google/wiki40b huggingface dataset:
מיסה פפה מרצ'לי

מיסה פפה מרצ'לי, או "המיסה של האפיפיור מרצ'לוס"  היא מיסה בולטת  ביצירותיו של ג'ובאני פלסטרינה. מיסות אפיפיוריות הושרו בעבר בטקסי הכתרת האפיפיור, ובפעם האחרונה בהכתרת פאולוס השישי בשנת 1963.

סגנון

"מיסה פפה מרצ'לי" בנויה, כרוב  המיסות מתקופת הרנסאנס, מקיריה, גלוריה, קרדו, סנקטוס/בנדיקטוס ואגנוס דאי, אף כי פרק האגנוס דאי מורכב משני חלקים, בניגוד לשלושה המקובלים. המיסה חוברה בסגנון חופשי ולא התבססה על קנטוס פירמוס או פארודי. אולי משום כך היא איננה עקבית מבחינה תימאטית כמו מיסות אחרות של פלסטרינה, הבנויות על פי מתכונת קבועה. ביסודה זו מיסה בשישה קולות (אף כי באגנוס דאי יש הכפלה, שבעטיה יש בפרק זה שמונה תפקידי שירה), אם כי השימוש במלוא הכוחות נשמר לקטעי שיר מסוימים בטקסט, וצירופי הקולות משתנים לכל אורך היצירה. המוזיקה כתובה בעיקר בסגנון הומופני, דקלומי, כמעט ללא חפיפת טקסט ותוך העדפה כללית לבלוק-קורדס, כך שהטקסט, שלא כמו במיסות פוליפוניות רבות במאה ה-16, נשמע בבירור בביצוע. כמו בחלק גדול מיצירתו הקונטרפונקטית של פלסטרינה, תנועת הקולות מתנהלת בעיקר צעד בצעד, והולכת הקולות דבקה ללא ערעור בחוקי המודוסים הדיאטוניים שקבע התאורטיקאי ג'וזפו צארלינו.

היסטוריה

המיסה הולחנה לכבוד האפיפיור מרצ'לו השני, שכיהן במשך שלושה שבועות ב-1555. מלומדים שחקרו בנושא לאחרונה גורסים, שהמועד הסביר ביותר להלחנת המיסה היה ב-1562, אז הועתקה לכתב יד בבזיליקה די סנטה מריה מג'ורה שברומא.
המושב השלישי ומושב הנעילה של ועידת טרנטו היו ב-1562-1563 ובהם דנו בשימוש במוזיקה פוליפונית בכנסייה הקתולית והועלו חששות בנוגע לשתי בעיות: ראשית, שימוש בשילובי מוזיקה מעוררי התנגדות, כמו שירים חילוניים לטקסטים דתיים (בלטינית: contrafacta) או מיסות, המבוססות על שירי יין או זימה. שנית, האימיטאציה במוזיקה פוליפונית מטשטשת את מילות המיסה ומפריעה לדבקות האמונה של המאזינים. ויכוחים סוערים התנהלו סביב השאלה, האם יש לאסור במפורש על הפוליפוניה בעבודת הקודש, ואי-אילו פרסומי משנה שהוציאו משתתפי הוועידה מזהירים משתי הבעיות שהוזכרו. עם זאת, שום הכרזה רשמית מטעם הוועידה איננה מזכירה מוזיקה פוליפונית, מלבד יוצא מהכלל אחד – צו נגד שימוש במוזיקה שהנה, בנוסח של המועצה, "תאוותנית או לא טהורה".
החל בשלהי המאה ה-16 התהלכה סברה, לפיה השנייה בנקודות שהוזכרו, האיום באיסור השימוש בפוליפוניה מצד הוועידה בגלל הקושי בהבנת המילים, הייתה הסיבה שהניעה את פלסטרינה לכתוב את המיסה הזו. סברו, שהסגנון הפשוט והדקלומי של "מיסה פפה מרצ'לי" שכנע את החשמן קארלו בורומאו,  כאשר שמע את המיסה, שמוזיקה רב-קולית יכולה להיות ברורה ומובנת, ושמוזיקה כשל פלסטרינה היא יפה מכדי שתיאסר להשמעה בכנסייה. ב-1607 כתב המלחין אגוסטינו אגזרי:
מוזיקה מן הסוג הישן כבר אינה בשימוש, הן בגלל הבלבול של המילים, הנובע מהאימיטאציות הארוכות והמסובכות, והן משום שאין בו חן, כיוון שעם כל הקולות השרים, אי אפשר לשמוע לא סגנון ולא הגיון, שהאימיטאציות קוטעות אותם מכסות עליהם [...] מטעם זה, הייתה המוזיקה קרובה מאוד להיאסר להשמעה בכנסייה הקדושה על ידי האפיפיור הריבון פיוס החמישי,  אלמלא קם ג'ובאני פלסטרינה ומצא תקנה כשהוכיח,  שהאשמה והשגגה אינן במוזיקה אלא במלחינים, ואת טענתו זו אישר בהלחנת המיסה המכונה "מיסה פפה מרצ'לי"
— "מוזיקה בעולם המערבי: היסטוריה מתועדת" של ריצ'רד טארוסקין ופיירו וייס, שירמר, 1984, עמ' 141
קאזוזה

