google/wiki40b huggingface dataset:
פנחס מרגלית

ביוגרפיה

פנחס מרגלית נולד בקישינב בבסרביה (מ-1991 מולדובה), לבתיה ואלימלך מרגלית. בן למשפחה דתית עם שורשים חזקים בקישינב, שפרנסתם התבססה במסחר וייעור.
ב-22 במאי 1901 (ד' בסיון תרס"א) התחתן פנחס עם טובה (גיטל) בת אריאל (אודליה) ומנחם ליפובצסקי, ויחד היו להם חמש בנות, שכולן נולדו בבסרביה.
מרגלית היה בין עשרת מייסדי תנועת המזרחי בקישינב, והקים סניפים בערים וברחבי בסרביה. במהלך הפוגרום של 1903 – 1904, הוא הקים את "מטבח העם", והיה יו"ר "חברת סומך נופלים", שסייע לשקם את הנזקקים. הוא היה המפעיל הרשמי של תלמוד תורה בקישינב. היה יד ימינו של ד"ר יעקב ברנשטיין-כהן במשך שנים רבות, והיה אחד מעמודי התווך של הקהילה הציונית בבסרביה, במיוחד בגיוס כספים. במהלך מלחמת העולם הראשונה והמהפכה הרוסית, הוא הקדיש את עצמו לעזרה ולסיוע של הפליטים. מרגלית נלחם קשה במלחמת התרבות עם השלטונות הרומנים לשימוש בשפה העברית בבתי הספר היהודים. היה אחד ממייסדי גן ילדים ובית ספר עברי "תרבות". בתוך הקהילה הדתית, הוא נאבק והשיג ייצוג של יהודים חרדים, והשיג מעמד מכובד בחוגים חילונים. הוא היה יו"ר הוועדה לסיוע לפליטים שגורשו מארץ ישראל ב-1914.
פנחס מרגלית היה יו"ר הוועד המרכזי של ההסתדרות הציונית בבסרביה, והשתתף כציר בקונגרס הציוני הי"ב (12) שנערך ב-1921 בקרלסבד, צ'כוסלובקיה.
ב-7 בנובמבר 1924, הוא, אשתו וחמש בנותיהם הגיעו לארץ ישראל. הם התגוררו בתחילה בתל אביב, עברו לירושלים, וחזרו לתל אביב, שבו התגורר עד מותו בשדרות רוטשילד 55 פינת בצלאל יפה 9.

גאולת אדמות

בעשר השנים הראשונות בארץ ישראל עסק מרגלית ברכישת קרקעות מידי הערבים עבור ארגונים יהודים ואנשים פרטיים. תחילה עסק בכך יחד עם ד"ר יעקב ברנשטיין-כהן בחברה "ארץ ישראל החדשה". לצד זאת, היה פעיל בכל ההיבטים הציונים בתוך הקהילה היהודית והיה נציג תנועת המזרחי מארץ ישראל לקונגרס הציוני הי"ז (17) שהתקיים בשנת תרצ"א (1931) וגם לקונגרס הציוני הכ"ב (22) בשנת תש"ו (1946), ששניהם התקיימו בבזל שווייץ.
בשנת 1935 נבחר מרגלית לאחראי גאולת הקרקע בנפת ירושלים, שכללה את יריחו, רמאללה וחלק מרמלה. חלוקה זו הייתה חלק ממנגנון שהקים יוסף ויץ, מנהל מחלקת הקרקעות של הקרן הקיימת לישראל, שבו חולקה ישראל לחמישה אזורים, ובכל אזור בחר ויץ אדם אחד שתפקידו היה גאולת קרקע, על סמך מומחיותם וכושר התנהלותם עם שלטונות המנדט הבריטי והמגזר הערבי.
מרגלית גאל אדמות רבות. ביניהן אדמות גוש עציון שהקימו את ארבעת הקיבוצים: כפר עציון, משואות יצחק, עין צורים ורבדים. אהרון סלומון, בעלה של בתו הבכורה הדסה עסק אתו בפעילות זו. ב-8 בדצמבר 1942, בזמן שהם היו באזור של "העץ הבודד", נורה סלומון במהלך שוד, ומרגלית ואנשים נוספים שהיו איתו נלקחו כבני ערובה. מרגלית הצליח לשכנע את הערבים לתת לו לקחת את גופתו של אהרן ולשחרר אותם בתמורת כופר נפש, וכך היה. הרצח של חתנו דירבן אותו בפעילות גאולת האדמות.
חוץ מאדמות גוש עציון, פנחס גאל אדמות שכללו את בני ברק, גבעתיים, חדרה, חירייה, כפר אז"ר, קיבוץ אפעל, קריית אונו, נווה אילן ורמת גן. לאחר הקמת מדינת ישראל, פנחס היה מעורב יותר בענייני הקהילה. הוא נבחר ליו"ר סניף המזרחי בתל אביב. הוא כיהן בדירקטורים רבים של ארגונים דתיים ומקומיים. הוא גם היה שופט עירוני של תל אביב.
נפטר ב-31 בינואר 1957 ונקבר בבית העלמין נחלת יצחק בגבעתיים.
ג'יין אירווין הריסון

