיה הנשיא הרביעי ממשפחת באז'ה. 
נולד במונטבידאו. בין השנים 1943–1976 היה עיתונאי ומנהל תחנת הרדיו Ariel, ובשנים 1948–1973 היה עורך ועיתונאי בעיתון Acción. ב-1956 הוענק לו תואר דוקטור במשפט ומדעי החברה על ידי אוניברסיטת הרפובליקה של אורוגוואי.
בתחילת כהונתו הצהיר איבנייס על רצונו להפוך את הסמים לחוקיים במטרה להילחם בסחר הלא חוקי ובהלבנת כספים, אולם רעיון זה ספג ביקורת ממשלות אחרות ומהעיתונות. במהלך כהונתו התמודדה אורוגוואי עם התפרצות של מחלת הפה והטלפיים, אשר פגעה בייצוא הבשר לשווקים הבינלאומיים. לפני סוף כהונתו זכתה אורוגוואי מחדש במעמד של מדינה נקייה ממחלת הפה והטלפיים. 
על מנת לסגור את הגולל על טראומת שתים-עשרה שנות הדיקטטורה הצבאית ששלטה באורוגוואי בשנים 1973–1985 מינה באז'ה "ועדה למען השלום" (בספרדית: Comisión para la Paz) לחקר נסיבות העלמותם של אזרחים אורוגוואיים בידי המשטר, אולם שלא על מנת לנקוט בהליכים משפטיים כלפי האחראיים. הוועדה לא זכתה להצלחה רבה, אולם היא סייעה לנשיא הבא, טאבארה ואסקס, לקדם את הסוגיה בשיתוף פעולה עם הכוחות המזוינים, ובשנת 2005 נחשפו גופותיהם של קומוניסטים שנחטפו, עונו ונרצחו בידי המשטר הצבאי.
רגולית

רגולית מהווה שכבה של חומר חופשי והטרוגני המכסה סלע מוצק.
מקור המילה ביוונית ומשמעותה "שמיכת אבן". רגולית נמצא בכדור הארץ, על הירח, על מטאוריטים ובכמה כוכבי לכת נוספים. על כדור הארץ נחשב רגולית ל"קרקע טרייה" והוא מורכב מקרקע, אלוביום (מעטה שעבר דה-ליתיפיקציה לפני זמן קצר), וסאפרוליט (אשר יכול להיות סאפרוליט עליון המורכב מסלע אם שעבר התחמצנות מוחלטת, או סאפרוליט תחתון, משמע, תולדה כימית מסלעים שעברו בלייה חלקית).
בספר "כך נחיה על מאדים" מתוארת אדמת מאדים, הוא קורא לה רגולית, אדמה מעורבת בקרח קפוא, המכילה חרסית מסוג סמקטיט, חומר סופג מים וניתן לגדל בו צמחים.
אלברכט הראשון, דוכס בוואריה

ביוגרפיה

אלברכט נולד ב-25 ביולי 1336 במינכן, ללודוויג הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ולמרגרט השנייה, רוזנת אנו, בתם של וילם הראשון, רוזן אנו וז'אן מוולואה, רוזנת אנו.
בשנת 1340 איחד אביו לודוויג הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה את דוכסות בוואריה מחדש, ובנוסף לזאת שלט עם אמו מרגרט השנייה, רוזנת אנו ברוזנויות אנו הולנד וזילנד. לאחר מות אביו בשנת 1347 שלטו אלברכט ואחיו בכל הנחלה במשותף, ובשנת 1349 חולקה בחוזה לנדסברגר דוכסות בוואריה מחדש בין האחים, לבוואריה העליונה ובוואריה התחתונה. בשנת 1353 חולקה בוואריה התחתונה בחוזה רגנסבורג לדוכסות בוואריה-לנדסהוט שבה שלט שטפן השני, דוכס בוואריה, ולדוכסות בוואריה-שטראובינג שבה שלטו במשותף אלברכט ווילהלם הראשון, דוכס בוואריה.
ב-19 ביולי אותה שנה התחתן אלברכט עם מרגרטה מבריג, בתם של לודוויג הראשון, דוכס בריג ואגנס מזאגן, ממנה היו לו 7 ילדים.
אלברכט ווילהלם לא חילקו ביניהם את הנחלות, אלא וילהלם התמקד בנחלות אמם בארצות השפלה, בעוד אלברכט טיפח את השטחים בבוואריה התחתונה. בשנת 1356 מתה אמם מרגרט השנייה, רוזנת אנו, ובשנת 1357 חלה וילהלם במחלת נפש, ואלברכט השתלט גם על השטחים בארצות השפלה. בתקופת שלטונו פרח המסחר בארצות השפלה, אולם הייתה מחלוקת עזה בין תומכי מפלגת הניצים לתומכי מפלגת הקודים. בשנת 1389 הצטרף בנו אלברכט השני, דוכס בוואריה לשלטון, ובעוד אלברכט משקיע את עיקר זמנו בארצות השפלה, אלברכט השני התעסק בעניינים בבוואריה. ב-22 בספטמבר 1392 נרצחה פילגשו אליד ואן פואלגסט על ידי מפלגת הניצים, ובתגובה כבש אלברכט את טירותיהם ושרף אותם באש.
בשנת 1394 התחתן אלברכט עם מרגרטה מקלווה, דוכסית בוואריה-שטראובינג, בתם של אדולף השלישי, רוזן מארק ומרגרטה מיוליך ואחותו של אדולף הראשון, דוכס קלווה, אולם לא היו לו ילדים ממנה. בשנת 1397 מת בנו אלברכט השני, דוכס בוואריה, ואלברכט חזר לשלוט לבדו על כל הנחלות.
ב-13 בדצמבר 1404 מת אלברכט הראשון בהאג, ובנו וילהלם השני, דוכס בוואריה עלה לשלטון במקומו.
כרם שלום

