google/wiki40b huggingface dataset:
אביטל פסטרנק

קורות חייה

אביטל פסטרנק נולדה ברמת גן ואחר-כך משפחתה עברה לתל אביב. אמה נורית היא צברית, בת להורים ילידי פולין ואביה חיים הוא יליד ברזיל. אביטל למדה בתיכון עירוני י"ד בתל אביב, בילדותה הייתה פעילה בהצגות בשיעורי דרמה. בהיותה בת 15 התקבלה ללהקת צופי תל אביב, בה שרה והופיעה במשך מספר שנים. 
בצבא שירתה פסטרנק בלהקת הנח"ל, אותה ביים צדי צרפתי. בלהקה היו איתה יואב צפיר, אילה אשרוב ושרון חזיז. ב-1989 החלה ללמוד בבית צבי וסיימה שלוש שנות לימודים בהצטיינות ב-1991. מיד בתום לימודיה נכנסה להפקת "הכבש ה-16" בתפקיד ענת, על פי שירים של יונתן גפן ולחנים של יוני רכטר וקריינה בקלטת הווידאו לילדים מאת דבורה עומר "כבר לא משעמם לי". משם המשיכה עם קבוצת צעירי הקאמרי של מיקי גורביץ' שהעלתה את "אנטיגונה" ומופע קומי בשם "מעופפי רשפון". ב-1993 עברה לתיאטרון באר שבע שם שיחקה בהצגות "קיץ ועשן", "מחלת נעורים", "נוכלים ואוהבים" ו"המתחזה". ב-1995 שיחקה בהצגה "אמדאוס" בתפקיד קונסטנצה (אשתו של מוצארט), כשבתפקיד מוצרט שיחק אלון אופיר - קופרודוקציה של תיאטראות הבימה וחיפה, תפקידים אותם גילמו שניהם בבית צבי, בבימויו של גדי רול, ב-1990.
פסטרנק השתתפה במחזמר "גריז" (1995) בו שיחקה בתפקיד הנשי הראשי של סנדי דאמבורסקי לצידם של אקי אבני (דני זוקו) וצביקה הדר, בבימויו של אורי פסטר. היא שרה במופע "עקבות ימים: אירוע הוקרה לטוביה ריבנר" שנערך בצוותא ב-2008 בניהולו המוזיקלי של רמי הראל.
ב-1996 החלה פסטרנק להופיע עם יוני רכטר ועלי מוהר במופע "אהובתי היחידה" על כתיבתם ויצירתם המשותפת, בין השירים ששרה במופע: נגיעה אחת רכה, דג הזהב ודמעות של מלאכים. המופע רץ במשך שלוש שנים. לאחר מכן שיחקה בהבימה בהצגה "מריוס". בתיאטרון לילדים ולנוער של אורנה פורת שיחקה בהצגה "שבעה במכה אחת".
באותה תקופה כתבה והלחינה שירים והופיעה עם להקתה במועדוני מוזיקה, ביניהם הבארבי בתל אביב.
ב-2000 חזרה לתיאטרון באר שבע לשחק בהצגה :"ביבר הזכוכית" של טנסי ויליאמס בתפקיד לורה.
פסטרנק שיחקה בהצגותיו הראשונות של תיאטרון אנסמבל הרצליה: "להגיד מותר הכל", "אלוהים" (של וודי אלן), "גברת קליין" (לצידן של חנה מרון וליאורה ריבלין), ו"ירח אלבאמה" - ערב שירי ברכט וקורט וייל בעריכתה של חנה מרון.
ב-2002 שיחקה בתיאטרון באר שבע בהצגה "מים גנובים", בו הופיעה לצידן של אורנה פורת וחנה רוט. במקביל המשיכה לשחק בתיאטרון הרצליה. ב-2005 שיחקה בבית ליסין בהצגה "זהות" (לצידם של ששון גבאי ונבו קמחי).
ב-2007 יצא דיסק עם ספר של שירי ילדים שכתבה מיריק שניר והלחין מוני אמריליו ובו פסטרנק שרה.
ב-2007 שבה לתיאטרון באר שבע והופיעה בהצגות: "ילדים חורגים לאלוהים", "אפריל הקסום", "השחף" של צ'כוב ו"הביתה הביתה", מאת יהושע סובול, בו כיכבה בתפקיד הראשי של יפה קפלן. 
אביטל פסטרנק שיחקה בתיאטרון באר-שבע במחזמר "קומפני" של סטיבן סונדהיים בבימויו של רפי ניב. כיום (מאי 2012) משחקת בשלוש הצגות בבאר שבע: "הרוזן ממונטה כריסטו" ו"למה לא באת לפני המלחמה", מחזה מקורי על ניצולת שואה ובתה, בו פסטרנק משחקת את חברתה המטורללת של האם. החל מאפריל 2012, מופיעה פסטרנק בתפקיד הראשי של נורה במחזה "נורה" מאת אינגמר ברגמן.
היא מועמדת על תפקידה לפרס התיאטרון הישראלי לשחקנית הראשית.
בקולנוע שיחקה פסטרנק בסרטים: "מלח הארץ", "סוף שבוע בתל אביב" ו"הכול מתחיל בים". בטלוויזיה שיחקה בסדרות: "סיטון", "מיי פירסט סוני", "האמת העירומה", "גירושים נפלאים" ו"כל שבת שנייה".
דיבבה כמה סרטים וסדרות והופיעה בפרסומות רבות.
אביטל פסטרנק היא אם לשני ילדים וכיום נשואה בשנית לפסיכולוג והם מתגוררים ברמת השרון.
כשל הכוונה

