google/wiki40b huggingface dataset:
אנטוניו סלנדרה

ביוגרפיה

סלנדרה נולד בעיר טרויה שבאיטליה. הוא סיים את לימודיו האקדמאיים באוניברסיטת נאפולי בשנת 1875 ולאחר מכן כיהן כפרופסור למִנהל באוניברסיטת רומא. 
לאחר השביתה הגדולה שפקדה את איטליה בחודש מרץ 1914 נאלץ ראש ממשלת איטליה, ג'ובני ג'וליטי, להתפטר מתפקידו. ג'וליטי, שעדיין נהנה מרוב גדול בפרלמנט, החליט להציע לסלנדרה את התפקיד, תוך שהוא מציע לו את תמיכתו הפוליטית. סלנדרה נענה להצעה ומונה לראש ממשלת איטליה.
פרוץ מלחמת העולם הראשונה גרם לקרע בין סלנדרה לפטרונו הפוליטי ג'וליטי. בעוד ג'וליטי תמך בעמדה שעל איטליה להיות נייטרלית במלחמה, תמכו סלנדרה ושר החוץ שלו, סידני סונינו, בהצטרפות איטליה למלחמה לצד מדינות ההסכמה. סלנדרה החליט על הצטרפות איטליה למלחמה, וזאת על אף שהרוב בפרלמנט האיטלקי התנגד לכך נחרצות. סלנדרה טען שהתערבות איטליה במלחמה תביא לסיומה המהיר. מהר מאוד נוכח סלנדרה בטעותו והבין שלמעט השגים מוגבלים ביותר, לא הביאה הצטרפותה של איטליה למלחמה לשינויים גדולים. באביב 1916, לאחר המתקפה האוסטרית המוצלחת בטרנטינו בקרב אסיאגו, אולצה ממשלתו של סלנדרה להגיש את התפטרותה למלך איטליה, ויטוריו אמנואלה השלישי. לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה התקרב סלנדרה לחוגי הימין הקיצוני באיטליה ואף הביע את תמיכתו בעליית בניטו מוסוליני לשלטון בשנת 1922. סלנדרה כתב מספר ספרים באיטלקית בנושאי כלכלה, מדינאות וחברה.
בורסת פלסטין

הבורסה לניירות ערך ברשות הפלסטינית או "בורסת פלסטין" או "בורסת שכם" (באנגלית: PEX = The Palestine Exchange) היא בורסה אשר ממוקמת בעיר שכם ונוסדה בשנת 1997 על מנת לקדם השקעות ברשות הפלסטינית באמצעות מסחר בניירות ערך. הבורסה נוסדה כחברה פרטית אך הפכה לציבורית בחודש פברואר 2010. יום המסחר הראשון בבורסת פלסטין התקיים בתאריך 18 בפברואר 1997 ובכך הייתה לבורסה הראשונה בעולם הערבי אשר איפשרה מסחר מלא בניירות ערך באמצעות מערכת מסחר אלקטרונית.
הבורסה פועלת תחת הפיקוח של רשות שוק ההון ברשות הפלסטינית וכפופה לחוק ניירות ערך מס' 12 משנת 2004, לחוק החברות מס' 12 משנת 1964 והמסחר מתנהל בהתאם לתקנות וצווים בהתאם להוראות רשות שוק ההון.
נכון לחודש מרץ 2017 נסחרות בבורסת פלסטין 49 חברות אשר נסחרות לפי חלוקה לחמישה סקטורים: בנקאות ושירותים פיננסיים, ביטוח, השקעות, תעשייה ושירותים.
חזון בורסת פלסטין כפי שהוא מוגדר באתר האינטרנט של הבורסה הוא: "למצב את הרשות הפלסטינית על מפת ההשקעות הגלובלית באמצעות סביבת השקעות המאופיינת על ידי הון, שקיפות וכשירות בהתאם לסטנדרט בינלאומי".
מנכ"ל הבורסה מאז יוני 2008 הוא אחמד עווידה ויו"ר הדירקטוריון הוא דר' פארוק זועייטר.
בחודש יוני 2010 נפגשו נציגי הבורסה הפלסטינית עם נציגי הבורסה בישראל ובחנו דרכים לשיתוף פעולה ומהלכים מיוחדים.

ניירות הערך בבורסה והמטבע הנסחר

על אף מערכת המסחר המתקדמת, המאפשרת מסחר במכשירים פיננסיים רבים, מתקיים כיום מסחר במניות בלבד.
המסחר מתבצע ברובו במטבע המקומי, הדינר הירדני, וחלקו בדולר אמריקאי.

