google/wiki40b huggingface dataset:
מיכל רולה זימיירסקי

ביוגרפיה

נולד בקרקוב (אז בתחומי האימפריה האוסטרו-הונגרית, כיום בפולין) בשנת 1890. בשנת 1910 התקבל ללימודים בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת קרקוב. בשנים 1911–1912 שירת בצבא, עבר קורס קציני מילואים. לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914 התגייס ללגיון הפולני במסגרת הצבא האוסטרו-הונגרי ולחם בחזית המזרחית כמפקד פלוגה ולאחר מכן כמפקד גדוד. בשנת 1917 הוא פרש מהצבא האוסטרו-הונגרי וחזר לקרקוב, שם השלים את לימודי המשפטים. 
עם כינון פולין העצמאית בשנת 1918 הוא הצטרף לצבא הפולני החדש ומונה למפקד חטיבת חיל הרגלים. הוא נטל חלק במלחמה עם רוסיה הסובייטית, תחילה כמפקד חטיבה ולאחר מכן כמפקד דיוויזיה. את המלחמה סיים בדרגת קולונל.
אחרי המלחמה הוא נשלח לפריז, שם למד באקדמיה צבאית. אחרי חזרתו לפולין - קודם לדרגת גנרל ועבר לשרת במטה הכללי של צבא פולין. במהלך ההפיכה הצבאית של מרשל פילסודסקי בשנת 1926, הוא לחם לצד הממשלה כנגד אנשי פילסודסקי. בעקבות הפסד הממשלה ותפיסת השלטון על ידי פילסודסקי הוא הועמד למשפט צבאי ונמצא אשם באשמות מעוררות מחלוקת של שוחד והפרת אמונים. הוא הורד לדרגת טוראי, סולק מהצבא ונידון לחמש שנות מאסר.
אחרי שיחרורו מן הכלא בשנת 1931, הוא גויס על ידי המודיעין הסובייטי והפך לחבר סודי במפלגה הקומוניסטית הפולנית. בשנת 1938, לאחר הפילוג במפלגה הוא היגר לצרפת. למרות זאת, זמן קצר לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, הוא חזר לפולין והצטרף לתנועת ההתנגדות לכיבוש הנאצי. בשנת 1943  הוא מונה למפקד של "גוורדיה לודובה" (לאחר מכן "ארמייה לודובה"), ארגון צבאי מחתרתי של המפלגה הקומוניסטית הפולנית. בעת פעילותו במחתרת היה ידוע בכינויו המחתרתי - רולה, אותו צירף לשם משפחתו לאחר המלחמה. בשנת 1944 העניקה לו הממשלה הפולנית הפרו-סובייטית חזרה את דרגת גנרל, אשר נשללה ממנו בשנת 1927. בתחילת 1945, לאחר שחרור רוב שטחה של פולין בידי הצבא האדום מונה ז'ימיירסקי למפקד העליון של הצבא הפולני ולשר ההגנה בממשלה הזמנית (הפרו קומוניסטית). ב-3 במאי 1945 הוא הועלה לדרגת מרשל. 
לאחר המלחמה המשיך ז'ימיירסקי לכהן כשר ההגנה של פולין, עד שנת 1949, כאשר הוחלף בתפקידו על ידי המרשל הסובייטי קונסטנטין רוקוסובסקי. בשנת 1953, במסגרת מאבקי כוח במפלגה הקומוניסטית הפולנית נאסר ז'ימיירסקי (בפקודת הנשיא בולסלב ברוט) והוחזק במאסר במשך שנתיים, מבלי שהוגש נגדו כתב אישום. לאחר מות הנשיא ברוט שוחרר ז'ימיירסקי מהכלא.
בשנים 1956–1967 היה ז'ימיירסקי סגן הנשיא של הבנק הלאומי של פולין, לאחר מכן פרש לגמלאות. בשנת 1981 לאחר שראש הממשלה וויצ'ך ירוזלסקי הנהיג במדינה משטר צבאי, חזר שוב ז'ימיירסקי לפוליטיקה. לפי בקשתו אישית של ירוזלסקי הוא מונה להיות חבר בוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית הפולנית. 
מיכל רולה ז'ימיירסקי נפטר בוורשה ב-15 באוקטובר 1989.
דניאל לסקר

דניאל יהודה לַסְקֶר (Daniel J. Lasker; נולד ב-5 באפריל 1949) הוא פרופסור למחשבת ישראל באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.

חייו

נולד בעיר פלינט שבמישיגן, ארצות הברית, וגדל בניו ג'רזי. למד במחלקה ללימודי המזרח הקרוב ויהדות באוניברסיטת ברנדייס לתואר ראשון, שני ושלישי וגם היה סטודנט אורח באוניברסיטה העברית בירושלים. עבודת הדוקטור שלו, בהנחייתו של פרופ' אלכסנדר אלטמן, בנושא: "Jewish Philosophical Polemics Against Christianity in the Middle Ages", דנה בצדדים הפילוסופיים של הפולמוס היהודי-נוצרי. ספר באותה כותרת יצא לאור ב-1977 (מהדורה שנייה, 2007). את ההשפעות הגדולות על דרכי חשיבתו ינק מאביו, הרב אברהם לסקר, וממורו פרופ' אלטמן. תחומי התמחותו הם, בין היתר, הפולמוס היהודי-נוצרי בימי הביניים, רבי יהודה הלוי, והקראים.
הוא נשוי ואב לחמישה ילדים.