כשל הכוונה הוא מונח בספרות, שהומצא על ידי ויליאם קורץ וימסט ומונרו קרטיס ברדסלי. לטענתם, כוונת היוצר אינה בהכרח משמעותית להבנת כוונת היצירה. "כשל הכוונה" הוא מונח מרכזי בהגות הביקורת החדשה, אסכולת מחקר בתורת הספרות.
כאשר סופר כותב יצירה הוא מסתמך הן על כך שהקוראים מבינים את השפה, שבה היצירה נכתבה, והן על ידע עולם בסיסי. אפילו יצירת הפנטזיה האסקפיסטית ביותר מסתמכת על ידע עולם בסיסי של הקורא, על מנת שתוכל להיות מובנת. 
ניתן לראות יצירת ספרות, אם כן, כניסיון של המחבר לתקשר עם הקורא באמצעות שפה משותפת וניסיונות משותפים. ללא בסיס משותף, תקשורת אינה אפשרית. 
עם זאת, תמיד יהיו הבדלים בין המחבר לקורא. המחבר שונה בחוויותיו האישיות מהקורא, ולעיתים גם שונה בדעותיו לגבי אספקטים מסוימים של המציאות ופירושם. בשל הבדלים אלו, המשמעות שהקורא מוצא ביצירה היא תמיד היסק, שלעולם אינו במדויק כוונת היוצר עצמה. 
כמו כן, הן הקורא והן המחבר יכולים שלא להיות מודעים למוזרויות שונות בתפיסתם את המציאות, מוזרויות שיכולות לצבוע את היצירה או את האופן בו הקורא מבין אותה בצבעים, שהמוען או הנמען אינם שמים אליהם לב. 
לדוגמה, יצירה שנכתבה בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה, יכולה להציג את הדעות שהיו מקובלות בתקופתה, כמו דעות קדומות בנוגע לגרמנים או יפנים. קורא מודרני יכול שלא להסכים עם דעות אלו, ולמצוא משמעויות שונות, אליהם המחבר לא התכוון, לגבי האופן בו הדעות הללו משפיעות על משמעות היצירה.
פסיכו 4: ההתחלה

הפקה והפצה

הסרט צולם באולפני יוניברסל מ-4 ביולי 1990 עד 13 ביולי 1990, לאחר עיכובים רבים בהפקה. צ'ארלס אדוארד פוג ואנתוני פרקינס היו אמורים לשמש, בהתאמה, תסריטאי ובמאי הסרט. לבסוף הוחלפו על ידי ראשי האולפנים במיק גאריס, במאי סרטי אימה טלוויזיוניים, וג'וזף סטפנו, תסריטאי הסרט הראשון.
השחקנית אוליביה האסי לוהקה לתפקיד אמו של נורמן בייטס כדי להדגיש את העובדה כי בינה לבין בנה לא היו פערי גיל גדולים. המוזיקאי לימים הנרי תומאס, שהיה בן תשע עשרה בעת הסרטת הסרט, לוהק לתפקיד נורמן בייטס הצעיר. תומאס זכה להדרכה מאנתוני פרקינס. במהלך הצילומים, פרקינס אובחן כנשא HIV וקיבל טיפול במהלך הצילומים.
הסרט קיבל ביקורות מעורבות, והודפס על קלטות VHS פיראטיות ויצא על DVD באופן חוקי פעמיים, ב-2007 וב-2008 במהדורה מורחבת.

אחרית דבר

אחרי "פסיכו 4: ההתחלה", ניסתה רשת שואוטיים לרכוב על הצלחת הסרט ויצרה סדרה בשם "מלון בייטס" שהיוותה מעין פריקוול טלוויזיוני. סדרה זו, שלא הייתה בהשתתפות אנתוני פרקינס, נכשלה והורדה לאחר פרקים ספורים בלבד; הבמאי גאס ואן סנט ביים רימייק ל"פסיכו", שנכשל מכל בחינה אפשרית; כיום (2013) משודרת בטלוויזיה האמריקאית בכבלים גרסה מחודשת של "מלון בייטס", שהצלחתה יפה.
דב שמוטקין

דב שמוטקין (נולד בשנת 1949) הוא גרונטולוג ופסיכולוג ישראלי. פרופסור אמריטוס בבית הספר למדעי הפסיכולוגיה וראש מכון הרצג לחקר ההזדקנות והזיקנה באוניברסיטת תל אביב.