ביצועי הבורסה

בורסת פלסטין הפגינה גמישות רבה ויכולת להתגבר על מכשולים פוליטיים, חברתיים וכלכליים. לתקופות, מבחינת ביצועים, אף הצליחה הבורסה לשגשג ומדד אלקדס הגיע בשנת 2005 לתשואה של 306% בנפח מסחר של 2.096 מיליארד דולר.
בשנת 2011 הצטרפו לבורסת פלסטין שבע חברות.
בחודש ספטמבר 2016 צורפה הבורסה למדד 27 שוקי הספר frontier markets של FTSE ראסל, יחד עם בורסות נוספות ממזרח אירופה ואפריקה.
שווי החברות הנסחרות כיום מגיע לכדי 3.591 מיליארד דולר.
יחסי אוסטריה–דנמרק

יחסי דנמרק-בית הבסבורג

במהלך מלחמת שלושים השנים התערבה דנמרק לצד הפרוטסטנטים נגד בית הבסבורג, אולם מאוחר יותר לחמה אוסטריה לצד דנמרק במלחמת טורטנסון ובמלחמת הצפון השנייה נגד שוודיה.
במהלך המלחמות הנפוליאוניות לחמה דנמרק לצד צרפת, אולם לא לחמה ישירות באוסטריה. בתגובה על לחימתה לצד צרפת, אושר בקונגרס וינה שלטונה של שוודיה בנורווגיה שנלקחה מדנמרק.

הסכסוך בשלזוויג-הולשטיין

בשנת 1848 פרצה מלחמת שלזוויג הראשונה, בין ממלכת דנמרק לבין הקונפדרציה הגרמנית. המלחמה פרצה עקב דרישת דוכסויות שלזוויג-הולשטיין להשתחרר מתלותם בממלכת דנמרק, והסתיימה בניצחון דני, שהשאיר את הדוכסויות תחת שלטון דני.
בשנת 1864 פרצה מלחמת שלזוויג השנייה, בין ממלכת דנמרק לבין ממלכת פרוסיה והאימפריה האוסטרית. המלחמה פרצה עקב מותו של פרדריק השביעי, מלך דנמרק ללא יורש מוסכם על הקונפדרציה הגרמנית. המלחמה פרצה ב-1 בפברואר 1864, והסתיימה ב-30 באוקטובר באותה שנה בתבוסת דנמרק. כתוצאה מהמלחמה סופחו דוכסויות שלזוויג-הולשטיין וסקסוניה-לאוונבורג לפרוסיה ואוסטריה.
לאחר שנתיים, בשנת 1866 התקיימה מלחמת אוסטריה-פרוסיה, שפרצה בעקבות סכסוך בין אוסטריה לפרוסיה על אופן השליטה במחוזות שנכבשו שנתיים קודם מדנמרק. מדינות האזור שהיו חברות בקונפדרציה הגרמנית הצטרפו למלחמה, מיעוטן תמכו באוסטריה ורובן בפרוסיה, המדינה החזקה והמשפיעה באזור, שניצחה במלחמה. תוצאת ניצחונה של פרוסיה הייתה יצירת הקונפדרציה הצפון-גרמנית, על ידי פרוסיה ומדינות האזור השונות. בסוף המלחמה סיפחה פרוסיה את שטחי שלזוויג והולשטיין במלואם, וכן את ממלכת הנובר ומדינות גרמניות אחרות שנמצאו קודם תחת שלטון אוסטריה או בהשפעתו, ובכך סללה את הדרך לקראת איחוד גרמניה שהתרחש לאחר הניצחון על צרפת במלחמת פרוסיה-צרפת בשנת 1871.

המאה ה-20

ב-19 בדצמבר 1925 כוננו אוסטריה ודנמרק יחסים דיפלומטיים ביניהם.
לאחר מלחמת העולם הראשונה נשלחו מווינה 25,000 ילדים שסבלו מתת תזונה לדנמרק, שם קיבלו מזון וסיוע עד להתאוששותם, ולאחר מלחמת העולם השנייה שוב נשלחו 14,000 ילדים מווינה לצורך כך.
לאחר מלחמת העולם השנייה הצטרפה דנמרק לנאט"ו ולאיחוד האירופי, ובשנת 1995 הצטרפה אף אוסטריה לאיחוד האירופי.

יחסים כלכליים

לאוסטריה משלחת מסחרית בקופנהגן.
הסחר בין אוסטריה לדנמרק עלה מינואר עד אוגוסט 2010. הייצוא האוסטרי לדנמרק גדל בכמעט 4%, בעיקר בשל גידול בייצוא בענפי התעשייה, והוא נבע בעיקר מעליית היצוא של מוצרים פרמצבטיים ב-8% ועליית יצוא הברזל והפלדה ב-20%.

יחסים דיפלומטיים

אוסטריה מחזיקה בדנמרק שגרירות בקופנהגן, ו-3 קונסוליות באבנרה, אורהוס ואודנסה. מאידך, דנמרק מחזיקה באוסטריה שגרירות בווינה, ו-4 קונסוליות כבוד בגראץ, אינסברוק, לינץ וזלצבורג.
גיירג' ציפרה

