google/wiki40b huggingface dataset:
תיקן לוחש

"לחישות" התיקן

כפי שהשם מרמז, התיקן הלוחש מאופיין בקול שריקה הנוצר כאשר הם דוחפים אוויר דרך דרכי הנשימה. התיקן הלוחש הוא מין אחד מקבוצה של תיקנים שיכולים להפיק קול שריקה. לשריקת התיקן יש מספר סיבות: הגנה, הזדווגות, ולחימה אגרסיבית. כל התיקנים הלוחשים מסוגלים לעשות את שריקת ההגנה, אך רק זכרים יכולים להשתמש בלחישת הלחימה כדי למשוך את הנקבות.

בתרבות

התיקן הלוחש הוצג בסרטים הוליוודיים, לדוגמה, הסרט "Bug" משנת 1975, שם הוצגו התיקנים ככאלו שביכולתם להצית שריפות על ידי שפשוף רגליהם אחת בשנייה, וב-"Damnation Alley" משנת 1977 כמקק-על פוסט-אפוקליפטי מצופה-שריון, מוטציה כתוצאה ממלחמה גרעינית. ב"גברים בחלל", סרט מדע בדיוני בו בני אנוש נלחמים ביצורים דמויי חרקים, מורה מעודדת את תלמידיה לדרוך על מין זה כחלק משידור תעמולה בטלוויזיה.
במהלך תוכנית הטלוויזיה "אפקט הפחד" השתמשו בתיקנים לוחשים, הוא גם הופיע בסרט "גברים בשחור (1997) ובסרט הפרודיה - הקומדיה "טים אמריקה: משטרת העולם" (2004), שבו תיקן אחד עולה מקים ג'ונג-איל לאחר מותו, נכנס לחללית זעירה, ועף משם.

חיית מחמד

יש המחזיקים את התיקן הלוחש כחיית מחמד אקזוטית. הם זקוקים לאזור מגורים קטן ואינם אוהבים את האור. בשל נטייתם לטפס, אזור המגורים חייב להיבדק כדי לראות אם הם יכולים לטפס עליו כפי שהם עושים בסביבתם הטבעית. הם יכולים לחיות על ירקות טריים יחד עם כל סוג מזון גלולה אשר עשיר בחלבון, כגון מזון כלבים יבש.
ערפילית הסרטן

מוצא

הערפילית התגלתה מחדש בשנת 1758 על ידי שארל מסיה כשחיפש שביטים. מסיה סיווג אותה כערך הראשון בקטלוג שלו של עצמים דמויי-שביט. ויליאם פרסונס, רוזן רוס השלישי, בחן את הערפילית בטירת ביר בשנות ה-40 של המאה ה-19 ונתן לעצם את שמו כערפילית סרטן מכיוון שציור של הערפילית שצייר דמתה לסרטן.
בתחילת המאה ה-20, הניתוח של תמונות מוקדמות של הערפילית לקח שנים אחדות עד שנראה שהיא מתפשטת. מעקב על ההתפשטות הראה שהערפילית ככל הנראה נראתה בכדור הארץ לפני כ-900 שנים. רישומים היסטוריים הראו שכוכב חדש, בהיר מספיק כדי שייראה בשמי היום באותו חלק של השמיים נצפה על ידי אסטרונומים סינים וערביים ב-1054. בהינתן המרחק הגדול, "הכוכב האורח" הובחן על ידי הסינים והערבים ככזה שיכול להיות רק סופרנובה - כוכב מאסיבי מתפוצץ  שכילה את אספקת האנרגיה שלו מהיתוך גרעיני וקרס אל תוך עצמו.
ניתוחים חדשים של רישומים היסטוריים הראו שהסופרנובה שיצרה את ערפילית הסרטן כנראה הופיעה באפריל או בתחילת מאי, והגיעה לבהירות הנראית המקסימלית של בין 4.5- ו- 7- (בהירה יותר מכל עצם בשמי הלילה למעט הירח) ביולי. הסופרנובה נראתה בעין בלתי מזוינת למשך כשנתיים לאחר גילויה. הודות לרישומי התצפיות של אסטרונומים מהמזרח הרחוק ומהמזרח התיכון ב-1054, ערפילית הסרטן הפכה לעצם האסטרונומי הראשון שזוהה ככזה שקשור לפיצוץ סופרנובה.
שיגה (מחוז)

היסטוריה

בעבר נקרא האזור בו שוכן מחוז שיגה נחלת אומי. בשל קרבתה לנארה ולקיוטו, בנו בה מספר קיסרי יפן ארמונות. לאורך ההיסטוריה היפנית, היה המחוז מוקד לחימה בין דאימיו שונים, וכן לפעילות נינג'ה. 
עם ביטול שיטת ההאן ב-1872 הפך האן למחוז שיגה.

