ג'יימס טיפטרי ג'וניור

ביוגרפיה

ברדלי נולדה בשיקגו, להורים אינטלקטואלים – אביה, הרברט, היה עורך דין וחוקר טבע, ואמה, מרי, סופרת וכתבת מסעות. המשפחה טיילה ברחבי עולם, והמפגשים של ברדלי עם תרבויות אחרות תרמו רבות לכתיבתה.
ב-1934, בגיל 19, פגשה את ויליאם דייווי ("ביל"), ונישאה לו – לדבריה מתוך תחושה שזוהי מחויבותה כבת. הנישואים היו סוערים – אליס ביקשה יחסים שוויוניים, ואילו ביל הרגיש בתחרות מתמדת איתה. הזוג התגרש בשנת 1941. באותה תקופה, ברדלי עבדה כמעצבת גרפית, ציירת, ומבקרת אמנות עבור העיתון The Chicago Sun.
ב-1942 התגייסה לחיל האוויר של ארצות הברית, ועבדה בקבוצת צילום מודיעיני. היא הגיעה במהרה לדרגת רב-סרן, שנחשבה לדרגה גבוהה מאוד לאישה באותה תקופה. היא אמרה שבשירות הצבאי שלה היא "הרגישה בין נשים חופשיות לראשונה בחייה". ב-1945 נישאה לבעלה השני, הנטינגטון ד. שלדון ("טינג"). היא השתחררה מהצבא ב-1946, ובאותה שנה פורסם סיפורה הקצר הראשון במגזין The New Yorker, בשם "אליס ברדלי". ב-1952 הוזמנו אליס והנטינגטון להצטרף לשורות ה-CIA, והם עשו זאת, אך ב-1955 היא התפטרה וחזרה ללמוד באוניברסיטה. 
היא סיימה תואר ראשון מאמריקן יוניברסיטי ב-1959, והמשיכה לדוקטורט בפסיכולוגיה ניסויית מאוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון, אותו סיימה ב-1967. בתקופה זו החלה לשלוח למגזינים סיפורי מדע בדיוני בשם העט ג'יימס טיפטרי ג'וניור, כדי לשמר את שמה הטוב בעולם האקדמי.

קריירה באמנות

שלדון התחילה לאייר בגיל 9, וכבר אז תרמה לספר ילדים שחיברה אמה. למרות שגם בבגרותה המשיכה לאייר את ספריה של מרי, היא מכרה רק איור אחד במשך הקריירה שלה, למגזין הניו יורקר. 
ב-1936 השתתפה בתערוכה קבוצתית במכון לאמנות בשיקגו, והמשיכה בלימודים פרטיים כדי לקדם את הקריירה שלה. פורטרט עצמי שלה בעירום התקבל לביאנלה של גלריית קורקורן לאמנות בוושינגטון הבירה, והוצג שם במשך שישה שבועות. למרות שהשגים אלו נחשבו בעיני הסביבה המקצועית למשמעותיים, שלדון עצמה זלזלה בהם ואמרה שהיא מעדיפה לשמור את עבודתה בבית.
שלדון הפסיקה לצייר ב-1941, כשמצאה את עצמה נזקקת למקור פרנסה כגרושה טריה, והתחילה לעבוד כמבקרת אמנות ב-Chicago Sun.

קריירה במדע בדיוני

בין עיסוקיה האחרים ועבודתה באקדמיה, שלדון התחילה לכתוב סיפורי מדע בדיוני, והחל מ-1967, בשם העט ג'יימס טיפטרי ג'וניור. מקור השם היה צנצנת מרמלדה. היא החליטה לכתוב תחת זהות גברית מכיוון שהייתה בטוחה שתמשוך כך פחות תשומת לב שלילית. הסיפור הראשון שפרסמה היה "הולדתו של סוכן", שיצא במהדורת מרץ 1968 של "אנלוג מדע עובדתי ובדיוני" בעריכת ג'ון ו. קמבל. שלושה סיפורים נוספים פורסמו באותה שנה בכתבי עת אחרים למדע בדיוני. 
שם העט החזיק מעמד עד שנות השבעים המאוחרות. למרות שהיה ידוע שזהו שם עט, הסברה הרווחת הייתה שהפסבדונים נחוץ כדי להגן על זהותו של קצין מודיעין. ההנחה בכל זאת הייתה בדרך כלל שמדובר בגבר. 
"טיפטרי" מעולם לא הופיעה בציבור, אך ניהלה התכתבויות עם אוהדים וסופרי מדע בדיוני אחרים. היא הייתה פתוחה לגבי כמעט כל נושא חוץ מאשר מגדרה. את רוב הפרטים שהיו ידועים עליה – הדוקטורט, הרקע המודיעיני – טיפטרי סיפרה בעצמה. וכך, ב-1976 כשאמה מרי נפטרה, טיפטרי כתב ש"אמו" מתה, ואף היא הייתה סופרת. וכך אוהדים מסורים הצליחו למצוא את מודעת הפטירה שלה, וזהותה של שלדון נחשפה. 
הדבר גרר מבוכה בקרב קהילת המדע הבדיוני, שכן סופרים רבים – דוגמת רוברט סילברברג והרלן אליסון – שכתבו הקדמות לסיפוריה והתייחסו אליה בביקורות, התעקשו במשך שנים שמדובר בגבר. 
רק לאחר החשיפה, פרסמה שלדון את הספר הראשון שלה, Up the Walls of the World ‏(1978), שהיה רומן באורך מלא. לפני כן התמקדה והייתה מוכרת ככותבת סיפורים קצרים.

