google/wiki40b huggingface dataset:
צ'ק איירליינס

תולדות החברה

החברה נוסדה על ידי ממשלת צ'כוסלובקיה ב-6 באוקטובר 1923 בשם ČSA Ceskoslovenské Státní Aerolinie, וקיימה את טיסתה הראשונה 23 ימים לאחר מכן מפראג לברטיסלאבה. החברה הפעילה טיסות פנים בלבד עד 1930, מועד בו קיימה את טיסתה הבינלאומית הראשונה מפראג לברטיסלאבה, ומשם לזגרב, יוגוסלביה. הפיכתה של צ'כוסלובקיה למדינה קומוניסטית ב-1948 הביאה להשעיית חלק מקווי הטיסה ליעדים מערביים ולהחלפת צי המטוסים במטוסים מתוצרת סובייטית. ב-1957 קבלה החברה את מטוס הטופולב TU-104A הראשון שלה, ובכך הייתה החברה לאחת הראשונות שהפעילו מטוסי נוסעים מונעים בכוח הסילון. קו התעופה להוואנה, קובה אשר הופעל בשותפות קוד עם קובאנה דה אוויאסיון הקובנית ב-1962, היה הקו הטרנס-אטלנטי הראשון של החברה, ובשנים שלאחר מכן החלה החברה לטוס גם לניו יורק ולמונטריאול. בשנות התשעים הוחלפו כל מטוסי החברה למטוסים מתוצרת מערבית, וב-1995, לאחר פירוק צ'כוסלובקיה, אמצה החברה את שמה הנוכחי. בשנת 2001 הצטרפה החברה לברית חברות התעופה סקייטים.
החל משנת 2017 מחזיקת המניות העיקרית בחברה היא חברת טרוול סרוויס.

פעילות החברה בישראל

החברה מפעילה בין 2-3 טיסות יומיות בקו בין נמל התעופה פראג רוזינה לנמל התעופה בן-גוריון. הטיסות מבוצעות בידי חברת טרוול סרוויס.
משה צדקה

ביוגרפיה

נולד בירושלים, בן בכור לרב יהודה צדקה, ראש ישיבת "פורת יוסף", ולפהימה לבית בטאט.
למד בתלמוד תורה "בני ציון", ב"ישיבה למצוינים" של הרב חיים אהרון טורצ'ין ובישיבת מיר, שם למד ובמשך תקופה בחברותא עם ראש הישיבה הרב חיים שמואלביץ. בהמשך למד בישיבת פורת יוסף והיה תלמידו של הרב עזרא עטייה. כשישה חודשים למד אצל הרב עובדיה יוסף מסכת חולין (כשהרב יוסף חזר מפתח תקווה לירושלים). לאחר נישואיו למד בכולל "אוצר החיים" (שבו הוא לומד כיום בשעות אחר הצהריים). לאחר פטירת אביו בשנת ה'תשנ"ב (1991) החל לכהן בראשות ישיבת "פורת יוסף" בשכונת גאולה, לצד הרב יהודה מועלם.
הרב צדקה מתגורר בשכונת שמואל הנביא בירושלים. לו ולאשתו בן ושלוש בנות.

פעילותו ודעותיו

הרב צדקה מקפיד על תפילה בהנץ החמה. בישיבתו הוא מקפיד שלא להתערב בעניינים ניהולים. הוא מוסר שיעורים כלליים בדרך הלימוד הספרדית. מוסר שיעורים ודרשות במקומות שונים בישראל.
הרב צדקה נחשב קרוב לרבני העדה החרדית הספרדית. וכמו אביו, וכרבים מרבני ישיבת 'פורת יוסף', הוא לא מצביע בבחירות לכנסת. עם זאת הוא מפרסם את דעתו בכרוזים בעניינים תורניים וציבוריים, גם כאלה הקשורים בעקיפין לתנועת ש"ס. לקראת הבחירות לכנסת העשרים פרסם מכתב הקורא לא להצביע למפלגות שנוגדות את דעת התורה. לאחר שפורסמו כרוזים שלפיהם כוונתו למפלגת יחד - העם איתנו מחה על כך והכריז כי הוא אינו מוחל למי שזייף את המכתב.
הרב צדקה מתנגד לגיוס בחורי ישיבות חרדים לצה"ל, והוא מרבה לחתום על כרוזים העוסקים במאבק הציבור החרדי נגד מכסות הגיוס. עם זאת במבצע צוק איתן הוא שיגר איגרת ארוכה לחיילי צה"ל שבה שיבח את החיילים המוסרים נפשם במלחמה והפציר בהם להימנע מעבירות.
הרב צדקה מרבה לפעול בנושאים הקשורים לצניעות. עמד עם הרבנים יעקב יוסף, ראובן אלבז ועוד בראש מאבק ב"דירת התועבה" בירושלים שבה התגוררה אם ל-11 ילדים. כשאשתו הוכתה היו שטענו כי היה זה בשל מאבקו. כן נלחם עם רבנים נוספים בפרשת סמינר "באר מרים (רמתי)".
בולט במאבק החרדי נגד האינטרנט והטלפונים החכמים, ובשיעוריו הוא מרבה לדבר על כך, באלול ה'תשע"ו (2016) חתם עם הרב שלום כהן והרב שמעון בעדני על מכתב שבו נאמר שמי שמחזיק מכשיר לא כשר לא ראוי לשמש שליח ומנהיג ציבור.
הרב צדקה מתנגד גם להשמעת נשים ברדיו החרדי. הוא רצה שהרב עובדיה יוסף יוציא מכתב לאסור את הדבר, אך הרב יוסף התנגד ואמר שאין בכך איסור ורק שאין זה דבר טוב.
בעת ביקור האפיפיור פרנציסקוס בישראל התבטא במהלך שיעור שמסר שמי שרואה את פני האפיפיור צריך "לצאת ולטבול כדי להיטהר מהטומאה".
בשבט ה'תשע"א, פסק הרב עובדיה יוסף שהגיורים הנערכים בצה"ל תקפים לפי ההלכה. הפסיקה עוררה התנגדות בציבור החרדי ופורסמו מודעות מטעם העדה החרדית והרב יוסף שלום אלישיב על עצרת מחאה ומעמד קריעה בשל הפסיקה. הרב צדקה ניסח עם הרבנים שלום כהן וראובן אלבז מכתב שעליו חתם הרב יוסף, ובו הבהיר שהתכוון להכשיר רק את מי שקיבלו על עצמם שמירת מצוות. בעקבות זאת שקטה הסערה.
גילי סער