גאוגרפיה

מחוז שיגה גובל במחוז פוקואי בצפון, במחוז גיפו במזרח, במחוז מיאה בדרום-מזרח, ובמחוז קיוטו במערב.
במרכז המחוז שוכן אגם ביווה, אגם המים המתוקים הגדול ביותר ביפן, החולש על שישית משטח המחוז. נהר סטה זורם מאגם ביווה אל מפרץ אוסקה דרך קיוטו. 
המחוז מוקף הרים, עם רכס הירה והר היאי במערב, הרי איבוקי בצפון-מזרח, והרי סוזוקה בדרום מזרח.
האקלים בשיגה משתנה בין הצפון לדרום. בדרום המחוז שורר לרוב מזג אוויר חמים, בעוד בחלק הצפוני קר לאורך רוב השנה, ושלג רב בחורף. 37% שטח המחוז מוקדש לפארקים לאומיים.

כלכלה

כמעט שישית משטח המחוז מוקדש לחקלאות, והגידול המרכזי הוא אורז. מזרח שיגה ידוע בגידול בקר ובדרום-מזרח מגדלים תה ירוק, ובאגם ביווה התפתחה תעשיית דיג וגידול פנינים.
מירוסלב הרמשבסקי

ביוגרפיה

ירוסלב הרמשבסקי נולד בכפר בווהלין שהיה באותה תקופה תחת כיבוש של גרמניה הנאצית. אביו היה בין ראשי יחידות ההגנה של הפולנים ובמהלך 1943 לאומנים אוקראינים הרגו את אביו ומספר קרובי משפחה נוספים. לאחר מלחמת העולם השנייה שטח זה הועבר לברית המועצות ומשפחת הרמשבסקי עם פולנים רבים אחרים עברה לשטח פולין והתיישבה ליד ורוצלב.
ירוסלב הרמשבסקי סיים קורס טייס והתגייס לחיל האוויר הפולני בו הוא שירת במספר תפקידים.
בשנת 1976 הוא נכלל ביחידת הקוסמונאוטים הסובייטית ובשנת 1978 ביצע טסת חלל על חללית סויוז 30 לצד פיוטר קלימוק.
בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20 הרמשבסקי למד באקדמיה צבאית במוסקבה. בשנת 1981 עם תחילת ממשל צבאי הוא קיבל פקודה לחזור לפולין ואך לא קיבל תפקיד של ממש ובשנת 1982 חזר להמשך הלימודים.
לאחר סיום הלימודים הוא שירת במספר תפקידים ואף קודם לסגן מפקד חיל האוויר הפולני. בשנת 2000 ירוסלב הרמשבסקי עזב את הצבא בדרגת בריגדיר גנרל.
עין חוד

היסטוריה

הכפר המקורי שכן במקום בו שוכן היום כפר האמנים עין הוד. בעקבות פרסום הספר הלבן (1939) נכלל עין חוד באזור א' בו נאסרה מכירת קרקעות ליהודים. על פי סקר הכפרים משנת 1945 נאמד מספר התושבים ב-650 איש, והשטח בבעלות הכפר היה 12,605 דונם טורקי, מתוכם 5,949 שטחים ציבוריים. באמצע מאי 1948 כבשו אנשי ההגנה את הכפר, לאחר שהגיע מידע על אנשי כנופיות שנכנסו אליו. תושבי הכפר ברחו במהלך מלחמת העצמאות, חלקם אל הרי הכרמל, וקרקעות הכפר, שהוכרזו כנכסי נפקדים נמסרו לקיבוצים עין כרמל, בית אורן] וניר עציון. בשנת 1953 שימשו בתי הכפר הנטושים להקמת כפר אמנים.
חלק מתושבי הכפר המקוריים (משפחת אבו חלמי) שבו לכפר בשוך הקרבות, אך לא הורשו להשאר בו ועל כן הקימו בקרבת מקום לכפר המקורי, כפר חדש שלא הוכר על ידי השלטונות והיה לכפר בלתי מוכר. בשנת 2005, לאחר מאבק ארוך, הוכר הכפר רשמית כיישוב. ביולי 2006, חובר לראשונה הכפר למערכת החשמל בישראל. תושבי עין חוד הם בני חמולת אבו אל-היג'א. בכפר פועלות מסעדות המתמחות במטבח הערבי. ב-2 בדצמבר 2010 פונה הכפר זמנית בגלל השריפה בכרמל.
פסטיבל חרבין הבינלאומי לפיסול בקרח ושלג

פסטיבל חרבין הבינלאומי לפיסול בקרח ושלג הוא פסטיבל בינלאומי שנתי הנערך בעיר חרבין שבסין. הוא נערך מאז 1963, למעט שנים שבהן לא התקיים בעקבות מהפכת התרבות בסין. זהו אחד מארבעת הפסטיבלים הגדולים מסוגו בעולם ותיירים רבים מרחבי העולם מגיעים לצפות ביצירות המוצגות בו.