עבודתו

פרופ' לסקר מופקד על הקתדרה ע"ש נורברט בלשנר לערכי היהדות באוניברסיטת בן-גוריון בנגב. הוא מלמד פילוסופיה יהודית בימי הביניים במחלקה למחשבת ישראל ע"ש גולדשטיין-גורן באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.  הוא מלמד באוניברסיטת בן-גוריון מאז עלייתו ארצה ב-1978 ושימש בתפקידים שונים כולל ראש המחלקה למספר שנים. בנוסף לאוניברסיטת בן-גוריון, הוא לימד באוניברסיטאות מובילות בחו"ל : ייל, פרינסטון, טורונטו, מדינת אוהיו, טקסס, וושינגטון, בוסטון קולג', ישיבה יוניברסיטי, קווינס קולג' ועוד.
נושאים נוספים בהם הוא מתעניין הם הלוח העברי והיחס בין הרפואה המודרנית וההלכה.
במהלך עבודתו פרסם חמישה ספרים ולמעלה ממאה וחמישים מאמרים בכתבי עת, בקובצי מאמרים, בדברי כנסים ובאנציקלופדיות.
ב־8 בנובמבר 2017 נערך באוניברסיטת בן-גוריון כנס פרישה לגמלאות לפרופ' לסקר.

הישגיו המדעיים

בתחום הפולמוס היהודי-נוצרי הראה פרופ' לסקר שיש קשר הדוק בין הפילוסופיה הביניימית לבין הפולמוס. מלבד השימוש הרב בטענות פילוסופיות לקדם דוקטרינות תאולוגיות ולהפריך אמונות דתיות מתחרות, יחסי הגומלין בין הפולמוס והפילוסופיה היו חזקים. מניעים פולמוסיים השפיעו רבות על עמדות פילוסופיות ורוב המתפלמסים התעניינו בפולמוס ורוב המתפלמסים התעניינו בפילוסופיה. במחקריו על הפילוסופיה הקראית, הראה פרופ' לסקר שהדעה הרווחת שהוגים קראים נשארו נאמנים לדפוסי המחשבה מושאלים מהכלאם המוסלמי כשהיהדות הרבנית עברה לפילוסופיה אריסטוטלית אינה מדויקת. 
גם בפילוסופיה קראית היו תמורות והתפתחויות לאורך השנים. 
פרופ' לסקר גם פועל רבות לקדם את נושא חקר הקראות בכל התחומים והתקופות, למשל קראות מזרח אירופה בעת החדשה המוקדמת.
מנחם נחום עפשטיין

רבי מנחם נחום עפשטיין הידוע בכינויו ר' נחום מקוברין (תר"ו, 1856 - א' באב תרע"ח, 1928) היה המייסד והאדמו"ר של חסידות קוברין-ביאליסטוק.

יחוסו

האדמו"ר רבי מנחם נחום עפשטיין נולד בשנת תר"ו לרב יהודה לייב עפשטיין. אביו היה בנו של רבי מרדכי ישראל עפשטיין ששם משפחתו המקורי היה קצנלבוגן והוא עצמו אימץ את שם המשפחה של חמיו רבי אברהם הלוי אפשטיין נכדו של הגאון רבי אריה לייב הלוי אפשטיין בעל הפרדס. 
הרב מרדכי ישראל היה בן אחר בן לרב יחזקאל קצינאלפוגין בעל שו"ת כנסת יחזקאל. 
מצד חותנו של רבי יהודה לייב אבי האדמו"ר היה לאדמו"ר גם ייחוס חסידי. החותן היה רבי ישראל מבהפלי שהיה נכדו של רבי מנחם נחום טברסקי מצ'רנוביל ודודו של רבי אהרן מצ'רנוביל. האדמו"ר ואביו היו חסידי קוצק, והאדמו"ר עצמו היה קרוי על שם בעל המאור עיניים, רבי מנחם נחום טברסקי.

קורותיו

לאחר נישואיו התגורר האדמו"ר בקוברין שם נהיה תלמידו של רבי אברהם מסלונים בעל ה'יסוד העבודה'. אחר פטירתו של ה'יסוד העבודה' בשנת תרמ"ד, היו חילוקי דעות בחסידות לגבי הממשיך, היו שצידדו בנכדו רבי שמואל מסלונים והיו שצידדו בחתנו ואחיינו רבי משה מרדכי מקוברין, בן אחיו רבי הלל. זמן רב לא הייתה החלטה ובינתיים תלמידו רבי מנחם נחום עפשטיין החל לנהל עדה בקוברין. בשנת תרנ"ו עבר לביאליסטוק (שם גם ניהל מאוחר יותר רבי אברהם השני מסלונים ה'בית אברהם' את חצרו).

