google/wiki40b huggingface dataset:
ארנסט שמיץ

ביוגרפיה

האב שמיץ נולד ברייט (כיום שכונה בעיר מנשנגלדבך) שבגרמניה ב-1845. משנת 1864 למד בבית הספר של המיסיון של ונסן דה פול, מן הלזריסטים, והוסמך ככוהן-דת.
בשנת 1873, במסגרת "מאבק התרבות" בגרמניה, החליט ביסמרק כי גרמניה תהיה פרוטסטנטית, ואז גורש האב שמיץ שהיה לזריסט-קתולי. הוא עבר לאיי מדיירה, שם ניהל הוספיס וקולג' לכוהני-דת, ויסד מוזיאון למדעי הטבע שהפך לאחת האטרקציות המרכזיות באיים. בשנת 1908 החליטו נציגי "האיגוד הגרמני למען ארץ הקודש" למנות אותו כמנהל המוסדות הקתוליים של האגודה בארץ ישראל, והאב שמיץ בן ה-63 נשלח לארץ.
עם הגיעו לירושלים, שם לו האב שמיץ למטרה להקים אוסף זואולוגי, אשר יכלול את פוחלציהם של כל בעלי החיים מארץ הקודש. הוא ארגן לעצמו רשת של ציידים בכל רחבי הארץ, על ידי כך שהפיץ בין הבדואים והפלאחים את הידיעה כי הוא מעוניין בכל בעל חיים שהוא, וכי הוא מוכן לשלם בעין יפה תמורת חיות נדירות. ואכן זכתה קריאתו של האב שמיץ למענה נרחב, וחיות החלו לזרום לאוספו. בין החיות שהגיעו אליו, וכיום כבר אינן קיימות בארץ, היו ראם, ברדלס, דב סורי, אייל הכרמל, הפרס ואף תנין מנחל תנינים.
בנוסף הקים האב שמיץ סמינר לפרחי כהונה אשר פעל גם הוא לטובת ענינו - הכרת פאונה של ארץ ישראל. כך כותב האב שמיץ על חניכיו: "... החניכים של הסמינר מונהגים על ידי טיולים מתמידים וקבועים בסביבה הקרובה והרחוקה יותר, במטרה לשים לב לכל דבר בשטח, ולאסוף חומר מדעי שיוכל להעמיק את ידע עבודת האל בטבע ולמען התפתחות מדעי הטבע בכלל...". בשנתיים הראשונות לשהותו של האב שמיץ בארץ ישראל נאספו על ידו 40 מיני נמלים, ש-10 מתוכם היו מינים חדשים למדע (עוד לפני הגיעו לארץ ישראל איתר האב שמיץ מספר מינים של בעלי חיים חדשים למדע). שמיץ עשה מאמצים מרובים להבטחת איכות גבוהה של המוצגים באוספו. על מנת שהפוחלצים שבידו יהיו מעולים, הוא אפילו שלח את העורות שבידיו לברלין, שם הם נחנטו במומחיות ונשלחו חזרה לארץ ישראל.
בנוסף למוזיאון לטבע, מדי פעם הגיח האב שמיץ למסעות ברחבי הארץ שבמהלכם אסף מידע רב על עולם החי. בין השאר הוא אף התיישב מספר חודשים בכנסייה שבטבחה, על שפת הכנרת, וחקר את החי באגם וסביבו, בגליל ובגולן. קובץ רשימותיו של האב שמיץ מספר בין היתר גם על מסע לציד דובים בחרמון, ציד תנינים בנחל התנינים, דורסי היום והלילה בפלשתינה ועוד.
על החי בארץ הקודש כתב שמיץ מספר מאמרים ברבעון הגרמני שעסק בארץ הקודש- Das Heilige Land וברבעון הצפרות הגרמני Ornitologisches Jahrbuch, ובעוד כמה כתבי-עת-מדעיים נוספים. מלבד זאת הוא נהג לרשום ביומנו בדייקנות רבה את כל התצפיות שלו ומידע נוסף שהגיע אליו.
בנוסף לפעילותו הדתית והזואולוגית, הקים בירושלים, בשנת 1908 חוג אספרנטו יחד עם הרופא אהרן מאיר מזי"א.
בערוב ימיו עבר האב שמיץ לחיפה ושם מת בדצמבר 1922. 
לאחר מותו אבדו עקבותיו של אוסף הטבע המפורסם שלו. במשך שנים חיפשו אחריו רבים בישראל המעוניינים בהכרת הפאונה בארץ- אך לשווא. אולם, בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20, התגלה האוסף לגמרי במקרה על ידי איש החברה להגנת הטבע, יוסי לשם, שהוזמן על ידי ידידו להצטרף אליו לביקור באכסנית סנט פאולוס הנמצאת בתחילת דרך שכם בירושלים. במרתף המבנה נמצא האוסף האבוד. החיות היו מסודרות שורות שורות בתוך ארונות זכוכית מאובקים, וביניהם נמצאו זוחלים, עופות ויונקים שונים. כיום מוצג האוסף של שמיץ במוזיאון הטבע ע"ש שטיינהרדט באוניברסיטת תל אביב.
קלאודיה שיינבאום

משפחה

קלאודיה שיינבאום נולדה ב-24 ביוני 1962 במקסיקו סיטי. והיא בתו השנייה של הכימאי קרלוס שיינבאום יוסלביץ והביולוגית אנני פרדו סמו. היא הייתה נשואה לקרלוס אימאז גיספרט בין השנים 1987–2016.