ביוגרפיה

שמוטקין קיבל את הדוקטורט שלו מאוניברסיטת תל אביב. הוא פסיכולוג קליני בכיר ולשעבר ראש המגמה הקלינית בבית הספר למדעי הפסיכולוגיה. בין השנים 1988–1989 היה חוקר אורח במכון לגרונטולוגיה באוניברסיטת מישיגן, אן ארבור, ועמית כבוד במכון לחקר ההזדקנות באוניברסיטת וויסקונסין, מדיסון, ארצות הברית, בין השנים 1996–1997. הוא שימש כמרצה בכיר ועמית בקבוצות מחקר של סקרים ארציים בולטים על הזדקנות האוכלוסייה בישראל, מחקר אורך חוצה גבולות בתחום ההזדקנות, הענף הישראלי של סקר הבריאות, הזדקנות ופרישה באירופה (SHARE-Israel). הוא גם ניהל את הפרויקט של מיזוג מסדי נתונים של CALAS, SHARE-Israel ומחקרים אחרים של הזדקנות האוכלוסייה. שמוטקין הוא עמית באגודה הגרונטולוגית של אמריקה.

מחקר

בעבודתו המדעית גיבש שמוטקין גישה דיאלקטית לאושר אנושי וסבל, הדגשת מסלולי התפתחות לאורך הבגרות והזיקנה. ההתעניינות העיקרית שלו היא במחקר של מנגנונים פסיכולוגיים שבהם אנשים יכולים יכול לשמור על רווחה וחוסן נפשי בפני מצוקות חיים ותהליכי הזדקנות העלולים לגרום לטראומה, להידרדרות ולאובדן. במודל הרעיוני שלו, שכותרתו "מרדף האושר בעולם עוין", שמוטקין יחד עם שותפים אשר תרמו תרומות חיוניות (בעיקר דוקטורנטים שלו לשעבר), פיתחו מבט דינמי על החיבור שבין חוסן ופגיעות. העבודה הקונספטואלית והאמפירית של שמוטקין בתחומי הגרונטולוגיה מבקשת להסביר איך בריאות, תפקוד הסתגלותי והגשמה עצמית עלולים לפגוע בחולשה, נכות והתפוררות בחיים מאוחרים יותר. הנושא המתפתח המאחד את העבודות המדעיות הללו הוא השאיפה ההומניסטית של שמוטקין להשקפות מעודנות ומשופרות יותר על ממשקים בין רווחה ומצוקה בחיי אדם.
פרנק מייקלמן

פרנק מייקלמן (באנגלית: Frank Michelman; נולד ב-26 במאי 1936) הוא פרופסור ומופקד הקתדרה על שם רוברט ואלמסלי בבית הספר הרווארד למשפטים.

ביוגרפיה

בשנים 1961–1962 היה מייקלמן לבלרו של השופט ויליאם ברנן. מלמד באוניברסיטת הרווארד החל משנת 1963. תחומי הוראתו ומחקריו כוללים דיני קניין, משפט חוקתי ותאוריה דמוקרטית.
מייקלמן כתב מאמר ידוע בכתב העת למשפטים של אוניברסיטת הרווארד: 'קניין, תועלת והוגנות' (Property, Utility and Fairness) (80 Harvard Law Review 1165 (1967)) הבודק את הסיבות הכלכליות לפיצוי הוגן שמגיע לפי התיקון החמישי לחוקת ארצות הברית של ה-Takings clause לפי חוקת ארצות הברית. המאמר צוטט בפסק דין הרוב בחוות הדעת במשפט Penn Central Transportation Co. v. New York City, בבית המשפט העליון של ארצות הברית שעסק בסמכותה של עיריית ניו יורק במשפט שהוא ציון דרך שאוסר על חברת הרכבות להקים גורד שחקים מעל המבנה ההיסטורי של מסוף ה-Grand Central. ניתוחו של מייקלמן מבוסס על ההערכה אם עלויות המפגע ועלותו לחברה מצדיקות זאת.
ספרו "ברנן ודמוקרטיה" (Brennan and Democracy) בוחן את רעיון הדמוקרטיה הקונסטיטוציונית מבעד לפריזמה של עבודת שופט בית המשפט העליון האמריקאי האקטיביסט ויליאם ברנן. מייקלמן בודק את פסקי הדין של ברנן בסוגיות כמו העדפה מתקנת, הזכות להפלות ואת יישומם של התיקונים לחוקה. באמצעותם סקירת הקריירה השיפוטית של ברנן מנסה מייקלמן לבחון יישומם של מונחים סותרים של קהילתיות וליברטריאניזם ובודק כיצד ברנן מפרש את מושג הצדק.
ביקורת על הדת

ביקורת על הדת הן כלל הביקורות על הרעיון, המוסריות, התקפות או הפרקטיקה של דת מסוימת או של כולן כאחת.

היסטוריה

לביקורת על הדת היסטוריה ארוכת ימים, שראשיתה לפחות מהמאה החמישית לפני הספירה, עם עבודתו של דיאגוראס ממלוס היווני ומאוחר יותר במאה הראשונה - לוקרטיוס הרומאי ויצירתו הגדולה "על טבע היקום".
בתקופת הרנסאנס, המדינאי האיטלקי ניקולו מקיאוולי היה מבקר חריף של הדת, מתוך טענה כי הדת משמשת ככלי בידם של השליטים לשלוט בהמונים. וולטר בן המאה ה-18, אם כי היה אדם מאמין, העביר ביקורת חריפה על הדת, בין השאר בטענה שהיא מאפשרת עוולות (כמו רצח אינדיאנים בידי מתיישבים אירופאים בגלל סירובם להתנצר). בן תקופתו, הפילוסוף הסקוטי דייוויד יום הדגיש בעיקר את חוסר הראיות שהדת מציגה לקיומו של אל כלשהו, בהתאם לשיטתו לפיה היקום כולו מוסבר בצורה טבעית ללא צורך בהתערבות אלוהית. יום תקף גם את הסבירות לקיומם של ניסים ובכך היה אחד ממייסדי תנועת הספקנות המודרנית. מבקר חריף אחר של הדת בן התקופה היה הברון ד'הולבאך שבספריו תקף הן את הנצרות והן דתות אחרות כבלתי-מוסריות.
במאה הנוכחית הביקורת על הדת מתרכזת בעיקר בקרב חוגי האתאיזם החדש, כשהבולטים שבמבקרי הדת הם: ריצ'רד דוקינס, כריסטופר היצ'נס, דניאל דנט וסם האריס ואחרים. יחד עם זאת, ביקורת על הדת איננה בהכרח קשורה עם אתאיזם.
קולובים