תחילת הדרך

כבנו של המפיק המוזיקלי ג'ואו אראוג'ו והזמרת החובבת מריה לוסיה אראוג'ו, היה קאזוזה מאז ילדותו בקשר הדוק עם מוזיקה ברזילאית (בעיקר הושפע מהמלנכוליה והגוונים הדרמטיים של הבוסה נובה, הסמבה-קנסואו והמוזיקה הפופולרית הברזילאית), תוך שהחל לכתוב שירים ופואמות במחצית שנות ה-60. בשנות ה-70 בשהותו בסן פרנסיסקו נחשף לשירי לד זפלין, ג'ניס ג'ופלין, רולינג סטונס, כמו גם להשפעות ספרות דור הביט, שחלחלו כולם ליצירתו. עם חזרתו לריו ב-1980, הצטרף להרכב הרוק, "באראו וורמליו" שנזקק לסולן, והחל את הקריירה המוזיקלית שלו. בשנת 1985 הופיע יחד עם הלהקה בפסטיבל הראשון רוק בריו (Rock in Rio), פסטיבל הרוק הגדול בברזיל שנערך בשנה בה יצאה המדינה מן הדיקטטורה הצבאית (1985-1964). זמן קצר אחר כך הוגדר על ידי קייטנו ולוזו כגדול משוררי הדור של ברזיל. באותה העת נדבק קאזוזה בנגיף האיידס, מה שהתברר בדיעבד כגורם שהאיץ עזיבתו את הלהקה, על מנת להשיג חופש אמנותי רב יותר.

קריירת סולו

בניגוד למה שקורה לאמנים רבים העוזבים להקה מוכרת ויוצאים לדרך עצמאית, קריירת הסולו של קאזוזה זכתה להצלחה רבה יותר מאשר זו של להקתו לשעבר; שיא הצלחתו חפף את תקופת המעבר בין הדיקטטורה לדמוקרטיה, וקאזוזה ניצל עד תום את  חופש הביטוי שהתאפשר עם סיום המשטר הצבאי. להיטיו הגדולים ביותר "Exagerado" (מוגזם), "Ideologia" (אידאולוגיה), ו"O Tempo Não Pára" (הזמן לא עוצר), שאף השפיעו רבות על מוזיקאים ברזילאים שונים, היו גם הביקורתיים והחריפים ביותר שכתב. שירו הידוע ביותר "ברזיל" עם השורות:
מולדת נפלאה,

חסרת חשיבות,

בשום צורה שהיא,

אני הולך לבגוד בך...

לא, לא, אני לא אבגוד בך
המקור בפורטוגזית
Grande pátria

Desimportante

Em nenhum instante

Eu vou te trair

Não, não vou te trair
, שודר יום יום בשעות צפיית השיא של רשת גלובו (בביצועה של גל קוסטה) בשנה הראשונה לבחירות הישירות בברזיל, בתור שיר הפתיחה לטלנובלה 'Vale Tudo' (הכל הולך). השיר (והטלנובלה) הציג את ערוותה של האליטה הברזילאית וגזענותה כלפי עניי המדינה, ובו בזמן את חוסר המעצורים של חוגים בשכבות הנמוכות בניסיונם לשפר מעמדם. מילים חריפות לא פחות אפיינו גם את הסינגל המצליח ביותר של קאזוזה, "O Tempo Não Pára" (שמכר כ-2 מיליון עותקים), יצא שנה לפני מותו, ועקץ את התקשורת שהתייחסה אל הזמר כמי שגורלו כבר נחרץ -
אבל אם חושב אתה שאני מובס,

דע שהקוביות עדיין מתגלגלות...

בגלל הזמן, הזמן לא עוצר
המקור בפורטוגזית
Mas se você achar

Que eu tô derrotado

Saiba que ainda estão rolando os dados

Porque o tempo, o tempo não pára
שם השיר ניתן גם לסרט ביוגרפי שיצא לאקרנים בשנת 2004, בכיכובו של דניאל דה אוליביירה.