צאצאיו

בנו היה רבי מרדכי יהודה עפשטיין חתן רבי יעקב ליינער מאיזביצא. חתניו היו: הרב שמחה מנדלבאום (שהגיע מארץ ישראל להשתדך איתו), רבי מאיר שלום שצדרוביצקי ממשיכו באדמו"רות, ורבי יצחק אהרן וינגרטן מיאנוב-קוברין. נפטר בא' באב תרע"ח.
חתנו רבי מאיר שלום שצדרוביצקי כיהן אחריו באדמו"רות. רבי מאיר שלום שימש כסגן הרב בביאליסטוק 30 שנה. לאחר פטירת חמיו החל לנהל את חצירו. נפטר בכ"ב באב ת"ש. 
בנו של רבי מאיר שלום, רבי שמואל אהרן מילא את מקומו. היה חתנו של רבי פנחס יששכר מסוסנוביץ מגזע ראדושיץ. רבי שמואל אהרן היה מגדול עסקני אגודת ישראל באירופה. לאחר המלחמה עלה לארץ ישראל והתגורר בתל אביב, שם כיהן סגן יו"ר הוועד הפועל של אגודת ישראל בארץ ישראל, ויו"ר סניף אגודת ישראל בתל אביב. על אף תפקידיו התנהג בפשטות ובצניעות. חתניו היו רבי ישראל דן טאוב ממודז'יץ ורבי דוד מתתיהו רבינוביץ מביאלה בני ברק. בניו האחרים של רבי מאיר שלום היו הרב משה זאב חתן רבי יהושע עוזיאל וינטרוב ממרקישוב בוורשה והרב יצחק צבי חתן רבי ישראל יצחק קאליש מסקרנביץ.
רשת UTM

רשת UTM (באנגלית: Universal Transverse Mercator) או רשת מר"ב (מרקטור רוחבי בינלאומי) היא רשת קואורדינטות למיפוי כדור הארץ. כינוי נוסף לרשת הוא הרשת הצבאית מאחר שבמדינות רבות בעולם הצבא משתמש בה.
הרשת ממופה בהיטל מרקטור רוחבי סקנטי כלל עולמי. פני השטח של כדור הארץ מחולקים ל-60 פלחים רוחביים בין קו רוחב 80° דרום לקו רוחב 84° צפון (ולכן הרשת אינה מכילה את אזורי הקטבים) כאשר רוחב כל פלח הוא 6.5 מעלות בקו המשווה (6 מעלות + חפיפה בין פלחים). הרשת היא רשת ריבועית (Y,X) וכל קווי האורך שלה מקבילים לקו האורך (מרידיאן) המרכזי שעובר במרכז כל פלח. קו האורך המרכזי של כל פלח מקבל במפה טופוגרפית את הערך 500 קילומטר בציר Y והוא עולה לכיוון מזרח ויורד לכיוון מערב. כמו כן, על קו המשווה ערך ציר X הוא 0 קילומטר לכיוון צפון והוא עולה ככל שמצפינים. לעומת זאת, ערך קו המשווה לכיוון דרום הוא 10,000 קילומטר והוא יורד ככל שמדרימים. ערך זה ניתן על מנת שלא ייווצרו ערכים שליליים לאורך ציר X. כל נ.צ ברשת חייבת לכלול את מספר הפלח, קו אורך ב-3 ספרות (כיוון ממערב למזרח), קו רוחב ב-4 ספרות (כיוון מדרום לצפון) הנתונים מיוצגים בערכים של קילומטרים. מדינת ישראל נמצאת בפלח 36 כאשר קו האורך המרכזי בעל אורך גאוגרפי של 33° מזרח. גבולות אזור זה הם קווי אורך 36°-30° מזרח.
מאחר שהרשת לא ממפה את הקטבים בגלל עיוותים גדולים מדי באזורים אלו קיימת רשת שהיא רשת משלימה ל UTM, והיא נקראת רשת UPS והיא ממפה את הקטבים בלבד.
הקרב ברחוב כייבל