ג'יין אירווין הריסון (באנגלית: Jane Irwin Harrison; ‏ 23 ביולי 1804 — 11 במאי 1846) הייתה אשתו של ויליאם הנרי הריסון הבן (William Henry Harrison Jr) בנו של הנשיא התשיעי של ארצות הברית, ויליאם הנרי הריסון האב. שימשה בפועל כמארחת הרשמית של הבית הלבן ולמעשה הגברת הראשונה של ארצות הברית במהלך חודש אחד בשנת 1841, בו כיהן חותנה כנשיא, עת שאשתו של הנשיא (אן הריסון) הייתה חולה ולא יכלה להגיע מאוהיו (שם התגוררו היא ובעלה קודם לבחירתו לנשיא ומעברם לוושינגטון הבירה). אן הריסון לא יכלה להשתתף בטקס השבעת הנשיא ובטקסים והנשפים שנערכו לאחר מכן, ואשת בנה החליפה אותה בתפקידיה הרשמיים בטקסים אלה כמארחת. 
אחותה אליזבת נישאה לבן אחר של הנשיא הריסון, ג'ון סקוט הריסון; אחד מעשרת ילדיהם, בנג'מין הריסון, הפך גם הוא לנשיא ארצות הברית.
Having Fun with Elvis on Stage

רקע

"קולונל" טום פארקר, מנהלו האישי של פרסלי, היה מעוניין להוציא אלבום שיימכר למעריצים בהופעות, לצד חולצות ופריטי אספנות אחרים. לרוע מזלו, החוזה של פרסלי עם חברת התקליטים RCA הבהיר כי זכויות היוצרים של כל שיריו שייכות באופן בלעדי לחברה. פארקר, שהיה מעוניין באלבום שיניב רווחים לו עצמו, מצא פירצה בחוזה וגילה כי זכויות היוצרים של דיבוריו של פרסלי אינם שייכים לאיש. לפיכך, אסף וחיבר יחדיו 37 דקות של קטעי מעבר בהם פרסלי מציג את השירים לפני ביצועם, מתבדח עם הקהל ומרבה למלמל "...Well" ("ובכן...") באינטונציות שונות.
האלבום נמכר בתחילה רק בהופעות, כמתוכנן, אך לאחר מכן הופץ לקהל הרחב ושווק על ידי RCA כאלבום הופעה לגיטימי לכל דבר, דבר שגרם לאלביס לרתוח מזעם כיוון שמצא את האלבום מביך ביותר. לאור תגובתו, האלבום ירד מהמדפים במהלך 1975 אך חזר אליהם זמן קצר לאחר מותו, שנתיים מאוחר יותר.
למרות הביקורות הגרועות ותוכנו הלא שגרתי של האלבום, הוא הצליח להגיע למקום ה-130 במצעד האלבומים של בילבורד.
ויולטה יאקובה

ביוגרפיה

ויולטה יאקובה נולדה בדופניצה למשפחה קשת יום. המצב הכלכלי הקשה ששרר בבולגריה לאחר מלחמת העולם הראשונה, הוביל משפחות יהודיות רבות להגר מיישובים קטנים יחסית לריכוזי אוכלוסין, ובנסיבות אלו היגרה גם משפחתה של יאקובה לבירה סופיה. ויולטה למדה תפירה והועסקה כשוליית חייט. ב-1939 הצטרפה לארגון הנוער של המפלגה הקומוניסטית הבולגרית. ב-1942, לאחר הצטרפות בולגריה למדינות הציר מתוקף חתימתה על ההסכם התלת-צדדי הצטרפה ויולטה יאקובה למחתרת.
יאקובה נחשבה ללוחמת נועזת והשתתפה במבצעי התנקשות בלב סופיה, ובכללם ההתנקשות בגנרל חריסטו לוקוב ובמפקד המשטרה הקולונל אטאנאס פאנטב. שמה יצא למרחוק והיא הפכה למבוקשת על ידי כוחות הביטחון הבולגריים. בראשית מרץ 1944 הגיע מידע מודיעיני למשטרה הבולגרית בדבר הימצאותה של יאקובה בעיר ראדומיר, והמשטרה החלה לנהל מצוד אחריה. ביוני היא אותרה ונלכדה לאחר קרב יריות עם המשטרה הבולגרית, שבמהלכו נפגעה. יאקובה עונתה למוות על ידי המשטרה הבולגרית.

הנצחתה

תעוזתה בקרב ונסיבות מותה הפכו את יאקובה לאחד מסמלי המאבק במשטר הפרו-פאשיסטי בבולגריה, ובתקופת השלטון הקומוניסטי הואדר שמה. היא הוכרזה גיבורה לאומית של בולגריה. ב-1970 הופק בבולגריה סרט קולנוע בשם "המלאכים השחורים", שעסק בהתנקשות בקולונל אטאנאס פאנטב, ובו גולמה דמותה של יאקובה וצוין חלקה. בעיר ראדומיר הוקמה אנדרטה לזכרה.
מתים לזה

מתים לזה (באנגלית: Crave) הוא מחזה פרי עטה של המחזאית והבמאית הבריטית שרה קיין.