שנים אחרונות

ב-1989 הודה לראשונה בפומבי כי הוא נשא איידס ימים בהם שחרר את אלבומו האחרון Burguesia, (בורגנות). קאזוזה היה ביסקסואל מוצהר אף כי לא פעיל בקהילה הגאה. עם זאת, פתיחותו ביחס למחלתו (ובכלל זה התעקשותו ליצור, להופיע ולהישאר באור הזרקורים, ולא להסתגר, גם בעת דעיכתו הבריאותית), סייעה לשינוי תפיסות ציבוריות וגישות ביחס למניעה וטיפול במחלה. קאזוזה נפטר בריו דה ז'ניירו ב-7 ביולי 1990 בגיל 32. לאחר מותו, הקימה אמו את ארגון "ויוה קאזוזה", ארגון ללא מטרות רווח המסייע למניעת איידס ומספק בית לילדים חולים.
צלב גרו

צלב גרו (בגרמנית: Gero-Kreuz) הוא קרוסיפיקס שנמצא בקתדרלת קלן בעיר קלן בגרמניה. הקרוסיפיקס נוצר בסביבות השנים 965–970, והוא נחשב לעתיק ביותר מצפון להרי האלפים.
הצלב הוזמן על ידי הארכיבישוף גרו מקלן (Gero von Köln), שמת בשנת 976. הוא מגולף מעץ אלון ומצופה בחלקו בזהב (הן ציפוי הזהב והן הצבע חודשו במהלך השנים). ההילה והצלב הם מקוריים, אך הלהבות שמסביב הן תוספות מתקופת הבארוק. גובהה של דמות הצלוב הוא 187 ס"מ ומוטת זרועותיו היא 165 ס"מ. הצלב מתנשא לגובה של 288 ס"מ ולרוחב של 198 ס"מ. לצלב גרו, ולאיקונין "המדונה ממילאנו" השמור גם הוא בקתדרלה, מיוחסת היכולת לעשות ניסים.

מאפיינים ומשמעות אומנותית

צלב גרו הוא ככל הנראה הקרוסיפיקס העתיק והאיכותי ביותר, מבין קבוצה של פסלי עץ בגודל אדם. הצלב הוא מהתקופה האוטונית המאוחרת או מהרומנסק המוקדם, שהתפשט לאחר מכן ברחבי אירופה. ייחודו בכך שזוהי ככל הנראה היצירה העתיקה ביותר במערב המתארת את הצלוב המתייסר על הצלב (Christus dolens)‏, ובכך היא נחשבת לפורצת דרך. יצירות קודמות של הצלוב על הצלב, תארו אותו בדמות "ישו המנצח", דהיינו בעודו בחיים, ראשו זקוף והוא מישיר את מבטו לפנים, או מסתכל אל מריה, אמו, הנצבת למרגלות הצלב.
בצלב גרו נראה הצלוב כשראשו שמוט לפנים, עיניו עצומות, ידיו נשלחות מעט כלפי מעלה (בניגוד למקובל עד אז לתארן כשלוחות לצדדים), גופו נכנע לכוח הכבידה ושמוט באפיסת כוחות, וברכיו כפופות מעט לפנים ולצד. דימוי זה היה חסר תקדים באמנות הקרולינגית, ולכן חדרה גישה זו באיטיות ליצירות דומות במערב. רק החל במאה ה-13 אומץ סגנון "הצלוב המתייסר" ברחבי המערב. סגנון זה שם דגש על צידו האנושי של ישו והסובל. בנוסף, התפשט הנוהג לתאר את רגליו של הצלוב כמשולבות ומקובעות לצלב במסמר בודד. בצלב גרו הרגליים עדיין מקבילות.
הקרוסיפיקס היה חדשני גם בכך שיצירות קדומות יותר הוכנו ממתכת, או ממתכת סביב לב מעץ.

תארוך הצלב

צלב גרו תלוי מאז שנת 1350 על הקיר המזרחי של קפלה משלו (Kreuzkapelle - "קפלת הצלב"), ליד חדר תשמישי הקדושה, בקתדרלת קלן. קודם לכן הוא שכן מאז שנת 1270 בקפלת סטפנוס הקדוש. הקתדרלה נבנתה בסגנון גותי החל במאה ה-13, כדי לשמש אכסניה ראויה למקדש שלושת האמגושים, וכדי לקלוט את זרם העולים לרגל שבאו לראותו. עם זאת, מקום מיוחד במבנה הוקדש גם עבור הצלב. בכרוניקון של תיטמר ממרסבורג, שנכתב בשנים 1012-1018, נטען שבמקור הוצג הצלב הוצג מעל קברו של הארכיבישוף גרו שנקבר בכנסייה הקרולינגית ששכנה במקום לפני שהוקם בו המבנה הגותי הנוכחי. עם זאת אין לדעת בוודאות היכן נקבר גרו בכנסייה הישנה, ומלומדים סבורים שהוא כנראה היה בציר המרכזי של הספינה הראשית. הצלב זכה לביקורים רבים מצד צליינים. למרות מסורת מקומית בדבר גילו של הצלב, ולמרות ההתייחסות המפורשת לכך בכרוניקון של תיטמר, עד שנות ה-20 של המאה ה-20 נהוג היה לתארך את הקרוסיפיקס כצעיר במאה שנים בשל סגנונו החדשני. גילה המקובל כיום של היצירה אושר באמצעות תיארוך באמצעות טבעות עצים ב-1976 ובכך שם קץ למחלוקת. מחקר זה שלל את המסורת לפיה קיים חלל לאחסון רליקים בחלקו האחורי של ראש הצלוב.
ארקס