זהות מגדרית ומינית

למרות ששלדון עצמה לא תייגה את עצמה על פי זהויות (שמקובלות יותר היום והיו פחות מוכרות בתקופתה) על פי כתביה, התנהלותה, ועדותה על עצמה, גם הזהות המינית וגם הזהות המגדרית שלה היו לא-בינאריים, ובנוסף הייתה שלדון פוליאמורית.
מתחילת נישואיה הראשונים, שלדון לא נהנתה מיחסי המין עם ביל, וכעבור זמן קצר החלה לנהל מערכות יחסים עם גברים מחוץ למסגרת הנישואים, ותוך שנה שני בני הזוג הגדירו את נישואיהם כפתוחים. גם בעלה השני, טינג, לא ריצה אותה מינית, והיא החליטה שהיא אוהבת אותו יותר כחבר מאשר מאהב. משיכותיה המיניות היו גורם משמעותי בחייה, ואף השפיעו רבות על כתיבתה. היא התייחסה פעמים רבות למשיכתה הגדולה – והעיקרית – לנשים, ואף כתבה לא פעם שחייה לעולם לא יהיו שלמים עד שלא תגשים את משיכתה זו, למשל "אני מחבבת גברים מסוימים מאוד, אך מהתחלה, עוד לפני שידעתי מה זה מה, תמיד היו אלה נערות ונשים שהדליקו אותי".
אך בה בעת היא תפשה לסביוּת כמשהו שאמניות בסביבתה היו מתנסות בו, אך לא כדרך חיים, ובכל מקרה, היא לא רצתה לוותר על יחסיה עם גברים. היא לא הכירה ביסקסואליות כזהות, והרגישה תקועה בין רצונותיה השונים. כשהתסכול היה גובר עליה, הייתה כותבת מסות נגד נשים, ומציבה גבריות כמצב האנושי הטבעי.
ההזדהות שלה עם גבריות והדחייה שלה של נשיות גם היו מרכזיים לזהותה האישית. זהותה המגדרית בתור אישה הייתה בעייתית בעיניה, ולא רק מהבחינה של המכובדות המפוקפקת לכאורה של כתיבת מדע בדיוני, אלא כי היא באמת ובתמים רצתה לחיות כגבר. היא התייחסה לכך ביומניה: "הו, אלהים, רחם עלי, ארורה נולדתי, אומרים שזה האגו שבי, אך אני יודעת שזה הגבר, כל מה שאני רוצה זה חיי גבר.... ארור, גופי הארור, הו, איך אוכל להמלט ממנו? אני משחקת אישה, איני יכולה לחיות או לנשום, אני לא יכולה לייצר, אני משתגעת, תודה לאל שיצר אלכוהול", וכן: "אני אינני אישה לעזאזל, אלהים הוא בזבזן מכיוון שלא יצרני גבר".
מין ביולוגי מוגדר כ"המאפיינים הפיזיולוגיים כגון גניטליה, כרומוזומי מין, בלוטות מין, הורמונים, ומבנה פנימי של אברי רבייה. בעת הלידה, משתמשים במאפיינים אלה כדי לייחס מין לוולד, כלומר, לזהות אינדיווידואלים כזכר או נקבה." המין המיוחס לאליס שלדון היה נקבה, אך המבע המגדרי שלה – בעיקר דרך כתיבתה – היה כזכר. מבע מגדרי משמעו "האופן בו אנשים מתקשרים החוצה את הזהות המגדרית שלהם, דרך התנהגות, לבוש, תספורת, קול, וצורות הבעה אחרות." התקה מגדרית והפיכת תפקידי מגדר היו תמות רווחות בכתיבתה.
כאשר אימצה את שם העט ג'יימס טיפטרי ג'וניור, נפתחה בפני שלדון האפשרות לכתוב דברים שלא יכלה לכתוב כאישה, ולא רק בסיפוריה עצמם, אלא בתור הפרסונה השלמה שפיתחה בשם טיפטרי.

