קוליטיס כיבית

ממצאים פתולוגיים

מחלת קוליטיס כיבית לרוב מערבת את אזור הרקטום ומתפשטת מעלה לאורך המעי הגס כולו. 40%-50% סובלים ממחלה המערבת את הרקטום ואת אזור המעבר בין חלק הסיגמואיד במעי הגס לרקטום בלבד, בעוד שאצל 20% מהחולים מדובר בפאן-קוליטיס- כלומר מעורבות של כל המעי הגס כולל הרקטום, אשר לעיתים מערבת גם את סוף המעי הדק (כ- 2-3 ס"מ לתוך המעי הדק הסופי- terminal ileum). נטילת ביופסיה גם מאזורים אשר נראים תקינים יחסית, מצביעה על פתולוגיות שונות שיתוארו בהמשך. 
כאשר יש דלקת קלה, השכבה המצפה את המעי הגס והנראית תחת קולונוסקופיה (המוקוזה) היא אדומה ומכוסה במשטח גרנולרי בדומה למראה של נייר זכוכית. כשהדלקת חריפה יותר, המוקוזה כולה היא אדומה, מדממת בקלות, ועם כיבים. עם הזמן, מתפתחים פוליפים ("פסאודו-פוליפים") כתוצאה מתהליך התרבות של תאי אפיתל. קוליטיס כרונית מביאה בסופו של דבר לכך שהמעי הגס הופך להיות אטרופי, מוצר וקצר יותר. אחד הסיבוכים של המחלה הוא התפתחות של קוליטיס טוקסי- toxic colitis, או megacolon- זהו מצב בו קיר המעי הגס הופך לעדין והמוקוזה עצמה מכויבת מאוד- מצב זה עלול להביא להתהוות של פרפורציה (חור במעי). 
מבחינה היסטולוגית (כלומר, בנטילת ביופסיות והתבוננות בהן מבעד למיקרוסקופ) ניתן להתרשם מתהליך דלקתי אשר מערב את שכבת המוקוזה ואת שכבת הסאב-מוקוזה השטחית, אולם ללא מעורבות מעבר לכך (אלא אם כן מדובר במחלה פולמיננטית וסוערת מאוד). בנוסף לכך, קיימים מאפיינים היסטולוגים מיוחדים למחלה אשר עוזרים להבדיל בינה לבין מחלות זיהומיות של המעי הגס או מחלות שאינן קוליטיס כיבית כרונית- הממצאים הללו כוללים ארכיטקטורה מעוותת של הקריפטות במעי הגס, וכן מצבורים של תאי פלסמה ורקמות לימפואידיות באזור. לעיתים יש גודש של כלי דם המלווים בבצקת ודימומים וכן הסננה של תאי דלקת. תאי דלקת אלו חודרים לשכבת האפיתל ולקריפטות עצמן ומביאים לתהליך הנקרא crypt abscesses .

הסיכון לסרטן

חולים עם קוליטיס כיבית כרונית נמצאים בסיכון לפתח סרטן המעי הגס. הסיכון לפתח סרטן עולה ככל שהמחלה מפושטת יותר וככל שהיא ממושכת יותר – מחקרים מצביעים על סיכון המגיע לכדי 11% במהלך 40 שנות מחלה, כאשר מקובל להניח כי הסיכון עולה בחצי אחוז עד אחוז החל מהשנה העשירית למחלה. חולים אלו צריכים להיות תחת מעקב וביצוע קולונוסקופיה מדי שנה או שנתיים, החל מהשנה השמינית או העשירית למחלה (במקרה שיש מעורבות של כל המעי הגס) או לאחר 12–15 שנה (אם יש מעורבות של המעי הגס השמאלי בלבד). 
במקרה שקולונוסקופיה מגלה קיום של דיספלסיה, בין אם ממוינת היטב ובין אם לא (low-grade dysplasia, high-grade dysplasia)- ההמלצה היא לבצע ניתוח להסרת המעי הגס אצל חולי קוליטיס כיבית.

