google/wiki40b huggingface dataset:
דוד אופק

קורות חייו

דוד אופק נולד ב-9 בינואר 1968 ברמת גן. אופק הוא בוגר המחזור הראשון של בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה, ירושלים. במהלך לימודיו זכה פעמיים בפרס וולג'ין בפסטיבל הקולנוע ירושלים: על סרטו התיעודי "חלומות חיים" (1993) ועל "בית" (1994), בו הופיעו מספר רב של נושאים וטכניקות המאפיינים את יצירתו.
בבית הספר סם שפיגל החל ליצור שיתוף פעולה אמנותי עם חברו לכתה, הבמאי והתסריטאי יוסי מדמוני. 
שנתיים לאחר סיום לימודיו יצר, כתב וביים את סדרת הטלוויזיה הראשונה שלו, "בת ים ניו יורק", בהפקת מיכה שגריר עבור "שידורי קשת". הסדרה זכתה בפרס אופיר לדרמת הטלוויזיה הטובה ביותר ונבחרה לייצג את ישראל בפסטיבל אינפוט בשנת 1996 במקסיקו.
ב-1999 ביים את הסרט התיעודי "5 סיפורי אהבה" עבור ערוץ 1, אשר זכה בפרס הסרט הישראלי הטוב ביותר בפסטיבל דוקאביב 2000, בפרס הסרט הדוקומנטרי הטוב בפסטיבל הסרטים הישראלי בארצות הברית 2001, והשתתף במסגרת התחרותית בפסטיבלים הדוקומנטריים של טיוואן ויוון.
בשנת 2000 יצר עם מדמוני את הסדרה "טייק-אווי" עבור ערוץ 3 בכבלים וביים חלק מפרקיה. 
בשנת 2–2001 יצר עם מדמוני, בהפקת מיכה שגריר, את הסרט העלילתי באורך מלא "המנגליסטים", אשר השתתף בכ-30 פסטיבלים בינלאומיים וזכה בפרסים רבים: פרס התסריט בפסטיבל "מר דל פלטה" בארגנטינה; גולדן רמי בקטגוריית הסרט הזר בפסטיבל יוסטון; פרס לסרט העלילתי הטוב ביותר בפסטיבל דלונגה, ארצות הברית; פרס לסרט הטוב ביותר בפסטיבל וושינגטון העצמאי.
ב-2003 ביים את הסרט התיעודי "ההרוג ה-17" שהוקרן במסגרת שידורי "קשת" בערוץ 2 והוקרן ב-60 פסטיבלים בינלאומיים ובהם אמסטרדם, סלוניקי ואינפוט 2003. הסרט זכה בפרס לסרט הישראלי הטוב ביותר ולעריכה בפסטיבל דוקאביב 2003, בפרס אופיר לסרט הדוקומנטרי 2003, בפרס מיוחד של חבר השופטים בפסטיבל "הוטדוקס" קנדה, בפרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל סירקיוז ובפרס העיתונות הבינלאומי בפסטיבל הדוקומנטרי בשיקגו.
ב-2005 כתב וביים עם מדמוני את הסדרה "מלנומה אהובתי" שהוקרנה בפסטיבל הקולנוע בירושלים וזכתה בפרס הדרמה בתחרות האקדמיה הישראלית ב 2006. ב-2006 יצא הסרט "מלנומה אהובתי" אשר מתבסס על הסדרה. הסרט בתחרות הרשמית של פסטיבל הסרטים היוקרתי של מונטריאול ובפסטיבל חיפה.
ב-2006 יצאו לאור סדרה דוקמנטרית נוספת שאוגדה לסרט: "האולפן", אשר עוקבת אחרי ארבעה תלמידים באולפן ללימוד עברית. הסרט זיכה את אופק בפרס הבמאי הדוקומנטארי בפסטיבל ירושלים. 
בשנת 2008 זכה סרטו הדוקומנטרי "האגדה על ניקולאי וחוק השבות" בפרס וולג'ין בפסטיבל ירושלים. 
בשנת 2011 ביים יחד עם איתי רזיאל את הסדרה "בלי בושה". 
עבודותיו של אופק מתאפיינות בעיסוק בגיבורים בני קבוצות לא הגמוניות בחברה הישראלית, עולים, עובדים זרים, בני עדות המזרח ובטשטוש החיבור בין קולנוע עלילתי לקולנוע תיעודי, תוך שימוש בשחקנים לא מקצועיים. 
בשנת 2012 יצאה למרקע סדרת הטלוויזיה שיצר בצוותא עם יוסי מדמוני וחיים שריר "30 ש"ח לשעה". הסדרה שמספרת את סיפורן של שלוש נשים עובדות קבלן בתחום הניקיון המקימות קואופרטיב עצמאי שודרה בערוץ 1 וזכתה לביקורות נלהבות הן ברמת העשיה והן מבחינת תכניה החברתיים והמגדריים. המבקרים קשרו בין הסדרה לבין המגמה החברתית המהפכנית הצעירה בעשור השני של שנות ה-2000 בישראל.
בשנת 2013 ביים אופק את הסרט הקצר "גבול ונדל"ן", במסגרת סרט המחווה לדוד פרלוב עקבות בירושלים.
אופק הוא אמן נבחר של הקרן למצוינות בתרבות. נשוי לעיתונאית והבמאית איילת בכר, בוגרת החוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב.
שרה זיסקינד