הפסטיבל

חרבין ממוקמת בצפון מזרח סין, וככזו היא נמצאת תחת השפעתה של רוח החורף הקרה שמוצאה בסיביר. הטמפרטורה הממוצעת בה בחורף היא 16.8- מעלות צלזיוס, ואף הגיעה בעבר ל-38.1- מעלות צלזיוס. תנאים אלו מאפשרים את קיום הפסטיבל בה.
באופן רשמי מתקיים הפסטיבל במשך חודש החל מה-5 בינואר. בפועל נפתחות התצוגות בפסטיבל לפני המועד האמור ונמשכות לאחר מועד הסיום הרשמי של הפסטיבל, והכל כתלות בתנאי מזג האוויר.
גושי הקרח המשמשים כחומר גלם בפסטיבל נחצבים במסורים מפניו הקפואות של נהר שונגהואה (Songhua) שבקרבת העיר. פסלי הקרח משתמשים במסורים, מפסלות ודקרים על מנת לעצב את יצירותיהם. נעשה שימוש גם במים מטוהרים על מנת ליצור משטחי קרח שקופים.
היצירות בפסטיבל מקושטות באמצעים מן המסורתי (כמנורות קרח) ועד המודרני (קרני לייזר). נעשה שימוש רב במקורות אור בצבעים שונים, המקנים מראה מרהיב לפסלים, במיוחד בשעות הלילה.
בין היצירות שפוסלו במהלך השנים בפסטיבל נכללו פסלים של מבנים בסגנונות ארכיטקטוניים שונים, פסלי אנשים ופסלי בעלי חיים ויצורים מיתולוגיים.
בשנת 2007 הושג בפסטיבל שיא גינס כאשר נבנה בו פסל השלג הגדול בעולם, באורך של 250 מטר ובגובה של 8.5 מטר, תוך שימוש ב-13 אלף מטרים מעוקבים של שלג.
הפעילויות הנערכות במהלך הפסטיבל כוללות גם סקי אלפיני, שחייה במי קרח במימי הנהר שונגהואה ותצוגת מנורות קרח.
יחסי לסוטו–צ'ילה

היסטוריה

היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין ממלכת לסוטו לבין הרפובליקה של צ'ילה הם יחסים דיפלומטיים שקטים - הם אינם מתוחים ומתקיימים במסגרתם שיתופי פעולה אחדים בלבד במסגרת ארגונים מולטילטרליים בהן חברות המדינות כגון האומות המאוחדות. היחסים הדיפלומטיים שבין לסוטו לצ'ילה כוננו באופן רשמי ב-25 באוגוסט 1998.
אזרחי צ'ילה שרוצים להיכנס, לבקר ולשהות בלסוטו אינם זקוקים לאשרה על מנת לעשות כן אלא לאשרה אלקטרונית (eVisa). לעומת זאת, אזרחי לסוטו שרוצים להיכנס, לבקר ולשהות בצ'ילה זקוקים לאשרת כניסה על מנת לעשות כן.
אמן אנדום

קורות חייו

אנדום נולד בשנת 1924 באריתריאה, אז קולוניה איטלקית.

כאיש צבא

אנדום פיקד על החטיבה השלישית האתיופית, התפרסם בזכות פועלו בחיל המשלוח האתיופי שצורף לצבאות האו"ם במלחמת קוריאה, וכמי שמנע פלישה סומלית לארצו בתחילת שנות השישים. ב-1964 הודח מתפקידו על ידי היילה סלאסי, קיסר אתיופיה, לאחר שנתן פקודה לכוחותיו לתקוף את שטחה הריבוני של סומליה. לאחר מכן שירת אנדום כחבר בסנאט הקיסרי. בתחילת פברואר ומרץ 1974, החל אנדום לקשור קשרים עם הקצינים שיזמו את מרד החטיבה הרביעית ותמך ב"וועדה לתיאום הכחות המזוינים, המשטרה וצבא היבשה" ("הדרג") שבראשה עמדו קצינים זוטרים, באותה השנה בחודש יולי אנדום מונה ליושב ראש אותה הוועדה ודרש מהקיסר המכהן היילה סלאסי לוותר על סמכויות רבות. אנדום שנטר טינה עמוקה לקיסר הדיח אותו באופן רשמי ב-12 בספטמבר 1974 כאשר נתן פקודה לאסור את הקיסר במפקדת החטיבה הרביעית. לאחר שנכלא הקיסר, היה אנדום שליט אתיופיה דה פקטו ושלושה ימים מאוחר יותר, הוכרז באופן רשמי כיושב ראש "המועצה הצבאית המנהלית הזמנית" (החונטה הצבאית האתיופית או ה"דרג") ושליט אתיופיה.
Schultüte

Schultüte (בתרגום חופשי, "שקית בית ספר") הוא שק גדול בצורת חרוט עשוי נייר או קרטון או פלסטיק. בגרמניה ואוסטריה, ובחלקים של פולין וצ'כיה, נהוג לתת את השקית לילדים ביום הראשון ללימודים של כיתה א'. השקית ממולאת בממתקים, צעצועים וציוד לבית הספר.