טיפול תרופתי

הטיפול בקוליטיס כיבית – הן מחלה המערבת את הרקטום התחתון בלבד, והן מחלה המערבת את כל המעי הגס, הוא דומה. טיפול אחזקה ראשוני הוא במתן תרופות המכילות תרכובות של 5-ASA (רפאסל, פנטאסה, אסאקול וכדומה) בצורה של כדורים, פתילות, חוקנים וכו' כדי להשיג מקסימום ריפוי של מוקוזת המעי הגס. במקרה שיש התפרצות של המחלה, הטיפול הוא באמצעות סטרואידים (בתחילה רקטליים, לאחר מכן בכדורים, ואם המחלה חריפה – מתן סטרואידים דרך הוריד); הפסקת סטרואידים נעשית לרוב תוך כדי התחלת אימוראן, אשר מביא להשגת הרמיסיה והפחתת התלות בסטרואידים. במקרה שהמחלה מוגדרת בינונית עד קשה, ללא תגובה טובה לסטרואידים, הטיפולים הנוספים האפשריים הם טיפול בציקלוספורין או טיפול ביולוגי (בעיקר אינפליקסימאב). אם הטיפול התרופתי לא משיג רמיסיה, או אם קיימות אינדיקציות לניתוח, המטופל עובר ניתוח לכריתת חלק או כל המעי הגס.

הריון אצל חולות במחלות מעי דלקתיות

לחולות במחלה "שקטה" של קרוהן או קוליטיס כיבית שיעורי פוריות נורמליים. עם זאת, התלקחויות במחלת קרוהן עלולות להביא להתהוות צלקות על החצוצרה, וכן מחלות פריאנאליות שונות יכולות להסתמן ככאב בעת קיום יחסי מין. אצל נשים החולות בקוליטיס כיבית ושעברו ניתוח להסרת המעי הגס עם יצירת פאוץ', נמצאו שיעורי פריון נמוכים יותר, ככל הנראה לאור צלקת או חסימה של החצוצרות בגלל תהליך אגני דלקתי. 
טרם הכניסה להריון, יש להיות ברמיסיה (הפוגה מן המחלה) לפחות חצי שנה, היות שיש עליה בשכיחות של הפלות, לידות מת ופגמים התפתחותיים עובריים כאשר יש התפרצות של המחלה במהלך ההריון. אצל חולות קרוהן עם מחלה פריאנאלית, יש המלצה לניתוח קיסרי כדי להקטין את הסיכוי להתהוות של פיסטולה או אבצס כתוצאה מלידה ווגינלית רגילה.
במהלך ההריון וההנקה ניתן להשתמש בתרופות כגון Sulfasalazine, mesalamine ו- balsalazide (בארץ- סאלאזופירין, פנטסה, רפאסל, אסאקול) אולם יש ליטול תוספת של חומצה פולית במקרה שנוטלים Sulfasalazine (סאלאזופירין). גם בסטרואידים ניתן להשתמש במהלך ההריון אם יש מחלה בינונית עד חריפה. אנטיביוטיקה לשימוש במהלך ההריון היא אמפיצילין וצפלוספורין, לתקופות מוגבלות, כאשר ניתן לקחת מטרונידזול רק החל מהטרימסטר השני. אין לקחת ציפרופלוקסצין בהריון. אימוראן ו- 6-MP ניתנות בהריון ומקושרים לסיכון מינימלי אם בכלל, אולם הניסיון שבמתן תרופות אלו עודנו מוגבל, ומקובל לקחתן כשיש החרפה של המחלה ואין מנוס מלקחתן. תרופות ביולוגיות (אינפליקסימאב, אדאלימומאב) מאושרות לשימוש במהלך ההריון ולא הראו עליה בהפלות או בסיבוכים אחרים אולם יש להשתמש בהן רק במקרה שהשימוש חיוני (מדורגות כ- Class B).