ביוגרפיה

נולדה וגדלה בחדרה. למדה בתיכון עמל חדרה. ב-1998 זכתה בתחרות "תגלית השנה" שערך השבועון "לאישה". במהלך לימודיה בבית הספר התיכון דיגמנה לקמפיינים של אורנג', מי עדן, מילקי ועוד. למדה משחק בסמינר הקיבוצים.
לאחר שירותה הצבאי עברה להתגורר בניו יורק, פריז ולונדון, ודיגמנה בין השאר עבור המותגים איסי מיאקי ונייקי ולעיתון "Elle".
ב-2003 גילמה את רחל והדס בסרטם של דוד אופק ויוסי מדמוני "המנגליסטים", לצד יגאל עדיקא ודאנה איבגי. ב-2007 גילמה את ביילה בסרטו של אורי פסטר "מלך של קבצנים". בין השנים 2008-2007 גילמה את מוניק בלילי בטלנובלה שביים שי קפון "בובות" לצד גל גדות, דודו טופז, מירי בוהדנה ומיקי קם. ב-2008 גילמה את הלני בסדרת הטלוויזיה "פאפאדיזי" אשר שודרה ב-yes. ב-2009 גילמה את ניקי בסדרת הטלוויזיה "דני הוליווד". בין השנים 2009–2010 גילמה את שרון בדרמת הפשע "הבורר" ששודרה בהוט.
שיחקה בהצגות "אמא קוראז'" (בה אף כתבה את המוזיקה וניגנה) ו"המערב הפרוע" בתיאטרון הערבי-עברי.
ב-2009 החלה להשתתף במחזה "בתיאבון", הפקה משותפת של תיאטרון הסמטה וסמינר הקיבוצים; במחזה מגלמת סער נערה הסובלת מהפרעת אכילה.
בין השנים 2011-2005 הייתה סער חברה בלהקת האלקטרו-פופ "טרי פויזן", שם ביצעה קולות רקע וניגנה על קלידים.
ב-8 ביוני החלה לשחק בתפקיד הנשי הראשי לצידו של אלירן כספי בהצגה "כל יום חמישי" בתיאטרון הסמטה, עד ליציאתה לחופשת לידה.
בסוף 2013 החלה להשתתף כחברת פאנל בתוכנית האירוח הנשית "מאמאלנד" בערוץ 24 לצד עדן הראל, איה קרמרמן, מיכל טראוריג וליהיא גרינר. בשנת 2014 החלה להנחות את תוכנית הפנאי "עיצובים" בערוץ 10.
באוגוסט 2015 שיחקה בתפקיד אורח בסדרה "החדש של עומרי גורדון" בקשת, ערוץ 2.
בשנת 2016 שיחקה את דמותה של קארן בסדרה "האחיות המוצלחות שלי" בבימויו של גורי אלפי.
ב-2013 הצטלמה לסרט "מצברוח טוב" שביימו מירי בן חייל ותמר שפוני ועתיד לצאת ב-2018.
במהלך חייה, סער תקלטה במועדונים ובמסיבות בארץ ובעולם ובין השאר לצד שותפתה חן יאני.