אקדמיה

לשיינבאום תואר ראשון בפיזיקה עם התמחות בתרמודינמיקה ותואר שני בהנדסת אנרגיה. 
את הדוקטורט בהנדסה סביבתית עשתה במעבדה הלאומית לורנס ברקלי, מטעם האוניברסיטה האוטונומית הבינלאומית של מקסיקו (UNAM). בשנת 2007 הצטרפה לפאנל הבין-ממשלתי לשינויי סביבה של האו"ם כמומחית בתחום הסביבה והתעשייה, ובמסגרת פעילות זו כתבה, יחד עם שאר חברי הקבוצה את הדו"ח AR4 , עליו זכתה הקבוצה בפרס נובל באותה שנה.
אקול מיליטר

מכללת ההגנה המשותפת

מכללת ההגנה המשותפת (Collège interarmées de défense) היא מוסד צרפתי ללימודי צבא גבוהים. הוא החליף את ארבע המכללות החיליות - Écoles supérieures de guerre - של חיל הרגלים הצרפתי, הצי הצרפתי, חיל האוויר הצרפתי והז'נדרמריה הצרפתית, ואת האיחוד העליון שלהן (Cours supérieur interarmées), מאז 1 בספטמבר 1993. מכללת ההגנה המשותפת ממוקמת במתחם האקול מיליטר, והיא כפופה למפקד הארגוני של צבא צרפת (Chef d'État-Major des Armées). נושאי הלימוד מגוונים ומתמקדים בשילוב ענפי הלוחמה הצבאית, ביחסים בינלאומיים ובמינהל ותכנון.
במכללה לומדים קצינים משלושת החילות הצרפתיים (אוויר, ים, יבשה), מהז'נדרמריה, משירותי הצבא (השירות הרפואי ושירות התדלוק) ומסוכנות הרכש של אמצעי לחימה. מועמדים ללימוד במכללה מתקבלים לאחר מבחנים מסננים. לאחר קבלתם, הם רוכשים הכשרה מקצועית לקראת איוש משרות בגוף הצבאי שבו שירתו קודם לכן, בתפקידים משולבים, בתפקידים קישוריים, או בכל משרה אחרת שנתונה תחת מכלול העיסוק הביטחוני בצרפת ושפועלת לפי קודי הפעילות הביטחוניים הצרפתיים.
יה קה יה קה

יה קה יה קה (Yé ké yé ké; מוכר גם כ"יקה יקה") הוא שיר בביצועו של הזמר יליד גינאה מורי קאנטה, שהיה לאחד הלהיטים הגדולים ביותר בביצוע של זמר אפריקאי.
השיר נכלל באלבומו השלישי של קאנטה, "A Paris", מ-1984, אך הוא התפרסם רק ב-1988, לאחר שהוקלט בגרסה מחודשת שנכללה באלבום "Akwaba Beach". השיר יצא גם כסינגל ב-1988, והיה לסינגל הראשון שמקורו באפריקה שנמכר בלמעלה ממיליון עותקים. הוא שהה 3 שבועות בראש טבלת מכירות הסינגלים האירופית, ושבועיים בראש טבלת המכירות ההולנדית. בגרמניה ובשווייץ הגיע למקום השני בטבלת המכירות (בשווייץ אף הגיע למקום החמישי במצעד המכירות השנתי) ובצרפת הגיע למקום החמישי.
בישראל נבחר "יה קה יה קה" לשיר השנה לשנת 1988 בידי מאזיני רשת ג'. מאזיני גלי צה"ל, לעומתם, דירגו אותו במקום השלישי בקטגוריית השיר הגרוע ביותר במצעד העשור של שנות ה-80.
ב-1994 הקליט צמד הטכנו הגרמני הארדפלור גירסת רמיקס לשיר, שהצלחתה הייתה מוגבלת. גרסה זו נכללה בפסקול של סרט הקולנוע החוף בשנת 2000.
מייק ברטון

ביוגרפיה

מייק ברטון נולד בדה מוין, איווה. בגיל 13 סבל ברטון מפגיעות חמורות עקב תאונת דרכים כשנפגע ממשאית תוך כדי רכיבה על אופניו. בהמשך הוא למד באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (UCLA).
באוניברסיאדה שנערכה בבודפשט, הונגריה בשנת 1965 זכה ברטון במדליית ארד במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 17:25.1 דקות.

