google/wiki40b huggingface dataset:
אהרון קלוג

חייו

אהרון קלוג נולד בליטא לשני הורים יהודיים, לזאר ובלה. בשנת 1928 עבר עם הוריו לדרבן שבדרום אפריקה, שם גדל. בהמשך, למד קלוג באוניברסיטאות ביוהנסבורג ובקייפטאון והחל את לימודיו ברפואה, אך עבר לכימיה ומשם ללימודי פיזיקה ומתמטיקה, וסיים תואר במדעים. מאוחר יותר למד באוניברסיטת קייפטאון קריסטלוגרפיה. לאחר סיום לימודיו, נשאר עוד וניתח תוצאות של קריסטלוגרפיה באמצעות קרני X של תרכובות אורגניות. 
בין 1949 ל-1953 הוא השלים דוקטורט, בטריניטי קולג' שבאוניברסיטת קיימברידג'. תחילה ניסה להתקבל למעבדה של מקס פרוץ וג'ון קנדרו, אולם לא היה שם מקום. על כן למד במעבדה של דאגלס הארטרי (Douglas Hartree). עם סיום הדוקטורט הוא עבר לקולג' בירקבק שבאוניברסיטת לונדון, לעבוד במעבדה של ג'ון דזמונד ברנל יחד עם רוזלינד פרנקלין, עמה עבד על וירוס מוזאיקת הטבק. בעבודות על הווירוס, חקר מבנים שקשורים ל-RNA ול-DNA והיה מהראשונים ששילבו שימוש בקרני X ובמיקרוסקופ אלקטרונים קריסטלוגרפי כדי לפענח מאקרומולקולות. קלוג מצא כיצד המולקולות מתגבשות וכן כיצד בנוי הכרומטין, כולל הנוקלאוזומים הקשורים אליו. בעזרת מחקריו, עזר קלוג לפתח את הביולוגיה המבנית.
ב-1962 עבר קלוג למכון הביולוגיה המולקולרית (MRC) באוניברסיטת קיימברידג', אותו ניהל בשנים 1986–1996.
לאורך השנים, השתמש קלוג בשיטות שונות, בהן קריסטלוגרפיה בקרני רנטגן, מיקרוסקופיה והדמיה מבנית, לצורך פיתוח מיקרוסקופ אלקטרונים קריסטלוגרפי, הישג עליו זכה בפרס נובל לכימיה. מיקרוסקופ אלקטרונים קריסטלוגרפי בונה מאוסף של תמונות דו-ממדיות של גביש, המצולמות מכיוונים שונים, תמונה תלת-ממדית שלו.
ב-1988, קיבל תואר אבירות, וב-1995 הצטרף כחבר במסדר ההצטיינות הבריטי. בשנים 1995–2000 נבחר להיות נשיא החברה המלכותית.
בישראל קרויים על שמו רחוב אהרון קלוג בראשון לציון, ומרכז אהרון קלוג למחקר משולב של המבנה הביומולקולרי ותפקודו באוניברסיטת בן-גוריון.
נפטר בקיימברידג' ב-20 בנובמבר 2018. היה נשוי לליבה בוברו (Liebe Bobrow) ולהם שני בנים. נכדו, ד"ר יואל קלוג הוא בוגר המחלקה למדעים ביו-מולקולריים במכון ויצמן למדע, נכון ל-2018 הוא פוסט-דוקטורנט במחלקה לפתולוגיה של אוניברסיטת אוקספורד.
נקודת מבט (פילוסופיה)

נקודת מבט היא הסתכלות סובייקטיבית על סיטואציה או רעיון. בפילוסופיה, נקודת מבט היא אמצעי להבעת חשיבות ודעה אישית,
 כמו למשל בדוגמת המשפט "על פי נקודת המבט האישית שלי". ישנן עדויות לשימוש פיגורטיבי בביטוי הזה בערך מאז שנת 1760. במשמעות הזו, השימוש הוא שם נרדף לאחת מהמשמעויות של המונח פרספקטיבה.

ניתוח

מרגריטה וואזקואז קמפוס ואנטוניו מנואל ליז גוטיירס בעבודתם: "הרעיון של נקודת המבט", נותנים ניתוח מקיף למבנה של המושג. הם מציינים כי למרות היותו של הביטוי קריטי משמעותי בשיח הנפוץ, הרעיון לא מספיק מנותח, למרות קיומן של כמה יצירות חשובות בתחום. הם מזכירים כי פילוסופים יוונים, החל מפרמנידס והרקליטוס, כבר דנו ביחס בין ה"מראה" לבין המציאות, כלומר, איך נקודות המבט שלנו מתחברות עם המציאות. החוקרים הצביעו ספציפית על  המאמר של לודוויג ויטגנשטיין: טרקטט לוגי-פילוסופי. הם רואים בתאוריה של ויטגנשטיין ל"תמונות" או "מודלים" (ויטגנשטיין השתמש במילה הגרמנית "בילד", שמשמעותה כפולה: גם "תמונה" וגם "מודל") כהמחשה ליחסים בין נקודות מבט למציאות.
המושג של "נקודת מבט" הוא מאוד רב-תכליתי ומרובה משמעויות. דברים רבים עשויים להישפט מנקודות מבט מסוימות אישיות, מסורתיות או מוסריות (כמו במשפט לדוגמה "היופי הוא בעיני המתבונן"). הידע שלנו על המציאות היא לעיתים קרובות יחסי נקודת מבט מסוימת.
וואזקואז קמפוס וליז גוטיירס הציעו לחקור את הקונספט של נקודת מבט על ידי שימוש בשתי גישות: אחת מבוססת על הרעיון של גישה יחסית, והשנייה על רעיון ה"מיקום" וה"גישה".

