google/wiki40b huggingface dataset:
אבישי סמולר

הקריירה בישראל

סמולר החל לשחק כדוריד כבר בבית הספר היסודי "יסוד המעלה", תחילה בתפקיד השוער. בהמשך עבר סמולר לשחק בתפקידי השדה באגודת הפועל ראשון לציון. במקביל לכך שיחק סמולר בנבחרת בית הספר עמית עמל, עמה זכה באליפות המדינה לבתי ספר תיכוניים בשנת 2001.
בשנת 2002, כבר בהיותו תלמיד כיתה י' (וכוכב קבוצת הנוער של האגודה), ערך סמולר את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה הבוגרת של הפועל ראשון לציון, עמה סיים באותה עונה במקום השני בליגה, אחרי אס"א תל אביב. בשנים הבאות הפך סמולר לחבר קבוע בהרכב הקבוצה ועם השנים אף הפך לכוכבה, לצידו של הקפטן הוותיק, עידן מימון. במדי הפועל ראשון לציון זכה סמולר בשתי אליפויות המדינה - בשנים 2003 ו-2004.
ב-12 ביוני 2018, בגיל 32, הודיע סמולר במסיבת עיתונאים על פרישה ממשחק פעיל.

הקריירה באירופה

בעונת 2006/7 שיחקה יריבתה העירונית של הפועל ראשון לציון, מכבי ראשון לציון, בגביע ה-EHF האירופי מול קבוצת למגו מגרמניה. מאמנה של למגו דאז- פולקר מודראו, שמע כי בהפועל ראשון לציון משחק שחקן מוכשר בשם אבישי סמולר, ו-DVD עם ביצועי השחקן אף הגיע אליו. באותה עונה פוטר מודראו מתפקידו ומונה למאמנה של ווצלאר. מודראו זכר את אותו השחקן המוכשר, וכך ב-9 ביולי 2007 חתם סמולר בווצלאר על חוזה ל-3 שנים והפך לישראלי הראשון שמשחק בבונדסליגה הראשונה - ליגת הכדוריד הטובה בעולם (עידן מימון שיחק לפני כן בבונדסליגה השנייה).
סמולר הסתגל מהר מאוד לליגה החדשה, ואת עונתו הראשונה בקבוצה סיים עם 102 שערים- ממוצע של 4.3 שערים למשחק. בסיום אותה עונה סמולר אף היה מועמד לתואר "רוקי (שחקן עונה ראשונה) המצטיין" של הליגה- הישג חסר תקדים עבור שחקן ישראלי.
לקראת עונת 2008/9 קיבל סמולר חיזוק בדמות חברו לנבחרת ישראל, חן פומרנץ, אשר הצטרף אל ווצלאר מקבוצת קריינס בשווייץ. גם את עונת 2008/9 פתח סמולר מצוין, וב-30 משחקים בהם שותף כבש 103 שערים. אלא שלקראת סיום העונה שבר אבישי את הקרסול - פציעה קשה שבגללה החמיץ גם את פתיחת העונה הבאה.
בעונת 2010/11 עבר סמולר לקבוצת למגו שבצמרת הליגה הגרמנית. לקראת עונת הכדוריד 2012/13 החליט סמולר לחזור לישראל, לקבוצת נעוריו הפועל ראשון לציון. בעונת הפרישה שלו, 2017/18, זכה כקפטן עם קבוצתו בתואר הכפול - גביע המדינה ואליפות המדינה בכדוריד.

נבחרת ישראל

כבר מנעוריו השתייך סמולר לנבחרות ישראל בכדוריד בגילאים השונים. בשנת 2005 שיחק סמולר בנבחרת העתודה אשר העפילה בפעם השנייה בתולדותיה לאליפות העולם לנבחרות עתודה אשר נערכה בהונגריה. אלא שבשל פציעה ברצועת הכתף נאלץ סמולר להחמיץ את האליפות וגם בלעדיו הנבחרת השיגה מקום עשירי ומכובד.
בגיל 18 בלבד הצטרף סמולר לנבחרת ישראל הבוגרת. עד מהרה הוא תקע יתד גם בהרכב הראשון והפך לאחד הכוכבים המרכזיים של הנבחרת. בקמפיין הנבחרת במוקדמות אליפות אירופה 2010, כבש סמולר 36 שערים ב-6 משחקים בהם שותף. נכון ל-16 ביוני 2009, מאזנו הכולל של סמולר בנבחרת הבוגרת עומד על 194 שערים ב-66 הופעות.
ג'ון תומאס