במיתולוגיה היוונית, ארקס (ביוונית: Ἀρκάς), היה בנם של זאוס וקליסטו.
קליסטו הייתה נימפה ידועה ביופייה, והייתה בת לוויה של ארטמיס, אלת הציד, שדרשה מהנימפות לנדור כי ישמרו על בתוליהן. זאוס (יופיטר), ראש האלים, חשק בקליסטו, אולם היא לא שעתה לחיזוריו. לכן התחפש לארטמיס, התייחד עמה במרמה ואף עיבר אותה, הבן שנולד הוא אָרְקאס. 
בנו של ארקאס מאראטו הוא אזאן.

לפי הסיודוס

לפי הסיודוס, ארטמיס אחוזת החימה, זיהתה את חברתה ושלחה בה חץ שהרג אותה, אולי בעידודה של הרה הנזעמת. זאוס חילץ את הוולד מריחמה של קליסטו וקרא לו ארקס.
זאוס מסר את הרך הנולד לנימפה מאיה, שגידלה אותו במערתה. לימים הפך ארקאס לאבי בני ארקאדיה, חבל הארץ ביוון שקרוי על שמו. את קאליסטו וגם את בנה, ארקאס, בדמות דוב, העלה אל השמים. אלו הן, כך מספרת האגדה, הדובה הגדולה והדובה הקטנה - שני מערכי כוכבים הסובבים את כוכב הצפון.

לפי אובידיוס

לפי גרסת הספר השני של מטמורפוזות מאת המשורר הרומי אובידיוס, קליסטו ההריונית גורשה מחברתה של מגינתה ארטמיס וילדה את ארקאס. הרה, שידועה כאלה הנוטרת טינה, ואינה שוכחת לעולם את בגידותיו של בעלה, ניצלה את ההזדמנות והפכה את קליסטו לדובה. 
ארקאס גדל להיות צייד מוכשר ואמיץ, והיה חביב ביותר על זאוס. 
יום אחד, בעת ששוטט ביער, ראתה קליסטו את בנה ארקאס. ההתרגשות גאתה בה, והיא החלה לרוץ לקראתו במהירות, תוך שהיא שוכחת כי היא עוטה דמות דובה. ארקאס נבהל וירה בדובה, כשהוא פוצע אותה אנושות. 
זאוס, מלך האלים, שקליסטו הייתה אהובתו וארקאס היה אחד מבניו האהובים, לא היה יכול לשאת את הכאב הטרגי שבפגיעה בשני יקיריו. לכן הפך גם את ארקאס לדובה, והעלה את שניהם לשמים. הרה שזעמה על כך ביקשה מטתיס שתשמור אותם במקום קבוע בשמים כך שקבוצות הכוכבים לעולם לא תשקענה מתחת לאופק ולעולם לא יקבלו מים.
בפואמה פסטי  של אובידס מסופר כי סבו של ארקס מצד אימו, המלך ליקאון, הקריב את ארקס כקורבן לאלים ולכן זאוס הפך אותו לאדם זאב הראשון (בגרסאות אחרות של הסיפור, ליקאון הקריב את בנו ולא את נכדו).
דלתה

דלתה היא מישור סחף בשפך נהר שצורתו משולשת, צורה שדומה לאות היוונית דלתא (Δ), ומכאן שמה, ובו נערמים משקעי חול ובוץ שהנהר סחף בדרכו.