מאפיינים

קולובים הם פרימטים בגודל "בינוני" בעלי זנבות ארוכים וצבעים מגוונים. הצבעים של כמעט כל החיות הצעירות שונים מאלו של המבוגרים. 
רוב המינים חיים על עצים אך חלקם חיים יותר על הקרקע. הם חיים בבתי גידול מגוונים ואקלימים שונים כגון יערות גשם, מנגרובים, יערות הרריים וסוונות אך הם לא חיים במקומות יבשים וצחיחים כמו מדבריות. הם חיים בקבוצות אך במבנים חברתיים שונים. עיקר תזונתם היא עלים אך לפעמים יאכלו גם פרחים, פירות וחרקים מזדמנים. כדי לסייע בעיכול של העלים הקשים קיבתם מורכבת ממספר חדרים, ההופכת אותם ל"מעלי הגירה" היחידים בקרב הפרימטים. הריון אורך כשישה עד שבעה חודשים. צעירים נגמלים סביבות גיל שנה ומגיעים לבגרות בגילי 3 עד 6. תוחלת חייהם היא כ-20 שנה.
אונטקה

תיאור

הפסגה הגבוהה ביותר בהר הגעש אונטקה היא קנגמינה (剣ヶ峰) המתנשאת לגובה של 3,067 מטרים, והופכת את אונטקה להר הגעש השני בגובהו ביפן. ההר שוכן בקצה הדרומי של הרי הידה (האלפים הצפוניים של יפן). להר יש פסגה מוארכת רחבה שכיוונה ממזרח מערב. הפסגה חצויה על ידי סדרה של לועות לאורך קו שכיוונו הכללי צפון צפון-מזרח. הפסגה כוללת חמישה אגמי לוע, שבהם "ני נוֹ איקֶה" (二ノ池) בגובה 2,905 מטרים הוא האגם הגבוה ביותר ביפן. ההר הוא הקצה הדרומי של המתחם הגעשי נוריקורה המשתרע צפונה עד להר הגעש הפעיל יאקה (焼岳). 
המתחם הגעשי שקדם להר כלל ארבעה הרי געש שכבתיים חופפים אנדזיטיים שנבנו בין לפני 680,000 שנים לכ-420,000 שנים. המערכת הייתה רדומה במשך 300,000 שנים. בין לפני 70,000 ל-90,000 נפלטו מהמערכת כ-13 קילומטרים מעוקבים של טפרה ריוליטית בהתפרצויות געשיות. בהתפרצויות אלו נוצרה קלדרה שממדיה 4 על 5 קילומטרים, שרובה כיום קבור מתחת לרכסי ההרים. הר הגעש המודרני אונטקה שוכן בקצה הצפוני של הקלדרה. קלדרה נוספת, קטנה יותר, שקוטרה כ-2 קילומטרים נוצרה בפסגת ההר בהתפרצות שאירעה ככל הנראה לפני 23,000 שנים. על סמך הטפרה שבקלדרת קיקי התחוללה התפרצות פרהיסטורית לפני 7,300 שנים. כמו כן התחוללו התפרצויות פריאטיות אחר-כך.
פליס פזנר מלכין