ההפקה

המחזה הופק בידי תיאטרון פיינס פלאו, שקיין הייתה אורחת שלו למשך שנה הצגת הבכורה שלו הייתה בתיאטרון טרוורס, אדינבורו, ב-13 באוגוסט 1998, במסגרת פסטיבל אדינבורו, שנערך אותה שנה, בבימויה של ויקי פיטרסטון. הבכורה באנגליה התקיימה בתיאטרון רויאל קורט בספטמבר 1998. בהמשך הוצג בדבלין, בברלין ואחר-כך ביתר העולם.
הוא הוצג בתחילה תחת שם העט מארי קאלוודון. קיין השתמשה בשם העט כדי שלא יקשרו אותו עם השם שיצא לה במחזותיה הקודמים כמי שמציגה אלימות על הבמה. "מתים לזה" הוא המחזה הרביעי שכתבה קיין, אותו הקדישה לסופר מארק ראוונהיל.

מבנה

המחזה שיקף שינוי סגנוני בגישתה של קיין מעבודותיה הקודמות, בכך שהוא השתמש בסגנון פואטי, לא-ליניארי. הוא בולט בהיעדר אלימות על הבמה, מה שהיה סימן ההיכר בעבודותיה הקודמות של קיין; היא המשיכה בסגנון זה בעבודתה האחרונה, "פסיכוזיס 4.48". 
הדיאלוג הוא  אינטרטקסטואלי, ולפעמים לא ברור למה מתייחסת כל שורה. הגישה לטקסט נופלת בעיקר על כתפיו של הבמאי. המחברת לא מספקת הקשר, הוראות במה או תיאורי דמויות. המין והמגדר של ארבע הדמויות (A, B, C ו-M) ניתן לזיהוי רק באמצעות ההקשר בתוך המחזה. 
בסגנונו הוא מושפע מהמחזה Attempts on Her Life של מרטין קרימפ (1997), שמוותר לחלוטין על תפאורה וסיפר. קיין כתבה על הערצתה לעבודתו הקודמת של קרימפ.

נושאים ורמיזות

"מתים לזה" ממשיך את עיסוקה של קיין בכאב האהבה, אותו חקרה במחזותיה הקודמים, אולם מבחינה סגנונית הוא שונה מהם. המחזה מכיל מספר נושאים אפלים, המוצגים כסוגיות הפוקדות את ארבע הדמויות – נושאים כמו אונס, גילוי עריות, פדופיליה, אנורקסיה, התמכרות לסמים, הפרעה נפשית, רצח והתאבדות.
קיין משלבת מספר רמיזות ספרותיו בטקסט המחזה, למשל ל"ארץ הישימון" של טי אס אליוט. היא גם מתייחסת מספר פעמים לתנ"ך, במיוחד באמצעות דמותו של "A".
בעת כתיבתו קיין החשיבה את המחזה ל"חסר התקווה" ביותר מבין מחזותיה, שנכתב בתקופה שהיא איבדה את "האמונה באהבה".

מארי קאלוודון

שם העט "מארי קאלוודון" מבוסס על "מארי", שמה האמצעי ועל הכפר קאלוודון האטץ', באסקס, בו קיין גדלה. 

קיין כללה בתוכניות המחזה את הפיסקה הביוגרפית הבדויה הזו:
"מארי קאלוודון היא בת עשרים ושתיים. היא גדלה בגרמניה במגורי הכוחות הבריטיים ושבה לבריטניה בהיותה בת שש עשרה על מנת להשלים את חוק לימודיה. היא נשלחה ללמוד בקולג' סנט הילדה, אוקספורד, לאחר השליש הראשון כצעד שלא ניתן להביעו במילים. דאדאיזם  בחדר האוכל של הקולג'. סיפוריה הקצרים פורסמו במגוון כתבי עת ספרותיים אירופיים והיא פירסמה כרך של שירה Onzuiver (בהולנדית: 'לא טהורה') בבלגיה והולנד. הצגת הבכורה שלה בפסטיבל הפרינג' של אדינבורו הייתה ב-1996, מאורע ספונטני, בפני קהל של איש אחד. מאז שעזבה את הולווי, היא עבדה כנהגת מונית, נגנת בלהקת מאניק סטריט פריצ'רז וכמנחה ברשת הBBC. כיום היא מתגוררת בקיימברידג'שיר עם החתול שלה גרוטובסקי."

המחזה בתרבות הפופולרית

המילים "An Echo, A Stain" הזמרת האיסלנדית ביורק מתוך אלבומה Vespertine ב-2001, מבוססות על המחזה.
מועצה אזורית עמק יזרעאל

דמוגרפיה

לפי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה (הלמ"ס) נכון לסוף 2017, מתגוררים במועצה אזורית עמק יזרעאל 38,000 תושבים (מקום 55 בדירוג רשויות מקומיות בישראל). האוכלוסייה גדלה בקצב גידול שנתי של ‎1.3%‏.   לפי נתוני הלמ"ס נכון לסוף 2017, למועצה אזורית עמק יזרעאל דירוג של 8 מתוך 10, במדד חברתי-כלכלי - אשכול. אחוז הזכאים לתעודת בגרות מבין תלמידי כיתות י"ב בשנת ה'תשע"ז (2016-‏2017) היה 80.4%. השכר החודשי הממוצע של שכיר במשך שנת סוף 2016 היה 12,418 ש"ח (ממוצע ארצי: 8,913 ש"ח).