הקרב ברחוב כייבל (באנגלית: Battle of Cable Street) התחולל ב-4 באוקטובר 1936, כאשר תושבי האיסט אנד של לונדון סיכלו קיום מצעד של איגוד הפשיסטים הבריטי בראשותו של אוסוואלד מוסלי, שגובה על ידי שוטרי משטרת המטרופולין של לונדון. מוסלי וכנופיית "החולצות השחורות" שלו ביקשו לקיים מצעד דרך השכונות היהודיות הצפופות של מזרח לונדון (בפרט שכונת סטפני) במטרה להטיל טרור וקיבלו לכך אישור ואף ליווי משטרתי. מול כ-3,000 צועדים המגובים ב-2,000 שוטרים התבצרו מאחורי מתרסים קבוצות מאורגנות של כוחות אנטי-פשיסטיים, בהם יהודים (שהמרו את פי ועד שליחי הקהילות, שדרש מהיהודים להשאר ספונים בבתיהם), אנשי המפלגה הקומוניסטית של בריטניה, סוציאליסטים אנשי מפלגת הלייבור העצמאית, אנרכיסטים ואירים-קתולים. המפגינים האנטי-פשיסטים, תושבי האזור, מנו כ-100,000 איש. סיסמתם הייתה "They shall not pass" ("הם לא יעברו!", תרגום הביטוי בספרדית "no pasaran", סיסמת הרפובליקנים במלחמת האזרחים בספרד). במהומות האלימות שהתחוללו עקב ההתנגשות, תקפו המתבצרים את הצועדים ואת השוטרים שהגנו עליהם במקלות, והשליכו עליהם אבנים, שברי ריהוט ואשפה שהכינו מבעוד מועד. קבוצת מפגינים יהודים אף שפכו חביות של גולות, שגרמו לנפילת סוסי המשטרה ולפציעתם ולפציעת השוטרים. בסופו של היום נפצעו כ-175 איש בהם נשים וילדים וכ-150 מפגינים אנטי-פשיסטים נעצרו על ידי המשטרה. המצעד הפשיסטי נעצר והפשיסטים נפוצו לכל עבר. בעקבות הקרב התפרסם "חוק הסדר הציבורי (1936)" - Public Order Act, שאסר לבישת מדים פוליטיים בציבור ותרם להתמוססות תנועתו של מוסלי.
אמה קרקבי

קריירה

בראשית דרכה לא טיפחה קרקבי ציפיות להיות לזמרת מקצועית. כסטודנטית ללימודים קלאסיים באוניברסיטת אוקספורד ומורה, שרה להנאתה במקהלות ובקבוצות קטנות ובעיקר נהנתה משירת רפרטואר רנסאנס ובארוק. קולה לא היה גדול במיוחד ועל כן, הפוטנציאל שלה לשירה סולנית לא היה ברור מאליו, אך קלותו וצלילותו עשו אותו מתאים ביותר למוזיקה שהעדיפה לשיר. כישרון הביטוי הטבעי שלה, הקולורטורה הגמישה והרגישות למילים מקנים לה הערכה מרובה מצד פרשני תקופות אלה. סגולותיה כזמרת מוזיקה עתיקה ובארוקית מציבות אותה כמודל למתמחים בתחום זה.
קרקבי הייתה בין מייסדיה של מקהלה טאוורנר ובשנת 1973 החלה בקשר ממושך עם "קונסורט המוזיקה". היא השתתפה בהקלטות המוקדמות של דקה פלורילגיום, הן עם קונסורט המוזיקה והן עם האקדמיה למוזיקה עתיקה. בנטייתה למוזיקה עתיקה הייתה יוצאת דופן בקרב רוב זמרות הסופרן יוצאות המכללות, שלא שאפו להתאים את קולן לכלים אותנטיים דווקא. היה עליה למצוא גישה ייחודית משלה, ובכך מצאה עזר רב במורתה, ג'סיקה קש ובמנצחים, הזמרים והנגנים, שעמם עבדה במשך השנים. היא עומדת בקשרים עם הרכבים קאמריים ותזמורות בתחום הביצוע האותנטי, בעיקר "לונדון בארוק", תזמורת הבארוק מפרייבורג, "ל'אורפיאו" מלינץ ותזמורת עידן הנאורות. לאחרונה יצרה קשרים גם עם קבוצות צעירות יותר כמו האנסמבל הפאלאדי ואנסמבל פלורילגיום. היא משמשת גם פטרונית למקהלת הבנות של קתדרלת בריסטול.
הופעתה הראשונה של אמה קרקבי על במת האופרה כזמרת אופרה מקצועית הייתה בשנת 1983, בהפקה של "קופיד ומוות" של מתיו לוק וכריסטופר גיבונס. קרקבי שרה לעיתים קרובות בהדרכת אנדרו פארוט, אנתוני רולי וכריסטופר הוגווד. הרפרטואר שלה מקיף יצירות רבות ומגוונות, החל בשירים איטלקים מן המאה ה-14 ועד אריות של היידן ומוצרט. היא משתתפת קבועה ב"קונסורט המוזיקה" של רולי. בשנת 2001 השתתפה בביצוע ה"גלוריה", יצירה שנמצאה מחדש וזוהתה כפרי עטו של הנדל.
בין הקלטותיה הרבות דידו ואניאס של הנרי פרסל (גם בתפקיד דידו בהקלטה משנת 1981 וגם בתפקיד בלינדה בהקלטה משנת 1994), "ונוס ואדוניס", "אורלנדו", אורפאו של מונטוורדי, "קליאופידה" של יוהאן אדולף האסה, תקליטורים של קנטטות ואריות של הנדל ומגוון קנטטות ומדריגלים איטלקיים, שירים אנגליים ויצירות מקהלתיות מתקופת הבארוק ומן התקופה הקלאסית.
גדוד תקשוב

בצה"ל גדוד תקשוב (בעבר גדוד קשר) הוא גדוד האחראי על מערך התקשוב של היחידה שבמסגרתה הוא פועל, כדי לאפשר פיקוד ושליטה של מפקדת היחידה ביחידות שמתחתיה, וקשר עם היחידות שמעליה. גדודי תקשוב פועלים ברמה האוגדתית, הפיקודית והמטכ"לית.
התפתחותם של גדודי התקשוב מקבילה להתפתחותו של חיל הקשר והתקשוב. עד שלהי המאה ה-20 נקרא החיל חיל הקשר והאלקטרוניקה וגדודיו נקראו גדודי קשר. עם הרחבת תחומי האחריות של החיל במסגרת המעבר לצבא יבשה דיגיטלי, שונה שם החיל, ובהתאם שונו שמות הגדודים הפועלים בו לגדודי תקשוב.