ביוגרפיה

פזנר מלכין נולדה בשנת 1929 בפילדלפיה, ארצות הברית. בשנת 1949 עלתה לישראל. הסטודיו הראשון שלה היה בירושלים, בשכונת בית הכרם, שם ציירה ואיירה ספרים. ב-1950 למדה בסורבון שבפריז וציירה בסטודיו בבלוויו.
בשנת 1953 הציגה את תערוכת היחיד הראשונה שלה. בשנות מגוריה בתל אביב השתתפה בתערוכות במוזיאון תל אביב ויצרה את כרזות התיאטרון המצוירות הראשונות בישראל עבור תיאטרון הבימה, הקאמרי, ו"המטאטא".
אלבום הציורים שלה בהשראת שיר השירים פורסם בספר "יונה ג'ונס ושיר השירים" (חיפה 1996).
בין השנים 1956 ו-1957 שבה מלכין לפריז, שם למדה ציור ועיצוב תיאטרון עם הבמאי ז'אן-מארי סֶרוֹ . כמו כן המשיכה בעבודת הסטודיו שלה וציירה שורה של פורטרטים בכפר שאון-סיר-לאק בהרי היורה.
בחיפה השתתפה פליס פזנר מלכין בייסוד מרכזי התרבות והקהילה בית רוטשילד והמרכז הערבי-יהודי בית הגפן. היא יסדה וניהלה את בית הספר לאמנויות של בית רוטשילד (ציור, קרמיקה ופיסול). ב-1971 הקימה וניהלה את מרכז האמנויות הערבי-יהודי ליד מרכז בובר של האוניברסיטה העברית עד שנת 1975.
הציגה תערוכות יחיד בירושלים והשתתפה בתערוכות בלונדון, פילדלפיה, ובאוסף הקבוע של ג'יימס מיצ'נר באוסטין, טקסס. סדרת ציוריה "אמנות כאהבה" התפרסמה בשנת 1976 בשלושה אלבומים בהוצאת מסדה ובספר "אמנות כאהבה" המשותף לה וליעקב מלכין. כמו כן ערכה יחד עמו את לקסיקון האמנויות "ציור, פיסול, מוזיקה, תיאטרון, קולנוע, בהוצאת מסדה בשנת 1975. סדרת הפורטרטים המקיפה שלה "אנשים בירושלים" (1975-1981) הוצגה במרכז תרבות אמריקה והתפרסמה בהוצאת מוסד ביאליק. ב-1993 פרסמה סדרת רישומי נופים של פאריס בספרו של יעקב מלכין "ונקבן": רומן קולנועי בהוצאת "מסדה".
פליס פזנר מלכין הגתה, חקרה ועיצבה את התערוכה הדוקומנטרית "אמנות פיגורטיבית יהודית: שלשת אלפים השנים הראשונות" המוצגת מאז 1996 בדטרויט, במרכז היהדות החילונית ההומניסטית של ארצות הברית ונוסף על כך הוצגה בבתי ספר ובמכללות ברחבי ישראל.
בשנת 2000 פזנר מלכין הציגה תערוכה נרחבת ובה פריטים רבים מעבודותיה בגלריית "מבט" בת"א. לקראת תצוגה זו הופיע ספר המוקדש ל-85 מיצירותיה בהוצאת איקן-מס מדיה, ירושלים.

חיים אישיים

בשנת 1950 נישאה ליעקב מלכין, והתאלמנה ממנו ב-2019. מתגוררת בירושלים. לשניים נולדו שני ילדים: עירד מלכין, פרופסור להיסטוריה באוניברסיטת תל אביב, חתן פרס ישראל בהיסטוריה (2014), והרב סיוון מס, דקאנית "תמורה" (ירושלים), המכון להכשרת רבנים חילונים ומנהיגות קהילתית של המכון הבינלאומי ליהדות חילונית-הומניסטית.
דומיניק דה וילפן

ביוגרפיה

דה וילפן נולד במרוקו למשפחה צרפתית מכובדת. אביו היה דיפלומט וחבר הסנאט הצרפתי. בשל הקריירה הדיפלומטית של אביו גדל דה וילפן מחוץ לגבולות צרפת, בעיקר באמריקה הלטינית. בבגרותו למד בפריז במכון ללימודי המדינה ובבית הספר הלאומי למנהל (ENA), המכשיר את מנהיגי הפוליטיקה והמנהל הציבורי בצרפת. לאחר מכן החל בקריירה דיפלומטית, כשהוא נושא בתפקידים בשגרירויות צרפת בוושינגטון ובניו דלהי וכן במשרד החוץ בפריז, עד שנת 1993.
ב-1993 מונה כראש הצוות במשרדו של שר החוץ אלן ז'ופה, וב-1995 ניהל את מטה הבחירות של ז'אק שיראק במרוץ לנשיאות. עם ניצחונו של שיראק באותה מערכת בחירות, מינה את דה וילפן כמזכיר כללי של ארמון האליזה, הארמון הנשיאותי, תפקיד אותו מילא לאורך הקדנציה הראשונה של שיראק כנשיא, עד 2002. כישלונו הגדול בתקופה זו היה עצתו לשיראק להקדים את הבחירות לאספה הלאומית כדי לחזק את בסיס תמיכתו בבית הנבחרים הצרפתי, עצה כושלת שעלתה לשיראק באובדן הרוב הדחוק שהיה למחנהו בבית הנבחרים. דה וילפן הציע לשיראק את התפטרותו בעקבות הכישלון, הצעה שנדחתה על ידי שיראק שהמשיך לטפחו ולראות בו את יורשו הפוטנציאלי.
ב-2002, עם תחילת כהונתו השנייה של שיראק כנשיא צרפת, מונה דה וילפן לתפקיד שר החוץ. בתפקיד זה היה אחד הדוברים הבולטים נגד הקואליציה האמריקאית-בריטית ליציאה למלחמת עיראק, ובנה את מעמדה של צרפת כמנהיגת הקואליציה של המדינות המתנגדות למלחמה.
במרץ 2004 מונה לתפקיד שר הפנים בממשלת ז'אן-פייר רפרן. ב-31 במאי 2005, יומיים לאחר שהעם הצרפתי דחה במשאל עם את רעיון החוקה באיחוד האירופי, הודיע שיראק על מינוי דה וילפן לתפקיד ראש ממשלת צרפת. שיראק ניסה לטפח את דה-וילפן כיורשו לקראת הבחירות לנשיאות בשנת 2007, אולם במקביל הודיע יריבו מבית, שר הפנים בממשלתו ניקולא סרקוזי, כי בכוונתו להתמודד על התפקיד. סקרים הצביעו בעקביות על פופולריות רבה יותר של סרקוזי לתפקיד הנשיאות, למורת רוחם של דה וילפן ושיראק, ובסופו של דבר החליט דה וילפן לוותר על המרוץ לנשיאות. סרקוזי אכן זכה בבחירות, ומינה את פרנסואה פיון ליורשו של דה וילפן בתפקיד ראש הממשלה.
ב-2010 הקים דה וילפן מפלגה חדשה, במטרה ליצור תשתית להתמודדותו מול סרקוזי בבחירות לנשיאות בשנת 2012. הוא כשל בהשגת התמיכה הנדרשת להצגת מועמדותו, ובמרץ 2012 פרש מן המרוץ לנשיאות, שבו לבסוף ניצח הסוציאליסט פרנסואה הולנד את ניקולא סרקוזי. הוא דובר צרפתית, אנגלית וספרדית.
ארגון נפגעי טרור ואיבה בישראל