היווצרות הדלתה

דלתה נוצרת כאשר ישנה זרימה איטית מאוד של הנהר לים או לאגם. הסחף (המכיל בעיקר משקעים בעלי גרגירים דקיקים כמו חול, בוץ וטין) מצטבר, מקשה על זרימת הנהר לים, וגורם לו להתרחב לצדדים. דלתה יכולה להסתעף לזרועות רבות ולכסות שטח נרחב, ככול ששטחה גדל גם גדל עובי שכבותיה.
למעשה דלתה נוצרת בנהר כאשר הכמות הכוללת של חומרי הסחף שהנהר מביא לשפכו, גדולה מקצב השקיעה של האזור.
אופי וצורת שקיעת הסחף בדלתה מושפעים מכמה כוחות, שפועלים בכיוונים שונים; כוח הכבידה, שמושך את הסחף לקרקעית הדלתה או הים ומסדר אותם בצורת אפיקים נרחבים, זרם הנהר, הדוחף את הסחף לכיוון אגן השפך שלו, וגורם לסחף להתאסף על הקרקעית בצורת קווים אלכסוניים לכיוון הים, וכוחות הגלים, הגאות והשפל, שבדרך כלל מנוגדים לכיוון הנהר. כתוצאה מהכוחות השונים והמנוגדים, שמופעלים על המשקעים באופן בלתי קבוע, שכבות הסחף של הדלתה לא יוצרות מבנה סדיר עם מאפיינים ברורים, כי אם מבנה רב שכבתי שרבדיו נוטים למספר צדדים שונים.
על צורתה החיצונית, גודלה והתפתחותה של הדלתה משפיעים, בין השאר, כמות המים בנהר, עוצמת הזרם שלו, היחס בין גובה אגן הניקוז של הנהר, בסיס הסחיפה שלו, וההפרשים בין גובה פני הים לעומת גובה היבשה (המשתנים לאורך הזמן).

סוגי דלתאות

אף על פי שאין שיטת מיון מוסכמת ויחידה של סוגי דלתאות, ישנם מספר קריטריונים כללים לסיווג הדלתה. קריטריונים אלה הם: קצב זרימת הנהר שיוצר אותה, סוג אגן המים שאליה הדלתה נשפכת, וצורת הדלתה יחסית לקו החוף.
הדלתאות של נהרות בעלי זרם איטי מאופיינות בחומר סחף דק מאוד, לעומת הדלתאות של נהרות בעלי זרם חזק, שמבחינה גאוגרפית, דומות יותר לשפכים של נהרות רגילים.
סוגי הדלתאות לפי אגן ניקוזן מתחלקים לדלתאות ימיות, הקלאסיות, דלתאות של אגמים, שהן קטנות בדרך כלל, ודלתאות קרחון.
מבחינת צורתן מתחלקות הדלתאות ל: דלתה ישרה, שכמעט יוצרת קו ישיר עם החוף, דלתה מוארכת, היוצרת צורה שדומה לרגל של עוף, דלתה כפופה קמורה, שהיא הדלתה ה"קלאסית" מבחינת צורתה, ודלתה כפופה קעורה.
The Boys

רקע

בטקס פרסי ה-VMA שנערך בספטמבר 2012 אישרה מינאז' כי היא מתכננת להוציא בשבוע לאחר מכן את הסינגל הראשון מההוצאה המחודשת לאלבום האולפן השני שלה, "Pink Friday: Roman Reloaded – The Re-Up". ב-10 בספטמבר פרסמה מינאז' את שם השיר ואישרה כי תשתתף בו זמרת נוספת. השיר יצא לאור ב-13 בספטמבר להורדה דיגיטלית דרך חנות ה-iTunes.
השיר מבוסס על שיר של קאסי בשם "Money on Love", שהיה אמור לשמש כסינגל השני מאלבום האולפן השני שלה, אך מסיבות לא ידועות הוצאת האלבום נדחתה והשיר הושמע למינאז', שבחרה להשאיר את הקולות שהקליטה קאסי לשיר ולכתוב מחדש את הבתים.
השיר נכתב במשותף על ידי אוניקה מאראג', ג'ונאס ג'ברג, ז'אן בפטיסט, ליליאנה סלדנה, ואנג'ולי פרסוד.

וידאו קליפ

הקליפ לשיר בוים על ידי קולין טילי, שהיה אחראי גם על הקליפ לשיר "I Am Your Leader" של מינאז'. הקליפ פורסם בערוץ היוטיוב של מינאז' ב-18 באוקטובר 2012. צילומי הקליפ ערכו יומיים, כאשר ביום הראשון צולמו הסצנות בהן מופיעה קאסי, וביום השני צולמו הסצנות בהן מופיעה מינאז'. סרטון מאחורי-הקלעים המתאר את צילומי הקליפ פורסם באתר Vimeo ב-3 באוקטובר 2012.
אצטדיון מטאליסט