היסטוריה

מסורת הענקת ה-Schultüte החלה בסביבות 1810 באזור סקסוניה, סקסוניה-אנהלט ותורינגיה שבגרמניה התיעוד הראשון של "Schultüte" בצורת חרוט הוא מהעיר ינה בשנת 1817, וישנם תיעודים מדרזדן (1820) ולייפציג (1836). המנהג התחיל בערים הגדולות והתפשט במהירות לעיירות וכפרים קטנים, והפך למוסד בכל רחבי גרמניה.
בהתחלה, לפני שהמנהג התפשט לחלקים אחרים של גרמניה, הנוהג היה לא לתת את החרוט לילדים באופן אישי. הקונוסים עם שמות התלמידים נתלו על "עץ" מתכת ("Schultütenbaum") על ידי הסבים. כל ילד היה צריך לאסוף את החרוט שלו בלי לקרוע אותו. סיפרו לילדים שיש "עץ שקיות בית ספר" אשר גדל בבית הספר, וכאשר פירות העץ (כלומר ה-"Schultüten") בשלים וגדולים מספיק בשביל לקטוף אותם אז זה הזמן ללכת לבית הספר בפעם הראשונה.
המנהג היחיד שהשתנה במחצית השנייה של המאה ה-20 הוא ששמו פחות ממתקים בשקית ויותר מתנות שימושיות כמו עפרונות, צעצועים קטנים, תקליטורים, ספרים ואפילו פריטי לבוש. אלה ניתנים באופן מסורתי על ידי הסבים שגם לוקחים את הילד לארוחת ערב בערב שלפני תחילת הלימודים.
כריסטיאן קנטאוו, מומחית לפולקלור גרמני, חקרה את המסורת של ה-Schultüte. בראיון ב-2016 לדויטשה ולה היא מסבירה עד כמה חשובה הסימבוליות של המסורת לתלמידי כיתה א' ולמשפחותיהם, ללא קשר לאמצעים הכלכליים שלהם: השקית היא אטומה ופותחים אותה בבית אחרי הלימודים ולא בזמן הלימודים. זה מאפשר למשפחות עם אמצעים כלכליים נמוכים למלא את השקית לא רק במתנות אלה בסתם דברים שיתנו לה נפח כמו תפוחי אדמה ונייר. זה מראה שהנוהג היה כה חשוב שאף אחד לא רצה לוותר עליו.
מכינה קדם-צבאית עצם

מכינת עֹצֶם היא מכינה קדם-צבאית דתית-לאומית ישראלית שהוקמה בשנת ה'תשנ"ב (1992) ביישוב עצמונה שבגוש קטיף.
בעקבות תוכנית ההתנתקות המכינה עברה למושב יתד, ולאחר כמה שנים עברה למקומה הנוכחי במושב נווה ששוכן בחבל שלום בדרום.

היסטוריה

את המכינה הקים הרב רפי פרץ בשנת ה'תשנ"ב (1992) ביישוב בני עצמון (עצמונה) שבגוש קטיף. הקו החינוכי במכינה קרוב לזה של ישיבות הקו. במסגרות המכינה לומדים כ-300 תלמידים.
בכ"ד באדר ה'תשס"ב (7 במרץ 2002), במהלך האינתיפאדה השנייה, חדר מחבל ליישוב ורצח חמישה מתלמידי המכינה בעת שיעור לילי.
בשנת ה'תשס"ה (2005) החל תהליך הפינוי מגוש קטיף אשר בו שכנה המכינה. בזמן ההתנתקות לא נכנסו תלמידי המכינה לעימות עם החיילים כאשר אלו הגיעו לפנות אותם, אלא התחבקו, שרו, ובכו עמם. לאחר הפינוי, עברה המכינה באופן זמני לבסיס צבאי ליד צומת ראם, לאחר מכן היא שכנה במושב יתד ובאפריל 2011 עברה המכינה למשכנה הקבוע במושב נווה שבחולות חלוצה בדרום המועצה האזורית אשכול.
בראש המכינה עמד מיום הקמתה הרב רפי פרץ. בשנים 2010–2016, שבהן שימש הרב הראשי לצה"ל, מילא את התפקיד הרב חיים ברוך. כאשר פרש מצה"ל שב הרב פרץ לעמוד בראש המכינה. כאשר מונה בפברואר 2019 ליו"ר הבית היהודי החליפו בתפקיד בנו, הרב רעי פרץ.
רחוב קאו-סאן