גאוגרפיה

מועצה אזורית עמק יזרעאל גובלת מדרום במועצה אזורית גלבוע ומועצה אזורית מגידו, ממערב מועצה אזורית זבולון וקריית טבעון, מצפון במועצה אזורית הגליל התחתון והערים נצרת, כפר מנדא ושפרעם, וממזרח גובלת במועצה אזורית עמק הירדן, וכפר תבור.

היסטוריה

מועצה אזורית יזרעאל הוקמה בסוף שנת 1941 והייתה המועצה האזורית השנייה לקום לאחר מועצה אזורית עמק חפר. בעת הקמתה כללה המועצה את בלפוריה, גניגר, כפר גדעון, כפר ילדים, מחנה ישראל, קיבוץ מרחביה, מושב מרחביה, מזרע ותל עדשים. בהמשך נוספו למועצה הקיבוצים גזית, עין דור ודברת, שהתיישבה בשטח הנטוש של "מחנה ישראל", ומושב היוגב שנוסדו ב-1947-1949, כך שבשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20 היא כללה 11 יישובים. 
יישובי אזור מערב עמק יזרעאל התאגדו יחד עם יישובי אזור מגידו (שנודע אז כאזור אפרים) בוועד גוש נהלל שבשיאו כלל 22 יישובים. עם ההתארגנות למועצות מקומיות הוחלט להקים שלוש מועצות אזוריות נפרדות, בין השאר משום שנהלל והיישובים הסמוכים אליו היו במחוז נצרת, בעוד בית שערים והיישובים הקרובים אליו היו במחוז חיפה. בעת הדיונים לגבי המסגרת המוניציפלית של יישובי גוש נהלל דובר על הקמת שלוש מועצות: מועצה אזורית מגידו, מועצה אזורית קישון ומועצה אזורית נהלל. עלתה גם ההצעה לצרף את יישובי אזור נהלל למועצת אזור יזרעאל, אולם הדבר לא יצא אז אל הפועל ובמקום זאת נוצר שיתוף פעולה בין מועצת נהלל ומועצת קישון. בשנת 1957 אוחדו המועצות נהלל וקישון ונקראו יחד מועצה אזורית קישון. 
בשנת 1980 אוחדו מועצה אזורית יזרעאל ומועצה אזורית קישון ונקראו יחד מועצה אזורית עמק יזרעאל.

ראשי המועצה לדורותיהם

לראשי מועצה אזורית קישון לפני האיחוד, ראו בערכו.
זאבל יסאיאן

ביוגרפיה

יסאיאן נולדה בשם זאבל הובהאנסיאן בשכונת סילאהדאר בסקוטארי (אחת הערים המרכיבות את איסטנבול), בשיא המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878). בשנת 1895 עקרה לפריז, ולמדה ספרות ופילוסופיה באוניברסיטת סורבון. בהשראת התנועה הרומנטית ותחיית הספרות הארמנית בניב הארמנית המערבית, החלה לחבר בארמנית.
פרסומה הראשון היה שיר-בפרוזה בכתב העת "צאגיק" (פרח, בארמנית, רמז למילה אנתולוגיה) בעריכת ארשאק צ'ובאניאן בשנת 1895. לאחר מכן פרסמה סיפורים קצרים, מסות ספרותיות, מאמרים, ותרגומים (בצרפתית ובארמנית) בכתבי העת Mercure de France, Massis, Anahit, ו-Arevelian Mamoul.
בפריז נישאה לצייר הארמני דיקראן יסאיאן. לזוג נולדו שני ילדים, סופי והראנט.
לאחר מהפכת הטורקים הצעירים ב-1908, חזרה יסאיאן לקונסטנטינופול. בשנת 1909 ביקרה בקיליקיה ופרסמה סדרת מאמרים על הטבח באדנה. קיצם המר של הארמנים בקיליקיה אף היה הנושא לספרה Աւերակներու մէջ ("בין ההריסות", יצא בקונסטנטינופול 1911), וכן של הנובלה "הקללה" (1911), והסיפורים הקצרים "סאפייה" (1911) ו"הכלה החדשה" (1911).
יסאיאן הייתה האשה היחידה ברשימת האינטלקטואלים הארמניים שהשלטון של הטורקים הצעירים החליט לעצור ולגרש. היא הצליחה לחמוק ממעצר ולהימלט לבולגריה ומשם להרי הקווקז, שם תיעדה עדויות פליטים על מאורעות רצח העם הארמני.
בשנת 1918 עסקה בארגון שיקום והעברה של פליטים ויתומים. בתקופה זו חיברה את הנובלות Վերջին բաժակը ("הכוס האחרונה", 1918) ו-Հոգիս աքսորեալ ("נשמתי בגלות", 1919), אשר שואבות מן העדויות שגבתה.
יסאיאן תמכה בלב שלם בארמניה הסובייטית, וברומן Նահանջող ուժեր ("כוחות נסוגים", 1923) היא מתארת את התנאים החברתיים והפוליטיים של זמנה. היא ביקרה בארמניה הסובייטית בשנת 1926, ותיעדה את רשמיה בספר Պրոմէթէոս ազատագրուած ("פרומותיאוס המשוחרר", 1928). בשנת 1933 החליטה להתיישב בארמניה הסובייטית עם ילדיה, ובשנת 1934 השתתפה בכנס איחוד הסופרים הסובייטיים במוסקבה. היא לימדה ספרות צרפתית וספרות ארמנית באוניברסיטת ירוואן, והמשיכה לפרסם. בתקופה זו חיברה את הנובלה Կրակէ շապիկ ("חולצה של אש", 1934) ואת ספרה האוטוביוגרפי Սիլիհտարի պարտէզները (גני סילידהאר, 1935).
בעת הטיהורים הגדולים הואשמה פתאום ב"לאומנות" ונעצרה בשנת 1937 ומאז לא נודעו עקבותיה. נסיבות מותה אינן ידועות, אך יש המשערים שהיא הוטבעה בגלות סיביר, בשנת 1943.
בשנת 2009 הוצג סרט תיעודי על יסאיאן, בשם Finding Zabel Yesayan, שיצרו לארה אהרוניאן, מייסדת מרכז הנשים למשאבים בנוגע לארמניה, וטאלין סוסיאן, שליחת העיתון הטורקי-ארמני Agos בירוואן.
קוטוב מינאר