ביוגרפיה

שרה זיסקינד נולדה בלודז' שבפולין, בתם של אנשל (אנז'ל) קלמן פלגר (1943-1897) יליד דרוהוביץ', ומינדלה ביידרמן (1940-1900), בת למשפחתם תעשיינים נודעת מלודז'. בחלק מכתביה, שרה קוראת לעצמה בשם האמצעי "סלה פלגייר". היא נהנתה מילדות טובה, מוקפת בחברי משפחתה האוהבים.
בגיל 12 עולמה קרס עליה, עם פלישת הנאצים לעיר הולדתה ב-8 בספטמבר 1939 בתחילת מלחמת העולם השנייה. 
שלושה חודשים לאחר כיבוש העיר, הועברו תושבי העיר היהודים לגטו שנחסם לתנועה נכנסת ב-8 בפברואר 1940 ושנאטם כלפי העולם ב-1 במאי 1940. 
אמהּ, שהצליחה להחזיק מעמד עם קשיי התקופה ושמרה על אופטימיות, נפטרה באותה השנה. אביה והיא תמכו זה בזה בשנים החולפות וניצלו ממעצר וגירוש אל מחוץ לגטו, עד למות האב בפסח 1943. עם "חיסול" הגטו נשלחה זיסקינד למחנה ההשמדה אושוויץ באוגוסט 1944 בהיותה בת 16 (מספר האסיר שנחרט על ידה היה 55091). בהמשך נשלחה למחנה הריכוז מילשטיין, 17 קילומטרים צפון-מערבית לעיר קלודצקו, שהיה תת-מחנה של מחנה גרוס-רוזן, ולאחר מכן למחנה גרפנורט ("גרוזנוב") הממוקם 12 קילומטרים דרומית לקלודצקו. במחנה האחרון, עבדה בעבודת כפייה ואולצה לחפור תעלות שנועדו להאט ולבלום את הצבא האדום שהתקרב.
זיסקינד חשה שהיא לא תוכל לשאת את סבל המלחמה וכתבה:
"העבודה הייתה בהרבה מעבר ליכולתנו. לא היינו אלא שלדים חיים שאינם מסוגלים להרים מעדר או אדמה כבדה מעל לראשינו, וקל וחומר לעבוד במהירות שהורו לנו".
 
לאחר השחרור היא חזרה ללודז' באביב 1945, בגיל 17, גילתה שכל קרובי משפחתה וחבריה נספו בשואה והחליטה לעלות לארץ ישראל. היא נמלטה מפולין הודות למסמכים מזויפים יחד עם פליטים נוספים מלודז' ולא חזרה לפולין עד לשנת 1988, אז ביקרה יחד עם בעלה ושלושת ילדיה את העיר לודז' ואת מחנה אושוויץ בגיל 61.
במשך שנתיים (משנת 1945) נדדה ברחבי אירופה ועברה באופן לא חוקי גבולות בין מדינות. היא הגיעה לארץ ישראל רק ב-15 במאי 1947, עקב התנגדות שלטונות המנדט הבריטי לעלייה הבלתי ליגאלית. 
דייוויד פטרסון כתב על זכרונותיה של זיסקינד מימי השואה:
"מהות הנאציזם הייתה רצח, ומטרת הרצח של הנאצים הייתה הדמות והמהות של בן האדם. שרה זיסקינד זוכרת: "החברויות שלנו ודאגתנו איש לרעהו אפשרו לנו לשמר משהו מהאנושיות שלנו".
 
יחד עם אליעזר זיסקינד, לקחה חלק בקרבות מלחמת העצמאות בשנת 1948. בדצמבר 1948 נישאה לאליעזר (יליד 1925, בז'זיני). אחיה היה ממקיימי מפעל הטקסטיל הראשון בתל אביב.
כשירות

כשירות (Fitness) היא סיכויו של פרט לשרוד ויכולתו להתרבות בסביבה נתונה ביחס לשאר הפרטים באוכלוסייה שלו. אחת ההגדרות למושג זה היא מספר הצאצאים השורדים שהפרט צפוי להעמיד ביחס לפרטים אחרים באותה אוכלוסייה. סיכוי זה מושפע ממידת התאמתו של הפרט לסביבה. כאשר לגנוטיפ מסוים כשירות גבוהה מהכשירות הממוצעת של שאר הגנוטיפים באוכלוסייה, שכיחותו צפויה לעלות במרוצת הדורות. תהליך זה מכונה אבולוציה באמצעות ברירה טבעית. תכונה התורמת לכשירות של הפרט היא תכונה שגורמת לו להיות מותאם יותר לסביבה, ולכן תכונה זאת צפויה להיות שכיחה יותר ויותר באוכלוסייה כל עוד תנאי הסביבה נותרים דומים.
האזור הטרופי