רחוב קַאו-סָאן או רחוב קאוסאן (Khaosan Road או Khao-San Road; בתאית: ถนนข้าวสาร) הוא רחוב קצר במרכז בנגקוק, תאילנד. הוא ממוקם ברובע בַּאנְגְלַאמְפּוּ, במחוז פְּרַא-נַאקוֹן (Phra-Nakhon), כקילומטר מארמון המלך ומווַ'אט פְּרַא-קֶאו וקרוב לנהר צ'או-פראיה.
משמעות הביטוי "קַאו-סַאן" היא "אורז עדין" בשפה התאית, הדבר מרמז על היות הרחוב שוק אורז מרכזי בבנגקוק בימים עברו. מאז שנות ה-80 של המאה ה-20, רחוב קאו-סאן התפתח לרובע תרמילאים. הוא מציע לינה זולה, המשתרעת מאכסניות בסיסיות, עד לבתי מלון סבירים. זהו גם בסיס נוח לטיולים, מאחר שמקאו-סאן יוצאת תחבורה לכל יעדי התיירות העיקריים בתאילנד, החל מצ'יאנג מאי בצפון ועד לקופנגן בדרומה. ברחוב נמצאות סוכנויות תיירות רבות המציעות דילים זולים ויכולות לארגן ויזות ותחבורה לארצות הסמוכות.
החנויות בקאו-סאן מוכרות מוצרים בעבודות יד, ציורים, בגדים, תקליטורים פיראטיים, DVD, וספרים יד שנייה ובנוסף לכך אביזרי תרמילאים רבים. 
בשנים האחרונות נהפך הרחוב לפופולרי בקרב מתיישבים מקומיים, במיוחד אמנים וסטודנטים לאמנות. ממוקמים בו הרבה פאבים וברים, המשמשים מקומות מפגש של מטיילים, מסעדות רבות, וכמה מועדוני לילה. 
ברחוב המקביל לקאו-סאן מצוי בית חב"ד המהווה מרכז למטיילים הישראלים והיהודים. הוא בן שלוש קומות ובו מסעדה כשרה, חנות, בית כנסת, ספריה ואולם אירועים. באזור ממערב לרחוב יושבת קהילה מוסלמית ותיקה ומספר מסגדים. יש גם מקדש בודהיסטי בסוף הרחוב.
תרצה טנאי

ביוגרפיה

תרצה טנאי נולדה בהולנד ליהושע ברנדשטטר ורחל קטינקא. כשהייתה בת שנה וחצי חזרה המשפחה לארץ ישראל ועלתה על אדמת קיבוץ בית אלפא. בגיל 10 עברה עם משפחתה לתל אביב. היא למדה ציור אצל דוד הנדלר, משה קסטל ומשה מוקדי (בן-דודתה), וכן למדה פיסול אצל משה ציפר. משנת 1940 למדה בבצלאל במשך שנתיים ואחר כך למדה ציור בפריז באקדמיה ואצל דוֹבּרַנסקי (Dobrinsky).
החל משנת 1940 החלה לאייר ספרי ילדים, והמשיכה בעיסוק זה עד שנת 1990. איירה יותר מ-250 ספרי ילדים, וכן ציירה לעיתוני הילדים "דבר לילדים" ו"משמר לילדים".
טנאי איירה את ספריהם של הסופרים והמשוררים קדיה מולודובסקי, אהרן זאב, מרים ילן-שטקליס, אנדה עמיר-פינקרפלד, משה שמיר, שלמה טנאי, אוריאל אופק, אפרים תלמי, מיכאל דשא, בנימין טנא, מתתיהו שלם, זרובבל גלעד, דבורה עומר, גלילה רון־פדר-עמית ואחרים. פעמים רבות חתמה בשם "תרצה" בלבד.
הספר "פתחו את השער" של קדיה מולודובסקי, הוא אחד הספרים הראשונים והידועים אותו איירה. תחילה חששה לאייר את הספר, מכיוון שחשה שאינה האישה המתאימה לתאר שירים המבוססים על הווי החיים בפולין, בהיותה מעורה כל כך בנוף ובהוויה הישראלית. בסופו של דבר נאותה לכך, ולאחר שהחלה בעבודתה על הספר היא השתכנעה "שכל התמונות וההוויה של העולם היהודי הזה קיימים בי ואני חלק ממנו".
בשנת 1956 זכתה בפרס יציב לספרות הילדים מטעם דבר לילדים.
בשנת 1995 הנפיק השירות הבולאי סדרת בולי ספרי ילדים ובהם בול הכולל איור של תרצה טנאי לעטיפת הספר אצו רצו גמדים מאת מרים ילן-שטקליס.
טנאי הציגה שתי תערוכות יחיד של יצירותיה בצבעי שמן ובצבעי מים.
הייתה נשואה למשורר שלמה טנאי עד פטירתו בשנת 2000, ואיירה ספרים רבים משלו. הייתה אם לבת ובן.
אחותה הצעירה, הגר ברץ, נישאה לעמוס ברץ, בנם של מרים ויוסף ברץ.
אחיה למחצה הצעיר, עמוס מוקדי (בנו של אביה ומרגוט קלאוזנר) הוא פעיל חברתי ויוצר.
טנאי היא אחייניתה (בת אחיה) של הציירת רבקה ריגר קפלן ודודניתה של בתה, הציירת ויוצרת ההדפסים שלומית הבר-שיים; דודניתו (בת אחיו של אביו) של הצייר משה מוקדי; ודודנית שנייה (מצד אביה) של הצייר מיכאל ארגוב (זינגר) ומהנדס האווירונאוטיקה פרופ' יוסף זינגר.
תרצה טנאי נפטרה בתל אביב בשנת 2009. נקברה בבית העלמין ירקון. במסגרת מיזם הנצחת אמנים ואנשי תרבות בתל אביב, הוצבה בספטמבר 2017 לוחית זיכרון משותפת לתרצה טנאי ולבעלה המשורר שלמה טנאי בכניסה לבית בו התגוררו ברחוב דפנה 20 בתל אביב .
רונה רומני מקדניאל

