ישראל אור-בך

ישראל אור-בך (6 בנובמבר 1943 - 23 בנובמבר 2010) היה פרופסור במחלקה לפסיכולוגיה באוניברסיטת בר-אילן ופרופסור מן המניין במרכז הבינתחומי הרצליה.

ביוגרפיה

ישראל אור-בך (אורבך) נולד בכפר אלמטיפר שבקירגיזסטן, ליד העיר אוש, בן להורים יוצאי פולין שבזמן פלישת הגרמנים לפולין, במלחמת העולם השנייה, חצו את גבול פולין-אוקראינה, הגיעו לקירגיסטן וניצלו. לאחר המלחמה שבו לפולין, משם למחנה מעבר בגרמניה וב-1948 עלו לישראל. בארץ גרו כעשר שנים בבית דגן, שם למד אורבך שש שנים עד כיתה ו', אחר כך עבר ללמוד בבית ספר סיני בראשון לציון ובתיכון צייטלין בתל אביב, בצה"ל שירת בנח"ל. בשנים 1968-1964 למד לתואר ראשון בפסיכולוגיה באוניברסיטת בר-אילן ובשנים 1972-1969 למד לדוקטורט בפסיכולוגיה קלינית בישיבה יוניברסיטי בניו יורק. בשנים 1973-1972 התמחה בפסיכולוגיה קלינית בבית הספר לרפואה ע"ש אלברט איינשטיין השייך לישיבה יוניברסיטי. נושא עבודת הדוקטור שלו היה: "ויסות תוקפנות בין אנשים עקב החשש מהתגמול (נקמה) על הפגיעה התוקפנית" והיא נערכה בהדרכתו של פרופסור אלוין אטקינס. בשנים 1974-1973 עבד אורבך כפסיכולוג בכלא האי רייקר בעיר ניו יורק ובבית החולים סנט. מארי בפסאיק שבניו ג'רזי. 
ב-1974 שב אור-בך לישראל והתנדב עד שנת 1978 כפסיכולוג בבית ספר לילדים עם קשיים רגשיים בעיר לוד. אור-בך לימד מ-1974 במחלקה לפסיכולוגיה באוניברסיטת בר-אילן, ב-1994 מונה לפרופסור מן המניין, עמד בראש המגמה הקלינית ובראש המחלקה לפסיכולוגיה. לימד במחלקה לפסיכולוגיה ובבית הספר לרפואה והמחלקה לפסיכולוגיה באוניברסיטת תל אביב. הוא שהה בשבתונים ושימש כפרופסור אורח באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, בבית ספר לרפואה אלברט איינשטיין בעיר ניו יורק ובמכון טוקיו לפסיכיאטריה. החל משנת 2009 שימש אורבך כפרופסור מן המניין במרכז הבינתחומי בהרצליה. בשנת 2009 פרש לגמלאות מבר-אילן וב-4 במרץ 2010 העניקה לו האוניברסיטה את התואר "פרופסור אמריטוס".
אור-בך היה נשוי לאסתר, פסיכולוגית התפתחותית במקצועה, ולהם שלושה ילדים.

מומחיותו בנושא ההתאבדות

אור-בך היה מומחה בתחום ההתאבדות, הוא הגיע לנושא בעקבות התאבדות בת כתתו בלימודי הדוקטורט ומאוחר יותר מפגש עם ילדה בת שבע שאיימה להתאבד. 
בשנים 1995–1999 היה ישראל אור-בך מייסד שותף ויו"ר ראשון של האגודה הישראלית למניעת התאבדות, שהפכה מאוחר יותר לעמותת "בשביל החיים", שנוצרה מאיחוד האגודה המקורית ביחד עם האגודה לתמיכה בבני משפחה שכולים שאיבדו את יקיריהם בעקבות התאבדות. בשנת 2002 היה ממייסדי עמותת "סהר" – סיוע והקשבה ברשת, שמסייעת לגולשים הנמצאים במצוקה נפשית - דרך האינטרנט. 

שימש שנים רבות כיועץ לצה"ל בעניין מניעת התאבדות. היה חבר בוועדה הבין-משרדית למניעת התאבדויות בארץ המובילה תוכנית לאומית למניעת התאבדות.