משימות הגדוד

משימות הגדוד כוללות היערכות ושימור מוכנות מערכות התקשוב למצב חירום או הסלמה, הפעלה ואחזקה שוטפת של אמצעי התקשוב, מערכות הטלפוניה, הרדיו והשו"ב המופעלות בשגרה ובחירום, פיתוח כוח אדם מקצועי תקשובי בעזרת אימונים והכשרות מיוחדות.
חיילי הגדוד עוסקים בהקמה, הפעלה ואחזקת מערכות קשר, תקשורת ומחשוב ממיטב הטכנולוגיות הקיימות בזרוע היבשה.
אמפתוגן-אנטקטוגן

המונחים אמפתוגן ואנטקטוגן הם שני מונחים שונים המתייחסים לאותה קבוצה של סמים פסיכואקטיביים היוצרים השפעה רגשית וחברתית ייחודית הדומה לזו של MDMA (אקסטזי). סמים אחרים בקבוצה זו הם MDA, 6-APB, MDEA, MBDB ו-AET. לסמים מהקבוצה הנ"ל מתייחסים לעיתים קרובות בטעות כאל ממריצים או פסיכדליים. המבנה הכימי של רוב האנטקטוגנים מכיל ליבה אמפטמינית מותמרת.
המונח אמפתוגן הוטבע ב-1983 על ידי ראלף מטסנר כדי להתייחס לחומרים המשרים תחושת אמפתיה.
המונח אנטקטוגן הוטבע על ידי דייוויד ניקולס כתחליף למונח אמפוגן, בניסיון להימנע מאסוציאציה שגויה של הנ"ל עם המושגים השליליים הקשורים לשורש היווני "פאתוס" (סבל); ניקולס כמו כן ראה את המילה אמפתוגן כמגבילה, ולא כוללת בה את השימושים הרפואיים של הסמים הגורמים ליותר מהחדרת תחושת אמפתיה. המילה "אנטקטוגן" נגזרת מהשורשים "אן" (יוונית:תוך), "טקטוס" (לטינית:לגעת) ו"גן" (יוונית:ליצור). אף אחד מהמונחים אינו דומיננטי מהשני, וניתן להחליף בין שני המונחים למרות ההבדלים הקונוטטיביים שלהם מכיוון שהם מתייחסים בדיוק לאותם חומרים.
הסמים הללו יוצרים ספקטרום שונה של השפעות פסיכולוגיות מממריצים כמו אמפטמין ומתאמפטמין או מסמים פסיכדליים כמו LSD או מסקלין. כפי ששמותיהם מרמזים, משתמשי האנטקטוגנים מדווחים לרוב על הרגשת אמפתיה, אהבה, וקרבה רגשית לזולת. לעומת זאת, נעשו עד כה רק השוואות ראשוניות ביותר של הסמים הללו במחקרי מעבדה מבוקרים.
אם מתייחסים ל-MDMA כאנטקטוגן מייצג, נראה שהפעילות הפרמקולוגית של הקבוצה הזו דומה לזו של מתאמפטמין. רמות הדופמין, סרוטונין ונוראפינפרין מחוץ לתא מועלות גם על ידי מתאמפטמין וגם על ידי MDMA. לעומת זאת, אנטקטוגנים אחרים מקבלים מעט מאוד תשומת לב מדעית, ועל כן קשה להסיק מסקנות בנוגע למנגנון פעולתם של אנטקטוגנים בכלליות. כמו כן לא ידוע מדוע אנטקטוגנים יוצרים השפעות רגשיות השונות משל ממריצים.
רבים מהאנטקטוגנים מופיעים בפקודת הסמים המסוכנים ואינם חוקיים בישראל ובמדינות אחרות בעולם.
באגסי