מאפייני האזור הטרופי

האזור הטרופי מאופיין בכמות משקעים גדולה במיוחד ואין עונת חורף, גשמים הנקראים "גשמי עלייה", טמפרטורה ממוצעת של לפחות 18°c בכל חודשי השנה, אם לא יותר, קרינת השמש גבוהה (בצהרים השמש נמצאת בזווית של 90°, אז היא קופחת בעוצמה מרבית) ולכן קיימת התאדות רבה היוצרת לחות וסופות גשם קונבקטיביות יומיות. לחץ האוויר באזור זה נמוך רוב השנה והוא נתון תחת שקע משווני כתוצאה מאזור ההתכנסות הבין-טרופי (Inter tropical convergence zone,‏ ITCZ).
הובלה פעילה ראשונית

הובלה פעילה ראשונית (Primary active transport) היא הובלה פעילה של חומרים דרך קרום התא נגד מפל הריכוזים וכוחות אחרים המשפיעים על מעברם של אותם חומרים. הובלה פעילה ראשונית עושה שימוש ישיר באנרגיה כימית זמינה לשם הובלת החומרים להבדיל מהובלה פעילה שניונית המשתמשת באנרגיה הכימית באופן עקיף תוך ניצול מפל הריכוזים שנוצר בעזרת הובלה פעילה ראשונית.
הובלה פעילה ראשונית נעשית על ידי משאבות, חלבונים טראנסממברנלים שהם גם זרזים לפירוק של מולקולות אדנוזין תלת-זרחתי (ATP). הידרוליזה של האדנוזין מפרקת ממנו קבוצת זרחה וגורמת לזירחון של המשאבה ולשינוי בתכונותיה ובמבנה שלה. האנרגיה המשתחררת מפירוק האדנוזין משנה את האפיניות של המשאבה לחומרים אותם היא מובילה וגורמת להם להיקשר אליה או להשתחרר ממנה. בנוסף לשינוי באפיניות, משתנה גם צורתה של המשאבה וחשיפת אתרי הקשירה שלה משתנה מפנים התא לחוץ התא ובכיוון ההפוך. בסופו של דבר, סדרת השינויים הללו מובילה חומרים אל תוך התא או מחוץ לו בכיוון המנוגד למפל הריכוזים של אותם חומרים ולכוחות חשמליים וללחצים אחרים המשפיעים על תנועתם. חלק מהמשאבות ממוקמות בתוך התא על קרומים פנימיים דוגמת קרומי אברונים ומובילים חומרים לתוך ומחוץ לאברונים. עקרון פעולתם זהה למשאבות על קרום התא.

צריכת אנרגיה

האנרגיה הנדרשת להובלה פעילה ראשונית תלויה ביחס בין ריכוזי החומר משני צידי הקרום בעת ההובלה. הקשר בין שינויים ביחס ריכוזי החומר הוא לוגריתמי, כלומר האנרגיה הנדרשת ליצירת יחס של פי 100 בין הריכוזים כפולה מהאנרגיה הנדרשת ליצירת יחס של פי 10 בין הריכוזים. האנרגיה הנדרשת מחושבת בעזרת הנוסחה הבאה:
כאשר  היא האנרגיה בקלוריות לאוסמול ו- הוא ריכוז החומר.
על פי הדוגמה הקודמת, יצירת מפל ריכוזים של אוסמול אחד של חומר ביחס של פי 10 תצרוך 1400 קלוריות ואילו יצירת מפל ריכוזים של פי 100 תצרוך 2800 קלוריות.
בתאים שעיקר פעילותם היא הובלה פעילה של חומרים, כמו תאים בבלוטות או תאים בנפרון, יכולה להגיע צריכת האנרגיה לשם הובלה פעילה ראשונית לשיעור של תשעים אחוזים מסך האנרגיה של אותם תאים.

משאבות

משאבת נתרן-אשלגן (Na⁺/K⁺-ATPase) מובילה בכל מחזור פעילות שלושה יונים של נתרן אל מחוץ לתא ושני יונים של אשלגן לתוך התא, תוך ניצול האנרגיה של מולקולת אדנוזין תלת-זרחתי אחת, ויוצרת ריכוז גדול של יוני נתרן מחוץ לתא וריכוז גדול של יוני אשלגן בתוך התא. משאבות נתרן-אשלגן נמצאות בכל תאי גוף האדם והן חיוניות לתפקודי תא בסיסיים כגון יצירת מתח מנוחה על קרום התא, יצירת מפל ריכוזים שאוצר אנרגיה המשמשת להובלה פעילה שניונית וויסות של נפח התא.
משאבת סידן (Ca²⁺-ATPase) מוציאה יוני סידן אל מחוץ לנוזל-התא (ציטוזול) ושומרת על ריכוז נמוך במיוחד של יוני סידן בתוך התא, בשיעור של פי 10,000 לעומת ריכוזו מחוץ לתא. משאבות סידן נמצאות על קרומי כל התאים וכן על קרומי אברונים. הן שואבות סידן אל מחוץ לנוזל-התא ולתוך הנוזל החוץ-תאי או אל תוך האברונים כדי לשמור על ריכוזו הנמוך בנוזל-התא.
משאבת מימן (H⁺-ATPase), משאבת מימן-אשלגן (H⁺/K⁺ ATPase) מובילות יוני מימן (פרוטונים) אל מחוץ לתאים. משאבת מימן-אשלגן גם מובילה יון אשלגן אל תוך התא. משאבות מימן פועלות בעיקר בתאים בקיבה ובנפרונים. בקיבה יוצרות משאבות מימן סביבה חומצית לשם עיכול מזון ובנפרונים מפרישות המשאבות מימן לשם שמירה על מאזן חומצה-בסיס בגוף. משאבות מימן בהובלה פעילה ראשונית יכולות לפעול כנגד מפל ריכוזים בשיעור של עד פי 900.
יוהאן שניידר-אמאן