שיא עולם ראשון

ברטון קבע את שיאו העולמי הראשון באוגוסט 1966 בלינקולן במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 16:41.6 דקות. 
במשחקים הפאן אמריקאיים שנערכו בוויניפג, קנדה בשנת 1967 זכה ברטון ב-3 מדליות. מדליית זהב במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 16:44.40 דקות, ושתי מדליות ארד במשחים ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:15.74 דקות ול-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:13.26 דקות.
באוניברסיאדה שנערכה בטוקיו, יפן בשנת 1967 זכה ברטון בשתי מדליות. מדליית זהב במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה מצוינת של 16:34.6 דקות, חצי שנייה לאט משיא העולם הטרי שקבע שבועיים קודם לכן באליפות ארצות הברית בשחייה, ובמדליית כסף במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:13.2 דקות.
במבחנים האמריקאים לאולימפיאדה שנערכו בלונג ביץ', קליפורניה ב-3 בספטמבר 1968 קבע ברטון שני שיאי עולם חדשים במשחה אחד. במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 16:08.57 דקות, שיפור גדול של כמעט 20 שניות לשיא העולם של גילרמו אצ'אוואריה ממקסיקו. תוך כדי שחיית 1500 מטר חופשי שיפר ברטון את שיא העולם הראשון שלו במשחה ל-800 מטר חופשי כשקבע תוצאה של 8:34.3 דקות.

אולימיפידת השיא

אל אולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) הגיע ברטון כשיאן עולם. במשחקים עצמם זכה ברטון בשתי מדליות זהב. במשחה ל-1500 מטר חופשי בשיא אולימפי חדש בתוצאה של 16:38.9 דקות, לפני בן ארצו ג'ון קינסלה (16:57.3 דקות) וגרג ברו מאוסטרליה (17:04.7 דקות). במשחה ל-400 מטר חופשי בשיא אולימפי חדש נוסף בתוצאה של 4:09.0 דקות, לפני שיאן העולם ראלף יוטון מקנדה (4:11.7 דקות) ושיאן העולם לשעבר אלן מוסקוני מצרפת (4:13.3 דקות).
באביב 1972 אובחן ברטון שסבל מחסר בוויטמינים. למרות היותו נשוי, אב ועובד קשה לפרנסתו הוא התמודד במבחנים האמריקאים לאולימפיאדה השנייה שלו. לשלב הגמר הוא עלה בקושי מהמקום השמיני והאחרון. בשלב הגמר הוא סיים במקום השלישי, שהעניק לו את הכרטיס האחרון למשחקים.
באולימפיאדת מינכן (1972) זכה ברטון במדליית זהב בגיל 25 והיה לשחיין הראשון במשחקים האולימפיים שהגן על תוארו במשחה ל-1500 מטר חופשי. המתחרה החזק ביותר שלו, בן ארצו ושיאן העולם ריק דמונט בן ה-16, נפסל עקב שימוש באימרוץ לאחר ניצחונו יומיים קודם לכן, במשחה ל-400 מטר חופשי. במשחה ל-1500 מטר חופשי קבע ברטון שיא עולם חדש לאחר 3 שנים שלא החזיק בשיא העולם, בתוצאה של 15:52.58 דקות, לפני גרהם וינדיט מאוסטרליה (15:58.48 דקות) ודאג נורת'ווי בן ארצו (16:09.25 דקות). בנוסף, הוא שחה במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בשלב המוקדמות, זמנו ב"זינוק שליחים" היה 1:57.73 דקות. באותה עת, למרות שהרביעייה מארצות הברית זכתה במדליית הזהב, השחיינים שהשתתפו במוקדמות לא קיבלו מדליה, בניגוד לאולימפיאדות שנערכו לאחר מכן.
מיג I-270

טיסות ניסוי

בשיא מלחמת העולם השנייה (1942), מטוס מדגם BI-1 (כינויו היה "מטאטא השטן") ערך את טיסותיו המבצעיות הראשונות. המיג I-270 הראשון שיוצר התבסס על מאפייניו של מטוס זה: גוף אחיד ומוצק, חופה מעוגלת, תכנון הכנפיים ומנוע דלק נוזלי רקטי. מצד שני, הוא היה גדול יותר ממנו, בעל כנפיים קטנות ורובסטיות יותר ובעל זנב מוגבה שהוכח כעיצוב המקל על הנחיתה ועל השליטה הכללית במטוס. אף על פי שהמטוס נגזר מן המטוס BI-1, הוא דמה באופן בולט בהרבה למסרשמיט Me-263 עם שינויים קלים.
היכולת והידע לייצר מנועים רקטיים, יכולת שהחלה במדענים רוסים דוגמת קונסטנטין ציולקובסקי והמשיכה עד לסרגיי קורוליוב, אפשרה פיתוח מטוס יירוט בעל מנוע רקטי. מנוע המטוס שתוכנן על ידי ליאוניד דושקין התבסס על מנוע המטוס BI-1, וכן על מנועים רקטיים שתכנן סרגיי קורוליוב משנת 1936.
המטוסים הראשונים שתפקידים היה לשאת את המטוס לאוויר הוזמנו בדצמבר 1946, כאשר דגם הראשון של אב הטיפוס נמשך לאוויר מאחורי מטוס טופולוב Tu-2 והיה למעשה דאון חסר מנוע. אב הטיפוס השני כבר כלל מנוע וערך את טיסת הניסוי שלו בשנת 1947, אבל הוא ניזוק קשות לאחר נחיתה כושלת ואגרסיבית. זמן קצר לאחר מכן הסובייטים ייצרו אב טיפוס נוסף אבל גם הוא התרסק ונחבל בנחיתה בצורה שלא השאירה יכולת לתקנו. בשלב זה, החלו לפתח בעולם מטוסים בעלי מנוע טורבו-סילון וכן טילי אוויר-אוויר, כך שהטכנולוגיה הנדרשת עבור מטוס המיג ה"חדש" כבר נהייתה מיושנת. בעקבות התרסקות שני אבות הטיפוס והיותו של הדגם נחות טכנולוגית הוחלט לנטוש את הפרויקט.
Which Way You Goin' Billy?