גישות יחסיות

את המבנה הפנימי של נקודת מבט ניתן לנתח באופן דומה לקונספט של גישות יחסיות. גישה יחסית היא גישה, כמו למשל מצב נפשי של מישהו כלפי טענה. דוגמאות לגישות כאלו הן למשל "להאמין במשהו", לחשוק במשהו", לנחש משהו", "לזכור משהו" ועוד. וואזקואז קמפוס וליז גוטיירס הציעו שנקודת מבט יכולה להיות מנותחת כמערכת מובנית של גישות יחסיות. המחברים כיוונו לחיבור מאת כריסטופר פיקוק בשם: "רגש ותוכן". 
במסגרת גישה זו אדם יכול לבצע סיווגים אונטולוגיים של הבחנות שונות, כמו למשל נקודת מבט יחידנית לעומת נקודת מבט קולקטיבית, נקודת מבטח אישית לעומת לא-אישית, נקודת מבט לא-קונספטואלית לעומת נקודת מבט רעיונית, ועוד.

מיקום וגישה

בעוד שמטרת תאוריית הגישות היחסיות היא בעיקר לנתח נקודות מבט בצורה פנימית, "מיקום/גישה" מנתחת נקודות מבט בצורה חיצונית, על ידי הגדרת התפקיד שלהם. המונח "גישה" מתייחס להצהרה של ליז גוטיירז שלפיה: "נקודות מבט, או פרספקטיבות, הן תמד דרכים להוות גישה אל העולם ואל עצמנו", והמונח "מקום" הוא בהתייחסות לציטוט של ג'ון מולין שלפיו נקודות מבט הן: "דרכים להצגת דברים ואירועים ממיקום ספציפי". מולין דוחה את הרעיון לפיו נקודות המבט ניתנות לצמצום עד לכדי חוקים שמבוססים על תאוריות, פתגמים או דוגמאות. מולין מתייחס לרעיון של "מיקום" בשתי דרכים: באופן ישיר, כנקודת תצפית, ובאופן רחב יותר, כדרך בה נקודת תצפית נתונה מספקת פרספקטיבה, כלומר: משפיעה על התפיסה.
גישה זו עשויה להתייחס גם לעניינינים אפיסטמולוגיים, כגון יחסיות, קיום מוחלט של נקודת מבט, תאימות של נקודות מבט (כולל חוסר הסכמה כללי), אפשרות של נקודת מבט ללא נושא, וכו'.
מחזה חלום

תקציר העלילה

הדמות הראשית במחזה היא אגנס, בת דמותה של האלה הודית אינדרה. היא יורדת לכדור הארץ כדי לבחון את בעיותיהם של בני האדם. היא פוגשת ארבעים דמויות, חלקן בעלות ערך סמלי (כגון ארבעה דקאנים של פקולטות באוניברסיטה שמייצגים את התאולוגיה, פילוסופיה, רפואה ומשפטים). לאחר שהיא עדה לסוגי סבל שונים שחווים בני האנוש (למשל עוני, אכזריות ושגרת חיי המשפחה), בתם של האלים נוכחת לדעת שיש לרחם על בני האדם. לבסוף, היא שבה לשמיים, כשרגע זה נדמה כהתעוררות מרצף אירועים דמויי חלום.

פרשנות

השימוש בחלום מייצגת צורה עבודה תיאטרונית שפונה למחבר ריאליסטי מסורתי ובה סטרינדברג מסתייג מצורות מבע ריאליסטיות כגון מטריאליזם, מלחמת מעמדות, מאבק בין המינים, ומהרס הנישואים המסורתיים כמו (כפי שכתב במבוא): 
"תבניתו המפוררת, אך ההגיונית כנראה של חלום."
במחזה עצמו ניכר שינוי בסגנון, שיהיה בעל השפעה רחבה על התפתחות הדרמה המודרנית. סטרינדברג שהתנזר מריאליזם, מסביר שהוא בנה את המחזה, לא בתבנית של סיבה ותוצאה שמאפיינת את "המחזה העשוי היטב", אלא בהקשרים אסוציאטיביים המצויים בחלום. תוך מעבר מיידי ממקום למקום; הזמן נע קדימה ואחורה. במהלך המחזה, טירה גדלה בגן, כאילו הייתה צמח. בסיום המחזה היא נשרפת, וחושפת חומה של פרצופים סובלים ומיואשים, ואז ניצן הפרח שעל גג הטירה נפתח והופך לכריזנטמה ענקית.
ניתן לראות את התיאור הטוב ביותר של סגנון המחזה במילותיו של סטרינדברג עצמו בהערת המחבר:
"דמויות מתפצלות, נכפלות, מתרבות, מתנדפות, מתגבשות, מתפזרות, מתכנסות. אבל תודעה אחת ניצבת מעל הכל, זו של החולם; לגביו אין סודות, אין אי-התאמות, אין ספקות, אין חוק. הוא לא דן, הוא לא מזכה, הוא רק מדווח; ומאחר שהחלום הוא לרוב עצוב וכואב, ורק לעיתים רחוקות בעל אופי עליז, עוברת נימה של מלנכוליה ושל חמלה על כל החיים דרך כל מהלכו הקופצני של הסיפור."
המחזה עצמו אינו סובב סביב דמות מוגדרת היטב, אלא פשוט עוקב אחרי אדם שנדמה שהוא של אנשי מקצוע שונים, כולם מבולבלים. הניגוד הנשי היא דמות בתו של אינדרה, דמוית ישו, אותה שיחקה בהפקה המקורית, הרייט בוסה, אשתו לשעבר של סטרינדברג.