היסטוריה

בניית האצטדיון החלה בשנת 1925 בהוראתו של אנסטס מיקויאן. עם פתיחתו בשנת 1926 נקרא 'אצטדיון טרקטור', בשל המימון על ידי מפעל הטרקטורים המקומי. בשנת 1949 עבר האצטדיון שיפוץ ושמו שונה ל'אצטדיון פליקס דזרז'ינסקי'. בשנת 1967 שופץ היציע המערבי שהביא את תכולת האצטדיון ל-10,000 צופים, והאצטדיון קיבל את שמו הנוכחי.
בשנת 1970 החל שיפוץ נוסף שהסתיים כעבור ארבע שנים, במהלכו נבנו יציע צפוני ויציע דרומי, שהגדילו את תכולת האצטדיון לכדי 30,000 צופים. במהלך השיפוץ הותקנו גם מערכות ניקוז, תאורה ולוח תוצאות, נבנה מכון כושר והוקם בית הארחה לספורטאים מתחת ליציע הצפוני.
בשנת 1979 החל שיפוץ של היציע המזרחי והיציע הדרומי. לאחר הריסת היציע הדרומי באותה השנה הופסקו עבודות השיפוץ למשך קרוב לעשרים שנים, עד שנת 1998. עם סיום העבודות בשנת 2001 נפתחו יציע מזרחי חדש ויציע דרומי משופץ חלקית.
בשנים 2008–2009 בוצע שיפוץ נוסף של האצטדיון לקראת יורו 2012. בשיפוץ נבנה יציע מזרחי חדש ותכולת האצטדיון גדלה ל-40,000 צופים. 
במהלך יורו 2012 נערכו באצטדיון 3 משחקים של בית ב'

האקדמיה לכדורגל

בשנת 2008 החלה בניית אקדמיה לכדורגל במרכז הספורט, לצדו של אצטדיון מטאליסט. האקדמיה כוללת מבנה מרכזי המאכלס כ-90 דיירים, 5 מגרשי קטרגל, מגרש כדורגל בינוני, מגרש כדורגל מלא במידות תקניות, 2 מגרשי כדורסל ו-2 מגרשי טניס.
כיום לומדים באקדמיה כ-200 תלמידים ומתקניה משמשים, מלבד את הלומדים בה, גם עבור תחרויות נוער וילדים ארציות ומשחקי ליגות חובבים מקומיות. במהלך יורו 2012 שימש מבנה האקדמיה למגורי עיתונאים זרים וצוותים טכניים.
מצוג'ורנו

המצוג'ורנו (באיטלקית: Il Mezzogiorno - "צהריים", ובהשאלה גם "דרום") הוא כינוי לחלקה הדרומי של איטליה הכולל את המחוזות: בזיליקטה, קמפניה, קלבריה, פוליה וסיציליה בדרום איטליה ומחוזות מוליזה ואברוצו בחלק המרכז-דרומי של איטליה. יש הכוללים בכינוי זה גם את האי סרדיניה וחלקו הדרומי של מחוז לאציו.
כינוי נוסף לדרום איטליה בפי האיטלקים הוא Il Meridione - הדרומית. המונח Meridione נושא פחות מטען רגשי ותרבותי. רשויות הסטטיסטיקה האיטלקיות משתמשות היום במונח Italia Meridionale - איטליה הדרומית ולא במונח Mezzogiorno. כמו כן, הם לא כוללים בה את האי סרדיניה ואת דרום לאציו אך כוללים במונח את המחוזות אברוציה ומוליסה.
השימוש במילה ספציפית לדרומה של איטליה הפך להיות פופולרי בתקופת ג'וזפה גריבלדי, שהתייחס לכל אזורי איטליה שמדרום לרומא, כולל מחוז אברוצו ומוליזה, במונח זה.

משמעות המונח

המונח המצוג'ורנו מבטא נקודת ראות היסטורית, מדינית, כלכלית וחברתית של חלקה הדרומי והדרום-מרכזי של איטליה.
לאחר איחוד איטליה, הבעיה של דרום איטליה קיבלה חשיבות מדינית פנימית. היה זה לנוכח הפיגור הכלכלי והעוני שהתגלה במחוזות הדרום - המצוג'ורנו, לעומת המצב הכלכלי בשאר חלקי איטליה המאוחדת - המחוזות המרכזיים ובאופן מיוחד מחוזות צפון המדינה.
החל מראשית המאה ה-20 ננקטו צעדים על מנת להקטין את חוסר השוויון בין חלקי הרפובליקה האיטלקית. הבעיות הכלכליות הייחודיות של הדרום - האבטלה והעוני - זכו לתשומת לב דעת הקהל. באופן מעשי, הציבור האיטלקי, במרכז המדינה ובצפונה, נחשף לגלי ההגירה הגדולים מהאזורים האלה אשר הגיעו לפתח ביתו. תושבי אזורי הדרום, צעירים וצעירות ואף מבוגרים נטשו את מקום מגורי משפחותיהם, במשך מאות בשנים, לנוכח קשיי הפרנסה, העדר מקומות עבודה לאוכלוסייה גדלה וסיכויים הולכים ופוחתים לשיפור רמת חייהם.
לאחר מלחמת העולם השנייה, עם הגברת תיעוש איטליה, גברה תנועת ההגירה מדרום איטליה לצפונה. המהגרים מהמצוג'ורנו נקלטו בבתי החרושת שהוקמו במחוזות הצפוניים של המדינה פיימונטה ולומברדיה. בעיר טורינו הגיע שיעור המהגרים מהדרום לשיעור ניכר מאוכלוסיית מטרופולין העיר.
ממשלות איטליה הקציבו אמצעים מיוחדים לשיפור התעשיות המקומיות בדרום. לשם כך הוקמה קרן הדרום (CASMEZ). בשנות ה-80 קטנו פעולות הקרן לאור החשש לאי-סדרים בה.
האיחוד האירופי מושיט עזרה רבה לפיתוח האזור, באמצעות סיוע לפרויקטים כלכליים נתונים, לאחר שנבחנת כדאיות ההשקעה, יכולתם של המשקיעים, המוניטין, רמת מוסריות השותפים לפרויקט ולמימונו ומספר המועסקים שהפרויקט מסוגל לקלוט. בעשור האחרון ניכרת תרומתן הרבה של רשויות השוק המשותף לפיתוח במצוג'ורנו.
סדין חשמלי