תולדות הקיבוץ

המקום נודע בעבר (במפות אנגליות) בשם "כרם אבו סלים". ב-1956 הוקמה במקום היאחזות נח"ל שנקראה "כרם אבשלום", כהד לשם הקודם על שם אבשלום פיינברג שנפל לא הרחק משם. ההיאחזות הוקמה ב-13 ביוני 1956 על ידי גרעינים של הצופים הדתיים, בני עקיבא ונוער עולה משדה אליהו. בספטמבר 1956, מספר חודשים לאחר העלייה לקרקע, התקיים טקס היאחזות רשמי במקום, בנוכחות אלוף הפיקוד והרב שלמה גורן, הרב הצבאי הראשי. בהמשך החזיקו את ההיאחזות בסבב גרעינים של הקיבוץ הדתי, תנועת המושבים והקיבוץ הארצי, אך החל מנובמבר 1957 הוחזק המקום באופן קבוע על ידי גרעינים של הקיבוץ הארצי. 
ההיאחזות סבלה מראשיתה מיריות ממוצבים מתוך רצועת עזה. היא אף הייתה היעד של תוכנית מצרית לכיבוש המקום, תוכנית שסוכלה על ידי מלחמת סיני. 
בשנת 1959 הוארך כביש 232 והגיע עד להיאחזות. על פי התוכנית, היה אמור היישוב להתאזרח בשנת 1960, אולם הדבר לא יצא אל הפועל. לבסוף, ב-1968 היא אוזרחה. 
הקיבוץ עבר לנקודת הקבע שלו בשנת 1971. המתיישבים הראשונים היו גרעין ילדי תנובה (גיל"ת), בני קיבוצים של השומר הצעיר אשר ניסו לשחזר את הקיבוץ האידאולוגי של ראשית ההתיישבות. שנה לאחר האזרוח נקלט גרעין נוסף של בני קיבוצים (גרעין לביא) ובשנים שלאחר מכן שני גרעינים של נוער עירוני, שלא היו חברי תנועת נוער - הגרעינים שלום ואבשלום. שני הגרעינים הללו התפרסמו לימים כחממה של מובילי תרבות.
בשנות השבעים נודע כרם שלום, על ארבעת גרעיניו, כמעוז של אידאולוגיה שמאלנית ויונית, וחברי הקיבוץ הובילו הפגנות, אירועים ועצומות - בין היתר כנגד ההתנחלויות ברצועת עזה ובצפון סיני. 
בשנת 1995 התפרק הקיבוץ לאחר שנקלע למשבר חברתי וכלכלי אשר בעקבותיו מרבית חבריו עזבו אותו. מספר חברים נשארו לגור במקום ואליהם הצטרפו במשך הזמן עולים חדשים מחבר העמים. לאחר מאבק משפטי פונה הקיבוץ מחבריו המקוריים בשנת 2004.