בניית מרכזי הנצחה

הארגון מתכונן להקים מספר מרכזי הנצחה שיוקמו בשלושה מחוזות בארץ. כאשר המרכז הראשון יוקם בצפון הארץ ואמור לפעול לצורך העניין קיימת פרוגרמה איתור קרקע והשלב הנוכחי הוא גיוס משאבים לצורך הקמתו. בכל אחד ממרכזי ההנצחה יהיו: ספריה, וארכיון עם מאגר מידע על כל הפיגועים שהיו בארץ ובחוץ לארץ. 
בנוסף יהיו גם כלים רפואיים שיושאלו לכל דורש ,שיקום הנפגעים בליווי מקצועי עם בריכות שחיה המותאמת גם לנכים ומוגבלים - כמו בית הלוחם המשמש לנכי צה"ל. לכל מרכז יהיו הרכבים המותאמים לנכים ולמוגבלים שיסיעו את הנכים למרכז חזרה וממנו. 
המרכז על כל אגפיו מתוכנן כך שגם נכים ומוגבלים ואלה שזקוקים לאמצעי עזר בחיי היום יומי שלהם יוכלו להשתמש בכל מגוון הפעילויות במרכז. המרכזים עצמם יופעלו על ידי מתנדבים ובו יועסקו בשיקום נפגעים של הארגון.

ייעוץ וסיוע משפטי

למשפחות נפגעי הטרור יש צורך חיוני ביותר בייעוץ וטיפול משפטי ולמימוש הזכויות הניתנות על פי חוק נפגעי פעולות האיבה-1970 עקב מצבם החדש של משפחות הנפגעים. 
ייעוץ משפטי יינתן חינם למשפחות הנזקקות לסיוע ולתמיכה שאליו נקלעו משפחות הנפגעים. 
הארגון עוזר הן על ידי יועצים משפטיים חיצוניים כאשר לנפגע או למשפחה השכולה אין. אפשרות מימון לצורך קבלת עו"ד בייצוג בערכאות משפטיות. 
בעזרת היועץ המשפטי שניתן על ידי הארגון לנפגע או למשפחה השכולה וכן לבן משפחה בקרבה א' בלבד.

סעד פסיכולוגי לנפגעים ולמשפחות השכולות

המצב הכואב והקשה שאליו נקלעו הנפגעים או המשפחות השכולות, הטראומה הקשה והתמודדות מול השכול הכואב בחיי היום יום על אובדן בני המשפחה היקר להן מכל. ולכן יש צורך בייעוץ פסיכולוגי, והדרכה מקצועית כדי להתמודד עם הסבל והכאב. הארגון נעזר ומפעיל יועצים פסיכולוגיים אחד הדברים החשובים לנפגע או למשפחה שכולה היא להחזיר את משפחות הנפגעים למעגל החברה, אחד הדברים החשובים לנפגע או למשפחה שכולה היא להחזיר את המשפחה למסלול החיים. משפחה שבא המפרנס העיקרי נפגע מפעולת טרור או איבה פיזית או נפשית הארגון יתמוך ויעזור שהמשפחה תקבל ע"פ חוק נפגעי פעולות איבה את כל הזכויות הניתנות על פי חוק זה וכן מענקים ותמיכה על ידי קבוצות תמיכה ופסיכולוגים קליניים. ארגון נפגעי טרור ואיבה בישראל מטפל במשפחות בשיקום תעסוקתי והסבה בהכשרת מקצוע מתאים על פי המגבלות. הארגון יסייע במתן מענקים ובתמיכה כספית לנזקקים שיגישו בקשות לוועדת הרווחה של הארגון.
תומאס דנמן, ברון דנמן השלישי