חיים אישיים

ב-2010 נישאה בשנית למוזיקאי אריאל לוינסון. ב-2013 נולד בנם הבכור. במאי 2017 נולדה בתם המשותפת.
ב-2017 סער ומשפחתה ירדו מהארץ ועברו לפנמה.
המרכז לחקר העיר והאזור ע"ש קלצניק

המרכז לחקר העיר והאזור על שם פיליפ ואתל קלצניק הוקם בטכניון בשנת 1969 על ידי פרופ' משה היל, והיה הראשון מסוגו בישראל. המרכז קשור הדוקות במסלול לתכנון ערים ואזורים שבפקולטה לארכיטקטורה ובינוי ערים. הוא משתף פעולה עם מוסדות מחקר אחרים בטכניון ועם עמיתים-חוקרים בטכניון ובישראל בכללה.
ייעודו של המרכז הוא לקדם את הידע, הנוגע להבנת תהליכים של התפתחות ותפקוד עירוניים ואזוריים, ולסייע בקביעת מדיניות פיתוח ברמה הלאומית, האזורית והיישובית-מקומית. 
החוקרים הפעילים במרכז עוסקים בתחומים הבאים: תכנון שימושי קרקע, תכנון חברתי, תכנון כלכלי, היבטים פסיכולוגיים ביחסי אדם-סביבה, היבטים משפטיים בתכנון, היבטים סביבתיים בתכנון, דיור, תחבורה, שיקום עירוני, פיתוח אזורי, פיתוח נדל"ן, תכנון ומשאבי טבע (מים, אנרגיה), תכנון ועיצוב הנוף, שיטות ממוחשבות מתקדמות בתכנון, שיתוף הציבור בתכנון, מיתון קונפליקטים בתהליכי הפיתוח העירוני ותכנון עבור אוכלוסיות ספציפיות.
מחקרי המרכז ממומנים על ידי גופים וקרנות בינלאומיות ולאומיות, על ידי משרדי ממשלה בישראל, רשויות מקומיות וגופים ציבוריים אחרים בארץ. הידע הנאגר באמצעות המחקרים מופץ למקבלי החלטות, לציבור המתכננים, ולחוקרים עמיתים, באמצעים מגוונים: בראש ובראשונה באמצעות הוצאת ספרים עצמית, שבמסגרתה רואים אור ספרים, דוחות וניירות עמדה (בעברית ובאנגלית), וגם באמצעות ייזום סמינרים, ימי עיון וסימפוזיונים ציבוריים. החוקרים מרבים להשתתף בכנסים מדעיים ומקצועיים בינלאומיים וישראלים, ומכהנים לעיתים קרובות בוועדות ציבוריות, לאומיות ומקומיות.
תחומי מחקר ופרסום במרכז: תכנון ותוכניות לרמותיהן: רמה לאומית, אזורית ומקומית, דיור, בנייה והתחדשות עירונית, מדיניות קרקעית ופיתוח נדל"ן, פיתוח כלכלי ודינמיקה מרחבית, שימושי קרקע ותחבורה, משאבי טבע, איכות הסביבה והנוף, היבטים חברתיים ופסיכולוגיים בתכנון ותכנון בסקטור הערבי.
מטמון גורדון

מטמון גוּרדון הוא מטמון מטבעות וכלי זהב מסוף המאה החמישית או תחילת המאה השישית, שהוטמן לאחר 524 והתגלה ליד העיר גוּרדון במחוז סון ולואר בצרפת ב-1845. 
המטמון הכיל מערכת כלים - גביע ומגש מלבני ללחם הקודש שעוטרו באופן דומה בטכניקת קלואזונה (cloisonné) באבני גארנט וטורקיז, וכמאה מטבעות זהב שנטבעו מתקופת לאו הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית (מהשנים 474-457) עד תקופתו של יוסטיניוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית (מהשנים 518-527). 
בשל עיטור הצלב בתוך המגש, מערכת הכלים מזוהה באופן חד משמעי כנוצרית. המלך המרובינגי כלוביס הראשון התנצר ב-496 כך שהגביע והמגש עשויים להיות מהתקופה המרובינגית המוקדמת או מסוף התקופה הגאלו-רומית.
במאה השישית שכן בגורדון מנזר, המקור הסביר לחפצי המטמון. התאריך המאוחר ביותר של מטבעות המטמון הוא סביב 524. ייתכן שהאוצר הוטמן בשל חשש מפשיטה. בעשור ה-520 היו הגאלים עדים למלחמות של ארבעת יורשי כלוביס בבורגונדים. המלחמה המכרעת בה הובסו הבורגונדים התרחשה ב-524. 
מציאת המטמון התרחשה בנסיבות מקריות - נערת רועים מצאה אותו תחת אריח רומי, עליו היה חרוט צלב. המטמון נמכר במכירה פומבית בפריז ב-20 ביולי 1846, הגביע והמגש ניקנו על ידי המדינה אך המטבעות פוזרו ועקבותיהן אבדו. מטמון גורדון שמור כיום באגף המדליות בספרייה הלאומית של צרפת בפריז.
הגביע קטן, גובהו 7.5 ס"מ, בסיסו חרוט קטום, בעל שתי ידיות בדמות ציפור מופשטת המזוהה רק בזכות המקור ועיניה העשויות מאבני גארנט. לגביע בסיס בעל קימורים, חלקו העליון מתרחב מעט, מעוטר בחבלי זהב ובשיבוצים בטכניקת קלואזונה של אבני גארנט וטורקיז בתוך עיטורים דמויי לבבות ועלי דקל.
הגביע דומה לגביעי מתכת או חרס ששימשו את הרומאים לשתיית יין. מאידך, העיטור הוא ברברי, הן מבחינת איקונוגרפיה והן מבחינת טכניקת הקלואזונה והקלילות האופיינית בעיצוב. מוטיבים דומים של ציפורים ניתן למצוא ביצירות אמנות ממתכת של הויזיגוטים, הלומברדים והמרובינגים. 
מידות המגש הן 19.5  ‏12.6 ס"מ ועומקו 1.6 ס"מ. שוליו משובצים גארנט, בטכניקת קלואזונה, במרכזו צלב גארנט ובארבע הפינות מוטיבים בטורקיז.
מחוז קויאהוגה

אטימולוגיה

מקור השם בשפת האירוקווי, ומשמעותו "הנהר העקלקל". נהר בעל שם זהה חוצה את המחוז ומזין את ימת אירי.