ביוגרפיה

רומני מקדניאל נולדה באוסטין שבטקסס, בתם של רונה סטרן רומני וסקוט רומני, אחייניתו של מיט רומני ונכדתו של ג'ורג' רומני מושל מישיגן, כולם פעילים בולטים במפלגה הרפובליקנית.
היא בעלת תואר ראשון באנגלית מאוניברסיטת בריגהם יאנג. את פעילותה הפוליטית החלה כשסייעה לאמה בהתמודדתה לסנאט ב-1994. ב-2012 עבדה במטה הבחירות של דודה מיט רומני במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית.
היא מילאה תפקידי במטה המפלגה הרפובליקנית במישיגן, ב-2013 שימשה יושבת ראש משותפת של ועידת המפלגה הרפובליקנית באזור המערב התיכון. בפברואר 2014 נבחרה לנציגת מישיגן בוועידת המפלגה הרפובליקנית הלאומית. בפברואר 2015 נבחרה ליושבת ראש המפלגה הרפובליקנית במישיגן, במהלך כהונתה זכה לראשונה מזה 28 שנים במישיגן מועמד רפובליקני בבחירות לנשיאות, כמו כן כל שבעת חברי בית הנבחרים של ארצות הברית הרפובליקנים ממישיגן שמרו על כסאם וכן המפלגה שמרה על הרוב בבית המחוקקים המדינתי. לאחר הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2016 מונתה על ידי דונלד טראמפ למשנה ליושב ראש המפלגה הרפובליקנית הלאומית.
בינואר 2017 החליפה את ריינס פריבס כיושבת ראש ועדת המפלגה הרפובליקנית הלאומית.
רומני מקדניאל נשואה לפטריק מקדניאל ואם לשניים.
בוריק זאדאר

היסטוריה

הקבוצה הוקמה בשנת 1974 בבית ספר לכלכלה בעיר. השתתפה בליגה רשמית אזורית לאחר שנתיים. וכבר בעונה הראשונה העפילה לליגה המחוזית של דלמטיה, בה זכתה בגביע ובאליפות בשנת 1984. קבוצת הנוער של המועדון זכתה פעמיים באליפות יוגוסלביה לנוער (1987, 1988). בתחילת שנות ה-90 הוקם בית ספר לכדורסל במועדון. ובעונת 1994/95 החלה הקבוצה להשתתף בליגה הקרואטית הבכירה.
בעונת 2004/05 הגיעה עד לחצי גמר הגביע הקרואטי. 
בעונת 2010/11 הושג הניצחון הגדול בהיסטוריה של הקבוצה הוא מול ציבונה זאגרב 63-86, והקבוצה סיימה במקום החמישי וקיבלה הזמנה מפיב"א אירופה להשתתף במסגרת היורוצ'לנג', אך סירבה מסיבות תקציביות. בסיום עונת 2011/12 נשרה לליגה השנייה לאר שסיימה אחרונה בפלייאוף התחתון.
הכינוי של הקבוצה הוא "פונטמיצ'ארי". מאז עונת 2009/2010, יושב ראש המועדון הוא מירקו יוסיץ'. הקבוצה מארחת בהיכל הספורט יאזין שנבנה בשנת 1967 ומכיל 3,200 מקומות ישיבה. ההיכל שימש עד שנת 2008 גם את היריבה העירונית ק.ק. זאדאר.
תטולה

בביולוגיה, תְּטוּלָה היא כלל הביצים בהטלה אחת, לרוב של עופות, אך לפעמים גם של זוחלים, דו-חיים או חרקים. גודל התטולה משתנה בין המינים בשל השינויים הגנטיים והפיזיולוגיים, ואף בתוך המין עצמו, כתוצאה מבית הגידול, בריאות ותזונת הפרט, זמינות המזון המיועד לצאצאים, דחק (כמו מטורפים ואסונות טבע), תקופה בשנה, מרחק הנדידה וכו'. גודל התטולה עלול לשקף גם את אורח חייו של המין: מינים מאריכי חיים נוטים להטיל מספר קטן יותר של ביצים מאשר מינים קצרי חיים, ומינים החיים באזורים הטרופיים נוטים להטיל פחות ביצים מאשר מינים החיים באזורים בעלי אקלים ממוזג. ישנם מינים המטילים יותר ביצים מאשר יוכלו לטפל בהן, כמו העגור האמריקאי, אשר מטיל שתי ביצים אך מטפל לרוב רק בגוזל אחד. ככל הנראה, תופעה זו נובעת ממאמץ קטן ביותר להטלת הביצה השנייה, וכ"ביטוח" מפני אובדן הביצה הראשונה.
טימותי ספול