ביוגרפיה

ציפרה נולד בבודפשט בשנת כילד השלישי של משפחת מוזיקאים ממוצא צועני. אביו, שנקרא כמוהו גיירגיי ציפרה, ניגן בצימבלום בעשור השני של המאה ה-20 בבתי קפה, במסעדות ובקברטים בפריז. בפרוץ מלחמת העולם הראשונה, בשל היותם אזרחים של מעצמה עוינת, נכלא האב על ידי השלטונות הצרפתיים ואשתו ושתי בנותיהם גורשו להונגריה. בימי המלחמה הן גרו בדוחק בדירת חדר. האב השתחרר וחזר הביתה בתום המלחמה.
ציפרה גדל בשכונת הפועלים אנגיאלפלד וגם הוא התעניין מגיל צעיר במוזיקה. מגיל 4 למד לנגן בפסנתר, קודם עם אביו, ואחר כך מתוך חיקוי נגינתה של אחותו הגדולה, יולאן. כבר בהיותו בן חמש ניגן פעמים אחדות אלתורים בקרקס נודד שביקר בעיר, עוד בטרם ידע תווים. אגדות אורבניות סיפרו על כך שלראשונה למד תווים סמוך לשנתו ה-20, לאחר שכבר ידע לנגן יצירות וירטואוזיות מן הזיכרון, אך בפועל הוא החל בכך בגיל 9 - אכן גיל מאוחר יחסית לפסנתרנים מקצועיים - כאשר נרשם לאקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט בבודפשט. מוריו היו אישטוואן טומאן וארנה דוהנאני. בגיל 13 השלים תוך זמן קצר מאוד את האופרטה של מלחין אחר. החל מגיל 16 ערך סיורי קונצרטים ברחבי אירופה - במיוחד בהונגריה, בהולנד ובארצות הסקנדינביות. 
בגיל 20, כשנתיים לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, גויס לצבא ההונגרי ונשלח אל החזית הרוסית - זמן קצר לאחר שנשא את אשתו סולייקה. ציפרה נפל בשבי פרטיזנים רוסיים. לאחר המלחמה חזר לבודפשט ושם התפרנס מנגינה בברים ובמועדונים. 
ב-1950 ניסה ציפרה לברוח מהונגריה הקומוניסטית, אך נתפס ונשלח למאסר עם עבודות פרך. הוא נשא בעונש זה עד לשנת 1953, ואז שוחרר וחזר לנגינה. פרק היד שלו נפגע מעינויים בכלא, ובשנים הבאות הוא נהג לכרוך בשעת נגינה סרט על אזור זה. ב-1955 זכה בפרס הראשון בתחרות הנגינה על שם פרנץ ליסט בבודפשט. כשנה לאחר מכן, ב-1956, הגיע לרסיטל בווינה - שהיה להצלחה גדולה - וניצל את ההזדמנות כדי לערוק עם אשתו. הופעותיו הבאות בלונדון, בפריז, בניו יורק ובמרכזי תרבות חשובים אחרים זכו להצלחות נאות. בין השאר ביקר גם בישראל ונתן רסיטל בתל אביב.
במהלך השנים הבאות הוא עבר להתגורר בצרפת, וב-1968 קיבל אזרחות צרפתית. בסוף שנות השבעים פרסם את ספרו האוטוביוגרפי 'תותחים ופרחים', המגולל מסכת חיים כאובה ואמיצה. ב-1981 נפטר בנו, ג'ורג' ציפרה הבן, שהיה גם הוא מוזיקאי מוכשר והחל בקריירה מצליחה של מנצח. האסון השפיע עמוקות על ציפרה האב, והוא חדל להופיע עם תזמורות.
הוא נפטר בגיל 72 מסיבוך של סרטן הריאות, שנגרם בין השאר מעישון ומשתייה מופרזת.

ביצועיו ויצירותיו

ציפרה פיתח טכניקות ייחודיות של נגינה בפסנתר, במיוחד לנגינה וירטואוזית. הוא ידוע במיוחד בביצועיו ליצירות שופן וליסט. ביצועו לרפסודיות ההונגריות של ליסט נחשב לביצוע מופת. מלבד זאת ידועים גם ביצועיו ליצירות של שומאן ול"מעוף הדבורה" של רימסקי קורסקוב. 
ציפרה הלחין יצירות משל עצמו וכן עיבד יצירות. ידועים עיבודיו למחולות ההונגריים של ברהמס, שנכתבו במקורם לארבע ידיים (או לתזמורת) וציפרה עיבדן לפסנתרן יחיד.
ביצועיו של ציפרה אינם נוטים לרגשנות, אך בולטים באופיים החופשי, כמעט הקפריזי, במיוחד בכל הנוגע לשינויי קצב ודינמיקה מהירים ומפתיעים. בחלק מביצועיו - למשל לאטיודים של שופן - הוא נותן ביצוע 'פראי', בהשוואה לפסנתרנים אחרים, שיש בו כדי ליצור ריגוש מיוחד אצל המאזין. סגנון נגינתו נשאר ייחודי, וכיום אין אף פסנתרן בולט הממשיך אותו.
יצחק ורדימון