הקיבוץ המחודש

הקיבוץ במתכונתו הנוכחית הוקם בשנת 2001. בתחילת 2013 היו בקיבוץ 27 חברים, 17 מועמדים ו-17 צעירים לפני ובמהלך שירות צבאי. בעקבות המוספר המועט של התושבים, הקיבוץ נכנס לרשימת היישובים בתת-אכלוס של משרד החקלאות. 
בשנת 2017 הוחל בקליטת משפחות דתיות במקום במטרה להגדיל את היישוב, בשיתוף פעולה עם הקיבוץ הדתי. בצידו המערבי של היישוב הוקמה חומה החוצצת בינו לבין רצועת עזה. 
לפני פינוי יישובי גוש קטיף באוגוסט 2005, נדרש הקיבוץ להתפנות למשך יומיים, על מנת לאפשר למשטרה ולצבא לערוך תרגיל מקיף בקיבוץ שארך יומיים, במהלכו תורגל פינוי אלים של אזרחים מבתיהם.
בהיותו יישוב חקלאי או יישוב באזור פיתוח, עובדים המעתיקים את מקום מגוריהם ליישוב וגרים בו לפחות שישה חודשים רצופים, נהנים מכך שאם  התפטרו לשם כך מעבודתם, ההתפטרות תיחשב להם כפיטורים. בהיותו אחד מיישובי עוטף עזה, ניתנת לתושביו הטבת מס בהתאם לסעיף 11 לפקודת מס הכנסה.
בסמוך לקיבוץ כרם שלום הוקם לאחר פינוי רצועת עזה מסוף כרם שלום המאפשר מעבר מטען מישראל לרצועת עזה ולמצרים, ולהפך.
האדם הנופל

האדם הנופל (באנגלית: "The Falling Man") הוא תצלום מפורסם שצולם על ידי ריצ'רד דרו, כתב AP, ובו נראה אדם הקופץ אל מותו מהמגדל הצפוני של מגדלי התאומים בניו יורק, בפיגועי 11 בספטמבר.

התצלום

בפיגוע במגדלי התאומים נחטפו ורוסקו שני מטוסי נוסעים אל שני גורדי שחקים, שנשרפו, התמוטטו וגבו את חייהם של אלפי קרבנות שלא הספיקו להימלט על נפשם. לפחות 200 בני אדם בחרו לקפוץ אל מותם מן המגדלים הבוערים ולא למות בעשן ובאש. מבחינה משפטית, כולם הוכרו על ידי ה־OCME (המשרד לחקירת מקרי מוות של ניו יורק) כנרצחים (להבדיל ממתאבדים), מתוך ההגדרה כי "קופץ שבא להתאבד הוא אדם שמגיע למשרד בבוקר מתוך ידיעה שהוא הולך לשים קץ לחייו. אנשים אלו הוכרחו לקפוץ על ידי האש והלהבות, ולא - יישרפו".
תמונת האדם הנופל צולמה על ידי צלם סוכנות AP, ריצ'רד דרו (Richard Drew), בשעה 9:41 בבוקר ב־11 בספטמבר 2001. תמונה זו הייתה אחת ממספר תמונות שצילם דרו - תמונות שהנציחו את הרגע שבו בחרו אותם אנשים לקפוץ אל מותם מהקומות הגבוהות של שני הבניינים בני מאה ועשר הקומות. זהותו של האדם בתמונה המפורסמת אינה ידועה.
התצלום זכה במקום השלישי לתמונות בודדות בקטגוריית "חדשות נקודתיות" בתחרות "World Press Photo" של שנת 2002.
בשנת 2006 הופק סרט תיעודי אודות התצלום ועל הסיפור שמאחוריו.

השיר "תצלום מ־11 בספטמבר"

המשוררת הפולנייה, כלת פרס נובל לספרות, ויסלבה שימבורסקה, כתבה בעקבות תצלום זה את השיר "תצלום מ־11 בספטמבר". באחד מבתי השיר עמדה שימבורסקה על ייחודו של התצלום (תרגום: רפי וייכרט):
הַתַּצְלּום עָצַר אוֹתָם בַּחַיִּים

וְכַעֵת נוֹצֵר אוֹתָם

מֵעָל לָאֲדָמָה בַּדֶּרֶך לָאֲדָמָה.

הרומן "קרוב להפליא ורועש להחריד"

הרומן "קרוב להפליא ורועש להחריד", מאת ג'ונתן ספרן פויר, מספר על אוסקר בן התשע, שאביו נהרג בפיגוע במגדלי התאומים. במחברת של אוסקר ישנה סדרת תצלומים, שבהם מתועדת נפילתו של אדם שקפץ ממגדלי התאומים. בסוף הרומן אוסקר תולש את התצלומים מהמחברת, והופך את סדרם, כך שהאיש נראה לא נופל אלא ממריא, ואוסקר מתאר: "כשדיפדפתי, זה נראה כאילו האיש צף בשמים. ואם היו לי עוד תמונות, הוא היה עף דרך החלון בחזרה לתוך הבניין, והעשן היה נשפך לתוך החור שהמטוס עמד לצאת ממנו". בהמשך לתיאור זה מופיעים 15 דפים ובהם תצלומים שצילם הצלם לייל אוברקו, ומתעדים את נפילתו של אדם שקפץ ממגדלי התאומים. כמתואר ברומן, התצלומים מוצגים בסדר הפוך, כך שהאיש נראה בהם לא נופל אלא ממריא.
חסינות דיפלומטית