קוּטוּב מינאר (באורדו: قطب مینار, בהינדית: क़ुतुब मीनार) הוא מגדל עתיק במתחם קוטוב שבדלהי, זהו המינרט הבנוי מלבנים הגבוה ביותר בעולם, גובהו 72.5 מטר, קוטר בסיסו במפלס התחתון הוא 14.32 מטרים, וקוטר הרצפה בקומה העליונה הוא 2.75 מטרים. במשך השנים שחלפו מאז בניתו נטה המגדל מעט ולכן המגדל נמצא במעקב מהנדסים.
העלייה לקומותיו העליונות נאסרה לאחר תאונה בה 45 ילדי בית-ספר נהרגו עקב בהלה בשעת הפסקת חשמל ב-1981.
אחת ההשערות היא שהמגדל קרוי על שמו של קוטוב אוד-דין אייבק שהתחיל לבנותו. יש גם דעות שהוא נקרא על שם הקדוש קוטוב אוד-דין באקהיאר קאקי שביקר במקום בזמנו של יורשו של אייבק, אילטוטמיש.
את יסודות המגדל הניחו הראג'פוטים של הממלכה ההינדית האחרונה בדלהי, אולם את בנייתו התחיל קוטוב אוד-דין אייבק (באורדו: قطب الدین ایبک) ב-1193 כסמל לניצחונו על הראג'פוטים והגדיר את המגדל כסמל לניצחון האסלאם על הכופרים. המגדל מהווה דוגמה לאדריכלות הינדו-אסלאמית. המינאר כנראה לא שימש לקריאת מואזין כי גובהו לא מאפשר לשמוע את קריאתו של אדם המצוי בראשו.
קוטוב אוד-דין אייבק היה עבד טורקי לשעבר, משבט אייבק, שהתחיל את הקריירה כע'למאן (غلمان - עבדים זרים שנרכשו בצעירותם וחונכו על ברכי האסלאם כקציני צבא ממלוכיים) והגיע לעמדת פיקוד על הצבא ולניהול הטריטוריה של המנהיג האפגאני מוחמד גהורי בהודו, אייבק ייסד את השושלת הממלוכית של דלהי. לאחר מותו של מוחמד גהורי בשנת 1206 ללא יורש עצר, נלחם קוטוב אוד-דין אייבק נגד יריביו ותפס את השלטון באימפריה. הוא קבע את עיר הבירה הראשונה שלו בלאהור ומאוחר יותר במקום בו הוקמה מאוחר יותר העיר דלהי. המינאר הוא אחד המבנים הראשונים שנבנו בדלהי תחת השלטון הסולטאני, למבנה יש גם משמעות פוליטית - גובהו ועוצמתו היו אמורים להראות לתושבי הסולטנות את כוחם של האסלאם ושליחיו הסולטאנים, להראות את עליונותו של המגדל ושל האסלאם על המקדשים ההינדים ועל ההינדואיזם, סמל פוליטי למתן לגיטימציה והמחשת האחידות של המוסלמים סביב הדת והתפילות, אחידות שהייתה אמורה להעלים את העובדה שלמוסלמים אין מדינה משותפת ואף לא שפת דיבור משותפת. כלומר, מרחב קדוש משותף סמלי ללוחמים מרקע מגוון.
אייבק נפטר אחרי שהשלימו את הקומה הראשונה. את שלוש הקומות הבאות בנה חתנו ויורשו אילטוטמיש. על פי כתובות שונות במבנה, הבניה ותיקוני המבנה נמשכו לסירוגין עד 1368, שנה בה נבנתה כיפה מעל המינרט ולשם כך נבנו מחדש שתי הקומות העליונות. במאה ה-19 התמוטטה הכיפה כתוצאה מרעידת אדמה. נבנתה כיפה חליפית אולם הוחלט להסיר אותה וכיום המבנה הוא ללא כיפה.
במגדל חמש קומות, בכל קומה יש מרפסת המעוטרת בעיצוב דמוי חלת דבש. שלוש הקומות התחתונות מצופות באבן חול אדומה ושתי הקומות העליונות בנויות מאבן חול שבה משובצות אבני שיש. 
חוץ מהסמליות שבמגדל, הוא שימש גם כמגדל שמירה ותצפית.
בסמוך למגדל נמצאת תחנת המטרו החדשה – תחנת קוטוב מינאר.
פול לוטרבור