ביוגרפיה

נולד בשם יצחק וידרמן בעיירה קופיצ'ינצה שבגליציה המזרחית בבית ציוני מסורתי.
בשנים 1930–1934 למד משפטים באוניברסיטת לבוב, בתקופה שאופיינה באווירה אנטישמית קשה. בתום לימודיו ביקש לעלות לארץ ישראל בעקבות אחיו הבכור יוסף שעלה ארצה בתור חלוץ בתחילת שנות השלושים, אולם לא עלה בידו להשיג אשרה. בתקופה זו התמסר לפעילות ציונית ענפה בהסתדרות הציונית המקומית ובקרן קיימת לישראל. כמו כן עסק בהדרכה בתנועת "הנוער הציוני" בה הכיר את בת זוגו לימים, הניה גרוס. בשנת 1937 הצליח לקבל אשרת כניסה לארץ ישראל ובערב ראש השנה תרצ"ח הגיע לחופי ישראל. 
כשנה לאחר עלייתו ארצה החל לעבוד בוועד הלאומי בירושלים. בשנת 1940 התגייס להגנה, עבר קורס מ"כים בג'וערה ובהמשך עבר קורס מפקדי מחלקות ברמת יוחנן. בשנת 1941 התגייס לבריגדה היהודית ושרת באיטליה. לאחר שנפצע באימונים הוחזר לארץ. 
בשנת 1943 "הושאל" מטעם הבריגדה לצבא הבריטי כקצין קשר לקורפוס הפולני של הגנרל אנדרס וזאת הודות לשליטתו בשפה האנגלית. בתקופת שירותו בצבא הבריטי השתתף בקרבות "מונטה קאסינו" וליווה את שחרור איטליה מעול הנאצים. עם שחרורו מהצבא הבריטי, החל לעבוד במחלקת הקליטה של הסוכנות היהודית. בשנת 1948 הוסמך כעורך דין ומיד התגייס לצה"ל, שירת כסגן בחטיבה 7 ונטל חלק בקרבות על לטרון, מבצע דקל, שחרור נצרת ומבצע חירם לשחרור הגליל העליון. עם תום המלחמה בשנת 1949 נשא לאישה את חברתו הניה. 
ב-8 באוגוסט 1949 החל בעבודתו בשרות המדינה כקצין מחוז מטעם משרד הפנים בעמק יזרעאל והתיישב בעפולה. כעבור זמן מה התמנה לסגן הממונה על מחוז הצפון במשרד הפנים. במהלך כהונתו עברת את שם משפחתו ל"ורדימון" בהתאם להנחיות שהיו נהוגות באותה עת בשירות המדינה.
בשנת 1953 בוצעה חלוקה חדשה של המחוזות והנפות במדינת ישראל. בעקבות פניה מהנהלת משרד הפנים, קיבל עליו את תפקיד הממונה על מחוז הדרום המשתרע מאשדוד בצפון ועד אילת ומהווה שני שלישים משטחה של מדינת ישראל.
ב-1 בנובמבר 1953 הגיע לבאר שבע ושרת בתפקיד זה עד ליציאתו לגמלאות בשנת 1981. עם כניסתו לתפקיד מנה הנגב 54,000 תושבים בלבד כאשר בבאר-שבע היו 18,000 תושבים בלבד. 
יצחק ורדימון שרת כממונה על מחוז הדרום כשלושים שנה. במהלכה של תקופה זו תרם רבות לפיתוח הנגב. הוא האמין כי בחבל ארץ זה, הכולל את רוב עתודות הקרקע של מדינת ישראל, טמון עיקר הפוטנציאל לעתידה ולבניינה של מדינת ישראל וראה בפיתוחו אתגר אישי. 
הוא הניח את היסודות לשלטון המקומי במחוז, ליווה את העיריות והרשויות המקומיות בכל שלבי התפתחותן והשפיע על עיצובן. בתקופת כהונתו נבנו עיירות חדשות, הורחבו יישובים קיימים, פותחו תשתיות וקודמו מפעלים חינוכיים ופרויקטים בנושאים שונים. 
בשנות ה-60 פעל יחד עם דוד טוביהו, ראש-עיריית באר-שבע, להקמת "המכון להשכלה גבוהה בנגב" שהפך לימים לאוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
בנוסף לתפקידו כממונה על מחוז הדרום, עסק יצחק ורדימון בתפקידים ציבוריים נוספים : יו"ר הוועדה המחוזית לתכנון ולבנייה, מתאם בין משרדי הממשלה בנושאי ההערכות החדשה בנגב, אחראי מל"ח במחוז הדרום, חבר בוועדה העליונה לענייני בדואים, יו"ר הוועדה הקרואה באשקלון בשנים 1977–1978 ותפקידים נוספים. כמו כן שימש כמרצה אורח באוניברסיטת בן-גוריון בדיני השלטון המקומי והתכנון הפיסי בישראל, בהיבטים החוקיים של חוק התכנון והבנייה וכן בנושא פיתוח הנגב. לאחר פרישתו לגמלאות בשנת 1981 מונה ורדימון ליועץ שר הפנים לפיתוח הנגב. במסגרת תפקידו המשיך לטפל בנושאי ההערכות החדשה של צה"ל בנגב.
Wie schön leuchtet der Morgenstern, רי"ב 1

Wie schön leuchtet der Morgenstern (גרמנית: "מה יפה הוא אורו של כוכב השחר") רי"ב 1, היא קנטטה דתית שהולחנה על ידי יוהאן סבסטיאן באך בשנת 1725, ובוצעה בראשונה ב-25 במרץ 1725.