ביוגרפיה

שניידר-אמאן נולד בקנטון ברן. למד הנדסת חשמל במכון הטכנולוגי של ציריך וב-1983 השלים תואר שני במנהל עסקים בבית הספר לעסקים INSEAD בצרפת. מ-1990 ועד 2010 עמד בראש חברת ההנדסה המכנית של משפחתו. מ-1999 היה יושב ראש התאגיד Swissmem. היה גם סגן נשיא של ארגון economiesuisse.
ב-1999 נבחר שניידר-אמאן לחבר המועצה הלאומית, הבית התחתון של אספת הברית של שווייץ, אליה נבחר מחדש ב-2003 וב-2007.
בספטמבר 2010 נבחר לחבר מועצת הברית, מועצה בת שבעה חברים המשמשת כרשות המבצעת בשווייץ. בשלהי אותה שנה נכנס לתפקידו כשר המסחר והחינוך (ראש המחלקה לעניינים כלכליים, חינוך ומחקר), תפקיד בו הוא שימש כמקביל לכהונתו כנשיא. 
במהלך שנת 2015 שימש שניידר-אמאן כסגנה של נשיאת שווייץ באותה שנה, סימונטה סומרוגה. בדצמבר 2015 בחרה בו אספת הברית לשמש כנשיא שווייץ במהלך שנת 2016.
בסוף שנת 2018 פרש שניידר-אמאן מכהונתו במועצת הברית.
שניידר-אמאן נשוי ואב לשניים. הוא מתגורר בקנטון ברן.
עוולת מטרד

בדיני נזיקין, עוולות מטרד היא קבוצה של עוולות המגינות על זכותם של בני אדם ליהנות מרכושם או מהרכוש הציבורי.
בפקודת הנזיקין, כולל פרק עוולות המטרד את מטרד ליחיד, מטרד לציבור, הפרעה לאור שמש ועוולת מניעת תמיכה.

משטר האחריות

בסיס האחריות של עוולות המטרד הוא מעורב קנייני-נזיקי. הרעיון הבסיסי שעומד ביסוד עוולות המטרד הוא שיש לפצות את הניזוק על הפגיעה בזכויותיו הקנייניות במקרקעין וההנאה מהם. 
פועל יוצא מבסיס אחריות קנייני-נזיקי זה הוא משטר אחריות המחמיר יחסית עם הנתבע. משטר אחריות זה, זכה בפסיקה לכינוי "אחריות מוגברת" והוא מבוסס על הדרישה כי הנזק לנתבע היה צפוי על ידי הנתבע כתוצאה ממעשהו של האחרון.  
מבחן הצפיות הוא מבחן אובייקטיבי. גם אם הנתבע לא צפה את הנזק בפועל, אך לפי מבחן האדם הסביר היה עליו לצפותו - הוא ייחשב כאחראי לנזק. בגדריה של אחריות זו אין כל צורך בקביעה כי הנתבע לא נקט בכל האמצעים הסבירים, בין מצידו ובין מצד הזולת, למניעת הנזק כפי שנדרש כדי לבסס התרשלות בנזיקין.  
בהתאם לכך, בפרשת שאה נפסק כי בגדרה של האחריות שחלה בפרק המטרדים  די בכך שהנתבע היה מודע או צריך היה להיות מודע לעובדה שהמעשה אשר בוצע  עשוי לגרום לנזק וכי בהתקיים תנאי זה תחול האחריות על הנתבע גם אם נקט בכל הצעדים הסבירים כדי למנוע את הנזק.
אלוברוגים

האלוברוגים היו שבט גאלי שחי בעת העתיקה באזור שבין נהר הרון ואגם ז'נבה וכן בהרי האלפים.