תפישת המוות אצל ילדים

מחקריו הראשונים של אורבך שנערכו בשנות השבעים החלו בבית הספר לילדים עם קשיים רגשיים. הוא שאל את הילדים מה הם חושבים על מוות אישי ומה הם חושבים על מוות בכלל ומה יקרה כשהם ימותו. התברר שגם ילדים שגילם פחות מ-12 יודעים מהי משמעות המוות. הם יכולים לחשוב על התאבדות ולתכנן אותה והם גם יודעים להבחין בין מוות אישי למוות כמושג מופשט.
כששאל על מוות אישי הייתה תגובה יותר חרדתית, בתפישת מוות אישי יש תחושה שהמת יכול לעשות פעולות מסוימות או העדר פעולות חיים, או שיש השלכה של פעולות חיים על המוות. בכך שיקפו הילדים תופעה אוניברסלית, מכיוון שלא ניתן לחשוב על המוות שלא באמצעות מושגי חיים. תפיסה זו הוא גילה מאוחר יותר אופיינית גם למתבגרים ומבוגרים בעלי נטיות התאבדות.

הקשר בין תפישת המוות לאובדנות

אור-בך בדק במחקרים על ילדים ומבוגרים את הקשר בין תפישת המוות לאובדנות; ככל שהאובדנות הייתה עוצמתית יותר, כך הגדרת המוות כמצב חיים בתנאים משופרים הייתה שכיחה יותר, בעיקר במוות האישי. מכאן הסיק: ראשית, שמושג המוות הוא גורם מרכזי באישיות וקשור למצבו הרגשי של האדם ומשתנה בהתאם ושנית, סיבת העיוות בתפישת המוות היא הגנתית. עצם המחשבה על התאבדות מעוררת את חרדת המוות. תפיסת המוות כהמשך החיים בתנאים משופרים מפחיתה את חרדת המוות ובכך מאפשרת את ההתאבדות ביתר קלות.

התאבדות בקרב ילדים צעירים

אור-בך היה מבין הראשונים בעולם שזיהה את קיומה של התנהגות אובדנית בקרב ילדים צעירים. תוך כדי עבודתו הקלינית ומחקריו ניסה להבין את הדינמיקה הנפשית ומצבי החיים המביאים ילדים קטנים לנואשות של אין מוצא ולמאוויי הרס עצמי. התאוריה שגיבש בנושא זה היא תאוריית "ההתמודדות עם הבעיה הבלתי פתירה". הטענה הבסיסית של תאוריה זו היא כי כאשר ילדים נחשפים לתביעות מתמשכות ועקשניות לפתור בעיות (בעיקר משפחתיות) שאינן ניתנות לפתרון הם חווים נואשות ותחושת אין מוצא, אשמה, ואין אונים. בשלב זה עלולים לעלות מאוויי ההתאבדות. מאוחר יותר הורחבה תאוריה זו והותאמה גם להתאבדות מתבגרים ואף נבנה כלי למדידת תחושת ההיחשפות לבעיה בלתי פתירה בקרב מתבגרים אובדניים.

ארבעה כוחות משיכה/דחייה לחיים ולמוות

אור-בך עמד על התופעה כי רבים מהמתאבדים נראים לפני המוות כמי שאינם סובלים כלל, ואף נראים לפחות כלפי חוץ כמי שנהנים מהחיים, יש להם תוכניות לתקופה שלאחר ההתאבדות, נתיבי החיים ונתיבי המוות יכולים להתקיים במקביל, החיים והמוות הם בקונפליקט ועד הרגע האחרון קיים רצון לחיות במקביל לרצון למות. למעשה, בקרב המתאבדים, כמו בכל אדם אחר, ניתן לזהות ארבעה גורמים הפועלים במקביל: משיכה לחיים, דחייה מהחיים, משיכה למוות ודחייה מהמוות. כלומר, גם מי שעומד להתאבד רוצה לחיות (משיכה לחיים), אולם היחסים שבין הכוחות ועוצמתם שונים בקרב אנשים בעלי נטיות התאבדות לבין מי שאינם כאלה. אבחנה זו של פרופיל הכוחות מסבירה מדוע לעיתים אנשים המתכננים התאבדות נראים גם כמי שנמשכים לחיים ועל כן ההתאבדות באה כהפתעה בלתי צפויה ובלתי ניתנת לניבוי.