היסטוריה

הקנטטה מבוססת על כוראל אשר נכתב על ידי פיליפ ניקולאי בשנת 1599, לכבוד יום בשורת מריה. קנטטה זו נבחרה לפתוח את רשימת יצירות באך (רשימה שאינה מאורגנת לפי סדר כרונולוגי) בהיותה יצירה כוראלית מובהקת.

נושא הקנטטה

הקנטטה מכילה אזכורים מנבואת ישעיהו על לידת המשיח, וכן מהבשורה על-פי לוקאס בדבר ההכרזה על לידת ישו מפי המלאך גבריאל.
אוסטנדה (כדורגל)

היסטוריה

אוסטנדה נוסדה בשנת 1981, כאיחוד של שני מועדונים שונים שפעלו בעיר. VG אוסטנדה היה המועדון הוותיק בעיר, שנוסד בשנת 1904, אך מעולם לא שיחק בליגה הבלגית. AS אוסטנדה הוקמה ב-1911, והפכה למועדון הבכיר בעיר בשנות ה-30. בתחילת שנות ה-70 שיחקה AS אוסטנדה בליגה הבכירה למשך ארבע עונות, אך מאז ירדה ולא שבה עוד לליגה הבכירה. המועדון המשותף שהוקם ב-1981 נשא את המספר הסידורי 31, מספרה של VG אוסטנדה, בעוד מספר המועדון של AS נמחק מהרישומים. שנה אחר כך, הקימו אוהדי VG מועדון אוהדים שהחל לפעול בליגות הנמוכות, אך פורק ב-2013. 
המועדון המשותף החל את דרכו בליגה השלישית, והעפיל ממנה לראשונה לליגת המשנה בסיום עונת 1991/1992, בה סיימה הקבוצה במקום הראשון. עונה אחר כך הצליחה הקבוצה להשלים עלייה של שתי ליגות ברציפות, לאחר שסיימה במקום השלישי בליגת המשנה ולהעפיל, דרך הפלייאוף, אל הליגה הבכירה. בעונת הבכורה שלה בליגה הבכירה, עונת 1993/1994, רשמה הקבוצה את הישג השיא שלה עד כה, כשסיימה במקום השביעי בטבלה. עונה אחר כך, חזרה הקבוצה לליגת המשנה.
בין 1995 ל-2013 שיחקה הקבוצה בעיקר בליגת המשנה, למעט שתי עונות בודדות בליגה הבכירה (1998/1999 ו-2004/2005) ושתי עונות רצופות (החל מ-2001) בליגה השלישית. בסיום עונת 2012/2013 חזרה הקבוצה לליגה הבכירה לאחר שזכתה באליפות ליגת המשנה, ומאז שברה את שיא העונות הרצופות שלה בליגה הבכירה, כשהחלה ב-2015/2016 את עונתה השלישית ברציפות בליגה הבכירה.
יחסי ישראל–קזחסטן