היסטוריה

האזכור הראשון של האלוברוגים מגיע מההיסטוריון היווני פוליביוס. הוא מתאר כיצד בספטמבר של שנת 218 לפנה"ס, החל המצביא הקרתגי חניבעל ברקה להעפיל על הרי האלפים, האלוברוגים הבחינו בו, והחלו לתכנן התקפה על השיירה שלו. הציוד הרב שחניבעל נשא עמו סנוור את עיניהם, וכאשר חניבעל הגיע לאזור קשה שאותו הם הכירו טוב ממנו, מיהרו ראשי השבטים וגייסו צבא גדול מכל הכפרים. הם תפסו עמדות אסטרטגיות שחניבעל היה מוכרח לעבור בהן, אולם הם לא טרחו להסתיר את כוונותיהם וכך ראה אותם חניבעל וזמם תחבולה.
הוא המתין לרגלי המעבר, ושלח מרגלים לבדוק את הביצורים האלוברוגים. הוא גילה שביום ישנה שמירה הדוקה, אולם בלילה נותרת שמירה קלושה ומרבית החיילים חוזרים לכפריהם. על כן הוא המתין ללילה הבא, והורה להבעיר את המדורות במחנה כרגיל. לאחר מכן עם כוח מובחר שעליו פיקד בעצמו, השתלט על העמדות והורה לשאר השיירה להתחיל להתקדם. עם אור השחר הבחינו האלוברוגים שעמדותיהם נכבשו, אולם הם הבחינו בסרבול הרב של השיירה שהעפילה אל המעבר. הם תקפו בבת אחת במקומות רבים, ויצרו אנדרלמוסיה. חיילים ובהמות מסע צנחו לתהום, מבהילים בכך את הבהמות האחרות ואת פילי הקרב. חניבעל מיהר ועם הכוח המובחר שלו תקף את התוקפים, שנאלצו לסגת באבדות כבדות. לאחר מכן אסף את חייליו והתקיף את כפריהם העיקריים של האלוברוגים, הוא מצא בהם אספקה בשפע וכן סוסים ושאר בהמות מסע. וגם הטיל מורא בליבות השבטים האחרים.
בשנת 123 לפנה"ס העניקו האלוברוגים מקלט לראש שבט הסאלים, שנמלט מפני הרפובליקה הרומית. הם סירבו להסגיר אותו ושנתיים לאחר מכן צבא רומאי בפיקודו של קווינטוס פאביוס מאקסימוס כבש את ארצם. על הישג זה הוענק למאקסימוס התוא "אלוברוגיקוס". מאקסימוס שבה אלוברוגים רבים, שנמכרו כעבדים ברומא, אחד מהם קריקסוס, הנהיג בשנת 73 לפנה"ס יחד עם ספרטקוס ואנומאנוס את מרד העבדים השלישי נגד רומא. האלוברוגים היו אלו שהצילו את רומא, מקשר קטילינה המפורסם. בשנת 63 לפנה"ס, הציע לוקיוס סרגיוס קטילינה שזמם קשר להפלת המשטר הרומאי, למנהיגי האלוברוגים הקלה מהעול הרומאי, אם ישתפו עמו פעולה. האלוברוגים פעלו בדיוק ההפך והסגירו את המכתבים לידי אויבו של קטילינה קיקרו שהקריא אותם למחרת בסנאט וכך עצר את המזימה.
האלוברוגים מרדו פעם נוספת בשנת 61 לפנה"ס, אולם גם מרידה זו דוכאה באכזריות. הם הצטרפו אל יוליוס קיסר במהלך מלחמת גאליה, וקיסר הכיר להם תודה ונתן לכמה ממנהיגיהם תפקידים בכירים בצבאו. אוגוסטוס כלל את ארצם בתוך הפרובינקיה גאליה נארבוננסיס. הם נטמעו בהדרגה בשבטים האחרים.
קאון

קאונים טעונים

הקאונים הטעונים הם מזונים עם צירוף קווארקים של למעלה ואנטי-מוזר, במקרה של קאון חיובי, או אנטי-למעלה ומוזר, במקרה של קאון שלילי. המסה שלהם היא 493.677 MeV והם בעלי אורך חיים של כ-‎1.238×10⁻⁸‎ שניות. אורך חיים זה, שהוא גדול למדי בהשוואה לחלקיקים לא-יציבים אחרים, מעיד כי החלקיק דועך דרך הכוח החלש. עקב חולשתו של הכוח החלש, לעומת הכוח החזק, הוא מאפשר לחלקיקים הדועכים דרכו להתקיים למשכי זמן ארוכים יותר. מכיוון שאף אחד מתוצרי דעיכת הקאון אינו מכיל קווארק מוזר, דעיכה זו מפירה את שימור המוזרות ולא יכולה להתרחש דרך הכוח החזק, שהרי רק הכוח החלש מסוגל לשנות את הטעם של חלקיקים.

קאונים נייטרליים

הקאונים הנייטרליים הם חלקיקים בעלי תכונות מורכבות, המייחדות אותם לעומת שאר החלקיקים המוכרים.
קיימים שני סוגים של קאונים נייטרליים:  (K-אפס-קצר) ו- (K-אפס-ארוך). שני הסוגים נושאים קווארקי ערכיות מסוג למטה ואנטי-מוזר או אנטי-למטה ומוזר. לשני החלקיקים יש מסה זהה, 497.614 מגה אלקטרונוולט, אך אורכי החיים שלהם שונים מאוד. ל-K-אפס-ארוך נדרשות כ-‎5.116×10⁻⁸‎ שניות כדי לדעוך, זמן גדול פי כ-571 מאורך החיים של K-אפס-קצר. ההבדל בין השניים הוא ש-K-אפס-קצר הוא סופרפוזיציה קוונטית סימטרית של המצבים ds ו-sd; לעומת זאת, K-אפס-ארוך הוא סופרפוזיציה אנטיסימטרית שלהם. תכונה קואנטית ייחודית זו מעכבת את פעולת הכוח החלש על החלקיק. כתוצאה מכך, K-אפס-ארוך הוא בעל אורך החיים הגבוה ביותר מבין כל המזונים.