מצעדים

בקנדה, מולדתם של חברי הלהקה, הגיע השיר במצעד הסינגלים CANCON למקום הראשון ב-25 באוקטובר 1969. השיר דורג כאחד מעשרת הגדולים (מקום תשיעי) במצעד הסינגלים הקנדי לשנת 1969. במצעד הבילבורד לשנת 1970, דורג השיר במקום ה-26. עוד דורג במקום החמישי ברשימת RPM Biggest Adult Contemporary Hits של 1969.
במרץ 1970 יצא הסינגל בארצות הברית, נמכר ביותר ממיליון עותקים והגיע לסטטוס של תקליט זהב. ביוני אותה שנה הגיע השיר למקום השני בבילבורד הוט 100. במקום הראשון היו באותה עת "Everything Is Beautiful" של ריי סטיבנס והשיר "The Long and Winding Road" של הביטלס. במצעד Easy Listening הגיע השיר למקום השישי.
ביוני 1970 הגיע השיר למקום השני במצעד הסינגלים של דרום אפריקה.
בממלכה המאוחדת הגיע השיר למקום השביעי במצעד הפזמונים ב-26 בספטמבר 1970.
השיר דורג במקום ה-38 ברשימת הסינגלים שהגיעו למקום ראשון במצעדים של RPM Cancon שפורסמה במגזין RPM ב-24 ביוני 1996.
בישראל הגיע השיר למקום ה-14 במצעד הלועזי השנתי של רשת ב' לשנת 1970.
לוטוביסקה

תולדות היישוב

היישוב נזכר לראשונה במאה ה-16, אז היה בבעלות משפחות אצולה. במחצית הראשונה של המאה ה-19 התפתח היישוב, והתקיימו בו מספר ירידים שנתיים. במהלך מלחמת העולם הראשונה ספג היישוב נזק רב מהקרבות שהתרחשו סביבו.

יהודי לוטוביסקה

יהודים ישבו ביישוב מאז שהחל להתפתח, ומהמחצית השנייה של המאה ה-19 היוו רוב בקרב תושביו, ונטלו חלק מרכזי בפיתוחו הכלכלי. בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 קבע את חצרו ביישוב האדמו"ר ישעיה שלום רוקח משושלת בעלז.
יהודי לוטוביסקה עסקו בעיקר במסחר השוורים ביריד, במסחר זעיר בחנויות ודוכנים בשוק וברוכלות בסביבה. היו ביניהם גם בעלי מלאכה. בעיירה ובסביבתה היו כמה יהודים בעלי אכסניות, מוזגים וחוכרים באחוזות האציל המקומי.
בסוף המאה ה-19 רכשו יהודים חלקות אדמה באזור לוטוביסקה והתפרנסו מחקלאות. בעל אדמות יהודי מלוטוביסקה, מנדל ראנד, עלה ב-1904 לארץ ישראל והקים בירושלים את "בתי ראנד".
בראשית מלחמת העולם הראשונה (1918-1914) נמלטו רוב היהודים מלוטוביסקה מפני הצבא הרוסי וחזרו כששבה העיר לפולין העצמאית. אז צומצם מסחר השוורים בעיירה וחלה ירידה ברווחה הכלכלית.
בתחילת המאה ה-20 נמנו ביישוב 1,570 יהודים. במהלך מלחמת העולם הראשונה נמלטו מהיישוב רוב יהודיו, מאימת הרוסים, והיהודים שנותרו בו הואשמו בריגול, וגורשו לעומק רוסיה.
בין שתי מלחמות העולם התפרנסו על החקלאות בלוטוביסקה 17 משפחות יהודיות, ברשותן היו כ-600 דונם אדמה, 13 סוסים, 51 ראשי בקר ולולי עופות. בשנות ה-20 המאוחרות הם התפרנסו בדוחק ונזקקו לתמיכה בכסף כדי לקיים את משקיהם. ב-1929 פנה ר' מאיר ויינברגר בבקשת תמיכה דחופה מן הארגון "עזרת תורה" שבניו-יורק.
בשנת 1921 הוקמה בלוטוביסקה האגודה הציונית השחר, אשר הקימה תוך שנה בית-ספר עברי משלים בו למדו 69 תלמידים ב-4 כתות. ב-1922 הוקמה במקום גם אגודת הצפירה ובמועדונה התקיימו חוג לדרמה, הרצאות וקורסים ללמוד עברית. ב-1926 הוקם ארגון הנוער אחווה וב-1930 הנוער הציוני.
בין מלחמות העולם נמנו ביישוב 1,220 יהודים, רוב תושביו, והתקיימה בו פעילות ציונית וכן בית ספר עברי.