היסטוריה

השם "קזחסטן" הוא השם הרשמי של המדינה מאז 10 בדצמבר 1991, כאשר שם המדינה "הרפובליקה הקזחית הסובייטית הסוציאליסטית" שונה ל"הרפובליקה של קזחסטן".
התקופות בהיסטוריה של שטחה של קזחסטן המודרנית:
1. התקופה הפרהיסטורית – מאז הופעתם של בני-אדם על שטחה של קזחסטן ועד לגיבוש מדינה על שטח קזחסטן (המאות השביעית-השמינית לפני הספירה).
2. התקופה העתיקה - הופעתן של המדינות הטורקיות ודוברות פרסית הראשונות על שטחה של קזחסטן (סאקי, ייסונה, קאנלי, ההונים), תקופת השיא, המשבר והקריסה (מהמאה ה -8 לפנה"ס ועד המאה ה -5 לספירה).
3. ההיסטוריה של ימי הביניים של קזחסטן (מן המאה ה -5 לספירה עד 1730). בדרך כלל המדענים מבחינים בין ימי הביניים המוקדמים והמאוחרים. התקופות של ימי השיא של השגשוג הטורקי - הג'גנטים הטורקים, אורד הזהב והמעצמה של ג'ינגיס חאן, האימפריה של הקרחאנידים וטמרלן. היווצרות של החנאט הקזחי. תקופת הפריחה המדעית של אסטרונומים, מתמטיקאים, משוררים של האימפריות הטורקיות כמו אולוגבק, אל-קאשי, סאיפי-סאראי, קוטיב, פאראבי, בלאסאגוני ואחרים.
4. ההיסטוריה החדשה: מהמאה ה- XVII ועד סוף פברואר 1917 – הכניסה להרכבה של רוסיה, החנאט הסיבירי (סוף המאה ה -16), אורדת נוגאי (המאה ה XVII), החנאט הקזחי (המאה ה XIX).
5. השלב הראשון בהיסטוריה המודרנית: מאז נפילת המלוכה באימפריה הרוסית, מהפכת אוקטובר עד לקריסת ברית המועצות (דצמבר 1991).
6. השלב השני של ההיסטוריה המודרנית: מיום הכרזת העצמאות ב -16 בדצמבר 1991 ועד היום, מאופיין על ידי היווצרותה של הרפובליקה של קזחסטן ופיתוחה כמדינה ריבונית, דמוקרטית עם שלטון חוק.
בשנים 1995 ו-2000 נערכו ביקורים רשמיים של נשיא קזחסטן נורסולטאן נזרבייב בישראל. באוקטובר 2006 הגיעה משלחת רשמית לישראל בראשות סגן ראש הממשלה מקסימוב.
בשנים 1995 (כשר חוץ) ו-2002 (כסגן ראש ממשלה) ביקר שמעון פרס בקזחסטן. 
בדצמבר 2011, שיגרה ישראל מאתר השיגור בייקונור את הלוויין עמוס 5, וב-2013 את הלוויין עמוס 4.
בשנת 2006 התגלו נגיפי איידס בגופם של למעלה מ-100 תינוקות במחוז צ'ימקנט בדרום המדינה. שגרירות ישראל בקזחסטן יזמה מבצע סיוע שנקרא "מבצע ידידות" והתנהל במהלך השנים 2006-2007 ובמסגרתו הגיעה משלחת רפואית לטיפול בתינוקות נשאי הנגיף ועל פי הצורך להטיסם לטיפול בארץ.
ב- 14 בדצמבר 2016 ביקר ראש הממשלה בנימין נתניהו בקזחסטן, במהלכו נפגש עם נשיא קזחסטן נורסולטאן נזרבייב. זהו ביקור ראשון של ראש ממשלה ישראלי במדינה.
בינואר 2017 החליטה קזחסטן על ביטול הצורך בויזה לתיירים ישראליים.

סחר

המדינות מקיימות ביניהן יחסי מסחר הדוקים בתחום מערכות הגנה ומודיעין. 
באפריל 2009, הק.נ.ב  טען כי שר ההגנה הקזחי, קנה ביודעין ארטילריה ומערכות הגנה פגומות אשר יוצרו במפעלים ישראליים. קזימוראט מיירמנוב, סגן שר ההגנה, נעצר בהקשר לפרשה.
ב-2009 נחתם הסכם סחר בין המדינות
על פי מכון היצוא היקף הסחר של ישראל מול קזחסטן הסתכם בשנת 2010 בכ- 63 מיליון דולר (לא כולל חומרי אנרגיה), עלייה של כ- 8.5% לעומת תקופה מקבילה אשתקד. יצוא הסחורות בשנה זו הסתכם בכ- 62 מיליון דולר, עלייה של כ-10% בהשוואה לתקופה מקבילה אשתקד, יחד עם זאת נרשמת ירידה בהיקפי היצוא בהשוואה לשנים 2008 ו-2007. יבוא הסחורות של ישראל מקזחסטן נמצא בירידה מתמדת משנת 2008. בשנת 2010 הסתכם בכ-300 אלף דולר, ירידה של כ-66% בהשוואה לתקופה מקבילה אשתקד.
מנגו (אופנה)

היסטוריה

למנגו אגפי ביגוד לנשים, גברים וילדים.
החברה נוסדה בשנת 1984. אתר האינטרנט הראשון של מנגו הוקם בשנת 1995 ובשנת 2000 היא פתחה את החנות המקוונת הראשונה שלה. HE by Mango הוא קו גברים שנוצר בשנת 2008, ושנה את שמו למנגו מן (Mango Man) בשנת 2014. כדורגלן העבר הצרפתי זינדין זידאן הפך לפרזנטור של קמפיין Mango Man.
מנגו מעסיקה למעלה מ-16,000 עובדים, מהם 1,850 עובדים במרכז העיצוב האנגר ובמטה שלה ב-Palau Solità i Plegamans (ברצלונה).
החל מסתיו 2011 החלה דוגמנית העל קייט מוס לשתף פעולה עם מנגו. היא הופיעה לראשונה בסרטון בהשתתפות טרי ריצ'רדסון שצילם את הקמפיין וביים את הפרסומת. מוס הוחלפה על ידי הדוגמנית האוסטרלית מירנדה קר.
בשנת 2015 צברה מנגו הכנסות של 2.327 מיליארד אירו ורווח לפני ריבית של 170 מיליון אירו.

חנויות

נכון ל-12 ביולי 2018, מספר סניפי מנגו ברחבי העולם הוא כ- חנויות. מתוכן, 76 ממוקמות באפריקה, 163 ממוקמות באמריקה, 391 ממוקמות באסיה ואוקיאניה, ו-1254 ממוקמות באירופה.
המדינה בעלת המספר הגדול ביותר של סניפי חנות מנגו היא ספרד עם 315 סניפים, ולעיר איסטנבול, טורקיה, יש את המספר הגדול ביותר של חנויות מנגו.