היסטוריה

ג'ורג' רוצ'סטר (George Rochester) וקליפורד צ'ארלס באטלר (Clifford Charles Butler) גילו את החלקיק  באוקטובר 1946, תוך תצפית על דעיכת קרניים קוסמיות בתא ערפל.
לאחר שהחלקיק K⁺ נצפה לראשונה, הוא נחשב בטעות לשני חלקיקים שונים, אשר כונו מזוני טאו וטתא (τ meson, θ meson). דעיכתם נחשבה לתעלומה וכונתה "חידת τ–θ": אף שלשני החלקיקים היו מסה, אורך חיים ומספרים קואנטיים זהים, הם דעכו לשני הרכבים נפרדים של תוצרי דעיכה, שלכל אחד מהם זוגיות (parity) שונה. כאשר חלקיקים דועכים דרך הכוח החזק או האלקטרומגנטי, הזוגיות תמיד נשמרת גם אחרי הדעיכה. ב-1956, צונג-דאו לי וצ'ן נינג יאנג הציעו את ההשערה שזוגיות אינה נשמרת בתהליכים של הכוח החלש. ב-1957, צ'ין-שיונג וו אימתה באופן ניסויי את ההשערה, במסגרת מחקר על דעיכת בטא של קובלט. על עבודתם זכו לי ויאנג בפרס נובל לפיזיקה ב-1957.
גם לאחר שהתגלתה הפרת הזוגיות, המשיכו לסבור כי הצירוף של מטען חשמלי וזוגיות, הידוע כ-charge-parity או CP, אינו יכול להיות מופר. אולם, ניסוי שערכו ג'יימס קרונין וואל פיץ' ב-1964 הראה, על בסיס דעיכת קאונים, כי גם שבירת סימטריית CP קיימת. על תגליתם זו קיבלו קרונין ופיץ' את פרס נובל לפיזיקה ב-1980.
לואיס סטראוס

לואיס ליכטנשטיין סטראוס (באנגלית: Lewis Lichtenstein Strauss; מבוטא סטרוס [strɔːz] ‏31 בינואר 1896 - 21 בינואר 1974) היה איש עסקים ופילנתרופ אמריקאי. איש ממשל אייזנהאואר וחבר הקבינט שלו. יו"ר הוועדה לאנרגיה אטומית של ארצות הברית ומהדמויות המרכזיות בפיתוח תחום האנרגיה הגרעינית לצורכי שלום, והנשק הגרעיני של ארצות הברית.
סטראוס היה הכח המניע העיקרי שהוביל את החלטת מחלקת האבטחה של הוועדה לאנרגיה אטומית ב-1954 לבטל את סיווגו הביטחוני של רוברט אופנהיימר. ב-14 ביולי 1958 העניק לו אייזנהאואר את מדליית החירות הנשיאותית.
ב-1958 סירב להצעת הנשיא אייזנהאואר להגיש לאישור מחודש את מינויו כיו"ר הוועדה לאנרגיה אטומית, מחשש שהאישרור יוכשל בידי הדמוקרטים. במקום זאת מינה אותו אייזנהאואר בנובמבר 1958 למזכיר המסחר כממלא-מקום. ביוני 1959 ניסה הנשיא אייזנהאואר למנות את סטראוס למזכיר המסחר כמינוי רשמי, אך הדמוקרטים בסנאט הכשילו את המינוי, וברוב של 49 מול 46 הוחלט שלא לאשר את המינוי. הייתה זו הפעם השמינית בתולדות ארצות הברית, בה נבחר מטעם הקבינט לא זכה לאישור הסנאט למינויו. יש המעריכים שסטראוס לא התאושש עד מותו ממכה פוליטית זו.
הוא נפטר ב-21 בינואר 1974 בווירג'יניה, ארצות הברית
דומניקו צ'ימרוזה

ילדות והשכלה

הוריו של דומניקו היו עניים, אך חשוב היה להם להקנות חינוך והשכלה לבנם. אחרי שעברו לגור בנאפולי, שלחו אותו לבית ספר חופשי שליד אחד המנזרים בעיר. נגן העוגב במנזר, האב פולקאנו, התרשם מתבונתו של הילד והדריך אותו בהתנדבות ביסודות המוזיקה ובספרות העתיקה והמודרנית של ארצו. הודות להשפעתו קיבל צ'ימרוזה מלגה למכון המוזיקלי סנטה מריה די לורטו בנאפולי, שם נשאר אחת-עשרה שנים ולמד בעיקר את האמנים הגדולים של האסכולה האיטלקית הישנה. אף כי גילה כישרון בנגינה בכינור ובכלי מקלדת ואף בזמרה, עשה לו שם בעיקר כמלחין, עוד בתקופת לימודיו. ייתכן שהוסיף ולמד הלחנה אצל ניקולו פיצ'יני בשנת 1771,לאחר שעזב את הקונסרבטוריון.

ראשית הקריירה

בגיל עשרים ושלוש החל צ'ימרוזה את הקריירה שלו כמלחין באופרה בופה בשם Le stravaganze del conte, שבוצעה לראשונה ב- Teatro del Fiorentini בנאפולי בשנת 1772. היצירה התקבלה ברצון וכבר באותה שנה באה בעקבותיה 
Le pazzie di Stelladaura e di Zoroastro, פארסה גדושה הומור ואקסצנטריות. גם היצירה הזו קצרה הצלחה ושמו של המלחין הצעיר החל להתפרסם בכל איטליה. ב-1774 הוזמן לרומא לכתוב אופרה ל-stagione של אותה שנה; שם הוציא מתחת ידיו עוד אופרה קומית בשם "האיטלקיה בלונדון".