הפקות ידועות

הצגת הבכורה העולמית של "מחזה חלום" התקיימה בתיאטרון השוודי באפריל 1907, שש שנים לאחר כתיבתו. הרייט בוסה, אשתו השלישית של סטרינדברג (ממנה היה גרוש באותה עת) גילמה את דמותה של אינדרה. ויקטור קסטגרן ביים את ההפקה וקרל גראבאו היה מעצב התפאורה. המבקרים של אותה עת ציינו שדרישות המחזה הפכו לכמעט בלתי אפשרית את העלאתה של הפקה משביעת רצון. סטרינדברג רצה להעלות את המחזה בתיאטרון אינטימי, אולם לבסוף הדבר לא עלה בידו.
המחזה בוים בידי כמה מהבמאים הידועים ביותר של המאה העשרים, בכללם מקס ריינהרדט, אולוף מולאנדר, אנטונן ארטו, אינגמר ברגמן, רוג'ר בלין, רוברט וילסון, מייק דמפסי ורוברט לפייג'.
קריל צ'רצ'יל עיבדה את המחזה, שהוצג בתיאטרון המלכותי הלאומי בלונדון ב-2005. העיבוד הוצג במקומות נוספים כמו אנסמבל תיאטרון אדג' בסיאטל ב-2007, תיאטרון ג'ובסייט בטמפה ובדרמה סטודיו של אוניברסיטת שפילד, שפילד ב-2012.
עיבוד חדש מאת אמה ריי הועלה באוקספורד פלייהאוס ב-2011.
גלן דייוויס (אתלט)

ביוגרפיה

דייוויס נולד בפולנסבי, מערב וירג'יניה, וגדל במרייטה. הוא כונה "ג'יפ דייוויס" לאחר שאימץ כנער שם של דמות מהקומיקס "פופאי". לאחר שהוריו נפטרו בהיותו בגיל 15 הוא עזב עם תשעת אחיו לברברטון, אוהיו. 
ב-1954 הוביל את קבוצת האתלטיקה בבית הספר התיכון שלו לזכייה באליפות האתלטיקה הארצית. הוצעו לו כמאתיים מלגות ללימודי ההמשך שלו, והוא בחר ללמוד ולהתאמן באוניברסיטת המדינה של אוהיו.
דייוויס התאמן תחת הדרכתו של לארי סניידר, מאמנו של האתלט הנודע ג'סי אוונס.

שיאן עולם

בתחרות אתלטיקה שנערכה בלוס אנג'לס, קליפורניה ביולי 1956 קבע דייוויס בריצת 400 מטר משוכות שיא עולם חדש של 49.5 שניות, ובכך היה לאתלט הראשון בהיסטוריה שרץ ריצה זו מתחת ל-50 שניות.

אלוף אולימפי

באולימפיאדת מלבורן (1956) זכה דייוויס במדליית זהב בריצת 400 מטרים משוכות. בתוצאת הריצה שלו קבע שיא אולימפי חדש של 50.1 שניות, לפני חבריו לנבחרת ארצות הברית, אדי סאות'רן (50.8 שניות) וג'וש קאלברת' (51.6 שניות).
בתחרות אתלטיקה שנערכה בבודפשט, הונגריה באוגוסט 1958 קבע דייוויס בריצת 400 מטר משוכות שיא עולם חדש של 49.2 שניות. בתקופה זו זכה דייוויס בפרס ג'יימס א' סאליבן, פרס לספורטאי החובבן הטוב ביותר.
באולימפיאדת רומא (1960) זכה דייוויס בשתי מדליות זהב. בריצת 400 מטר משוכות הוא הגן על תוארו וזכה במדליית זהב ובשיא אולימפי חדש של 49.51 שניות, לפני חבריו לנבחרת ארצות הברית, קליף קושמן (49.77 שניות) ודיק הווארד (49.90 שניות). הוא זכה עם חבריו לנבחרת במדליית זהב נוספת בריצת שליחים 4x400 מטר והשיג בשיא עולם חדש של 3:02.37 דקות, לפני נבחרות גרמניה (3:02.84 דקות) ואיי הודו המערבית (3:04.13 דקות). 
לאורך השנים כאתלט היה קרוב מספר פעמים לשבירת שיאי עולם במספר ענפי אתלטיקה נוספים: ריצת 100 מטר (10.3 שניות), 200 מטר (21.0 שניות), 400 מטר (45.2 שניות), חצי מייל (1:52 דקות), 120 יארד משוכות גבוהות (14.0 שניות), 200 מטר משוכות נמוכות בעקומה (22.5 שניות) וקפיצה לרוחק (8.24 מטר). לפיכך הישגיו נחשבים גבוהים מאוד בהיסטוריה של האתלטיקה, ושמו מופיע ב"היכל התהילה האולימפי" של ארצות הברית.
ב-1960 הופיע על שער המגזין האמריקאי הנחשב ספורטס אילוסטרייטד.