היסטוריה

האזור היה מיושב החל מהאלף השני לפנה"ס, ובמהלך התקופה שבטים רבים שגשגו באזור. ב-1796 הגנרל מוזס קליבלנד, יחד עם עוד 50 גברים ושתי נשים יצאו למפות את האזור, שאז היה רכושה של חברת "Connecticut Land", שרכשה שנה קודם לכן 12,000 קמ"ר של קרקע מהטריטוריה הצפון-מערבית, תמורת 40 סנט לאקר (כ-4 דונם).
קליבלנד הקים את העיר שנקראה על שמו, והאזור החל להתיישב במהירות וב-1803 אוהיו הפכה למדינה ה-17 בארצות הברית.
נשיא ארצות הברית, ג'יימס גרפילד הוא יליד המחוז.

שטח המחוז ופוליטיקה

המחוז נוצר ב-7 ביוני 1807, מתוך מחוז גאוגה. שטח המחוז צומצם לאורך השנים שוב ושוב עם יצירת המחוזות יורון (1809), לוריין (1822) ולייק (1840).
מאז יסודו ועד לשנת 2010 נוהל המחוז באמצעות ועדה מחוזית בת שלושה חברים שבתורם בוחרים אנשי מקצוע לניהול המחוז. אך בנובמבר 2009 הצביעו תושבי המחוז על רצונם לעבור לשיטה אחרת בה נבחרים 11 נבחרי ציבור המנהלים בעצמם את המחוז וכן מנהל מחוז (county executive). רק עוד מחוז אחד באוהיו מנוהל בצורה זו, ושיטה זו ככלל נוהגת רק ב-9 מדינות בארצות הברית ואף בהן לא בכולן.
תושבי המחוז נוטים למפלגה הדמוקרטית באופן מכריע, כשבשנת 2010 68.84 אחוזים מתושבי המחוז הצביעו למפלגה הדמוקרטית. רק במערכת בחירות אחת (1972) היה המחוז בשליטת המפלגה הרפובליקנית.

תחבורה

בשטח המחוז נמצא נמל התעופה הבינלאומי קליבלנד הופקינס, וכן שני נמלי תעופה מקומיים.
אמרוד טוביה

ביוגרפיה וקריירה

טוביה נולדה במונטריאול, קנדה. היא מדברת ספרדית מגיל קטן בצורה שוטפת אך אנגלית היא שפת האם שלה. טוביה היא בת יחידה ושם אמה הוא מירטה סוניה טוביה.
בגיל 12 טוביה החלה לשחק בתוכנית Tu Desayuno Alegre, עד לגיל 26 המשיכה טוביה לשחק בתוכנית למשך כ-14 שנים, בשנת 2013 בנוסף להשתתפותה בתוכנית Tu Desayuno Alegre החלה להשתתף בסדרה המוכרת En mi cuadra nada cuadra, בהמשך בשנת 2014 טוביה ממשיכה בתחום המשחק ומשתתפת בתוכנית טלוויזיה ארגנטינאית נוספת Voltea pa' que te enamores, לאחר מכן בגיל 27 בשנת 2016 השחקנית החלה לשחק בסדרת הפנטזיה ציידי הצללים האמריקאית, בתור איזבל לייטווד לצד השחקנים: קתרין מנאמרה, מת'יו דדאריו, דומיניק שרווד, אלברטו רוסנדה ועוד.

מועמדויות ופרסים

טוביה הייתה מועמדת לפרסי בחירת הנוער בקטגוריית שחקנית בסדרת מדע בדיוני/פנטזיה, אך לבסוף קתרינה גרהאם מ"יומני הערפד" זכתה בפרס.
דיוויזיית הוואפן גרנדיר אס אס ה-15

היסטוריה

בשטחי נציבות הרייך אוסטלנד אשר כללה את לטביה המודרנית, הקימו הגרמנים את גדודי המשטרה הלטבים, ובהמשך הורה היינריך הימלר על הקמת יחידת מתנדבים לטבית אשר תילחם במסגרת הוואפן אס אס. בינואר 1943 הוקם הלגיון הלטבי וחודש לאחר מכן הוקמה במסגרתו "דיוויזיית המתנדבים הלטבית" (Lettische SS-Freiwilligen-Division) אשר בהמשך קיבלה את המספר 15 במספר הדיוויזיות הסדירות של האס אס. בהמשך הוקמה הדיוויזיה האחות שלה דיוויזיית ואפן גרנדיר אס אס ה-19. חלק גדול מהלטבים שרתו כמתנדבים, אולם רבים גויסו בכפייה. הדיוויזיה נשלחה לחזית המזרחית בנובמבר 1943, שם לחמה כנגד מתקפת החורף של הצבא האדום. היא ספגה הפסדים כבדים במהלך מערכה זו, ובסתיו 1944 נשלחה חזרה לגרמניה לצורך התאוששות. היא חזרה לחזית בינואר 1945 והמשיכה להילחם בצבא האדום עד סוף המלחמה. ב-27 באפריל 1945 נכנעו 824 חיילים לטבים בפיקודו של ויליס יאנומש לכוחות צבא ארצות הברית ליד גיטרגליק שבגרמניה. ב-2 במאי נכנעו 4,500 חיילים נוספים לאמריקנים ליד שוורין.
בדיוויזיה לחמו חיילים לטבים שהגיעו בחלקם מיחידות לטביות ידועות לשמצה כמו קומנדו ארייס ומשטרת המתנדבים הלטבית. לא ידוע על פשעי מלחמה של הדיוויזיה פרט למקרה אחד בו נרצחו בידי חייליה 32 שבויי מלחמה פולנים שהשתייכו לרגימנט ה-3 של הדיוויזיה ה-1 של צבא ממשלת פולין הגולה.
יעקב מנדל