ביוגרפיה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.  
לוטרבור היה ממוצא לוקסמבורגי, הוא נולד וגדל בעיר סידני שבאוהיו. לוטרבור למד בבית הספר הגבוה בסידני ושם התנסה לראשונה בכימיה, בפיזיקה ובביולוגיה, לאחר מותו אף נקרא על שמו אגף בבית הספר. המורה לכימיה בבית הספר ראה כמה לוטרבור נהנה להתנסות בכוחות עצמו בניסויים השונים ולכן איפשר לו לערוך את ניסוייו בחלק האחורי של הכיתה. לוטרבור אף הקים לעצמו מעבדה במרתף ביתו. 
כאשר לוטרבור התגייס לצבא, בשנת 1950, מפקדיו איפשרו לו זמן לעבוד על מכונת "תהודה מגנטית גרעינית" (NMR), במשך שהותו בצבא פרסם לוטרבור ארבעה מאמרים. 
כיהן כפרופסור באוניברסיטת ניו יורק בסטוני ברוק בשנים 1963 עד 1985 ובאוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין מ-1985 עד למותו.
סקסטוס וטולנוס קריאליס

תולדות חייו

סקסטוס וטולנוס קריאליס הוא הנציב הראשון ביהודה לאחר חורבן בית שני. הוא נולד ברייטיה, ומילא תפקידים של קווסטור ופרייטור, לפני שמונה למפקד הלגיון החמישי מקדוניקה. הוא היה מפקד הלגיון החמישי מקדוניקה לאורך כל המרד הגדול. הוא השתתף במצור על יודפת, ובזמן המצור נשלח לדכא והכניע את מרידת השומרונים, וכבש את אזור חברון. כמו כן שימש מפקד של כוח משימה מיוחד שנועד לכבוש את המקדש, אך הוא נכשל. הוא היה בין המשתתפים במועצת המלחמה אותה כינס טיטוס לצורך הכרעה בגורל בית המקדש. מתיאורי יוסף  בן מתתיהו עולה כי קריאליס היה מפקד הלגיון החמישי מקדוניקה משנת 67 ועד לסיום המרד. בתקופה זו הוא צבר ניסיון צבאי רב והכיר היטב את התנאים השוררים ביהודה, אספסינוס וטיטוס רחשו לו אמון ובידיו הופקד הביצוע של פעולות צבאיות עצמאיות. הניסיון הצבאי הרב שרכש קריאליס בדיכוי המרד והכרותו עם יהודה ותושביה הכשירו אותו לתפקידו כנציב. הוא התחיל את שירותו כנציב בנובמבר שנת 70, לאחר שהחליף את מרקוס אולפיוס טראיאנוס, מפקד הלגיון העשירי פרטנסיס. על פעולותיו כנציב אין כל ידיעות, אף נציבותו מוזכרת על ידי יוספוס כדרך אגב. על אף ניסיונו הצבאי העשיר אין כל עדות לפעילות צבאית של הצבא הרומאי בתקופתו. ונראה כי הוא הקדיש את מירב מאמציו להבטחת השקט בפרובינקיה. הוא משל עד שנת 71, אז החליף אותו סקסטוס לוסיוס באסוס. בשנת 72 או 73 לספירה נתמנה לתפקיד של קונסול ממשיך. לאחר הקונסולט הוא מונה לתפקיד נציב בפרובינקית מואסיה, שבה שירת בין השנים 73-78. לאחר מכם מונה לפרו-קונסול של פרובינקית אפריקה.
אלמז מנגיסטו

ביוגרפיה

אלמז מנגיסטו נולדה באתיופיה ולה שישה אחים. היא עלתה לישראל עם משפחתה בשנת 1996. תחילה התיישבה המשפחה באתר קראוונים בחיפה, ולאחר מכן עברה למעלה אדומים. בשנת 1999 נפטרו הוריה.
מנגיסטו שירתה בצה"ל בגלי צה"ל ככתבת ומפיקה. לאחר מכן החלה לעבוד כתחקירנית במהדורת החדשות של שישי בערוץ עשר. בהמשך החלה לשמש ככתבת בערוץ, וכיום משמשת ככתבת לענייני משפט בחדשות 13 ברשת 13.
מסעוד בן שבת