לאחר הפרישה

לאחר שפרש מאתלטיקה הפך דייוויס לשחק פוטבול מקצועי בקבוצת דטרויט ליונס, בה שיחק בשנים 1960 ו-1961, בעמדת התופס. הוא קיבל 10 תפיסות ל-132 יארד במהלך שתי העונות בהן שיחק בקבוצה.
בהמשך עבר דייוויס לקריירה כמאמן אתלטיקה. הוא אימן את קבוצת האתלטיקה באוניברסיטת קורנל בשנים 1963-1967, ובעונתו האחרונה שם אימן את הקבוצה במסגרת ליגת האתלטיקה של ליגת הקיסוס.
דייוויס היה מורה אהוד בבית הספר התיכון בעירו ברברטון. היה מאמן אתלטיקה ופוטבול בברברטון במסגרות שונות 33 שנים. כן היה מורה לנהיגה ובעליו של בית הספר לנהיגה אולימפית "ג'יפ", שנקרא על שמו. תקופה מסוימת היה גם בעלים-שותף של פיצרייה. בסוף שנות ה-90 סבל מהתקף לב קל, ובעקבותיו פרש והעביר את עסקי בית הספר לנהיגה לבנו טים.
דייוויס היה נשוי לדלורס ואב לשני בנים ובת. הוא מת בגיל 74 לאחר מחלה ממושכת.
ביל מילר (מוזיקאי)

ביוגרפיה

מילר נולד בשמורת האינדיאנים סטוקברידג'-מנסי, ליד העיר שוואנו שבצפון מדינת וויסקונסין. שמו המוהיקני הוא פוש-יה היאיי שקא ( "שיר הציפור"). הוא החל לנגן בגיטרה בגיל 12 וכיום הוא שולט גם בחליל האינדיאני. בשנת 1973 עבר למילווקי וזכה במלגה לבית ספר לאמנויות; כיום הוא אמן מקצועי שציוריו ורישומיו זכו לשבחים רבים. 
בשנת 1984 עבר לנשוויל. הפריצה הגדולה בקריירה שלו אירעה כאשר המוזיקאית הידועה טורי איימוס, לאחר שהאזינה לאלבום שלו 'כבישים אדומים' בעת מסע ההופעות שלה, ביקשה ממנו שייתן את הקטע הפותח במסע ההופעות שלה – 'מתחת לוורוד'. מילר הלך וצבר קהל מעריצים בקרב מוזיקאים אחרים מתחומים מוזיקליים מגוונים. הוא ערך מסעי הופעות עם מוזיקאים שונים דוגמת אדי ודר מלהקת פרל ג'אם, להקת בודינס, ריצ'י הייבנס וארלו גאת'רי ובנוסף חיבר שירים ביחד עם אמנים כמו ננסי גריפית', פיטר רוואן וקים קרנס. 
בשנת 2005 זכה מילר בפרס גראמי בקטגוריית האלבום הילידי אמריקני (אינדיאני) הטוב ביותר, עבור אלבומו האינסטרומנטלי 'שירי חלומות הארזים'.  
באחד הראיונות אמר:, "אני מעריך אנשים שנאבקים עבור מטרה כלשהי. אני נאבק למען האמת. אם אתה נאבק עבור דבר שאתה מאמין בו, אין לך מושג על כמה אנשים תוכל להשפיע". שיריו תמיד היו רוחניים מאוד ובלטו בעיסוקם באמונה הנוצרית ובלשונו האינדיאנית המקורית; היצירה 'גשם הנשמה' היא דוגמה לדיאלוג אלגנטי זה. הוא חצה גבולות של ז'אנרים בתקליט 'שמע תפילותינו' שיצא בשנת 2000 בהוצאת 'אינטגריטי מיוזיק' כפרויקט מוזיקת תפילה נוצרית. בעוד שכמה מן השירים נכתבו במשותף עם יוצרים מוכרים בז'אנר הזה, מילר הקליט מחדש מספר שירים מוכרים דוגמת 'שבחים'  מתוך האלבום 'הדרך האדומה' 'הקשיבו לי' מתוך 'עורב בשלג' אשר, בהקשר חדש, הבהיר את הנקודה שניתן להיות אינדיאני לחלוטין ובו בזמן גם נוצרי בכל מאת האחוזים. השירים הבולטים ביותר באלבום היו מן הסתם גרסת הכיסוי שלו לשיר 'אני מאמין בך' של בוב דילן ופרשנות חדשה שנתן לספיריטואל  "Ain't Gonna Let Nobody Turn Me Around". 
מילר שיתף פעולה עם מספר מוזיקאים אינדיאנים מוכרים כמו רוברט מיראבאל, קרלוס נקאי וג'ואן שננדואה. הפרויקט שלו עם מיראבאל, "סוויטה אינדיאנית" (Native Suite), היה פרויקט ניסיוני ומסורתי, בהשתתפות חליל וכלי הקשה, בנוסף לשירת pow-wow מוהיקנית. הוא תרם את קולו גם לאלבום 'מוזיקת אור' של תומאס קינקייד משנת 2000 שהשתתפו בו רוב מאת'ס והדיווה הנוצרית האוסטרלית מישל טיומז. 
בתחילת 2008 עבד מילר על פרויקט בעיר לה קרוס שבויסקונסין עבור 'בית השואבה' (The Pump House ), מרכז אומנויות אזורי. מילר צייר אחת מן האנפות הרבות בגובה שני מטרים שיוצעו במכירה פומבית ויוצבו ברחבי העיר במחווה לאמנות. בעיר לה קרוס גם התקיימה ב-25 באפריל 2008 הבכורה העולמית לסימפוניה של ביל מילר 'המעוז האחרון', בביצוע התזמורת הסימפונית של לה קרוס בהשתתפות מוזיקאים ורקדנים אינדיאנים, ובניצוחה של איימי מילס. הסימפוניה שחוברה במשותף עם ג'ושוע יודקין וקריסטין וילקינסון, נוצרה בהשראת ביקור שערך מילר בגיל תשע באתר הקרב המפורסם 'ליטל ביגהורן'. היצירה שנקראת 'סימפוניה של תקווה' עוסקת באותו קרב, ובפיוס שעבור ביל מילר, אדם המקדיש עצמו לשורשיו האינדיאנים והנוצרים - חייב להתגשם.
ניקל מריה