ביוגרפיה

מנדל שירת בצוות הווי צנחנים. ב-1972 התאחד ההרכב עם להקת פיקוד המרכז. לאחר שחרורו עבד מנדל בעיריית תל אביב במשך 28 שנים, שם הקים את מדור המופעים ועמד בראש אגף התרבות של העירייה. בשנת 2002 מונה לתפקיד יושב ראש אמ"י לאחר פרישתו של חנן יובל.
במשך שנים הנחה מנדל בערוץ 33 את התוכנית "הלילה יענקל'ה לאן?", בה אירח אמנים מתחומים שונים. כמו כן, הגיש את התוכנית "חולה ירח" ששודרה ברשת ב' במוצאי שבת, וכן הנחה בטלוויזיה החינוכית את התוכנית "שם נולדתי", שבה התארח אצל אנשי רוח ומוזיקאים מעדות ישראל השונות. בין המשתתפים בתוכנית היו: גברי בנאי, אילון בן יוסף, ישראל אהרוני, רבקה מיכאלי, דין דין אביב, זאב רווח וענת עצמון.
בשנים 2014-2012 הנחה מנדל לצד אירית דקל את תוכנית האירוח "נפגשים בשישי עם יענקל'ה ואירית" ששודרה בימי שישי בערוץ 1.  
מנדל נשוי לזמרת דורית ראובני, ולהם שלושה ילדים, טל מנדל (מפיק), אסי ומור (זמרת).
אילן רועה

חייו

נולד במושב ינוב שבשרון, למד בבית הספר הדתי "ישורון" בנתניה ובבית הספר התיכון בר-אילן בעיר. התגייס ב-1986 ושירת בחטיבת הנח"ל כחובש.
בתום שירותו הצבאי החל לכתוב בשבועון הנוער "ראש 1". לאחר מכן שימש כתב לענייני פלילים ולענייני מפלגות בסוכנות החדשות עתי"ם. מספר שנים אחר-כך החל לעבוד ככתב לענייני כלכלה בעיתון "חדשות". עם סגירת העיתון, עבד תקופה קצרה בעיתון "הארץ". 
בשנת 1993 עבר לרשות השידור. תחילה שימש כתב לענייני ההסתדרות ולאחר שנה מונה לכתב "קול ישראל" בצפון. 
ב-28 בפברואר 1999 נהרג אילן רועה בפעילות מבצעית בלבנון. בתוקף תפקידו הצטרף לשורת מפקדים צבאיים שנסעו לניחום אבלים בביתה של אישיות לבנונית בכירה בכפר שבעא בלבנון. הם עשו את דרכם חזרה בשיירה בת ארבעה כלי רכב צה"ליים. סמוך למוצב "כאוכבא" ברצועת הביטחון לשעבר בדרום לבנון, עלה הרכב שבו נסע אילן על מטען צד שהופעל מרחוק. ברכב נסעו יחד עמו תא"ל ארז גרשטיין, מפקד יחידת הקישור ללבנון, רס"ב עמאד אבו ריש, קשרו סמ"ר עמר אל-קבץ. מעוצמת הפיצוץ התהפך הרכב וכל נוסעיו נהרגו. 
לאחר מותו הוחלט באגף כוח אדם במטה הכללי לחיילו. אילן הובא למנוחות בחלקה הצבאית בבית-העלמין במושב ינוב.
על שמו פרס מנכ"ל רשות השידור לכתב המצטיין.
בשנת 2006 יצא לזכרו הספר "מטעמי תוניסיה שאילן אהב". הספר נכתב על ידי אמו ויצא לאור בהוצאת הספרים "אוריון", שביחד נרתמו להגשים את חלומו של אילן רועה - להפיק ספר בישול ממטעמיה התוניסאיים האהובים עליו של אמו. הספר זוכה להצלחה רבה.
גינת בית העיתונאים על שם סוקולוב בתל אביב נקראת על שם אילן רועה. בגינה יש פינת הנצחה ובה פסל של אילן מאת הפסל הישראלי יעקב אפשטיין, המיקרופון ומכשיר ההקלטה שהיו ברשותו בעת שנהרג ומתקן המופעל בלחיצת כפתור, המספר את סיפור חייו של אילן.
מסיב וינסון