ראשית חייו

תומאס דנמן נולד בלונדון כבנם של ריצ'רד דנמן, פקיד בבית המשפט ושל הלן מרי מק'מיקינג. רב-סבו מצד אביו היה תומאס דנמן, ברון דנמן הראשון, שכיהן כלורד השופט הראשי של אנגליה וויילס.
הוא התחנך במכללה הצבאית המלכותית בסנדהרסט , מתוך כוונה לפתח קריירה צבאית, אך ב-1894 הוא ירש באופן פתאומי תואר אצולה מדודו של אביו ושנה לאחר מכן, כשמלאו לו 21 שנים, הוא נכנס לבית הלורדים. הוא המשיך בקריירה הצבאית שלו ברגימנט הסקוטי המלכותי (Royal Scots), שם קודם לדרגת לוטננט ב-4 במרץ 1896, אך התפטר במאי 1899 ועבר לשרת בכוחות המילואים. עם פרוץ מלחמת הבורים, הוא שב לשירות צבאי פעיל וב-3 בפברואר 1900 הוא מונה כלוטננט  בגדוד ה-11 של רגימנט הפרשים האימפריאלי (Imperial Yeomanry). ב-18 ביולי הוא קודם לדרגת קפטן וב-30 באפריל 1902 הוא הועלה לדרגת מייג'ור.
הונו של לורד דנמן לא היה גדול במיוחד עד 1903, כאשר הוא נשא לאישה את גרטרוד פירסון, בתו של התעשיין העשיר, וויטמן פירסון. כעת יכול היה דנמן להקדיש את זמנו לחיים ציבוריים וכיהן כמצליף של סיעת הליברלים בבית הלורדים בתקופת ממשלותיהם של הנרי קמפבל-באנרמן ושל הרברט הנרי אסקווית' בין השנים 1905 – 1907 וכמצליף הראשי של סיעת הליברלים בבית הלורדים בין השנים 1907 – 1911. הוא התקבל להיות חבר במועצה המלכותית ב-1907. ב-1911 קיבל דנמן הצעה משר המושבות לכהן בתפקיד המושל הכללי של אוסטרליה ובזאת הסתיימה הקריירה הפוליטית שלו.

המושל הכללי של אוסטרליה

דנמן הגיע לסידני ביולי 1911. ממשלת מפלגת הלייבור האוסטרלית בראשותו של אנדרו פישר שלטה אז בהחלטיות. כמושל הכללי הליברלי ביותר שהתמנה עד אז, הוא מצא שפה משותפת עם שרי הממשלה וצניעותו ונדיבותו, בשילוב עם ההון של חותנו, גרמו לו להיות אהוד במיוחד בציבור האוסטרלי. באוקטובר 1912 הוא פונה מבית הממשלה בסידני על ידי ראש ממשלת ניו סאות' ויילס, ג'יימס מקגאוון. ב-12 במרץ 1913 הונחה אבן הפינה לעיר הבירה הלאומית המתוכננת וליידי דנמן הכריזה באופן רשמי את שמה, קנברה. ב-12 במרץ 2013, כיבדו בן-אחיינו, ברון דנמן השישי, ואשתו בנוכחותם את חגיגות מאה השנים לקריאת השם לעיר.
אך דנמן נוכח שהשפעתו הפוליטית פחותה מזו של כל המושלים הכלליים שקדמו לו. אוסטרליה, כמו שאר הדומיניונים, השיגה עצמאות פוליטית וראש הממשלה שלה תיקשר ישירות עם עמיתו הבריטי, ובכך השאירה את המזכיר הקולוניאלי ואת המושל הכללי מחוץ לתמונה. מינויו של הנציב העליון (High Commissioner) האוסטרלי בלונדון (תפקיד המקביל לשגריר), הותיר את המושל הכללי ללא ההיבט הדיפלומטי של תפקידו.
במאי 1913 הובסה ממשלת הלייבור באופן פתאומי בבחירות הכלליות על ידי המפלגה הליברלית האוסטרלית בראשותו של ג'וזף קוק, אך המפלגה עדיין שמרה על רוב בסנאט והייתה נחושה לגרום לתסכול לממשלתו של קוק על כל צעד ושעל. בראשית 1914 היה ברור שמשבר חוקתי מתפתח. בריאותו של דנמן הייתה לקויה בשל האלרגיה שלו לפריחת עצי השיטה הנפוצים באוסטרליה ואשתו הייתה אומללה עקב המרחק ממשפחתה וממולדתה. הוא חש שאין לו את הכוח להתמודד עם המצב הפוליטי ובמאי 1914 הוא התפטר מתפקידו.

שנותיו האחרונות

עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה פיקד דנמן על רגימנט הפרשים בין השנים 1914 – 1915. הוא המשיך להיות נאמן לאסקווית' ולליברלים. הוא חי חיים שקטים בעיר הובה שבמחוז סאסקס שבדרום אנגליה עד למותו בשנת 1954, 22 ימים לאחר מות אשתו. את תואר הברון שלו ירש בנו.
ההסכמה הקטנה