בשואה

עם כיבוש היישוב בידי הגרמנים בספטמבר 1939, החלו אלו בביצוע מעשי התעללות פומביים ביהודיו, תוך גזיזת ותלישת זקנים ופיאות, ואילוץ יהודי היישוב במהלך הימים הנוראים לרקוד על גבי ספרי תורה שנפרשו ברחובות הכפר. ערב סוכות ת"ש נכנסו ליישוב חיילי הצבא האדום, ובתקופה הסובייטית הוחרם רכוש היהודים ביישוב, וכמה משפחות יהודיות אמידות גורשו ממנו. כמו כן, גורשו לעומק ברית המועצות פליטים שהגיעו ליישוב ממערב פולין.
עם שובם של הגרמנים ליישוב, במהלך מבצע ברברוסה, הם מינו בו יודנרט, שנצטווה לספק להם עובדי כפייה יהודים. בתחילת קיץ 1942 פשטו על היישוב אנשי גסטאפו, ריכזו את יהודיו, וערכו בהם סלקציה. כ-800 קשישים וילדים נרצחו בבור ירי בגבעה שמעל הכנסייה המקומית, וכל יתר היהודים הועברו כעבור זמן מה לאוסצ'יקי דולנה. משם הועברו ב-8 בספטמבר 1942, יחד עם יתר יהודי המקום, למחנה זאסלאב הסמוך לסאנוק, ושם נרצחו במקום או שולחו למחנה ההשמדה בלז'ץ.
יהודים מעטים מהכפר שהצליחו להימלט מהאקציה ליערות הסביבה נתגלו ונרצחו בידי שוטרים גרמנים או אוקראינים, ואף בידי פרטיזנים אוקראינים. מכ-1,220 יהודי היישוב שרדו את השואה 12 איש, אשר שהו בזמן הכיבוש הגרמני בשטחי ברית המועצות.
לו הובר

לואיז "לו" הנרי הובר (באנגלית: Louise "Lou" Henry Hoover‏; 29 במרץ 1874 – 7 בינואר 1944) הייתה אשת נשיא ארצות הברית הרברט הובר והגברת הראשונה של ארצות הברית.

ביוגרפיה

לואיז נולדה בוטרלו שבמדינת איווה, לצ'ארלס דלנו הנרי, בנקאי, ופלורנס אידה לבית וויד (Weed).   כשהייתה בת 10, ב-1884, עברה המשפחה לויטייר שבקליפורניה, בשל בריאותה הרופפת של אמה. לו נהגה לצאת עם אביה למסעות  בגבעות קליפורניה, והייתה רוכבת סוסים מיומנת. היא ידעה לצוד ולפחלץ בעלי חיים, וגילתה עניין רב במינרלים, בסלעים ובכרייה. 
היא למדה בקליפורניה הוראה, וקיבלה תעודה הוראה, ובשנת 1894 התקבלה לאוניברסיטת סטנפורד. לו פגשה את בעלה, הרברט במעבדת גאולוגיה של האוניברסיטה בעת שלמדו שניהם באוניברסיטה. לו הייתה אז בשנה הראשונה ללימודיה, והרברט בשנה האחרונה. בני הזוג נישאו ב-1899.
הובר, שהיה מהנדס במקצועו, עבד ברחבי העולם (בסין, ציילון, בורמה, סיביר, אוסטרליה, מצרים, יפן וארצות שונות באירופה) ולו נסעה עמו.
לזוג נולדו שני בנים, הרברט צ'ארלס (4 באוגוסט 1903–9 ביולי 1969) ואלן הנרי (17 ביולי 1907–4 בנובמבר 1993).
במהלך מלחמת העולם הראשונה שהתה לו עם בניה בקליפורניה עת בעלה ניהל את מערך הסיוע של ארצות הברית לארצות אחרות. בשנת 1919 טיפלה לו בבניית ביתם המשותף בפאלו אלטו שבקליפורניה, מבנה שתוכנן על ידי שני בני הזוג.
בשנת 1921 מונה הובר לשר המסחר של ארצות הברית, והמשפחה עברה לוושינגטון. בהייתה וושינגטון היו ללו חיי חברה פעילים וכן פעלה בארגון הצופות של ארצות הברית ואף הייתה נשיאת הארגון.
עם בחירתו של בעלה לנשיא, עברו בני הזוג לבית הלבן בשנת 1929. לו הייתה המארחת של הבית הלבן במהלך כהונת בעלה, אולם בשל נהגם של בני הזוג לנסוע לחופשה לרגל ראש השנה האזרחית, פסק המנהג לפיו הנשיא ואשתו פגשו את הציבור בבית הלבן בבוקר השנה החדשה.
לו הובר שילמה מכספה עבור שיפוץ רהיטי הבית הלבן (רהיטים שנרכשו על ידי ג'יימס מונרו), וכן עבור שיפוץ חדרו של אברהם לינקולן עבור בעלה.
בשנת 1933 עם סיום כהונתו של בעלה עברו בני הזוג לפאלו אלטו.
לו נפטרה ב-7 בינואר 1944, זמן קצר לפני יום הולדתה ה-70 מהתקף לב. לו נקברה בפאלו אלטו, אולם לאחר מות בעלה נקברו השניים יחד בווסט באנץ' שבאיווה.
ביתם של בני הזוג בפאלו אלטו משמש כיום ביתו הרשמי של נשיא אוניברסיטת סטנפורד, והוא נמצא בקרבת מגדל הובר, משכנו של מכון הובר. הבית הוא בניין היסטורי לאומי.
על שמה של לו נקרא בית הספר היסודי של ויטייר (בית הספר נבנה ב-1938, ולא היה בית הספר בו למדה), וכן פסלה הועמד במקום בו היה בית ילדותה בווטרלו שבאיווה.
זיו רום