תקציר העלילה

הגנגסטר בנג'מין "באגסי" סיגל (וורן ביטי) שעובד במאפיה בניו יורק נוסע לקליפורניה ומיד מתאהב בווירג'יניה היל (אנט בנינג) כוכבת עולה בהוליווד. הוא רוכש בית בבוורלי הילס, ומתכנן להישאר שם בעוד אשתו ושתי בנותיו בסקרסדייל, בפרוורי ניו יורק.
בעת שהוא מטייל בנבדה עולה במוחו הרעיון לבנות קזינו במדבר. הוא מגייס את עזרתו של הגנגסטר מיקי כהן (הרווי קייטל) ומגייס מימון מראש המאפיה מאיר לנסקי (בן קינגסלי) ומגנגסטרים אחרים בניו יורק שמאשרים את העסקה שעלותה מיליון דולרים. באגסי מפקיד את וירג'יניה על ביצוע המשימה ומתחיל בבניית הקזינו מלון פלאמינגו Flamingo Las Vegas Hotel Casino, בלאס וגאס, נבדה. אלא שאין לו שום יכולת לבקר ולשלוט על התקציב שלו שמרקיע עד לסכום של שישה מיליון דולרים. באגסי עושה הכול על מנת להבטיח שחלומו יוגשם ואפילו מוכר את חלקו בקזינו ואת רוב נכסיו.
מודאג מהעלויות הגבוהות, מהעובדה שהקזינו הוא כישלון ושנעלם מהתקציב סכום של שני מיליון דולרים מזמין מאיר לנסקי את באגסי לפגוש אותו בלוס אנג'לס. באגסי מגלה שוירג'יניה גנבה את הכסף ואומר לה "תשמרי אותו עבור ימים קשים" במקום להשיב אותו. הוא קורא ללנסקי ואומר לו לא למכור לעולם את חלקו בקזינו ושהוא עוד יודה לו ביום מן הימים.
כשבאגסי שוהה בביתו בלוס אנג'לס מאוחר בלילה, הוא נהרג מיריות רובה (ככל הנראה מרוצח שכיר ששכרו לנסקי או אחד המאפיונרים האחרים). כשוירג'יניה שומעת את החדשות כשהיא בלאס וגאס היא נעשית מודאגת ויוצאת בחיפזון מהקזינו. הטקסט בסיום הסרט מספר שהיא השיבה את הכסף האבוד ושבוע אחרי כן התאבדה. הוא גם מספר שב-1991 (שנת יציאת הסרט לבתי הקולנוע) החלום בן שישה מיליוני הדולרים של באגסי בלאס וגאס נהפך להכנסות של מעל מאה מיליארד דולר.

פרסים

הסרט זכה בשני פרס האוסקר: האחד עבור הארט דיירקטור הטוב ביותר והשני עבור עצוב התלבושות הטוב ביותר. הוא היה מועמד לפרס השחקן הטוב ביותר (וורן ביטי), פרס שחקן המשנה הטוב ביותר (הארווי קייטל), פרס שחקן המשנה הטוב ביותר (בן קינגסלי), הצילום הטוב ביותר, הבמאי הטוב ביותר, המוזיקה הטובה ביותר, הפסקול המקורי, הסרט הטוב ביותר, התסריט הטוב ביותר לתסריט שנכתב במיוחד עבור הסרט. הוא היה מועמד לשמונה קטגוריות בפרס גלובוס הזהב וזכה בקטגוריית הסרט הטוב ביותר לסרט דרמה. הסרט שתיקת הכבשים זכה בקטגוריית רבות שהסרט באגסי היה מועמד להן ב-1991.
בעקבות פגישתם על הסט של הסרט, נישאו וורן ביטי ואנט בנינג.

תיאורו של סיגל

אף על פי שזכה בביקורות טובות, נמתחה על "באגסי" ביקורת על כך שלא תיאר נכון את באגסי סיגל. הסרט אינו מזכיר את ההיסטוריה הארוכה של סיגל כפושע אלים, ובכלל זה ביצוע מעשי אונס ורצח,

ואינו מראה את השם שיצא לו כאדם נוח להתרגז. הוא גם מתעלם לחלוטין מתפקידו של ויליאם וילקרסון ("האיש שבנה את לאס וגאס") בבניין הפלאמינגו; סיגל נראה מתבונן על מדבר שומם מחליט לבנות את הפלאמינגו, אולם המלון היה מפעלו הבלעדי של וילקרסון, החל מהרעיון ועד לביצוע הסופי, סיגל נעשה מעורב בו רק לקראת הסיום (בבעלותו של וילקרסון היו 48% מהפלאמינגו עד שהוא מכר את חלקו בשלב כלשהו). "חזיונו" של סיגל במדבר הוא אגדה אורבנית ניו יורקית בלבד.

גרסה ארוכה

בארצות הברית שוחררה להפצה גרסה מורחבת של הסרט. היא מכילה תשע סצינות נוספות של הסרט, שאורכה 149 דקות.
רומני (עיר)

היסטוריה

היישוב נוסד ככל הנראה כאתר מבוצר על הגדה התלולה של נהר הסולה בשנת 988 ונחשב אחד היישובים העתיקים ברוס של קייב. העיר מוזכרת לראשונה במסמך של ולדימיר השני משנת 1096, בשם romus (משמעות השם בליטאית: "שקט"). בשנת 1239 נכבשה על ידי המונגולים. בשנת 1369 נכבשה על ידי הדוכסות הגדולה של ליטא. בשנת 1569 בעקבות איחוד לובלין נהפכה לחלק מהאיחוד הפולני-ליטאי. בשנת 1708 נפלה העיר בידי השוודים.
בשנת 1781 העניקה הצארינה קטרינה הגדולה זכויות עיר לרומני.