תמות

שלדון הייתה סופרת אקלקטית, שכתבה בז'אנרים וסגנונות מגוונים. היא אהבה לערבב את הצד ה"קשה" של מדע בדיוני טכנולוגי עם הצד ה"רך" הסוציולוגי, יחד עם ניסויים סגנוניים של תנועת הגל החדש במדע הבדיוני. 
הסיפור הראשון שלה שזכה לתהודה היה סיפורה הקצר ביותר, "הטיסה האחרונה של ד"ר אין", ב-1969. הסיפור הוא פורטרט אוהד של מדען שמרוב דאגתו להרס האקולוגי של כדור הארץ, מכחיד את האנושות. 
ישנם ברבים מסיפוריה רפרנסים סגנוניים לאופרות החלל שהכירה בילדותה, אך בדרך כלל היה בכתיבתה טון הרבה יותר אפל: למסעות הקוסמיים של דמויותיה נלווים ניתוק רוחני או חוויית התעלות אשר מביאים איתם סיפוק, אך גם מוות. ג'ון קלוט כתב ש"זה נדיר שסיפור של ג'יימס טיפטרי לא יעסוק גם במוות באופן ישיר וגם במוות של הנשמה, או של כל תקווה, או של האנושות כולה.". סיפורים מסוג זה כוללים את "Painwise", בו חוקר חלל עובר שינוי גופני שמחסן אותו מפני כאב, אך הוא מוצא את הקיום הזה בלתי נסבל, וכן "A Momentary Taste of Being", בו המטרה האמיתית של האנושות, המתגלה בכוכב רחוק, הופכת כל קיום איניווידואלי לחסר תכלית.
עוד תמה מרכזית בכתיבתה היא המתח בין רצון חופשי לדטרמיניזם ביולוגי, או בין ההגיון לתאווה מינית. "Love Is the Plan the Plan Is Death", אחד מסיפורי המדע הבדיוני הנדירים בהם אין כלל דמויות אנושיות, מתאר את הרציונליזציות הרומנטיות של יצור זר לגבי האינסטינקטים הברוטליים אשר מניעים את מחזור החיים שלו. "The Screwfly Solution" מרמז כי גם בני אנוש מתרצים באופן דומה את מגפת האלימות המינית הרצחנית שלהם. סקס, בסיפורי טיפטרי, הוא נושא גלוי, שלפעמים מקבל טיפול משעשע, אך לעיתים קרובות יותר, מוצג ככוח מאיים.
לפני שזהותה של שלדון התגלתה, טיפטרי היה מתואר כסופר "מאצ'ו" במיוחד, ובו זמנית כסופר מדע בדיוני פמיניסט (לפחות יחסית לגבר), במיוחד בשל הסיפור "הנשים שהגברים אינם רואים אותן", בו שתי נשים יוצאות למסע חיפוש אחר חייזרים כדי להימלט מהחברה תחת שליטה גברית הרווחת בכדור הארץ. אך העמדה של שלדון לגבי פוליטיקה מינית לא הייתה חד-משמעית, כפי שניתן לראות ב-"יוסטון, יוסטון, האם שומעת?", שם חברה של נשים משובטות נאלצת להתמודד עם שלושה אסטרונאוטים גברים הנוסעים בזמן.
תמת הפמיניזם חזרה על עצמה ברוב העבודות של שלדון. ב"הנשים שהגברים אינם רואים אותן" שלדון הציגה עמדות פמיניסטיות דרך דמות מרכזית גברית דווקא – המספר, דון פנטון, שופט את דמויות הנשים על פי מידת היופי שלהן בעיניו, ומתרגז כשהן לא "מתאימות לתפקידי מגדר נשיים סטריאוטיפיים". בנוסף, חוסר היכולת של פנטון להבין את מצוקתן של הנשים ואת תחושת הניכור של דמות האם, רות פרסונס, מדגישה את ההבדלים בין נשים וגברים בחברה. גם כותרת הסיפור מתייחסת לכך שנשים בחברה הן בלתי נראות.

מותה

שנותיה האחרונות של שלדון לא היו מאושרות, שכן טינג היה אז חולה, נכה ועיוור, ללא יכולת לטפל בעצמו, והיא נאלצה לטפל בו בעת שהיא עצמה סבלה מבעיות בריאותיות. ב-1976 כתבה שלדון מכתב לחברה בה הביעה את רצונה לסיים את חייה כשהיא עדיין מתפקדת. אך היא הרגישה שאין ביכלתה להשאיר את טינג ללא מי שידאג לו, שהדבר יהווה עונש מוות.
כעבור אחת עשרה שנים, ב-19 במאי 1987, ביצעה שלדון את מבוקשה. היא ירתה קודם בטינג, בשנתו, ואז הפנתה את האקדח אל עצמה. הם נמצאו ללא רוח חיים במיטתם, מחזיקים ידיים. בשנותיהם האחרונות הזוג הפך ליותר ויותר מבודד, ככל שבריאותם התדרדרה. בבוקר לפני שביצעה את המעשה, התקשרה שלדון לעורך דינה וסיפרה לו את תוכניתה. על פי כותבת הביוגרפיה שלה, ג'ולי פיליפס, מכתב ההתאבדות של שלדון נכתב שנים קודם לכן, ונשמר לעת הצורך. 
פרס ג'יימס טיפטרי מוענק כל שנה לעבודת מדע בדיוני או פנטזיה אשר מרחיב את הבנתנו בתחום המגדר.