פעילותה בתקופת השואה

מינואר 1943 עד לסוף מלחמת העולם השנייה, מריה ניקל, אמא צעירה לשניים, הסתירה תינוקת צעירה בשם רחא אברהם (Reha Abraham) בדירת הפועלים שלה ברובע טמפלהוף בברלין.
מריה יצרה קשר עם הורי התינוקת כאשר כל מגע בין יהודים לגרמנים היה כבר אסור בהחלט. ב-1942 כחדשיים לפני לידתה של רחא, אמה רות אברהם (Ruth Abraham), הייתה בדרכה לעבודת הכפיה שלה במפעל סטארק (Starke pharmaceutical plant) ברובע טמפלהוף בברלין. מריה ניקל עקבה אחרי רות עד שהצליחה ליצור איתה קשר, ושאלה אם יש דרך כלשהי שהיא יכולה לעזור לה. רות אברהם סירבה ואמרה שאין דבר שאישה גרמניה יכולה לעשות עבורה.
מריה המשיכה להציע עזרה בכל פעם שפגשה בה, אך בכל פעם אברהם סירבה. אברהם, שדיברה עם בעלה על המקרים, הסכימו שניקל ככל הנראה לוקה בנפשה או לחליפין היא סוכנת של הגסטפו.
בערב חג המולד, ניקל ניגשה למפעל בו עבדה אברהם, וביקשה לראותה. לכשהגיעה אברהם, ניקל הציעה לה סל מלא באוכל כשהיא אומרת "לא יכולתי לאכול את ארוחת החג שלי כשאני יודעת שאת רעבה".
כחודשיים לאחר מכן, בינואר 1943, כשנולדה רחא אברהם, בתם של רות ובעלה, ההורים היו מוכרחים לברוח ולהתחבא. ניקל הציעה לאברהם לטפל בתינוקת שלה, והזמינה אותה לבוא לבקר אותה בדירתה בכל עת שתרצה. כאשר רחא חלתה, ניקל טיפלה בה במסירות ואף לקחה אותה לבית החולים על מנת לקבל טיפול בקרינה עבור גידול שהתגלה בגופה.
כשאביה של רחא התחבא, ניקל סיפקה לו את המסמכים של בעלה הארי, אשר איפשרו  לו להתחזות כנהג משאית במלחמה.
במשך כשנתיים, עד לסוף המלחמה, ניקל הוסיפה ועזרה לרחא ולהוריה להשאר בחיים בגרמניה הנאצית.

לאחר המלחמה

כשלוש שנים לאחר תום המלחמה, משפחת אברהם עברה לגור בניו יורק, שם פתחו חנות רהיטים. מריה ניקל, איתה הם נשארו נשארו בקשר קבוע, סירבה להצעותיהם לעזרה.

הכרה והנצחה

ב-1 בדצמבר 1970, יד ושם הכיר בניקל מריה כחסידת אומות עולם.

לקריאה נוספת

השכל, אמיר. גיבורים רגילים. יבנה: הוצאת שורשים תשע"ד, פרק 12.
גיירמו ויסקארה

קריירת מועדונים

ויסקארה נולד בבוליביה ובגיל צעיר עבר עם משפתחו לברזיל. ויסקארה התחיל לשחק כדורגל בקבוצת הנוער של ויטוריה מליגת העל הברזילאית.
בעונת 2014/2015 הושאל לבוליבר. ב-21 בספטמבר 2014 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 5-0 נגד ספורט בויס. את העונה סיים עם הקבוצה כאלוף הקלאסורה וכאלוף האפרטורה.
בקיץ 2015 הושאל לאוריינטה פטרולרו. בעונתו הראשונה במועדון, שיחק ברוטציה עם מרקוס ארגו וסיים את העונה עם 16 משחקי ליגה. בעונתו השנייה במועדון רשם 41 הופעות בליגה.
את עונת 2017/2018 התחיל כשחקן חופשי וב-12 בינואר 2018 חתם בהפועל רעננה מליגת העל עד לסיום העונה.
בקיץ 2018 ויסקארה חזר לאוריינטה פטרולרו.