רבי מסעוד בן יצחק בן שבת היה מקובל מראשי חכמי קזבלנקה ותרודנת, נפטר ה' בניסן ה'תשי"ט (1959) בשנת ה-96 לחייו. 
נודע כמשורר נכבד, וכתב שירים רבים בעברית ובערבית יהודית.
מחבר הספר "עונג שבת"  דרשות על חמישה חומשי תורה - דרשות מענייני דיומא - עיסוקו בתחום הקבלה והנסתר.  הספר חובר בשנת "יהי עליכם סתר"ה" (1905) והסתיים בשנת "בשוב ה' את שיב"ת ציון" (1952).
איזאבל וייס

חייה

איזאבל וייס נולדה ב-29 בינואר 1945, לסימון וסימה פוזננסקי, בעיר קלרמון-פראן שבצרפת, צאצאית של הרב רפאל מברשיד. וייס החלה לצייר כבר בגילאי העשרה, היא למדה אמנות וציור בפריז, סיימה בתואר שני בפסיכולוגיה קלינית, וחקרה את השפעתו של ניטשה על פרויד.
למדה בבית הספר למנהיגות יהודית באורסיי שבצרפת (אקול לה-קה ד’אורסיי), אצל הרב יהודה ליאון אשכנזי ("מניטו") שם הכירה את בעלה, ד"ר יצחק וייס, לימים רופא שיניים ומחבר הספר "הרצל - קריאה חדשה".
עלתה לישראל עם משפחתה בשנת 1972, והתגוררה מאז בירושלים. נפטרה ב-27 ביולי 2014 לאחר שלוש שנות מאבק במחלת הסרטן.
על מצבתה נכתב: "צאצאית הרב החסיד ר' רפאל מברשד זצוק"ל - אשה אצילה אשר קיימה הלכה למעשה - הווי דן כל אדם לכף זכות - הווי מקבל כל אדם בסבר פנים יפות - ומעל הכל עין טובה ולב טוב".
משפחתה פועלת להנצחתה, בשנת 2015 לציון שנה למותה, הקימה המשפחה אתר אינטרנט לזכרה והוציאה לאור ספר עבודות שלה "חשבתי לעצמי שציור זו מצווה". הספר הושק במסגרת תערוכת יחיד לזכרה בשם "ובחרת בחיים", שהתקיימה בספטמבר 2015, בגלריית עמליה ארבל בתל אביב.

תערוכות

איזאבל וייס הציגה בישראל ובעולם:
תערוכתה הראשונה הוצגה בשנת 1982 בירושלים, בגלריה אלון ובהמשך הציגה תערוכות יחיד בבית האמנים ירושלים 1987 ובגלריה דבל בירושלים 1989.
בשנת 1990 השתתפה בתערוכה קבוצתית בדל בלו ארט גלריה בטורונטו - קנדה, "הנשר של ניס", צרפת 1992 ובשנת 1997 יצגה את ישראל במפגש של נשים יוצרות בתערוכה בסלוניקי, יוון (יונסקו). באותה שנה הציגה אוסף מעבודותיה בתיאטרון ירושלים.
בשנת 2000 השתתפה בתערוכה קבוצתית בבית האומנים בירושלים ובשנת 2002 הוצגו עבודות שלה בתערוכה בינלאומית בבוקרשט. בשנת 2004 לקחה חלק בתערוכה קבוצתית בגלריית עופרה ובגלריית עין הוד בשנת 2009.
בשנת 2011 הציגה איזאבל וייס תערוכת צילומים בגלריה אספס10 בירושלים. זו הייתה תערוכתה האחרונה.
המרד ההולנדי

שלטונו של קרל החמישי ובנו פליפה השני

קרל החמישי (1550 עד 1558), מלך ספרד וקיסר האימפריה הרומית הקדושה, היה למעשה פלמי (יוצא חבל פלנדריה) מלידה. סדרת אירועי ירושה הביאו לכך שזכה בכתרי ספרד, גרמניה ופלנדריה (נחלות בורגונדיה).
בשנים בהן שלט קרל בספרד (1520 עד 1556), הרחיבו כובשים כמו הרנן קורטס (1485-1547), פרנסיסקו פיזרו (1470-1541) ואחרים את השליטה הספרדית בעולם החדש. קרל ויתר על כס המלוכה בשנת 1556 והעניק את נכסיו העצומים לבנו פליפה השני (1527-1598). פליפה שהתחנך בספרד לא היה רגיש כלפי נתיניו הפלמים וההולנדים כפי שהיה אביו, ונהג בתושבי האזור ביד קשה, בין היתר בגלל התחזקות מגמת הרפורמציה הפרוטסטנטית בקרב תושבי האזור אותה שאף פליפה, כמו אביו לקעקע ממלכתו.
בשנת 1568, התאחדו הפרובינציות של ארצות השפלה תחת הנהגתו של הנסיך וילם מאורניה (נסיכות אורנז'), והרוזן לאמורל פון אגמונט, שהיה מראשי הצבא.