טיפול נפשי באובדניים

הגישה המקובלת בטיפול במקרים אובדניים היא להראות לאדם את הדברים החיוביים שבחיים וכך לקחת ממנו את משאלת המוות. גישתו של אור-בך היא הפוכה, לכאורה. הוא סובר שיש לנהוג באמפתיה והזדהות עם המטופל, לא במובן של הצדקה, אלא במובן של התחברות לנקודת הראות של המטופל. לדעת אור-בך הדבר אינו מעודד הרס אלא להפך, מוציא את המטופל ממצב ההרס העצמי, כי כך המטפל נוטל מהמטופל את הבדידות הגדולה שלו, מכיוון שברגע שמישהו מתחבר למצוקה שלו מאוויי המוות הולכים ונמוגים. נקודה שנייה אותה מדגיש אור-בך היא ההתחברות אל המטופל כמעט באופן אישי, עד כדי כך שהמטפל יראה בכך אובדן אישי לעצמו אם המטופל יתאבד. נקודה שלישית אותה פיתח אור-בך היא הירידה אל הכאב הנפשי העמוק ביותר, הכאב הנפשי שהמטופל חש זוהי הקרנה של משהו עמוק יותר.

ילדים שאינם רוצים לחיות

זהו ספרו הראשון של אור-בך, שראה אור בעברית בהוצאת אוניברסיטת בר-אילן, זכה לשש מהדורות, תורגם ויצא לאור באנגלית, איטלקית, גרמנית, בולגרית וסינית-מנדרינית.
הספר בוחן באיזה אופן מתפתחת נטייה אובדנית אצל ילדים. הוא מבוסס על ניסיונו של אור-בך בבית ספר בו התנדב בשנות השבעים ושימש כפסיכולוג הראשי שלו, אור-בך הראה בו שבניגוד לגישה המקובלת בספרות המחקר שילדים מתחת לגיל 12 אינם יכולים לרצות למות ושאין להם מושג על המוות, ילדים כן מסוגלים לחשוב על מוות. אור-בך תיאר את ארבעת הכוחות (משיכה ודחייה לחיים ולמוות) בפעולה המתבטאים אצל ילדים, כמו אצל מבוגרים, ולפיהם ילדים יכולים להיות גם בעלי משיכה חזקה למוות וגם להראות ולהרגיש מאושרים.
אור-בך ניסה להסביר את סיבתה של ההתאבדות בקרב ילדים והגיע למסקנה שסיבתה המרכזית היא כאמור לחץ על ילדים לפתור בעיה שאינם יכולים לפתור, עד שמגיעים לנואשות.

עולמות נסתרים: התבוננות בתת-ההכרה

זהו ספרו השני של אור-בך שיצא לאור בעברית (בהוצאת שוקן) ובאנגלית ועוסק בנושא של תת-הכרה. הספר מנסה לבחון מהי תת-הכרה, אילו תאוריות יש לנו בנושא. הוא מתאר מצבור של תאוריות, החל ממצבור הכוחות הנסתרים כמו זיגמונד פרויד המשך בקארל רוג'רס שהיה הומניסט ומתאר את תת-ההכרה כמצבור של כוחות חיוביים דווקא, וכלה בתאוריה הקונטיבית-רגשית של אור-בך; הספר גם מפרט מחקרים על תת-הכרה וכיצד מיישמים אותם בטיפול.

כאב עד כלות

זהו ספרו השלישי של אור-בך, שראה אור בהוצאת שוקן בשנת 2000 .
הספר הוא סיפורה של עבודה טיפולית עם אישה אובדנית מאוד, בעלת בעיות רבות. האישה הייתה ציירת ובאחת הפגישות הביאה תמונות והללו היו תמונות של אובדנות. בעלה של האישה התאבד עשר שנים קודם לכן והיו לה הזיות שהוא מנסה לשכנע אותה לבוא אליו למוות. המפנה בטיפול הגיע כשהאישה סיפרה שבהיותה בת 9 היא חנקה למוות אפרוחים בדם קר. חוויה זו ייצגה את הכאב העמוק ביותר וכאשר הצליחה לעבד אותו הצליחה להיחלץ מן ההרס העצמי.