אמצע החיים

במשך שלוש-עשרה השנים הבאות, כתב צ'ימרוזה מספר אופרות לתיאטראות שונים באיטליה וחי באופן זמני ברומא, בנאפולי ובכל מקום אחר לשם הזדמן לו להגיע בתוקף ייעודו, לנצח על יצירותיו. מ-1784 עד 1787 חי בפירנצה וכתב אך ורק לתיאטרון של עיר זו. היצירות שחיבר בתקופה זו בחייו רבות מאוד וכוללות אופרות, הן קומיות והן רציניות, קנטטות ויצירות קודש שונות. יצירות אחדות מן היבול הרב שהפיק הן: Cajo Mario; שלוש האופרות התנכ"יות, "אבשלום", "היהודיה" ו"קורבן אברהם"; כמו כן Il convito di pietra; ו-La ballerina amante, אופרה קומית, שבוצעה לראשונה בוונציה, בהצלחה עצומה.
ב-1788 נסע צ'ימרוזה לסנקט פטרבורג בהזמנת הקיסרית יקטרינה השנייה. הוא נשאר בחצרה למשך ארבע שנים וכתב מספר עצום של יצירות, בעיקר בעלות אופי אקראי, pièces d'occasion, שמרובן לא נשאר זכר אפילו לשמותיהן. בשנת 1792 עזב צ'ימרוזה את סנקט פטרבורג ונסע לווינה לפי הזמנתו של הקיסר לאופולד השני.
כאן כתב את יצירת המופת שלו, "נישואים בסתר" Il matrimonio segreto, שמקומה שמור בדרגה הגבוהה ביותר של המוזיקה האופראית הקלה. ב-1793 חזר צ'ימרוזה לנאפולי, שם התקבלו "נישואים בסתר" ויצירות אחרות שלו בתשואות. בין היצירות שנכתבו בתקופת שהותו האחרונה בנאפולי אפשר להזכיר את האופרה Le astuzie femminili
את חייו בשנים אלה מיררו תככיהם של אנשים צרי עין ועוינים, ביניהם יריבו הוותיק ג'ובני פאיזיילו. בתקופה שנאפולי נמצאה תחת כיבוש צבא הרפובליקה הצרפתית, הצטרף צ'ימרוזה למפלגה הליברלית ועם שיבת הבורבונים נידון, כמו רבים מחבריו הפוליטיים, למוות. בהשתדלות מעריצים בעלי השפעה, הומר עונשו בגירוש והוא עזב את נאפולי בכוונה לחזור לסנקט פטרבורג, אבל בריאותו התערערה ואחרי סבל רב מת בוונציה ב-11 בינואר 1801, מדלקת מעיים. טיב מחלתו הביא להשערה, שאויביו הרעילו אותו, אך חקירה רשמית הזימה חשד זה. צ'ימרוזה עבד עד לרגע האחרון של חייו, ואחת מן האופרות שלו, "ארטמיזיה", נשארה לא-גמורה במותו.

יצירות לכלי מקלדת

צ'ימרוזה כתב 88 סונטות לכלי מקלדת (צ'מבלו או עוגב). מבחר מתוך אלו יצאו במהדורות שונות. שתי מהדורות שלמות קיימות: בהוצאת בוזי והוקס ובהוצאת ג. זאניבון.
4 מהן נתפרסמו במאה העשרים בעיבוד מאת ארתור בנג'מין כקונצ'רטו לאבוב או קלרינט ולתזמורת כלי קשת בדו מינור/מז'ור.
מספר אבובנים הקליטו עיבוד זה, למשל היינץ הוליגר.
טרווי (רובע)

היסטוריה

בתקופת הרפובליקה הרומית היה האזור בו ממוקם כיום רובע טרווי, חלק מהרובע השלישי של העיר רומא. כאשר חולקה העיר ל-14 רבעים בתקופת כהונתו של הקיסר אוגוסטוס חולק שטח הרובע לשני רבעים: הרובע השישי של רומא, שכונה לימים "אלטה סמיטה" (Alta Semita), והרובע השביעי של רומא, שכונה לימים בשם "ויה לאטה" (via Lata). חלוקת הרובע הפרידה בין אזור הגבעות בו היה ממוקם מרכז עסקים מרכזי של העיר רומא לבין אזור של וילות של עשירי רומא, על גדת נהר הטיבר.
לאחר נפילתה של האימפריה הרומית פחת מספר התושבים באזור הגבעות, ואלה התקרבו לגדת הנהר, בשל סתימת אמות המים הרומיות, והכרח לגור בקרבת הנהר על מנת להשתמש במימיו. אזור הגבעות של הרובע נותר בלתי מיושב עד תקופת הרנסאנס.
בתקופת הרנסאנס נבנו באזור הרובע רחובות חדשים, כנסיות וארמונות (ובהם ארמון הקווירינל - ששימש את האפיפיור כבניין הממשל המרכזי של רומא). בנייה זו התאפשרה בעקבות שיקום אמות המים הקדומות ובניית אקווה וירגינה בנתיב האקווה וירגו העתיקה.
בתקופת שלטונו של נפוליאון בונפרטה ברומא, לאחר כיבושה בשנת 1811 נבחרה גבעת הקווירינל על ידו כמרכז השלטון ברומא. נפוליאון לא הספיק לבנות את מבני השלטון בעיר, אולם תוכניתו הושלמה לאחר איחוד איטליה, הקמת ממלכת איטליה בשנת 1870 והפיכת רומא לבירתה - עת נבנו מספר רב של מבני ממשלה בשטחי הרובע, וארמון הקווירינל הפך לארמון המלוכה האיטלקית. לימים, בשנת 1948, עם ביטול המלוכה, הפך הארמון למשכנו הרשמי של נשיא איטליה.
בשטח הרובע נמצאת כיום מזרקת טרווי, אחת מסמלי העיר רומא. כמו כן נמצא ברובע ארמון ברבריני - הארמון הגדול והמפואר ביותר שנבנה בעיר בסגנון הבארוק. ברובע נמצאת כיכר ברבריני ובה מזרקת טריטונה מעשה ידי ג'ובאני לורנצו ברניני.
ציסטה פרא-שחלתית