ביוגרפיה

טימותי ספול נולד בבאטרסי שבלונדון, השלישי במשפחה של ארבעה בנים. אביו, ג'ו, עבד בדואר ואמו, סילביה, הייתה ספרית. את הכשרתו המקצועית רכש ב-National Youth Theatre ואחר כך ב-האקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה (RADA), שם זכה בפרס כשחקן המבטיח של השנה. אחיו מתיו הוא מנהל חברת משחקי המחשב "Morpheme".
ספול זכה להכרה בבריטניה בסדרה הדרמה-קומית Auf Wiedersehen, Pet בתפקיד בארי טיילור. הוא שיחק בסרטים "טופסי טרווי" ו"סודות ושקרים" של מייק לי, "רוק סטאר", "הסמוראי האחרון", ובסרט "סדרה של צרות". להכרה בינלאומית זכה כשגילם את פיטר פטיגרו (זנב תולע) בסדרת סרטי הארי פוטר "הארי פוטר והאסיר מאזקבאן", "הארי פוטר וגביע האש", "הארי פוטר והנסיך חצוי-הדם", וב"הארי פוטר ואוצרות המוות".
ב-2005 כיכב בסרט פיירפוינט בתפקיד התליין אלברט פיירפוינט. ב-2006 הופיע במשחק המחשב Vice City Stories בסדרת המשחקים Grand Theft Auto, בו דיבב את בארי מיקלתווייט, האמרגן של פיל קולינס. ב-2007 כיכב בדמותו של נתניאל בסרט מכושפת מבית היוצר של דיסני, וגילם את דמותו של בידל במפורד בהפקה של טים ברטון לסוויני טוד. עוד ב-2007 כיכב בסדרת הטלוויזיה "אוליבר טוויסט" בתפקיד פייגין.
ב-31 בדצמבר 1999 הוענק לו התואר OBE קצין מסדר האימפריה הבריטית.
ספול נשוי ואב לשלושה ילדים, מרסדס (נולדה ב-1985), פסקאל (נולד ב-1976) ורייף (Rafe) (נולד ב-1983) שגם הוא שחקן. הוא חי בפורסט היל פרוור בדרום-מזרח לונדון. ב-1996 אובחנה אצלו מחלת לוקמיה מיאלואידית חריפה שממנה החלים.
בשנת 2014 זכה ספול בפרס השחקן הטוב ביותר במסגרת פסטיבל קאן על הופעתו בתור הצייר ויליאם טרנר בדרמה של מייק לי "מר טרנר".
בשנת 2016 יצא הסרט "הכחשה", בו גילם ספול את דמותו של ההיסטוריון הבריטי מכחיש השואה דייוויד אירווינג.
שלמה דוד כהנא

הרב שלמה דוד כהנא (ה'תרכ"ט, 1869 - כ"ז בכסלו ה'תשי"ד, 4 בדצמבר 1953) היה רב פולני ממוצא ליטאי, ראב"ד ורשה, רבו האשכנזי של הרובע היהודי עד נפילת הרובע בתש"ח ובסוף ימיו במערב ירושלים. נודע בעיקר בשל פעילותו להתרת עגונות מלחמת העולם הראשונה ועגונות מלחמת העולם השנייה.