יהודי רומני

בסוף ימיה של האימפריה הרוסית התקיימה בעיר קהילה יהודית, בין חבריה נמנו הפעילים הציוניים חיים ארלוזורוב בנו של הרב אליעזר ופנחס רוטנברג. ברבנות העיר כיהנו הרב אליעזר ארלוזורוב (1863- 1891), הרב יעקב קריצ'בסקי מ-1867, ומ-1887 הרב שניאור זלמן מרדכי נובקובסקי, ומ-1901 עד 1921 הרב חיים ישעיה שניאורסון בן הרב שלום דובער שניאורסון (מרציצה). 
בשנת 1920  למדו 600 ילדים בבית הספר היהודי ביידיש. ב-1928 למדו 90 ילדים בחדרים שהתקיימו בעיר. בין 1925 ל-1928 התקיימה בעיר ישיבה מחתרתית של חסידות חב"ד בראשות הרב יעקב גור אריה. בלחץ השלטונות, בתי כנסת התחילו להיסגר בשנות ה-30 והאחרון נסגר ב-1938.
בספטמבר 1941 העיר נכבשה על ידי חיילי גרמניה הנאצית, שהקימו בעיר גטו ליהודי העיירה (אם כי רבים מהם נמלטו מזרחה). בגטו הוקם יודנראט וכל היהודים אולצו ללבוש סימני הכר מיוחדים. ב-10 בנובמבר 1941, כל 1,223 תושבי הגטו נרצחו.
חלק מיהודי רומני לפני המלחמה הצליחו לברוח מזרחה ובסוף המלחמה חזרו לעיר. בשנת 1947 הקהילה היהודית הוקמה מחדש כקהילה רשומה, שמרכזה בבית כנסת ברחוב לונצ'רסקי 13. מנינים התקימו כל יום, כשביום חול בין 10 ל-15 מתפללים ובשבתות וחגים 60- 70. מ-1951 התפילות התקימו בבית מושכר של משפחת ארונוב בסימטת קירוב השנייה. כרבני הקהילה בתקופה הזאת שימשו ברקו גרצ'וקוב עד 1952, משה רובינסקי עד 1958 וקוטליאר מ-1958. משנת 1959 הקהילה התפקדה כלא רשומה. בשנת 1959 מספר היהודים היה קצת פחות מ-1000.(כ-3% מאוכלוסיית העיר).
לאחר התפרקות ברית המועצות נשארו בעיר קרוב ל-100 יהודים. הקהילה נרשמה כחברה באיחוד הקהילות של אוקראינה בשנת 1999, כשבתפקיד היו"ר כיהן שלמה בלובשטיין. משנת 2000 עד שנת 2011 עמדה בראש הקהילה ילנה גוריאינובה. מאז עליתה לישראל עומד  בראש הקהילה לב טריגר. לקהילה אין בית כנסת פעיל. הרב יחיאל שלמה לויטנסקי רב אזורי למחוז סומי באוקראינה מבקר מדי פעם בעיר ומעביר בה שעורים ופעילות.
נועם פנחסוב

חיים פרטיים

נועם פנחסוב הוא אח של הזמרת נעמה פנחסוב
אסקונדידו

היסטוריה

סביבת אסקונדידו יושבה בתחילה על ידי אינדיאנים. רוב הכפרים האינדיאנים נהרסו במהלך השנים לצורכי חקלאות ופיתוח. ספרד שלטה באזור מסוף המאה ה-18 ועד תחילת המאה ה-19 ופעלה רבות באזור. בשנת 1846 התקיים קרב בסמוך לעיר, במסגרת מלחמת ארצות הברית-מקסיקו, מה שהוביל לכיבוש השטח בידי ארצות הברית. בעשורים שלאחר מכן האוכלוסייה המקומית התאפיינה בתושבים רבים ממוצא היספני ולהגירה רבה באופן כללי.
באוקטובר 1883 רכשה קבוצה של משקיעים את האדמה עליה יושבת אסקונדידו. ההתיישבות אוגדה כעיר בשנת 1888. בשנת 1930 נסלל לעיר מערכת כבישים, דבר שפיתח אותה מאוד. עד שנות ה-70 של המאה ה-20 אסקונדידו התאפיינה בתור קהילה חקלאית מאוד, עד אשר רוב הקרקע החקלאית עברה לשמש כקרקע לדיור.

דמוגרפיה

לפי מפקד האוכלוסין משנת 2010 התגוררו בעיר כ-143,911 תושבים בכ-45,484 משקי בית כאשר הצפיפות היא כ-1,502.2 נפש קמ"ר. החלוקה הגזעית היא 60.4% לבנים, 6.1% אסייתים, 2.5% אפרו-אמריקאים, 1% אינדיאנים, 25.6% מגזעים אחרים וכ-4.4% משני גזעים או יותר. הגיל החציוני הוא 32.5 שנים.
מבין תושבי העיר הנודעים, ניתן למנות את קן בלוק, סמואל בראנן, ריי קוניף, אליזבת קובלר-רוס ושאנון מקמילן.