סדין חשמלי הוא סדין המשמש לחימום מקומי בעיקרו, של המיטה, ובפרט על מנת שיהיה נעים יותר לישון או לשכב עליה.

תצורה

קיימים הבדלים מסוימים בנושא זה בין המדינות: בארצות הברית הגרסה היא של שמיכה חשמלית ("Electric blanket"), שמיכה עם מכשיר חימום חשמלי משולב בתוכה הממוקמת לרוב מעל הסדין במיטה. בבריטניה ובחבר המדינות (וגם בישראל), סדין חשמלי בדרך כלל מתייחס למשטח חשמלי על המזרן, שממוקם מתחת לסדין במיטה.
לסדינים חשמליים בדרך כלל יש יחידת בקרה שמתאימה את כמות החום שהסדין יוצר. לסדינים עבור מיטות בגודל גדול יותר מהרגיל (כגון מיטה זוגית) יש לעיתים קרובות שתי יחידות בקרה נפרדות, אחת עבור כל צד של המיטה. סדינים חשמליים עשויים כדי לחמם את המיטה לפני השינה או לשמור על המיטה חמה תוך כדי השינה.
בסדינים חשמליים מודרניים יש חוטים מסיבי פחמן. סדינים אלו בדרך כלל עובדים על 24 וולט במקום על 240/110 וולט ולכן הם חלופה בטוחה יותר, יעילה ונוחה יותר.

היסטוריה

הסדין החשמלי הראשון הומצא בשנת 1912 על ידי הרופא האמריקאי סידני אי. ראסל. בצורה המוקדמת שלו, הסדין היה "underblanket" - כלומר סדין שחימם מלמטה. יש חילוקי דעות לגבי התאריך שבו הומצאה השמיכה החשמלית ("overblankets") הראשונה: הפרסום המתועד הראשון של שמיכה כזו היה בשנת 1930 על ידי "Samson United Corporation", אך יש שטוענים שרק מאוחר יותר, ב-1937, הוצגו בארצות הברית שמיכות חשמליות ראשונות שיועדו לכך שהאדם יתכסה בהן.

דרך פעולה

כמו כרית חימום, סדינים חשמליים משתמשים בחוטי תיל מבודדים, או שגוף החימום מוכנס לתוך הבד ומחמם כאשר הוא מחובר לחשמל. יחידת בקרת טמפרטורה, הממוקמת בין השמיכה לשקע החשמלי, מתאימה את רמת החשמל שנכנסת לגופי החימום בתוך השמיכה. סדינים חשמליים חדשים יותר עובדים על מתח נמוך של 24 וולט, ויש להם מנגנון כיבוי חירום כדי למנוע מהסדין התחממות יתר או התלקחות. בסדינים ישנים יותר (לפני שנת 2001) אין מנגנונים לכיבוי חירום, ומשתמשים שמפעילים אותם מסתכנים בהתחממות יתר ואף שריפה.

סדין חשמלי מודרני

בחלק מהסדינים החשמליים המודרניים יותר נעשה שימוש בחוטים מסיבי פחמן כדי לחמם. חוטים אלה הם עבים באופן פחות בולט מאשר חוטי חימום ישנים. חוטים מסיבי פחמן משמשים גם בגופי החימום במושבי חימום מתקדמים רבים במכוניות. שמיכות אלו ניתן לרכוש עם טרמוסטאט המווסת את החום על ידי ניהול חום הגוף וטמפרטורות השמיכה, דבר שמבטיח חוויה נוחה ונעימה.