היסטוריה

התגלה לראשונה על ידי מטוס של הצי האמריקאי ב-1958. ב-1961 קיבל מסיב וינסון את שמו מן הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים (US-ACAN), על שם קרל וינסון, חבר בקונגרס האמריקאי ממדינת ג'ורג'יה, כאות הוקרה על על תמיכתו בחקר אנטארקטיקה. ב-1 בנובמבר 2006, קבעה הוועדה שהר וינסון ומסיב וינסון הם ישויות נפרדות.
ב-1963 התחילו שתי קבוצות ממועדון הטיפוס האלפיני האמריקאי להפעיל לחץ על המועצה הלאומית למדע לממן משלחת טיפוס על ההר. הר וינסון היא הפסגה הגבוהה ביותר באנטארקטיקה, 4,892 מ' גובהה. היא נמצאת בחלקה הצפוני של הרמה שבשיאו של מסיב וינסון, בחלקו הדרומי של קו הגובה העיקרי של רכס סנטינל, כ-2 ק"מ צפונית לפסגת הוליסטר. ב-1966 אוחדו שתי המשלחות ובראש המשלחת המאוחדת עמד ניקולאס קלינץ'. בדצמבר של אותה שנה, העביר חיל הים את המשלחת מהעיר קרייסטצ'רץ' בניו זילנד לבסיס צבאי אמריקאי  באנטארקטיקה. משם עברו במטוס סקי (הרקולס C-130) אל רכס הרי הסנטינל. כל חברי המשלחת הצליחו להגיע לפסגה. הקבוצה הראשונה, שמנתה ארבעה מטפסים, עמדה על ראש ההר ב-18 בדצמבר 1966. עוד 4 הגיעו ב-19 ושלושת האחרונים ב-20 לחודש. משלחת מ-2001 הייתה הראשונה לטפס בנתיב המזרחי, וגם ערכה מדידות GPS של גובה הפסגה.  נכון ל-2010, ניסו 1,400 מטפסי הרים להגיע אל פסגת הר וינסון.
הטיפוס על הר וינסון אינו קשה במיוחד מבחינה טכנית, מעבר לסכנות הרגילות של מסע רגלי באנטארקטיקה.
ההר זכה לתשומת לב ציבורית הודות להיותו חלק מאתגר הטיפוס: שבע הפסגות, אל הפסגה הגבוהה בכל יבשת. בין השנים 1985–2000 הדריכה חברת Adventure Network International, שהיא היחידה הרשאית להעלות מטפסים באופן פרטי, יותר מ-450 לקוחות אל הפסגה.
האימפריה של טרפזונטס

הקמה והתפתחות

עם נפילתה של קונסטנטינופול לידי הצלבנים בהנהגת ונציה ב-1204, קמו שלוש ישויות יווניות עצמאיות על הריסותיה של האימפריה הביזנטית - האימפריה של טרפזונטה בצפון אסיה הקטנה, האימפריה של ניקאה במערבה ודספוטט אפירוס (Δεσποτάτο της Ηπείρου) לאורך חופו המזרחי של הים היוני. קונסטנטינופול עצמה, יחד עם צפון מערבה של אסיה הקטנה, תראקיה ומרבית שטחיה של יוון המודרנית, היו לחלק מהמדינה הצלבנית שנודעה כאימפריה הלטינית. 
אלכסיוס הראשון קומננוס, נכדו של הקיסר הביזנטי אנדרוניקוס הראשון קומננוס ואחיינה של תמר מלכת גאורגיה, עשה את טרפזונטה (Τραπεζούντα, כיום טרבזון בטורקיה) לבירתו, וטען כי הוא היורש החוקי של האימפריה הביזנטית. שליטי האימפריה אמצו לעצמם את התואר "קומננוס גדול" (Μέγας Κομνηνός) על שם השושלת הביזנטית הקוממנית, ועל כן לעיתים נקראת המדינה "האימפריה הקומננית". בתחילה התהדרו השליטים גם בתוארם של הקיסרים הביזנטים - "קיסר ושליט הרומאים" - אך נוהג זה חלף לאחר הסכם עם האימפריה הביזנטית המתחדשת ב-1282 והוחלף בתואר "קיסר ושליט המזרח כולו, האיברים והמחוזות שמעבר לים". 
בתחילה שלטה האימפריה על רצועת החוף של הים השחור שבין סינופ של היום במערב עד הגבול הנוכחי בין טורקיה לגאורגיה, אך עד מהרה התפשטה מערבה לאורך חופי הים השחור עד אזור זונגולדק של היום (1206), ושלטה באופן זמני גם על חלקים מחצי האי קרים. 
האימפריה של טרפזונטה הייתה נתונה במאבק מתמשך עם סולטנות רום הסלג'וקית ולאחר מכן עם העות'מאנים, וכן עם הביזנטים ועם הרפובליקות האיטלקיות, במיוחד ג'נובה. באמצעות מהלכים פוליטיים ובריתות נישואין עם שליטיה המוסלמים של אסיה הקטנה, הצליחה האימפריה לשרוד לאחר נפילתן של המדינות האחרות בנות זמנה - הדספוטט של אפירוס שהתפרקה במאה ה-14, האימפריה הלטינית שנכבשה על ידי האימפריה של ניקאה, אשר נכבשה בתורה על ידי העות'מאנים ב-1453. האימפריה שגשגה במהלך המאה ה-13, וחורבן בגדד בידי הולגו חאן ב-1258 גרם לכך שדרך המשי עברה דרך טרפזונטה, דבר שהביא לה עושר רב ועשה אותה למרכז סחר בקנה מידה עולמי. עם זאת, כבר בתקופה זו החלה האימפריה מאבדת משטחיה לטובת שכניה הסלג'וקים מדרום, ונאלצה לשלם להם מיסים, ולאחריהם למונגולים. האימפריה של טרפזונטה הגיעה לשיאה בתקופת שלטונו של אלכסיוס השני (1297-1330), ולאחריה סבלה מחוסר יציבות פנימית וסדרה של התנקשויות ממנה לא התאוששה עוד.