פוליטיקה וממשל

אסקונדידו מנוהלת על ידי ראש העיר ומועצה בת ארבעה חברים. הם והגזבר העירוני נבחרים אחת לארבע שנים.
מחקר משנת 2005 דירג את אסקונדידו כאחת הערים השמרניות ביותר בארצות הברית. רבים מתושבי העיר מתנגדים להגירה בלתי חוקית. בבחירות לנשיאות ארצות הברית  בשנת 2008, כ-54% מתושבי העיר הצביעו למועמד הרפובליקני ג'ון מקיין, בניגוד ל-44% שהצביעו למועמד הדמוקרטי ברק אובמה.
קליפורד קרזון

חייו

קליפורד מייקל זיגנברג נולד בלונדון למייקל ומרי זיגנברג, ששינו כעבור זמן קצר את שמם לקרזון.
קרזון למד באקדמיה המלכותית למוזיקה, שם זכה במדליית הזהב היוקרתית על שם מקפארן בשנת 1924, כשהיה בן 17. קרזן היה התלמיד הצעיר ביותר שהתקבל מאז ומעולם לחטיבה הבוגרת של האקדמיה. ב-1924 התמנה לאחד משבעה מרצי-משנה וב-1926 סיים את לימודיו.
הופעתו הראשונה בפומבי הייתה בקונצרט פרום ב-1923, שם ניגן את הקונצ'רטו המשולש של באך בניצוח הנרי ווד. בין 1928 ל-1930 השתלם אצל ארתור שנאבל בברלין. לאחר זאת למד אצל ונדה לנדובסקה ונדיה בולאנז'ה בפריז. הוא יצא לסיורי הופעות ברחבי אירופה וארצות הברית.
בשנת 1931 נשא קרזון לאישה את הצ'מבליסטית והפסנתרנית האמריקאית לוסיל ואלאס. לבני הזוג לא היו ילדים משלהם, אבל כשזמרת הסופרן הנודעת מריה צ'בוטארי מתה בשנת 1949 בווינה, בגיל 39, אימץ הזוג קרזון את שני בניה היתומים.
קרזון נודע במיוחד בפרשנויותיו ליצירות מוצרט ושוברט. על אף עזבון נכבד של תקליטים שהניח במותו, יחסו העוין להקלטות היה בגדר עובדה מוכרת ולא פעם אסר על הוצאת תקליטים, שלא הציגו אותו במיטבו ולא השיגו את אמות המידה הגבוהות שהציג לעצמו. בצעירותו צויין כמי שמעודד ביצועי מוזיקה מודרנית; לנוקס ברקלי הקדיש לו את הסונאטה לפסנתר שלו. בגיל מבוגר יותר נטה לדבוק ברפרטואר האוסטרי-גרמני של המאה ה-18 וה-19.
דודו של קליפורד היה אלברט קטלבי והוא תיאר את ילדותו באוזני מראיין בתוכנית של שירות השידור הבריטי:
"קליפורד הקטן היה אמור להיות במיטה, אבל לא, הוא ישב מחוץ לחדר, על מישורת המדרגות, מקשיב לנגינת    
הדוד שלי שעלתה אלי דרך בית המדרגות בבית אבי הישן, וכך קטעי המוזיקה הראשונים ששמעתי ממש היו אותן מנגינות בנות אלמוות של קטלבי."
בשנת 1980 קיבל קרזון את מדליית הזהב של אגודת הפילהרמונית המלכותית.
קליפורד קרזון נפטר ב-1 בספטמבר 1982 ונקבר לצד אשתו בחצר כנסיית סיינט פטריק בפאטרדייל, סמוך לביתם במחוז האגמים. על מצבתו חרותות מילות הפתיחה של "על המוזיקה" מאת שוברט: Du holde Kunst
("אמנות נאווה, מכולן יפית").
גנזי קדם

גנזי קדם הוא שנתון לחקר הגניזה הקהירית בעברית ובאנגלית. החל לצאת לאור בשנת תשס"ה 2005, במסגרת יד יצחק בן-צבי.
 בגניזה הקהירית מקורות רבים וחשובים לחקר היהדות במרחב הערבי והמוסלמי בימי הביניים, ובמיוחד יהדות צפון אפריקה וקהילות היהודים במצרים וארץ ישראל. ב"גנזי קדם" מתפרסמות תעודות מפוענחות ומבוארות שנמצאו בגניזה, ומחקרים מקיפים על התעודות שבגניזה. השנתון הוא אכסניה גם למחקר בין-תחומי של תעודות מגניזות נוספות ברחבי העולם, ומקבילותיהן בחברה הכללית.
 נושאי המחקר המתפרסמים ב"גנזי קדם" הם מגוונים, וכוללים את מכלול תחומי הידע בזמן שנכתבו התעודות: שירה, היסטוריוגרפיה, פילוסופיה, חוק ומשפט, רפואה ומדעים.
 "גנזי קדם" נוסד על ידי פרופ' ירחמיאל ברודי ודוד סקליר. כיום (2012) עורך את כתב העת ד"ר יהודה צבי שטמפפר. בקובץ פרסמו בין השאר החוקרים: שולמית אליצור, דליה מרקס, יהושע גרנט, גדעון בוהק, יוסף יהלום, פנחס רוט, חגי בן-שמאי, אבי שמידמן, ג'פרי חאן, בנימין קצוף ושרה סטרומזה.