בעיות בטיחות

בשל השילוב של חום, חשמל, ושפע של חומרים דליקים כמצעים, תוך כדי שהמשתמש שקוע בשינה, השימוש בסדינים חשמליים מעלה חששות בקרב מומחים לבטיחות. החשש העיקרי הוא מסדינים שנוצרו לפני 2001 או כאלו שניזוקו כתוצאה מכיפוף, קיפול או בלאי רגיל. בבריטניה, ההערכה היא ש-5,000 שריפות בכל שנה נגרמות על ידי סדינים חשמליים פגומים, שמתוכן 99%, ככל הנראה, נגרמו על ידי סדינים בני 10 שנים ומעלה.
סדינים חשמליים גם מהווים סכנה של כוויות עבור מי שלא יכול לחוש כאב או אינו מסוגל להגיב לו. אנשים הנכללים בקבוצה זו הם ילדים קטנים, חולי סוכרת וקשישים.

בתרבות הפופולרית

קריקטורה של סדין חשמלי עם בקרת טמפרטורה חשמלית בשם "Blanky" הוצגה בסרט מ-1987, "הטוסטר הקטן והאמיץ".
המוצר מוצג, כמאפיין תקופתי פופולרי בשנות התשעים, בסרטו של אסי דיין, שמיכה חשמלית ושמה משה (1995).
פרנסיסקו סולנו לופס

ילדות ונעורים

לופס נולד באסונסיון לאביו קרלוס אנטוניו לופס. לופס האב השתלט על המדינה לאחר מותו של דודו, הדיקטטור הצבאי חוזה גספר רודריגז דה פרנסיה ב-1840, ומינה עצמו לדיקטטור צבאי.
לופס הבן גדל באווירה בה היה האב כל יכול ודברו היה חוק. כבר בגיל 19 מונה למפקד צבא פרגוואי בדרגת "בריגדיר גנרל" (המקבילה הצה"לית היא תת-אלוף).
בשנת 1853 יצא לאירופה. שהותו בפריז בשיא התקופה האימפריאלית של נפוליון השלישי יצרה בו רושם עז. שם פגש גם הרפתקנית אירית בשם אלייזה לינץ', אשר הפכה לפילגשו, וילדה לו חמישה ילדים. השפעתה עליו מהיום שבו נפגשו הייתה מכרעת.
שהותו של לופס באירופה נוצלה לרכישה מאסיבית של נשק. הוא שב לפרגוואי בשנת 1855 ומונה לשר המלחמה.

דיקטטור צבאי

עם מותו של אביו בשנת 1862 מונה לופס לדיקטטור צבאי. לאחר שאסר את כל מי שהעז להתנגד לו, מינה "קונגרס" אשר בחר אותו לנשיא. מבחינת אישיותו היה לופס נשיא בעייתי, בלשון המעטה. נוטה לעריצות, נתון להשפעתה של לינץ', ולחזיונות מלחמתיים אימפריאליים, המעיט לופס בערכם של צבאות המדינות הגובלות בפרגוואי, שאוכלוסייתן פי כמה מאוכלוסיית פרגוואי שמנתה כחצי מיליון איש.

לופס והעם הפרגוואיי

העם הפרגוואיי היה מסור ללופס בצורה פנאטית, ונלחם את מלחמותיו עד השמדתו הפיזית. המלחמה הקטינה את אוכלוסיית פרגוואי מאוכלוסייה בת 525,000 איש עם פרוץ המלחמה, לאוכלוסייה בת 221,000 איש בשנת 1871, מהם רק 28,000 היו גברים. לא רק המלחמה הכתה באוכלוסיית פרגוואי. במהלך המלחמה סבל העם גם מרעב, ממחלות, ומהתנהגותו של לופס שעינה ורצח אין ספור אנשים.
הדעות בפרגוואי חלוקות באשר לדמותו של לופס. יש הרואים בו חולה גדלות, אשר ניסיונו להפוך ל"נפוליאון של אמריקה הלטינית" עלה בחיי רוב בני עמו, ואשר גרם למשבר חסר תקדים בהיסטוריית פרגוואי. אין ספק כי משטרו היה משטר עריצות, וכי מספר רב של הוצאות להורג ללא משפט, ועינויים של אסירים פוליטיים, בוצעו בתקופת שלטונו.
עם זאת בתקופה מאוחרת יותר, החלו להופיע היסטוריונים פרגוואיים שראו בו פטריוט וגיבור לאומי. במאי 1947 הוציאה פרגוואי בול דואר המנציח את דיוקנו תחת הכותרת "מרשל פרנסיסקו סולנו לופס". ב-1954 הוציא הדואר הפרגואיי בול נוסף בו הוא מונצח לצד אביו ולצד הגנרל ברנרדינו קביירו, תחת הכותרת "שלושת הגיבורים הלאומיים". גופתה של אלייזה לינץ' שמתה בגלות בפריז הושבה לפרגוואי ונקברה ברוב טקס. סרט שהוזמן על ידי שלטונו של אלפרדו סטרוסנר בשנת 1978, בשם "סרו קורה" (על שם המקום בו נהרג לופס), מנציח את לופס בצורה חיובית.