שקיעה

שליט טרפזונטה מנואל השלישי (1390-1417) בא בברית עם טימור לנג, וגרף רווח מניצחונו של האחרון על העות'מאנים בקרב אנקרה בשנת 1402. בנו, אלכסיוס הרביעי השיא את בנותיו לאצילים אוע'וזים ממדינות שכנות ולקיסר הביזנטי יוחנן השמיני פלאולוגוס. ואולם כבר ב-1442 ניסו העות'מאנים בהנהגת מורט השני לכבוש לראשונה את טרבזון מן הים, ניסיון שכשל בשל תנאי מזג האוויר. שליט מחוז אמסיה של האימפריה העות'מאנית ניסה את מזלו שוב ב-1456 ואף שלא הצליח לכבוש את העיר הוא לקח שבויים רבים ותפס רכוש. בקיץ 1461 עלה מהמט השני על טרפזונטה בדרך היבשה, תוך שהוא כובש את סינופ ומאגף אותה ממזרח. הוא הטיל על העיר מצור, עד שנכנעה לאחר כחודש, ביום 15 באוגוסט 1461. בכך בא סופה של האימפריה של טרפזונטה והקיץ הקץ על הטריטוריה הרומית האחרונה והטריטוריה הביזנטית האחרונה בעולם.
תורת רמזי

תורת רמזי היא תחום בקומבינטוריקה העוסק בשאלה כמה גדול צריך להיות מבנה מתמטי כדי להבטיח שתת-מבנה שלו מקיים תכונה מסוימת. הרעיון המרכזי הוא להראות ששום דבר גדול לא יכול להיות "אקראי מידי", ובכל מערכת כאוטית גדולה יש איים של סדר.
התורה פותחה בעיקר במאה ה-20. היא נקראת על שמו של פרנק רמזי שהוכיח את משפט רמזי, אחד המשפטים הראשונים במסגרת התורה. רמזי עצמו הוכיח את המשפט רק כלמה בדרך להוכחת תוצאה בלוגיקה מתמטית.
תוצאה טיפוסית בתורת רמזי תראה כי תכונה מסוימת חייבת להתקיים בתת-מבנה (למשל תת-גרף, מקצוע של היפרקובייה, קבוצה של מספרים טבעיים וכו') שהוא גדול מספיק. על פי רוב ההוכחה תהיה לא קונסטרקטיבית, ולא תבהיר כיצד למצוא תת-מבנה שכזה. בנוסף המבנים המעורבים נוטים להיות גדולים מאוד, והתורה מספקת את הדוגמאות הגדולות ביותר למספרים גדולים שיש להם שימוש (למשל מספר גרהאם).
יחסי החוץ של פקיסטן

היסטוריה

מאז ייסודה, הושפעו יחסי החוץ של פקיסטן מעצם היותה מדינה מוסלמית שהוקמה על בסיס אסלאמי. סולידריות אסלאמית הייתה מרכיב עיקרי במדיניות הכללית של פקיסטן ככלל ובמזרח התיכון בפרט, כמו ביסוד תמיכתה העיקשת והאיתנה בארצות ערב באומות המאוחדות ובזירות דיפלומטיות-בינלאומית אחרות. פקיסטן ציפתה מצדה לתמיכת המדינות הערביות בסכסוכה המתמשך והארוך עם הודו במחלוקת הבעלות על קשמיר.
מאז עצמאותה ב־1947, מדיניות החוץ של פקיסטן כללה יחסים קשים עם ברית המועצות השכנה, אשר קיימה אינטראקציה צבאית ואידאולוגית הדוקה עם שכנותיה כדוגמת אפגניסטן (ממערב) והודו (ממזרח) וכן מזרח פקיסטן. במהלך 1947–1991, תמיכת ברית המועצות ניתנה להודו; במיוחד על סוגיית קשמיר, עליה נלחמה פקיסטן שלוש מלחמות. במהלך 1960, היחסים של פקיסטן עם פקיסטן המזרחית ואפגניסטן השכנה היו גם קשים מאד חרף התחרות של האחרונה על "קו דוראנד". יחסי החוץ עם איראן, ערב הסעודית וסין העממית נותרו חשובים ומרכזיים המבוססים על שיתוף פעולה נרחב בתחום הביטחון הלאומי והאינטרסים הכלכליים במפרץ הפרסי, וכן על יחסים בילטרליים נרחבים עם ארצות הברית ומדינות מערביות אחרות. עם ההשפעה הגוברת של ברית המועצות באזור, בפקיסטן ביצרו יחסים צבאיים הדוקים עם סין שבאסיה ובפולין שבאירופה במהלך רוב המלחמה הקרה. בעוד שלפקיסטן היו "יחסים דלוקים-כבויים" עם ארצות הברית, פקיסטן סייעה לנשיא ריצ'רד ניקסון להתקרב לסין ולמדינות אחרות במזרח אסיה.
חיים חביב