המרד

פליפה שלח צפונה את הדוכס מאלבה והדוכס מפרמה, שני מצביאים ותיקים, בראש צבא אשר מנה אלפי חיילים ספרדים, כדי לדכא את המרד. מול חיל הרגלים הספרדי עמדו המיליציות של אנשי ארצות השפלה, אשר כרעו תחת נטל המיסים הספרדיים וקיוו נואשות להציל את מולדתם ולזכות בחירותם. כדי לבלום את התקדמות הספרדים, פתחו אנשי ארצות השפלה את הסכרים אשר הגנו על המישורים הנמוכים מהים, והציפו שטחים נרחבים בנתיב הצבא הספרדי. בסופו של דבר, הצליחו המורדים להדוף את הספרדים.
פיליפה הציב פרס על ראשו של הנסיך מאורניה, ואכן הלה נרצח ביריות אקדח ב-10 ביולי 1584 ב"פרינסנהוף" שבדלפט בידי אציל מקומי זוטר, תומך בית המלוכה הספרדי. בשנת 1581, "התנערו" הפוליטיקאים והסוחרים ההולנדים החשובים באופן חגיגי מפליפה השני כמלכם, כשהם מונים את פגיעותיו באנשיהם. הם הכריזו על שבע פרובינציות מארצות השפלה כעצמאיות וריבוניות. 
יש הגורסים כי מרד זה, אשר הונהג על ידי הסוחרים החופשיים אנשי הגילדות ועל ידי האצולה הזוטרה, שימש השראה להתקוממויות שאירעו באנגליה בשנת 1642, בצפון אמריקה 1775 ובצרפת בשנת 1789.

סוף המרד

כדי למנוע מאנגליה (הפרוטסטנטית) לסייע לאנשי ארצות השפלה, שיגר פליפה השני בשנת 1588 את הארמדה הספרדית לתקוף את הצי האנגלי. כאשר נכשל ניסיון זה, הלכה ודעכה יכולתו של פליפה להכניע את המרד ההולנדי. 
ספרד המשיכה לנסות לכבוש מחדש את השטחים הנרחבים אשר בהם איבדה שליטה, אולם ללא הצלחה, עד אשר בשנת 1609, נחתם הסכם שלום בין הניצים, כאשר דרום ארצות השפלה, לרבות פלנדריה וחלקים מדרום הולנד, נותר בשליטה ספרדית.
תשע שנים לאחר מכן, כאשר פרצה מלחמת שלושים השנה, שוב עמדו הספרדים וההולנדים משני צידי המתרס. ההולנדים, שבעת זו החזיקו בצי גדול וחזק, פשטו על חצי האי הספרדי ופגעו באינטרסים ספרדיים הן באירופה והן באיים הקריביים. כאשר הסתיימה מלחמת שלושים השנה בשנת 1648, הסכימה ספרד, במסגרת שלום וסטפליה,  לעצמאותן המלאה והשלמה של ארצות השפלה, תחת הנהגת בית אורנז'-נאסאו. הסכמה זו הושגה כשמונים שנה לאחר תחילת העימות ולכן יש הקוראים למרד ההולנדי "מלחמת שמונים השנים".
הוגו בלאק

הוגו לאפייט בלאק (באנגלית: Hugo LaFayette Black;‏ 27 בפברואר 1886 - 25 בספטמבר 1971) היה פוליטיקאי אמריקני, סנאטור מטעם מדינת אלבמה, ושופט בית המשפט העליון האמריקני.
בלאק התפרסם בכך שהיה חבר בקו קלוקס קלאן בשנות ה-20, אבל כשופט היה בעל דעות ליברליות. התפיסה המשפטית של בלאק הייתה אוריגינליסטית, כלומר, הוא האמין שמשמעות החוקים נקבעה על ידי מי שכתב אותם. בלאק ידוע גם בגישתו המרחיבה כלפי חופש הדיבור, אשר מוגן בארצות הברית על ידי התיקון הראשון לחוקה האמריקנית, הקובע שהקונגרס לא יחוקק כל חוק המגביל את חופש הביטוי (Congress shall make no law...). בלאק היה ידוע באמירתו "'No Law' means 'No Law'".

ביוגרפיה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.  
הוגו בלאק היה הצעיר מבין שמונת הילדים של ויליאם ומרתה בלאק. הוא נולד ב-27 בפברואר 1886, בחווה קטנה באשלנד, אלבמה.
מכיוון שאחיו אורלנדו התמחה כרופא, החליט גם בלאק לבחור במקצוע זה. בגיל שבע עשרה, הוא עזב את בית הספר ונרשם ללימודים בבית הספר לרפואה בירמינגהם. עם זאת, אחיו אורלנדו הציע לו ללכת ללמוד בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת אלבמה. לאחר סיום לימודיו ביוני 1906, הוא חזר לאשלנד והקים משרד עורכי דין. הפרקטיקה המשפטית שלו לא זכתה להצלחה, לכן עבר לבירמינגהם בשנת 1907 והמשיך בעריכת דין.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, התפטר על מנת להצטרף לצבא ארצות הברית, והגיע לדרגת סרן.
ב-23 בפברואר 1921, נשא לאישה את ג'וזפין פוסטר (1899-1951), והם הולידו שלושה ילדים: הוגו בלאק השני (1922-2013), עורך דין; סטרלינג פוסטר (1924-1996), ומרתה ג'וזפין (נולדה ב-1933). ג'וזפין מתה ב-1951. ב-1957, נשא לאישה את אליזבת סי דה-מריטה.