קריירה בינלאומית

בפברואר 2013 זומן לראשונה לסגל נבחרת בוליביה לקראת המשחק נגד האיטי. ב-29 במאי 2016 ויסקארה ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בהפסד 4-0 לארצות הברית.
ויסקארה נכלל בסגל הנבחרת לקראת הקופה אמריקה 2016.
עטרת

מקור השם

בתחילה נקרא היישוב החדש נווה צוף ב', עקב סמיכותו ליישוב נווה-צוף הקיים. בהמשך התקבל השם "עטרת", בזיקה לשמה של העיר המקראית עֲטָרוֹת שבנחלת שבט אפרים. זאת, בשל הסמיכות לכפר עטארה, המשמר שם זה.

גאוגרפיה

היישוב ממוקם על הר בגובה 762 מטר, כאשר ממערב לו נמצאות רק גבעות נמוכות ממנו. מעטרת ניתן להשקיף על השפלה ועל מישור החוף של ישראל מחיפה בצפון ועד לעזה בדרום, וניתן לראות ממנו גם את הים התיכון. עטרת ממוקמת סמוך לכביש 465 - כביש חוצה בנימין.
אקלימה של עטרת הוא אקלים סובטרופי ים תיכוני, Csa לפי שיטת קפן. הקיץ בעטרת חם ויבש, והחורף קר וגשום. פעם בכמה שנים יורד בעטרת שלג.

התיישבות ראשונית

החלטת ממשלה ראשונה בנושא הרחבת היישוב נווה-צוף התקבלה ב-20 בדצמבר 1978.
ההחלטה הספציפית על הקמת היישוב החדש בשם "עטרת" כ־5 ק"מ דרום-מזרחית לנווה-צוף נרשמה בתאריך 6 בדצמבר 1981. בעידודו ובתמיכתו של אריאל שרון ששימש באותה עת שר ההתיישבות. 
היישוב בפועל הוקם באוגוסט 1981, על ידי שלוש משפחות דתיות אשר אליהן הצטרפו כבר בשנה הראשונה 8 משפחות נוספות
.

הנהלת היישוב

היישוב מנוהל בידי מזכירות של חמישה חברים (כולל יו"ר מזכירות) הנבחרים מדי שנה על ידי תושבי היישוב ופועלים בהתנדבות, ומזכיר היישוב.

תעשייה ומסחר

בעטרת קיים אזור תעשייה קטן, הכולל נגרייה, מפעל מוצרי מתכת ומספר מחסנים.
פועלת ביישוב חנות מכולת. בנוסף פעמיים בשבוע ביישוב פתוחה ירקניה. כפעם בחודש נפתח דוכן פלאפל.

שירותי בריאות

ביישוב פועל סניף קופת-חולים "לאומית". ניתן לקבל בסניף שירותי רופא משפחה, רופא ילדים ואחות. שירותי רפואה דחופה ניתן לקבל בסניף טר"ם בעיר מודיעין. בנוסף, ביישוב נמצא בכוננות אמבולנס וצוות חובשי מד"א מחברי היישוב.

תחבורה

אוטובוס קו 468 של חברת אגד תעבורה עובר דרך היישוב מספר פעמים ביום ומחבר אותו לירושלים ולמודיעין. מועצה אזורית מטה בנימין מפעילה מערך הסעות תלמידים לבתי ספר אזוריים. ביישוב 2 תחנות אוטובוס. עקב דלות יחסית של התחבורה הציבורית, ביישוב מקובלת תנועה בטרמפים, כולל פורום יישובי לאיתור יעדים נדרשים.

בתי-ספר

המוסד החינוכי העיקרי ביישוב הוא ישיבת כינור דוד, ישיבה תיכונית במגמה תורנית ומוזיקלית.
היישוב מספק מסגרות חינוכיות לגילאים 0–6 שנים, באמצעות קבוצות מעון עד גיל 3 וגני ילדים ברמות טרום-טרום-חובה, טרום-חובה וחובה. בית הספר היסודי אליו משתייכים ילדי עטרת ממוקם בנווה צוף. חטיבת ביניים לבנים נמצאת בבית-אל וחטיבה לבנות ביישוב עפרה. בנוסף ישנו ביישוב גן חינוך מיוחד לילדי האזור.

שירותי דת

בהיותו יישוב דתי, חברי עטרת משקיעים בשירותי דת שונים. ביישוב פועלים 3 בתי כנסת (בית כנסת מרכזי, בית כנס ספרדי ובית כנסת תימני "עטרתימן"). ביישוב פועל מקווה נשים, מקווה גברים, תלמוד-תורה לגילאי גן ובית הספר, מערך שיעורי תורה לכל הגילאים בימי חול, בשבתות ובחגים, קבוצת הדף היומי. רב היישוב הוא הרב עזריאל אריאל (בנו של הרב יעקב אריאל, רב העיר רמת-גן).
בשנת 2018, לאחר שנים ארוכות של גיוס כספים החלה בנייתו של מקווה גברים ביישוב, ולקראת סוף השנה, הוא נחנך.
בחודש ספטמבר 2014 הונחה אבן הפינה לבנין בית הכנסת שישלב בתוכו מקום תפילה לכל העדות ביישוב.
באוקטובר 2018 החלה הבניה בפועל, והיא עתידה להסתיים בספטמבר 2019
ג'ורג' רולינסון