הרב חיים חביב (ה'תרמ"ב, 1882, סלוניקי - ה'תש"ג, 1943, אושוויץ) היה רב יווני, הנחשב לרבה האחרון של יהדות סלוניקי. נספה בשואת יהודי יוון.

ביוגרפיה

נולד בסלוניקי בשנת ה'תרמ"ב (1882) לבוליסה והרב רפאל חביב, ששימש כדיין בעיר, נצר למשפחת רבנים מפורסמת בסלוניקי המתייחסת עד לרבי יעקב בן חביב ובנו רבי לוי בן חביב (מהרלב"ח). למד בבית הספר "תלמוד תורה", שבו שילבו לימודי קודש עם לימודי חול ושפות, ולאחר מכן בבית המדרש לרבנים "בית יוסף" אצל הרב חננאל הכהן בן ארדוט והרב שלמה ציון.
עם סיום לימודיו, נשא את חנה בתו של גבריאל אלמושנינו, אחד מעשירי הקהילה הגדולים, אשר הקים עבורו ישיבה סמוך לדירתו, שבה למדו פרחי רבנות רבים, ורכש עבורו ספרייה עשירה. בספרייתו אסף ספרים עתיקים וכתבי יד נדירים, והיא כללה אלפי כותרים. לפרנסתו, עסק בהנהלת חשבונות ובניהול הקדשו של הרב חיים (חיימוג'ו) קובו, שכלל ישיבה ובית מדרש לרבנים בשם "אור החיים". בשנת 1925 נבחר למלא באופן זמני (עד שימצא רב אקדמאי) את מקומו של רבה הראשי של העיר, עמנואל ברודו, חרף אי-רצונו לשאת בתפקיד. בנוסף לתפקידי הרבנות הרגילים, הוא גם בחן את תלמידי החכמים שנשלחו לשמש כרבנים, שוחטים ומוהלים בקהילות הבלקן השונות, את משגיחי כשרות היין והחלב ואת החזנים בבתי הכנסת. הוא ביקר בבתי הספר היהודיים ובחן את התלמידים במקצועות הקודש ובעברית. תמך בקרן קיימת לישראל ובפעילות הציונית בקרב יהודי יוון. הוא עמד בקשרים עם רבני ארץ ישראל, ובפרט עם הרבנים יעקב מאיר ובן-ציון מאיר חי עוזיאל שכיהנו כרבנים בסלוניקי, ולאחר "פרשת הכותל" בשנת ה'תרפ"ט, שלח מכתב רשמי לממשלת בריטניה ולחבר הלאומים על כך. תפקידו הרשמי כרבה של סלוניקי נגמר בשנת 1929, ולאחר מכן התמנה הרב ד"ר צבי קורץ מגליציה לתפקיד, כאשר הרב חביב משמש ממלא מקומו באופן רשמי, אך בפועל המשיך לקחת חלק פעיל בהנהגתה הרוחנית של יהדות סלוניקי, שרבים מהם העדיפוהו, בהיותו רב מסורתי ומבני סלוניקי, על פני רב אשכנזי משכיל, והוא נחשב בעיני רוב היהודים כרבה. אחיו הרב יעקב שימש כדיין בעיר. 
עוד באחד מנאומיו ב-1933, סמוך לעליית הנאצים לשלטון, אמר רבי חיים חביב: "ההיטלריזים הינו פשיטת הרגל של התרבות האנושית".
עם כיבוש יוון בידי גרמניה הנאצית, בשנת 1941, הוחרמה ספרייתו העצומה והועלתה באש על כתבי היד העתיקים והנדירים שבה, בגטו היהודי בעיר. בין הכתבים נשרף גם כתב היד של ספר השו"ת שכתב. הנאצים הכריחוהו להשתתף בוויכוחים תאולוגיים, שלוו בעלבונות ובזיונות אישיים, וכן הכריחוהו לטאטא רחובות ולעבוד בעבודות קשות נוספות. בנו רפאל נפטר ממחלה בגטו.
בקיץ 1943, נשלח יחד עם רעייתו, בתו מתילדה ושאר יהודי סלוניקי למחנה ההשמדה אושוויץ-בירקנאו, שם נרצחו, כשהיה בן 56. על אף שהוצע לו למלט את עצמו מההשמדה, בחר לצעוד בראש עדתו תוך עינויים קשים אל המוות. בנו גבריאל ובתו אסתר עלו לארץ ישראל לפני השואה.
על שמו נקרא בית הכנסת "היכל רבי חיים חביב" ליוצאי סלוניקי בשכונת קריית אליעזר בחיפה, רחוב בשכונת קריית היובל בירושלים, וספרייה ביישוב אלון מורה.