התפתחות

מקורה של הציסטה (על פי האקדמיה ללשון העברית, כִּיסְתָה) הוא ברקמת החיבור הנקראת "מזותליום" (Mesothelium), רקמת אפיתל חד-שכבתי קשקשי. ההנחה היא שהציסטות הפרא-שחלתיות נחשבות לשרידים של הצינור המולרי (Paramesonephric duct) והצינור הוולפי (Mesonephric duct).

אפידימיולוגיה

ציסטות פרא-שחלתיות מדווחות בכל קבוצות הגיל הנשי ונראה כי קבוצת הגיל הנפוצה ביותר היא בעשורים השלישי עד החמישי של החיים. מחקר שנערך באיטליה העריך כי שכיחות המקרים באוכלוסייה הנשית היא כ -3%, בעוד שמחקר נתיחה לאחר המוות של נשים לאחר גיל המעבר זיהה אצלן ציסטות פרא-שחלתיות בכ -4.7% מהמקרים.

אבחון

ציסטות שחלתיות בדרך כלל מאובחנות באמצעות אולטרסאונד, CT או MRI, ובקורלציה עם הממצאים הקליניים ובדיקות אנדוקרינולוגיות. בהתאם, ציסטות פרא-שחלתיות ניתן למצוא בניתוח או במהלך הדמיה המתבצעת מסיבה אחרת.
מרבית הציסטות הן קטנות ואינן מלוות בתסמינים. הגודל הטיפוסי המדווח הוא בקוטר של 1 עד 8 ס"מ . נגעים גדולים עשויים להגיע ל -20 ס"מ או יותר בקוטר, מצב זה הופך להיות סימפטומטי ומלווה בהפעלת לחץ וכאב בבטן התחתונה. גודל הציסטות יכול להוביל לפיתול (תסביב שחלה) של השחלה וגרימת כאב אקוטי.
בשלב המקדים לניתוח, ציסטות פרא-שחלתיות נראות בדרך כלל בבדיקת אולטרה סאונד. עם זאת, בשל הקרבה לשחלה, בדיקת האולטרה סאונד עשויה להציג זקיק דמוי ציסטות שחלתיות. מצב זה עשוי להוות אתגר בזיהוי הציסטה כשחלתית, או פרא-שחלתית

ממאירות

ציסטות פרא-שחלתיות הן בדרך כלל גידולים שפירים, אך עלולות במקרים נדירים להצמיח גידולים גבוליים וכן גידולים ממאירים.

טיפול

בנגעים קטנים אשר לא מלווים בסיפטומים, לרוב מסתפקים בתצפית ומעכב. נגעים גדולים יותר, נגעים אשר נצפו גדלים, נגעים סימפטומטיים (כאבים, תסביב שחלה ועוד) וכן נגעים עם ממצאים חשודים בבדיקת אולטרה סאונד (פיצוליות, פפילומיות, נוזליות ורכיבים מוצקים) נבדקים ומוסרים בדרך כלל בניתוח לפרוסקופיה.

הציסטות של מורגני

הציסטות של מורגני (באנגלית Hydatid cysts of Morgagni או Morgagni's cysts) הן ציסטות המופיעות כגידול מחובר לפני השטח באמצעות מעין גבעול צר ומוארך (pedunculated), לעיתים קטן, ולעיתים כצבר של ציסטות מרובות מחוברות לפימבריה של החצוצרות. לפיכך הן נחשבות כגרסה ספציפית של ציסטות פרא-שחלתיות. הן נקראות על שם מומחה האנטומיה, ג'ובאני בטיסטה מורגני .
בעוד שבדרך כלל הציסטות של מורגני לא מלוות בתסמינים, הובחן כי הציסטות נוטות להיות יותר נפוצות אצל נשים עם בעיות פוריות בלתי מוסברות (52.1% לעומת 25.6% בבקרה, p<0.001), לכן ייתכן כי הן עשויות לשחק תפקיד בהפרעות פוריות אצל האישה. ההסבר שהועלה להפרעות פוריות אלה הוא פגיעה שיוצר צבר הציסטות בתפקוד תקין של החצוצרות.