ביוגרפיה

רום התגייס לצה"ל בשנת 1990. הוא בוגר קורס חובלים ושימש במגוון תפקידי פיקוד ומטה בשייטת ספינות הטילים. בין היתר שימש כמפקד דבורה בפלגה 915 בגזרת דרום לבנון, כמפקד אח״י סופה, כמפקד אח"י אילת וכראש מדור תכנון במחלקת מבצעים של זרוע הים  וכמפקד פלגה 32. בשנים 2015–2017 שימש כמפקד שייטת ספינות הטילים. ב-27 בנובמבר 2017 פורסם כי ימונה לראש מחלקת אמצעי לחימה בחיל הים.
קורפוס הצנחנים השני (ורמאכט)

היסטוריה

הקורפוס הוקם ב-5 בנובמבר 1943 על בסיס הקורפוס האווירי ה-13, ולמפקדו מונה אויגן מיינדל. במאי 1944 הועבר הקורפוס תחת פיקוד הארמייה השביעית עימה לחם במערכה בנורמנדי, ובספטמבר לחם בהולנד כחלק מארמיית הצנחנים הראשונה לבלימת מבצע מרקט גארדן. הקורפוס לחם כחלק מארמיית הצנחנים הראשונה בקרבות בהולנד ובצפון גרמניה, וב-8 במאי 1945 נכנע מיינדל בראש כוחותיו לכוחות בעלות הברית.
סמל ברזיל

סמל ברזיל נוצר ב-19 בנובמבר 1889, 4 ימים אחרי שברזיל הפכה לרפובליקה.
הסמל הברזילאי מציג מספר אלמנטים המייצגים את המדינה: שיחי קפה וטבק המקיפים את הסמל משני צדדיו הם שני היבולים העיקריים של ברזיל.
הכוכב הגדול שצבוע בצבעי ירוק-צהוב (צבעי הדגל הברזילאי) במרכז מייצג את המחוז הפדרלי של ברזיל. ואילו 26 הכוכבים הנוספים בטבעת שסביב העיגול הכחול המרכזי מייצגים את 26 המדינות של ברזיל.
בתוך העיגול הכחול במרכז הסמל ניתן לראות 5 כוכבים המייצגים את "הצלב הדרומי", אשר מופיע בדגלי מדינות רבות בחצי הדרומי של כדור הארץ מכיוון שהוא נראה רק בשמי חצי הכדור הדרומי.
העיטור הכחול מכיל את השם הרשמי של ברזיל (República Federativa do Brasil - הרפובליקה המאוחדת של ברזיל), בשורה הראשונה. בשורה השנייה כתוב תאריך הקמת הרפובליקה 15 בנובמבר 1889.
אלכסנדר קולארוב

קריירה

קולארוב החל את הקריירה המקצוענית שלו במועדון המקומי הסרבי צ'וקריצ'קי סטנקום, ובפברואר 2006 חתם ב-OFK בלגרד. הוא שיחק שם עונה וחצי, וזכה לתשומת לבם של מאתרי כשרונות מטעם לאציו מהסרייה א'. הוא עבר לקבוצה האיטלקית בקיץ 2007 תמורת 800,000 אירו. הוא הבקיע את שערו הראשון בקבוצה בתיקו מול רג'ינה ב-30 בספטמבר 2007. בעונתו השנייה בלאציו ביסס את מעמדו כמגן השמאלי הבכיר, במהלכה הבקיע מספר שערים למרות היותו שחקן הגנה, ואף זכה עם לאציו בגביע האיטלקי ובסופר קאפ האיטלקי. בתחילת עונת 2009/2010 החליף את מספר חולצתו מ-3 ל-11 כהוקרה לכוכב הסרבי סינישה מיכאילוביץ', ששיחק לפניו בלאציו.
ב-24 ביולי 2010, חתם בשורותיה של הקבוצה האנגלית, מנצ'סטר סיטי, תמורת 16 מיליון ליש"ט. במדיה זכה בחמישה תארים.
ב-22 ביולי 2017 קולארוב חתם לשלוש שנים ברומא בעבור סכום של 5 מיליון יורו. ב-29 בספטמבר 2018, הוא כבש שער בניצחון 1–3 על קבוצתו בעבר והיריבה העירונית, לאציו, והפך לשחקן השני בלבד בהיסטוריה של הדרבי של רומא, שכבש בדרבי עבור שתי הקבוצות של העיר רומא.