חייו

רולינסון נולד באוקספורדשייר, והיה אחיו הצעיר של הנרי רולינסון.
לאחר שקיבל את התואר שלו באוניברסיטת אוקספורד (מטריניטי קולג') בשנת 1838, הוא קיבל מענק מחקר באקסטר קולג', אוקספורד, בשנת 1840. בין 1842 ל-1846 היה שם עמית ומרצה. הוא קיבל את התואר פרופסור בשנת 1841. בשנת 1859 היה מרצה לתאולוגיה נוצרית, והיה ראש הקתדרה להיסטוריה עתיקה על שם קמדן בין השנים 1861-1889.
בשנת 1872 הוא התמנה לקאנון של קנטרברי, וב-1888 היה לרקטור של כל הקדושים (Rector of All Hallows). בשנת 1873 הוא מונה למשגיח כינוס מנהיגי הכנסייה של קנטרברי.
בשנת 1846 נישא ללואיזה צ'רמסייד.
אדיגה חאבזה

אדיגה חאבזה (באדיגית: Адыгэ Хабзэ) הוא הקוד המכונן של חיי הצ'רקסים. מרכזו הוא משמעת, אומץ, נדיבות, נאמנות ושליטה עצמית. האדיגה חאבזה מורה על שמירה על האומה, על הארץ, על הכבוד העצמי ועל כבוד המבוגרים והזקנים. האדיגה חאבזה הוא קוד נוקשה, וסטיות ממנו נחשבות לחמורות. הוא מפרט איך להיות איש של כבוד, והוא מועבר בעיקר דרך סיפורים ושירים אודות הנארתים (גיבורי המיתולוגיה הצ'רקסית) שמלמדים את האדם הצ'רקסי איך להתנהג כלפי עצמו וכלפי חברתו. עוד עיקרים קדושים המועברים באדיגה חאבזה הם הכנסת האורחים, הכבוד לנשים וגבורת הלוחם. רדיפה אחרי כסף, עושר וראוותנות נחשבים בתרבות הצ'רקסית לחרפה גדולה.
המונח המשלים וההופכי לחאבזה הוא ה-חינאפ (באדיגית: Хьэинап) שפירושו "בושה".
המונח חינאפ מיוחס למי שעובר על חוקי החאבזה ובכך מבייש את עצמו בקרב החברה הצ'רקסית.

חאבזה בעולם המודרני

בעידן המודרני התפתחו באדיגיה מוסדות כגון בתי ספר, בתי משפט, רשויות וכו. במוסדות הללו קיימים חוקים ועל כן בשפה האדיגית מצאו לנכון להשתמש  במונח חאבזה כדי לתאר חוק. על מנת לתאר חוק או קוד אתי של מוסד כלשהו בשפה האדיגית יש לצרף את המילה חאבזה אל שם המוסד.
מרדכי ליפסון

מרדכי ליפסון (בכתיב יידי: ליפסאָן; 1885, ביאליסטוק, פולין – 14 בינואר 1958, כ"ב בטבת תשי"ח, תל אביב) הוא שם העט של מרדכי יאבורובסקי, שהיה סופר ומתרגם פורה, ופולקלוריסט דו-לשוני, יידי ועברי.
נולד בביאליסטוק ליום טוב ליפסאן. בילדותו למד ב"חדר מתוקן", והשלים לימודיו בישיבת 'החפץ חיים'. בשנת 1903 הוסמך לרבנות ושימש זמן קצר כרב בפועל. בשנת 1906 היגר לבלגיה, ושהה כשבע שנים באנטוורפן שם למד את מקצוע ליטוש היהלומים, עסק בהוראה וערך עיתוני יידיש.
בשנת 1913 היגר לארצות הברית והתיישב בניו יורק. בארצות הברית התמסר לעבודת עריכה כתיבה עיתונאית פורה בשתי הלשונות עברית ויידיש. אז גם החל בכתיבתו לילדים, וכפולקלוריסט הרבה לפרסם מעשיות עם מעובדות, משלים עממיים, מימרות ובדיחות והלצות עם. הוא הרבה לתרגם במשך חייו מן העברית אל היידיש ומן היידיש אל העברית.
מרדכי ליפסון עלה לארץ ישראל בשנת 1930, והשתלב מיד בעולם העיתונות וכתבי העת. היה עורך העיתון "העברי", בין השנים 1916 עד 1921. את כתבי העת האמריקאים העבריים "התורן" ו"הדואר" ערך במשך כמה שנים. בארץ ישראל ערך ליפסון את העיתונים "בוסתנאי", "דואר היום", ו"הצופה". וכן היה עורך הוצאת הספרים "אמנות" בתל אביב.
ליפסון התפרסם כמתרגם מוכשר של סופרי היידיש הגדולים: יצחק בשביס-זינגר, יוסף אופטושו, ישראל יהושע זינגר ואחרים. מסופרי העולם הידועים תרגם מיצירות קנוט המסון, והגרמניה אנה זגרס. מרדכי ליפסון פרסם בחייו כשלושים כרכים, רובם בעברית, של תרגומים, אסופות פולקלור ותולדות אנשי השם, גדולי ישראל באורחות חייהם וביצירתם שבעל פה.
ארז

