היצע כסף

בכלכלה, היצע הכסף הוא הסכום הכולל של הנכסים המוניטריים הזמינים בכלכלה מוגדרת ברגע נתון. קיימות מספר הגדרות שונות ל"כסף", אך הוא לרוב כולל מזומנים (אמצעי תשלום המונפקים על ידי השלטון של אותה מדינה או שטרות ומטבעות אחרים המקובלים על הציבור כדוגמת דולר ארצות הברית) ופיקדונות הניתנים לפתיחה מידית.
במרבית מדינות העולם בהיסטוריה, הוגדר מטבע אשר נקבע על ידי השלטון ככלי החוקי ליישוב חובות, אשר מונפק על ידי השלטון, וחקיקה מחייבת את אזרחי המדינה להשתמש בו לעסקיהם. בישראל מהווה השקל מטבע כזה. בעבר, אמצעי תשלום המאושרים על ידי השלטון הוגבלו למטבעות, ומאוחר יותר גם שטרות אשר הונפקו על ידי גוף אשר קיבל הסמכה להדפסת כספים מהשלטון. עם זאת, בנקאות ברזרבה חלקית מאפשרת לבנק להיות חייב סכום כסף רב משהופקד לתוכו. למשל, אם משה הפקיד 100 שקלים בבנק, הבנק שמר 10% מהם (10 שקלים) כרזרבה, והלווה 90 שקלים לדוד, היצע הכסף הכולל הוא 190 שקלים (על אף שכמות הכסף הזו אינה קיימת כלל במערכת, ולו משה יבקש את כספו בטרם החזיר דוד את ההלוואה, הוא יגלה שהבנק אינו מסוגל לשלם לו).
בשל מורכבותם, קיים קושי באיסוף נתונים על היצע הכסף במדינה, ונתונים הרומזים עליו נאספים לרוב על ידי משרד האוצר או הבנק המרכזי של המדינה. קיימות תאוריות רבות המקשרות בין היצע הכסף ובין תופעות מוניטריות אחרות כדוגמת אינפלציה, דפלציה, רמות המחירים של מוצרים נתונים במדינה וכו', אך אין הסכמה על השפעתם של אלה על אלה, ובעוד שיש הטוענים שתופעות אלה נגרמות על ידי היחס בין היצע הכסף ובין כמות הסחורות והשירותים במדינה (והערך שיש לאנשים עבורם), טוענים אחרים כי תופעות מוניטריות אלה מקורן באופי חלוקת הכסף בין חברי המדינה.

בנקאות ברזרבה חלקית

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.  
המקור לקיומם של סוגי כסף רבים הוא בשיטת הבנקאות ברזרבה חלקית. כאשר בנק מלווה כסף שאין ברשותו, הוא מייצר דה פקטו כסף חדש לשוק (כסף זה על סוגיו השונים הוא המרכיב את כל הרכיבים אשר מעבר ל-M0). במערכת זו קיימים שני סוגי כסף - כסף אשר יוצר על ידי הבנק המרכזי (מטבעות, שטרות, ושטרות חוב שהונפקו על ידי הבנק המרכזי), וכסף בנקאי (התחייבויות של בנקים כלפי לקוחותיהם).
בשיטת הרזרבה החלקית הבנק בדרך כלל מחויב על פי חוק לשמור על יחס קבוע מינימלי בין ההפקדות לתוכו ובין הכסף שהוא מלווה ללקוחותיו. יחס זה מגביל את יכולתו לייצר כסף ביחס לכמות הכסף הכוללת במדינה, זאת אף אם הבנק מלווה את הכסף לבנק אחר, אשר משתמש בו לבצע הלוואות נוספות (היות שהטור ההנדסי מתכנס, כיוון שיחס הרזרבה תמיד חיובי).

שינוי היצע הכסף

לכל כלכלה מודרנית קיים מטבע ייחודי, אשר לשלטון מונופול על הנפקתו (לרוב באמצעות הבנק המרכזי של המדינה). על כן, עשוי השלטון לנסות להשפיע על כלכלת המדינה באמצעות שליטה על היצע הכסף (בין אם הגדלתו, ובין אם הקטנתו).
פעולה של הגדלת היצע הכסף מכונה הרחבה כמותית, ונעשית במספר אופנים, אשר שני העיקריים שלהם הוא קניית איגרות חוב על ידי המדינה (אשר מזרימה את התשלום עליהן חזרה למשק, ומעלה את ערך איגרות החוב שטרם נקנו), והדפסת כסף (ייצור כסף יש מאין בחשבונות המדינה). בדומה, יכולה המדינה למכור איגרות חוב נוספות לציבור על מנת להוציא כסף מהמחזור, ולהקטין את היצע הכסף במדינה. כאשר מדינה בעלת חוב הנקוב במטבע שלה, ואינו צמוד למדדים אובייקטיביים חיצוניים, הרחבה כמותית תעזור לה להקטין את היקף החוב שלה על חשבון אזרחיה (אשר הכסף בכיסם יפחת בערכו). הרחבה כמותית בולטת מבוצעת מאז שנת 2008 על ידי ארצות הברית, וכוללת קניית התחייבויות חזרה של הממשלה האמריקאית בהיקפים של מעל ל-2 טריליון דולרים, אשר בעקבותיה פעל הבנק האירופאי באותו האופן, ובחר לבצע הרחבה כמותית באותו היקף גם כן.
מאחר שהביקוש לכסף של אותה המדינה נותר ללא שינוי, הגדלת היצע הכסף תקטין את ערכו מול מטבעות אחרים ומול נכסים, ותייצר אינפלציה. מצד שני, הקטנת היצע הכסף במדינה תגדיל את ערכו, ותייצר דפלציה. השפעות תופעות אלה על המשק מורכבות, וקיימות תאוריות מרובות על ההשפעות שלהן, לחיוב ולשלילה.