ביוגרפיה

נולד ביאנובה שליד קובנה, בגיל 17 למד בישיבת וולוז'ין מפי רבי חיים הלוי סולובייצ'יק והנצי"ב מוולוז'ין. נישא לאסתר בתו של הרב שמואל זנוויל קלפפיש ראב"ד ורשה. לאחר נישואיו נסע ללמוד בכולל הפרושים בקובנה ונסמך לרבנות בידי רבי יצחק אלחנן ספקטור.
בשנת ה'תרנ"ה, 1895, חזר לוורשה והתמחה אצל חמיו בהוראת הלכה לציבור השואלים. הוא התמנה כמו"צ רשמי בבירה הפולנית ונעשה לאחד הרבנים המקובלים בעיר. לאחר מלחמת העולם הראשונה היה מראשי הפעילים לכינון אגודת הרבנים בפולין, הוא פעל לצד רבי חיים עוזר גרודזנסקי בדאגה ליהדות רוסיה תחת השלטון הסובייטי, והיה שותף בכיר למאמצי רבנים להתרת עגונות מלחמת העולם הראשונה, בשמשו יו"ר הלשכה המרכזית לתקנת העגונות שעל יד אגודת הרבנים בפולין.
הרב כהנא היה פעיל בגיוס כספים עבור הקמת ישיבות בוורשה וברחבי פולין כולה. הוא החזיק ישיבה משלו בבית הכנסת ברחוב גנשה 8 בוורשה והעביר בה שיעורים מדי יום ביומו.
מיד עם פרוץ מלחמת העולם השנייה החל להיערך לקראת היתר עגונות מהארצות שבהן התחוללה המלחמה. הוא ניסח היתר עגונות עקרוני שיוכל לשמש ברבים מהמקרים, והחל לגבות עדויות ולהתיר עגונות תוך שהוא מסתמך על היתר הלכתי של "תרי רובי". לפי דבריו התיר עוד במהלך המלחמה כ-3,000 מעגונות מלחמת העולם השנייה בהתבסס על היתר זה, ומעולם לא אירע מקרה שבו שב הבעל בחיים לאחר מכן.
עם ראשית הכיבוש הנאצי בוורשה, התפרצו חיילים גרמניים לביתו וחוללו נזק רב. בנו שמואל זנוויל כהנא הצליח להגיע זמן מה קודם לכן מווילנה לארץ ישראל, וגם הוא ניסה להימלט מוורשה. הוא הצליח להגיע לנמל טריאסטה ומשם בספינה "מרקו פולו" הגיע ב-16 במאי 1940 יחד עם הרב יצחק מאיר לוין לנמל חיפה. הוא עשה ימים מספר בתל אביב, התמנה בשבועיים הראשונים לשהייתו בארץ ישראל כנשיא איחוד הרבנים יוצאי פולין. ביולי הסכים להצעתו של מרדכי אברהם ויינגרטן לקבל את רבנות העיר העתיקה בירושלים שאוכלוסייתה הלכה והתדלדלה מיום ליום בשל המצב הביטחוני, המשרה היוותה אתגר יותר מאשר תפקיד רבני מכובד והוא ניאות לקבלו. הוא עלה לירושלים, התגורר בחצר אור החיים ברובע היהודי ואת תפילותיו קיים בבית הכנסת החורבה. מיד עם הגיעו למקום מגוריו החדש, פתח מחדש את המשרד לענייני עגונות, הפעם כחלק מפעילות איחוד הרבנים יוצאי פולין.
ב-1944 יסד בעיר העתיקה את "ישיבת ההוראה" שנועדה להכשיר רבנים צעירים, ולצדה כולל אברכים "אחיעזר" על שם רבי חיים עוזר גרודזנסקי.
לאחר נפילת הרובע, התגורר במערב ירושלים ברחוב הטורים בשכונת מקור ברוך. הוא נפטר בשעות הבוקר המוקדמות של יום שישי כ"ז בכסלו ה'תשי"ד, 4 בדצמבר 1953, והובא לקבורה בשעות הצהריים בבית הקברות סנהדריה בעיר.
אשתו אסתר הייתה עסקנית פעילה ועמדה בראש מוסדות הקהילה היהודית בעיר. היא נפטרה בירושלים במאי 1963 בגיל 87.
דוד גורדון

קורות חיים

דוד גורדון נולד ב-1831 בעיירה פודמרץ (ליד וילנה). ב-1841 עברה המשפחה לווילנה (בירת גוברניית וילנה שבתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום בירת ליטא) שם קיבל דוד חינוך מסורתי בישיבה, ובהמשך נחשף לערכי ההשכלה. ב-1850 נישא ועבר ללמד בעיירה סרהיי שבפלך סובאלק.
ב-1855 נסע דוד לבירמינגהם ולסארי שבאנגליה שם עבד בהוראת העברית והגרמנית. לאחר סיום עבודתו באנגליה השתקע דוד בפרוסיה ושימש בין היתר עיתונאי בשבועון העברי "המגיד". בשנת 1858 נתמנה כעוזר לעורך העיתון, ובשנת 1880, עם פרישתו של אליעזר ליפמן זילברמן, התמנה לתפקיד העורך. 
גורדון היה הראשון בעיתונות העברית אשר קרא לחיבת ציון ולשיבת ציון, והגיב בהתלהבות להופעת ספריהם של הרב צבי הירש קלישר, הרב יהודה אלקלעי ומשה הס. בשנת 1863 פרסם מאמר גדול בשם "בשובה ובנחת תושעון". במאמר זה, קרא גורדון לתחייתנו הלאומית בארץ ישראל. ב-1869 פרסם את המאמר "דבר בעיתו" שעסק גם הוא בתחיה הציונית.
בשנים 1879 עד 1881 הוציא שבועון בשם "מגיד משנה" שהוקדש למדע.
בראשית שנות ה-80 של המאה ה-19 החל לפעול במסגרת "חיבת ציון", והשתתף בוועידת קטוביץ (1884).
מתרגומיו: "‫ויכוח על האהבה" ("שיחות על האהבה") לדון יהודה אברבנאל, "ספר מסעי ישראל" ("מסעי בני ישראל") מאת הנוסע היהודי-מולדבי ישראל יוסף בנימין.
בתו של דוד, ד"ר גרטרוד (גיטל) גורדון, נולדה בעיר ליק. עזרה לאביה תקופת מה בעריכת ה"מגיד" ולאחר מותו אף ניהלה אותו בשנים 1885 עד 1890. ב-1891 נסעה ללימודי רפואה בפריז אותם סיימה בהצטינות ב-1897