קריירת נבחרות

קולארוב היה חלק מנבחרת סרביה הצעירה שהעפילה לגמר היורו עד גיל 21 לשנת 2007 בהולנד. בשנת 2008 נכלל בסגל הנבחרת הסרבית שהשתתפה באולימפיאדת בייג'ינג. באותה שנה ערך גם את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת.
פאנדורי טרגו ז'יו

היסטוריה

קבוצת פאנדורי נוסדה באוגוסט 1962, כאיחוד בין שני מועדונים יריבים מאותה העיר, פלקארה טרגו ז'יו ו-CIL טרגו ז'יו. היא החלה את דרכה בליגה הרביעית, וכבר בעונתה הראשונה העפילה לליגה השלישית.
בשנותיה הראשונות בליגה השלישית הצליחה הקבוצה להתברג בחלקה העליון של הטבלה בכל עונה. בעונת 1976/1977, עם סגל שחקנים צעיר ועם שחקן נבחרת רומניה לשעבר טיטוס אוזון על הקווים, הצליחה הקבוצה להעפיל לראשונה בתולדותיה לליגת המשנה הרומנית. עם זאת, בעונת הבכורה ההיסטורית של הקבוצה בליגת המשנה, היא כשלה וירדה תוך עונה אחת בחזרה לליגה השלישית.
לאורך שנות ה-80 נדדה הקבוצה בין הליגה השנייה לשלישית. היא נותרה בליגה השלישית לאורך כל שנות ה-90, עד שחזרה לליגת המשנה בשנת 2000. ארבע שנים אחר כך התקרב הקבוצה להעפלה ראשונה בתולדותיה לליגה הבכירה, אך סיימה במקום השני בלבד ולא הצליחה לעלות.
העונה המוצלחת הביאה לחיזוק הקבוצה כדי לנסות ולהביא את הקבוצה לליגה הבכירה. המאמן אמיל סנדוי, שחקנה של נבחרת רומניה במונדיאל 1990, היה זה שהעלה את פאנדורי כמאמן לראשונה בתולדותיה לליגה הבכירה, כשהוא משלב סגל של שחקנים צעירים כמו טיבריו לונג וסורין וינטילסקו עם שחקנים ותיקים ומנוסים כמו פלורין פופטה, רוברט ונצ'יאה ורומולוס בויה.
בתחילת דרכה בליגה הקבוצה התקשתה הקבוצה לשרוד. בעונת 2005/2006, עונתה הראשונה בליגה הבכירה, סיימה פאנדורי במקום ה-15 המוביל לליגת המשנה. עם זאת, הקבוצה הצליחה לשרוד בליגה הבכירה בעקבות שלילת רישיונה של ספורטול סטודנטסק בוקרשט על ידי התאחדות הכדורגל הרומנית. הורדת הליגה של ספורטול הותירה את פאנדורי בליגה הבכירה.
פאנדורי הצליחה לשרוד מספר עונות במרכז-תחתית הטבלה, עד שהתרחיש חזר על עצמו פעם נוספת בעונת 2009/2010. פאנדורי סיימה במקום ה-15, אך שרדה בליגה בעקבות הירידה האוטומטית של אינטרנציונל קורטאה דה ארגש, שבעליה נטש את המועדון. פאנדורי החתימה מספר שחקנים מאינטרנציונל המתפרקת, ובהם שחקנים בכירים כמו ולאד קיריקש ומיחאי פינטילי, ולאחר עונה נוספת בה שרדה בליגה הבכירה, סיימה הקבוצה לראשונה בחציה העליון של הטבלה בסיום עונת 2011/2012, כשסיימה את העונה במקום השביעי.
בעונת 2012/2013 סיימה הקבוצה כסגנית אלופת רומניה לראשונה בתולדותיה. בזכות מיקום הליגה השתתפה הקבוצה לראשונה במסגרת אירופית בעונת 2013/2014, כשהתמודדה במוקדמות הליגה האירופית. פאנדורי הדיחה בשלבי המוקדמות את לבדיה טאלין, הפועל תל אביב וספורטינג בראגה, והצליחה להגיע לשלב הבתים של הליגה האירופית, שם סיימה אחרונה בבית.
בעונת 2014/2015, עם הקמת מפעל גביע הליגה הרומנית, הצליחה פאנדורי להגיע למשחק הגמר הראשון בתולדות הטורניר, אך נוצחה 3-0 על ידי סטיאווה בוקרשט. בעונת 2015/2016 הבטיחה בפעם השנייה בתולדותיה את מקומה במסגרת האירופית, כשסיימה שלישית בטבלת הליגה הרומנית. בתום עונת עונת 2016/2017 ירדה לליגת המשנה.