ההסכמה הקטנה או האנטנטה הקטנה (על משקל ההסכמה הלבבית) הייתה ברית בין צ'כוסלובקיה, ממלכת יוגוסלביה ורומניה.
ההסכמה הקטנה נוצרה בשנים 1920-1921 ביוזמת המדינאי הצ'כי אדווארד בנש והופנתה כנגד הונגריה ושאיפותיה לשינוי גבולותיה עם מדינות ההסכמה הקטנה. בנות הברית התנגדו לשובו לשלטון של בית הבסבורג ונתמכו על ידי צרפת שחתמה על בריתות נפרדות עם כל אחת ממדינות ההסכמה הקטנה. (ב-25 בינואר 1924 עם צ'כוסלובקיה).
התחלת ברית זו צוינה ב-14 באוגוסט 1920 על ידי החתימה בבלגרד של ההסכם ל"ברית הגנתית" בין צ'כוסלובקיה ובין "ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים", לימים ממלכת יוגוסלביה. ב-23 באפריל 1921 נחתם בבוקרשט הסכם דומה בין צ'כוסלובקיה ובין רומניה. הברית הושלמה ב-7 ביוני 1921 על ידי חתימה בבלגרד של הסכם בין רומניה ובין ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים. סוכם בשנת 1929 על "מסמך כללי לפיוס, בוררות ולהסדר משפטי" בין שלוש חברות הברית והוא נחתם בבלגרד ב-29 במאי 1929. מאמציו של שר החוץ הרומני ניקולאה טיטולסקו הביאו לניסיון לחזק את הברית על ידי חתימה בז'נבה ב-16 בפברואר 1933 על "ברית ארגונית".
ההסכמה הקטנה פעלה בתיאום עם ההסכמה הבלקנית. הברית החלה להתפורר בשנת 1936 והתפרקה סופית בשנת 1938 בעקבות הסכם מינכן כשהערבות הצרפתית לגבולות צ'כוסלובקיה לא יושמה. בשנת 1939 צ'כוסלובקיה נמחקה לחלוטין מעל המפה. בשנת 1941 בא גם תורה של ממלכת יוגוסלביה שפורקה על ידי הכובשים הגרמנים בברית עם הונגריה, איטליה ובולגריה.
שוד הרכבת הגדול

העלילה

הסרט נפתח בפריצת שני שודדים למשרד טלגרף בתחנת רכבת. באיומי אקדח הם מאלצים את הטכנאי להורות לרכבת לעצור.  השודדים מכים וקושרים את הטכנאי. כאשר הרכבת עוצרת - עולים עליה ארבעה שודדים נוספים. שניים מהם עולים על אחד הקרונות, הורגים את אחד הנוסעים ופורצים כספת באמצעות דינמיט. השניים האחרים הורגים את אחד מנהגי הקטר, ומאלצים עובד אחר לנתק את הקטר משאר הרכבת. השודדים מאלצים את הנוסעים לרדת מהרכבת, ולוקחים מידיהם את חפציהם היקרים. נוסע אחד מנסה לברוח, אך הוא נורה על ידי השודדים ומת במקום. השודדים מנסים להימלט עם שללם באמצעות הקטר, ובהמשך עוצרים בעמק, שם השאירו את סוסיהם.
בינתיים, שב הטכנאי הקשור במשרד הטלגרף להכרתו. בתו מגיעה על מנת להביא לו את ארוחתו והיא משחררת אותו ומשקה אותו מים, על מנת שיתאושש.
אתנחתא קומית בוימה בסצנה אשר באולם ריקודים, שבה המקומיים מאלצים אדם זר לרקוד, כשהם יורים אל עבר רגליו. הדלת נפתחה בפתאומיות, וטכנאי הטלגרף רץ בסערה פנימה, ומספר להם על השוד. הגברים יוצרים במהירות פלוגת רדיפה, שעוקפת את השודדים, ולאחר קרב יריות הורגת את כולם ומשיבה את כל הרכוש הגנוב.

הסצנה האחרונה

הסצנה האחרונה בסרט כוללת שוט אחד בלבד - קלוז אפ של מנהיג השודדים, בגילומו של יוסטוס ד. ברנס, כשהוא יורה באקדחו במרחק טווח אפס, אל עבר המצלמה (כלומר: אל עבר קהל הצופים). אף על פי שהסצנה הזו נמצאת בסופו של הסרט, פורטר הצהיר כי הסצנה הייתה יכולה גם להופיע בתחילתו.

הפקה והפצה

סרטו של פורטר צולם באולפני אדיסון בעיר ניו יורק, כאשר צילומי החוץ התקיימו בניו ג'רזי, בשמורת טבע, בפארק ולאורך פסי רכבת. על אף שהצילומים התקיימו במהלך חודש נובמבר 1903, כבר בחודש דצמבר של אותה השנה הסרט היה כבר זמין למכירה עבור מפיצים.
הבכורה הרשמית של "שוד הרכבת הגדול" הייתה במוזיאון "הובר" שבניו יורק, לפני שהסרט המשיך והציג ב-11 אולמות קולנוע שונים ברחבי העיר. בפרסומת לסרט, נציג מטעם אדיסון משבח אותו ומתייחס אליו כאל סרט ש"עולה על כל סרט נע אחר שנעשה אי פעם, [...] חיקוי נאמן של מעשי שוד אמיתיים, שבוצעו על ידי כנופיות שונות, ואשר זכו לפרסום במערב הרחוק."
על פי הערכות, התקציב של הסרט עמד על כ-150‏$.‏ עם שחרורו, הפך "שוד הרכבת הגדול"  להצלחה אדירה, והוא נחשב לאחד מסרטי המערבונים הראשונים. הוא גם נחשב לאחד משוברי הקופות הראשונים, והיה לאחד הסרטים הפופולריים ביותר של תקופת הסרט האילם, עד ליציאתו של הסרט "הולדתה של אומה", בשנת 1915.‏