מאפיינים

גובהם של עצי ארז 35–50 מטר (ולעיתים אף יותר, עד 60 מטר)אורכו של עץ ארז בן שנה הוא 1–3 מטר. עליהם ירוקי-עד, בצורת מחט, באורך 8 עד 50 מילימטר. הארז הוא צמח חד-ביתי (המכיל גם אצטרובלים זכריים וגם נקביים). לאצטרובלים הזכריים קשקשים הנושאים בצדם התחתון 2 שקי גרגירי אבקה, ואילו לאיצטרובלים הנקביים יש בצדם העליון 2 ביציות. לארז דמיון גנטי עם האשוח שבמשפחת האורניים, ובעל מבנה חרוטי דומה.
עצי ארז נפוצים במערב הרי ההימלאיה (בגבהים של 1,500 עד 3,200 מטר) ובאזור המזרח התיכון (בגבהים של 1,000 עד 2,200 מטר).
בארץ ישראל אין פרטים טבעיים של ארז, אך חורשות ארזים ניטעו במקומות אחדים בארץ, בייחוד בחבלים ההרריים. "עמק הארזים" במבואות ירושלים קיבל את שמו המטעה ככל הנראה על שום עצי הברוש הדומים לארז.

מיני ארזים

המין המוכר ביותר בחפיפה לאזור ישראל הוא ארז הלבנון, ולו איזוכרים והקשרים תרבותיים ענפים בשפה העברית המקראית ובעברית המדוברת בת זמננו.
מיני ארז אחרים הם ארז הימלאי, ארז טורקי, ארז קפריסין וארז האטלס, הנפוצים בהתאמה בהימלאיה, טורקיה, קפריסין והרי האטלס (מרוקו ואלג'יריה).
ארזי בר גדלו בגליל העליון המזרחי (אזור צפת והרי מירון) בשלהי עידן הקרח האחרון ועם השינוי האקלימי נדחקו צפונה ולגובה רב יותר. היום ניתן לראות ארז אטלנטי ב"מצפור הארזים ע"ש טוביה אשבל" אשר ביער ביריה.

הארז בתרבות

ארז הלבנון, הנחשב מסורתית לעץ בניה חזק ומשובח, מופיע במרכז דגל לבנון. בתנ"ך משמש ביטוי לחוסן, בניגוד לאזוב הקיר: "וַיִּתֵּן אֱלֹהִים חָכְמָה לִשְׁלֹמֹה וּתְבוּנָה... וַיְדַבֵּר, עַל-הָעֵצִים, מִן-הָאֶרֶז אֲשֶׁר בַּלְּבָנוֹן, וְעַד הָאֵזוֹב אֲשֶׁר יֹצֵא בַּקִּיר" (מלכים א', ה', ט'-י"ג); "קוֹל ה', שֹׁבֵר אֲרָזִים; וַיְשַׁבֵּר ה', אֶת-אַרְזֵי הַלְּבָנוֹן" (תהילים, כ"ט, ה'). ארזי הלבנון שמשו בין יתר העצים והחומרים לבנין בית המקדש הראשון: "הִנֵּה אֲנִי בוֹנֶה-בַּיִת לְשֵׁם ה' אֱלֹהָי... שְׁלַח-לִי עֲצֵי אֲרָזִים בְּרוֹשִׁים וְאַלְגּוּמִּים, מֵהַלְּבָנוֹן" (דברי הימים ב', ב', ג'-ז') עדות לקשרי המסחר המתפתחים באותה תקופה בין ממלכת ישראל המתגבשת ובין צור וצידון.
המילה 'ארז' ממשיכה לשמש בעברית המדוברת ביטוי לחוסן במגוון ביטויים 'חסון כארז', 'בחור כארז', וכן האמירה התלמודית - "אם בארזים נפלה שלהבת, מה יעשו אזובי קיר" (מועד קטן).

שימושים

עץ הארז משמש כעץ נוי באזורים המתאימים לגידולו. העץ והשמן המופק ממנו ידועים כדוחי עש וזו אחת הסיבות שעץ הארז משמש לבניית ארונות בגדים.
לאימומים (כלים המשמשים ליצירת נעליים) איכותיים משתמשים בעץ ארז בשל יכולתו לספוג לחות ולמנוע ריחות.
אווראז

עפרות ברזל

לקבוצה מכרות רבים במחוז קמרובו (קוזבאס), רפובליקת חקסיה, KGOK בסברדלובסק ו VGOK ליד ניז'ני טאגיל.

פחם

מכרות הפחם של הקבוצה נמצאים ברובם באובלאסט קמרובו ורפובליקת סאחה.

ונדיום

את הונדיום הקבוצה מפיקה באמצעות Highveld Steel and Vanadium Corporation Ltd בדרום אפריקה.
בקבוצת אווראז גם חבורת בנות העוסקות בלוגיסטיקה ברכבות (Evraztrans), אספקת כח חשמל למתקני אווראז (מטאלאנרגופיננס MEF), נמל הים נחודקה במזרח הרחוק הרוסי המשלח את מרבית תוצרת הקבוצה וכן חברות העוסקות בשיווק מוצרי החברה.