חסינות דיפלומטית היא ההגנה הניתנת לדיפלומט מפני פגיעה בו על ידי המדינה המארחת אותו. חסינות זו מגנה עליו גם מפני העמדה לדין על עבירה פלילית שביצע. הרעיון הגורס כי הדיפלומט מהווה אישיות שאין לפגוע בה קיים שנים רבות. תפיסה זו התגבשה במהלך השנים, וקיבלה ביטויה במונח חסינות דיפלומטית. הגם שהיו מקרים בהם נרצחו דיפלומטים, התפתח איסור נורמטיבי חמור לפגוע בדיפלומטים, שכן הדבר מהווה מעשה חסר כבוד וחסר תועלת - אין טעם בהריגת השליח הנושא את דבר הריבון.

היסטוריה

כבר ג'ינגיס חאן והמונגולים נודעו בחשיבות שייחסו לזכויות הדיפלומטים, ובאכזריות שהפגינו כלפי מדינות שהפרו זכויות אלה.
באירופה התגבשו הזכויות הדיפלומטיות כבר במאה ה-17, ונפוצו בכל רחבי העולם. הן מוסדו באופן רשמי בקונגרס וינה משנת 1815, באמנת וינה בדבר יחסים דיפלומטיים משנת 1961, באמנת וינה בדבר יחסים קונסולריים משנת 1963 ובהחלטת האומות המאוחדות מה-18 באפריל 1951, המגינות על דיפלומטים הממלאים את תפקידם מפני רדיפה משפטית או אחרת מטעם המדינה המארחת.

היקף

החסינות הדיפלומטית תקפה גם לגבי "השק הדיפלומטי", או התקשורת הפיזית שמקיימת השגרירות הזרה עם מדינת האם. בנוסף, אין לערוך חיפוש במסמכיהם של דיפלומטים המגיעים למדינה האם, וכן נאסר לפשוט על שגרירויות זרות במטרה להחרים רכוש. עם זאת, מקובל לעקוב אחר תקשורת אלקטרונית שמקיימת השגרירות. 
אם דיפלומט מבצע פשע חמור במהלך שירותו, רשאית המדינה המארחת לגרשו. נהוג לשפוט דיפלומטים מעין אלה עם שובם לארצם.
במצבי מלחמה או מתיחות מדינית, נהוג להחזיר את הדיפלומטים מחשש לביטחונם האישי. לעיתים ייתכן כי הדיפלומטים יוחזרו גם אם המדינה המארחת ידידותית, וזאת בשל החשש שמא גורמים עוינים שונים בתוך המדינה ינסו לפגוע בחברי המשלחת. בשני המקרים, נותרת נציגות דיפלומטית זוטרה במדינה, על מנת לנהל את המגעים השוטפים.
מכתשית יבשה

מכתשית יבשה היא בעיה רפואית קלה המתרחשת בלסת לאחר עקירת שן. מהות הבעיה היא אי הגלדה והיסגרות רגילה של מכתש העקירה, ולעיתים כתוצאה מכך גם זיהומים במקום. מצב מכתשית יבשה מלווה בכאב עז אשר לעיתים מוקרן לכיוון אזורים שונים בפנים (בהתאם למיקום השן ולפריסת העצבים).

רקע

בתהליך ריפוי בריא של עקירת שן, מתפרק קריש דם אשר נוצר בתוך מכתש העקירה כתוצאה מדימום בזמן העקירה, ויוצר תשתית לרקמת העצם והחניכיים אשר ימלאו את החלל שנוצר כתוצאה מהפעולה הכירורגית. לעיתים מסיבות שונות כגון צחצוח שיניים או שטיפת מקום העקירה בזמן הסמוך לעקירה, לא נוצר קריש דם בתחתית חלל העקירה, והדבר מביא לחשיפת עצם החניכיים, לכניסת מזהמים שונים אל חלל העקירה, ולהאטה משמעותית בקצב היסתמות החור בשל מחסור בתשתית דם לדבר. עצבוב צפוף יחסית של האזור גורם לתחושת הכאב העז.
טיפול בתופעה בצורה אקטיבית לא קיים, ויש להמתין ימים עד שבועות עד היסתמות החור. בזמן ההחלמה יש לשמור לבל יזדהם הפצע וכן ניתן להקל על הכאב בעזרת משככי כאבים.