אצטדיון הקבוצה

החל משנת 1963 מארחת פאנדורי את משחקיה באצטדיון טודור ולדימירסקו בעיר טרגו ז'יו. האצטדיון קרוי על שמו של המהפכן הרומני טודור ולדימירסקו.
מאז העפלת הקבוצה לליגה הבכירה בשנת 2005, עבר האצטדיון שני שיפוצים - האחד באותה השנה, והשני בשנת 2010 - על מנת להתאימו לאירוח משחקים בליגה הראשונה, ותכולתו הורחבה ל-9,200 מקומות ישיבה. בשנת 2015 נהרס האצטדיון הישן על מנת להקים באותו השטח אצטדיון מחודש, בן 12,000 מקומות ישיבה, שיותאם לאירוח משחקים במסגרת האירופית. בניית האצטדיון מתוכננת לסיום בשנת 2017, ועד לחזרתה מארחת הקבוצה את משחקיה באצטדיון העירוני בדרובטה-טורנו סברין, המונה כעשרים אלף מקומות ישיבה.
ג'אקומו ליאופרדי

תחילת דרכו

ליאופרדי נולד בעיירה הקטנה רקנאטי באיטליה. אביו היה אציל זוטר. אימו הייתה המרקיזה אדליידה אנטיצי, ואופייה היה כנראה נוקשה ושתלטני. הוא גדל בבידוד יחסי, עם אביו ועם מספר כמרים ששימשו לו מורים. אביו היווה עבורו מקור השראה חשוב. כאדם שחושו המעשי היה כנראה מוגבל, איבד אביו את רוב הונו בעסקים נכשלים. לעומת זאת הוא השקיע כספים רבים בהקמתה של ספרייה מפוארת שנפתחה במשך השנים לציבור.
בדידותו של ג'אקומו, אשר נוספה עליה גם רשמיות נוקשה כחלק מהרגלי המשפחה, הביאו אותו לבלות זמן רב בספריית אביו. בגיל עשר כבר לא נזקק למורים, ובגיל 17 הוא כבר שלט והיה בקי בתחומים רבים של ידע. הוא קנה לעצמו ידיעות רחבות בשבע שפות קלאסיות, בהן עברית. נושאים בהם רכש ידע רב היו היסטוריה, פילוסופיה, פילולוגיה, מדעי הטבע ואסטרונומיה. משערים כי התקופה הארוכה בה למד בתנאים לא הולמים גרמו להיותו חולה אסתמה, בעל עקמת וראייה חלשה.
ב-1809 החל ליאופרדי לתרגם יצירות קלאסיות עתיקות (כנראה התחיל עם עבודותיו של הורציוס). באותו זמן גם כתב את שירו הראשון, הסונטה "מותו של הקטור". ב-1810 חיבר בין היתר את La Spelonca ו-L'Amicizia וגם שירים קצרים.
לאחר שסיים את לימודיו כתב מסות מחקריות ומספר שירים שנגעו לאירועי התקופה. ב-1816 עזב את הסגנון היווני והפילולוגיה לטובת סגנון אמנותי נאו-קלאסי מודרני.

צמיחתו של המשורר

ביולי 1817 החל לכתוב את ה-Zibaldone, אוסף גדול של מחשבות ופיוטים אשר כלל למעלה מ-4000 עמודים. אז גם פגש את פייטרו ג'ורדני אשר הביא להכרה ציבורית בליאופרדי כאיש שירה. 
ליאופרדי התפרסם לראשונה בזכות שני שירי תהילה למולדת האיטלקית, All'Italia ו-Sopra il monumento di Dante.
בשנים הראשונות שלאחר גיל עשרים שקע המשורר ברגשות עמוקים של יאוש. בייחוד בתקופה אפלה זו של חייו החל ליאופרדי לכתוב ביתר עומק ובגרות. שירים מתקופה זו של חייו נחשבים יצירות מופת של השירה הלירית.
שני שיריו המוכרים ביותר: "L'infinito" ו"Il passero solitario".

המשך חייו

ב-1822 הגיע ליאופרדי אל רומא לתקופה קצרה, ושם התפרסם בזכות שיריו. בשנים הקרובות כתב שירים מלאי צער ומחשבות פילוסופיות, בולטים בהם historical pessimism ו-cosmic pessimism.
בהמשך עבר בין מילאנו, בולוניה ופירנצה, היכן שפגש את אלסנדרו מנצוני, סופר דגול נוסף מאותה מאה.
ב-1837 מת בנפולי כתוצאה מבצקת.

עבודות עיקריות

עבודותיו העיקריות כוללות את Zibaldone, אוסף של רשמים וקטעי פילולוגיה ופילוסופיה, ה-Operette, אוסף של קטעי פרוזה שחלקם עלילתיים, ואוסף השירים Canti. ליאופרדי החזיק בראייה פסימית של המציאות כשלהשקפתו מגיעה השמחה רק בשל העדרות הכאב. ליאופרדי אשר נחשב כמשורר לירי טהור בדומה לג'ון קיטס או אמילי דיקינסון, נתגלה מחדש במאה שלאחר מותו כפילוסוף נון-סיסטמטי, שאותו העריצו ארתור שופנהאואר, פרידריך ניטשה ו-ולטר בנימין. כיום הוא נחשב אחד מהוגי הדעות האיטלקיים המקוריים הבולטים. הוא פיתח דרך התבוננות רדיקלית על העולם, השמחה, התרבות והשירה שלא כמו הוגי דעות אחרים בני ארצו שהושפעו רבות מרעיונות גרמניים. Zibaldone ו-Operette morali מציבים את ליאופרדי סמוך לשופנהאואר כאחד ממבשרי הפילוסופיה הקדם קיומית (פרוטו-אקסיסטנציאליסטית).