קריסת הבניין בבנגלדש

ב-24 באפריל 2013, בניין המסחרי רנה פלאזה בן שמונת הקומות התמוטט בסאבאר, נפה הסמוכה לדאקה, בירת בנגלדש. לפחות 1,127 בני אדם מתו ומעל ל-2,438 נפצעו. המפעל איכלס מספר מפעלי בגדים נפרדים שהעסיקו כ-5,000 עובדים, מספר חנויות ובנק, שייצרו ביגוד למותגים, ביניהם, בנטון גרופ, ג'וי פרש The Children's Place, פריימרק, מונסון ו-DressBarn. מבין 29 המותגים שזוהו כמי שמוצאו ממוצרי רנה פלאזה, רק 9 השתתפו בישיבות שהתקיימו בנובמבר 2013 כדי להסכים על הצעה לפיצוי לקורבנות. מספר חברות סירבו לחתום, ובהן וולמארט, קרפור, מנגו, אאוצ'ן וקיק. ההסכם נחתם על ידי פריימרק, לובלאו, בונמרשה ואל קורטה אינגלס.

תביעה על תיק יד מקטיפה

בשנת 2010, האגף הצרפתי של מנגו נתבע על ידי אן-ססיל קוטיל, יוצרת המותג Velvetine, שטענה כי מנגו העתיקה שני דגמים של תיקים שלה. למרות הדמיון בין מוצריה לאלה של מנגו, היוצרת הפסידה בתביעה, והוטל עליה לשלם 6,000 יורו למנגו. בבלוג שלה, קוטיל טענה שהיא מעוניינת להגיש ערעור. מספר בלוגרים אחרים הופתעו מההחלטה השיפוטית וטענו שהיא לא הוגנת. דף המותג מנגו הגיב בפייסבוק דרך עמוד האוהדים הרשמי שלו וענה גם בבלוג של היוצרת.
המקדש הכלקוליתי בעין גדי

המקדש הכלקוליתי בעין גדי כולל שרידים של מקדש מהתקופה הכלקוליתית בארץ ישראל. התקופה המשוערת היא 3,800 לפנה"ס - 4,500 לפנה"ס. האתר התגלה כבר בשנת 1956 על ידי הארכאלוג יוחנן אהרוני. 
שרידי המקדש התגלו ברמה מעל לקיבוץ עין גדי בין הנביעה הראשית של מעיין עין גדי, כ–150 מטר ממקום הנביעה, לבין נחל דוד. משערים כי המקדש בעין גדי היה מקדש מרכזי. המיקום הוא סלע מזדקר ממורד הצוק במרומי נוה מדבר עין גדי. ליד המקדש לא נתגלו שרידים של יישוב ומכאן ההנחה כי המקדש שימש לפולחן לאנשים שבאו מרחוק. המבנה המרכזי של המקדש הוא מלבני: 20 מטר על 5.5 מטר, ובו מתקן עגול ומזבח. 
בשנת 1961 משלחת ארכאולוגית בראשות פסח בר אדון מצאה במערת המטמון בנחל משמר מטמון, שהיה טמון בכוך עטוף במחצלת, וכלל 442 חפצים מהם 429 מנחושת ובהם שרביטים וכלי שנהב. יש הסבורים שאלו כלי הקודש של המקדש הכלקוליתי בעין גדי, המרוחק כ-12 ק"מ מהמקום, ואשר היו בו סימנים של עזיבה מהירה אך ללא סימני הרס מכוון.

גילוי המקדש

המקדש התגלה בשנת 1956 במהלך סקר ארכאולוגי שבוצע סביב האזור מסביב אזור מעיין עין גדי על ידי יוחנן אהרוני.  בסקר נמצאו שרידי מבנה עתיק, ללא כל חרסים, ולכן תקופת המבנה לא זוהתה. בשנת 1957 בוצע סקר נוסף על ידי יוסף נוה. במסגרת הסקר ביצע גם חפירת בדיקה, הוא מצא חרסים מהתקופה הכלקוליתית, ושיער כי במקום שוכן "בניין ציבורי ואולי מקדש(?)".
בשנת 1961 החלו חפירות ארכאולוגיות בתל גורן ליד עין גדי במשלחת בראשותו של בנימין מזר טרודה דותן ועמנואל דונאייבסקי. במקביל נחפרה גם מערת המטמון בנחל משמר, בעקבות גילוי המטמון, הגבירה את חשיבות חפירה של אתר המבנה. בשנת 1962 בעונה השנייה של החפירות בתל גורן, הופקדה משימת החפירה של המקדש בידי דוד אוסישקין שהיה סטודנט לתואר שני, שביקש לחפור את המבנה כבר בעונת החפירה הראשונה. האתר כולו נחפר בעונה זו. הפרסום המדעי של החפירה ראה אור בשנת 1980.

מבנה האתר

המקדש נחפר בשנת 1962, כמו כן חוזקו הקירות שלו. מ. יפה שיחזר את ה"מתקן העגול" - הפולחני - שהיה במרכז המקדש. דוד אוסישקין אשר פיקח על החפירות במשלחת של בנימין מזר ועמנואל דונייבסקי, מעריך כי מבנה המקדש הותאם לתנאים הטופוגרפיים, שכן בשלושה צדדים גובלים קירות המקדש בקצה כתף-הסלע. 
המקדש מורכב מארבעה מבנים, אחד מלבני ורחב והשאר מבנים מרובעים קטנים, כולם מצויים בתוך חצר. באתר נמצא שריד טיח, אולי של ציורי קיר, ציורים כאלה נמצאו באתרים דומים. המבנה המלבני - היה בית השער, הוא מכוון למעיין. לאורך קירותיו היו ספסלים והיה מעין "חדר המתנה". אחד החדרים היה בו ריצוף נאה ואולי היה משכן הכהנים.
מול הפתח ובסמוך לקיר האחורי, הוקם מזבח. נמצאו בו שרידים של חומרים שנשרפו: ענפים דקים, עצמות, שבלולים, גושי חימר, חרוזים ושברי צלמיות חרס. נמצא בסיס אבן בהירה עגולה עשויה מגבישי קלציט שכנראה הובאו לכאן. משני צידי המזבח נמצאו בורות ובהם כלי חרס ששימשו להגשת מנחות: בזיכים - גביעים קטנים שבסיסן מחודד, קערות וקעריות וכן "קובעות-חרס".

משמעות הגילויים

לפי כלי החרס, שרידי המנחות, נקבע תאריך האתר למחצית השנייה של האלף הרביעי לפנה"ס. הממצא החשוב, להוציא כלי החרס, היה מבהט: שבר כלי גלילי, לו תחתית שטוחה ודפנות ישרות. הוא כלי הבהט הקדום ביותר שנמצא בארץ ישראל. הוא כנראה הובא ממצרים.
הפולחן של המקדש היה קשור במים. המקדש היה בין שני מעיינות. כמו כן המתקן הפולחני במרכז כלל אגן עגול בגודל 90 ס"מ ועומק 40 ס"מ ששימש לאגירת נוזלים. האגן היה כנראה מטוייח. ונמצא במקום גם מרזב להוצאת המים.
הארכאולוג דוד אוסישקין ציין: "עובדות מספר מתירות לנו להניח במידה רבה של ודאות, שנושאיה של תרבות זו היו מהגרים שהביאו עימם תרבות משלהם".
הדוכסות הגדולה של הסן

היסטוריה

לאחר מותו של פיליפ הראשון, רוזן הסן, חולקה נחלתו בין בניו, בנו הצעיר גאורג הראשון, רוזן הסן-דרמשטאדט ירש את רוזנות הסן-דרמשטאדט, ואילו אחיו ירשו את שאר הנחלה. במהלך מלחמת שלושים השנים לחמה רוזנות הסן-דרמשטאדט ברוזנות הסן-קאסל עקב סכסוכי ירושה וסכסוכי דת.
בשנת 1790 עלה לשלטון לודוויג העשירי, רוזן הסן-דרמשטאדט. בשנת 1803 הוחלט על חילוט נכסי הכנסייה באימפריה, וחלוקתם בין הנסיכויות החילוניות. בעקבות זאת גדלה הרוזנות באופן משמעותי, על ידי צירוף שטחים מהנסיכויות של קלן, מיינץ, ווורמס, ובעיקר את דוכסות וסטפליה, ובשנת 1806 שודרגה הרוזנות למעמד של דוכסות גדולה.
במהלך קונגרס וינה נאלץ לודוויג לוותר על דוכסות וסטפליה לממלכת פרוסיה, אך קיבל בתמורה שטח בגדה המערבית של נהר הריין, כולל המבצר החשוב במיינץ.
בשנת 1815 הצטרפה הדוכסות לקונפדרציה הגרמנית, ובשנת 1816 שונה שם הדוכסות ל"הדוכסות הגדולה של הסן ועל הריין".
בשנת 1866 הצטרפה הנסיכות לאימפריה האוסטרית במלחמת אוסטריה-פרוסיה, ובשלום פראג שנערך בסוף המלחמה, סופחו חלק משטחי הסן התחתית לממלכת פרוסיה, אך הדוכסות קיבלה בתמורה שטחים קטנים שהשתייכו לנסיכות הבוחר מהסן ולדוכסות נסאו. בשנת 1867 המחצית הצפונית של הדוכסות (הסן העליונה) הפכה לחלק מהקונפדרציה הצפון גרמנית, ואילו המחצית הדרומית (הסן הריינית) לא הצטרפה לקונפדרציה. בשנת 1871 עם איחוד גרמניה, הפכה הדוכסות למדינה באימפריה הגרמנית.
בסוף מלחמת העולם הראשונה נאלץ ארנסט לודוויג, הדוכס הגדול של הסן האחרון (נכדה של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת ואח של הקיסרית אלכסנדרה של רוסיה) לרדת מכיסאו בעקבות המהפכה הגרמנית, והמדינה הפכה למדינה העממית הסן.