ביוגרפיה

תומאס נולד במיניאפוליס, מינסוטה שבארצות הברית. למד באוניברסיטת מינסוטה בין השנים 1993–1997 ושיחק במדי ה"גולדן גופרס", בה היה הקפטן של הקבוצה והוביל אותה לחצי גמר ה-NCAA בעונת 1996/1997. 
ב-1997 נבחר בדראפט ה-NBA כבחירה ה-25 מהסיבוב הראשון בידי קבוצת ניו יורק ניקס, שהעבירה אותו בטרייד לבוסטון סלטיקס. בעונת 1997/1998 שיחק עבור הסלטיקס, אך ב-1998 הועבר לטורונטו ראפטורס בה שיחק עד תום עונת 1999/2000.
בעונת 2001/2002 שיחק בעבור Diablos de La Vega מהרפובליקה הדומיניקנית. ב-2002 שיחק בעבור Xinjiang Flying Tigers המייצגת את העיר אורומצ'י מהליגה הסינית. בעונת 2002/2003 שיחק בעבור הדקוטה וויזארדס מליגת ה-CBA. בעונת 2003/2004 שיחק בעבור סנט ז'וזפ ז'ירונה מליגת ה-ACB. 
בעונת 2004/2005 שב לשחק ב-NBA במדי המינסוטה טימברוולבס. במהלך שנת 2005 עבר לממפיס גריזליס. בעונת 2005/2006 שיחק במדי האטלנטה הוקס. ב-2006 עבר לניו ג'רזי נטס. בעונת 2007/2008 עבר לשחק במדי קולורדו 14' מליגת הפיתוח של ה-NBA.
בעונת 2009/2010, בגיל 34, עבר לשחק בהפועל חולון. בינואר 2011 חתם בקבוצת אריס סלוניקי מליגת העל היוונית, ממנה שוחרר במהלך העונה וחתם בהפועל ירושלים עד לתום עונת 2011/2012. בעונת 2012/2013 עבר לשחק במדי Jeonju KCC Egis מדרום קוריאה ובתום העונה פרש מכדורסל מקצועני.
ב-2014 נבחר לשמש כ"מתאם הלאומי" של ליגת ה-"Ultimate Hoops", ליגת כדורסל אמריקאית לשחקנים מבוגרים. ב-2015 התמנה ל"מנהל האימונים הלאומי" של הליגה הזו.
יוסף חנני

יוסף חנני (8 בדצמבר 1908 - 18 באפריל 1988) היה סופר ומחנך.

חייו

חנני נולד בווילנה למנחם ורבקה, אח למשורר גרשון חנוביץ' ולסופר הילדים ישראל חנני, ולמד בגימנסיה תרבות בעיר. במלחמת העולם הראשונה נדד עם משפחתו לחרקוב ולסיביר. לאחר מכן חזר לווילנה להמשך לימודיו. בשנת 1925 עלה עם בני משפחתו לארץ ישראל והחל לעבוד בפרדסי פתח-תקוה. במקביל, למד חנני בבית המדרש העברי למורים בירושלים. לאחר סיום לימודיו עבד כמורה בחדרה, בהולנד כשליח החלוץ, ובפתח תקווה. הוא ייסד את בית הספר של מפעל החשמל בנהריים. בהמשך הוא ניהל בתי ספר, שימש מפקח על בתי הספר בתל אביב, הרצה למחנכים במקצוע ספרות עברית וכללית.
לאורך השנים כתב חנני עשרות ספרים, ייסד וערך במשך שנים רבות את הקובץ הספרותי "קטיף", הרצה על ספרות ברחבי הארץ והיה חבר ועד אגודת הסופרים העברים ומועצת הסופרים. היסוד הדומיננטי ביצירתו הוא המאבק בסבל. האדם, בכל חולשתו, נכשל ונענש. הרקע לסיפוריו הם חיי היישוב בארץ משנות השלושים ואילך. המקומות שבהם מתרחשים הסיפורים הם ירושלים, פתח-תקוה ויישובים אחרים. ביצירות השונות משתקף המאבק בין האידיאלים לעולם המעשה, ובין חיי אושר והתרוממות רוח לבין יאוש ובדידות.
כך למשל נתן גליק, גיבור הרומן "המחלל ממאה שערים", נושא שאת מזמורי תהילים ומתעמק בגמרא. לצורך פרנסה הוא כורך ספרי קודש. לאחר שקיבל מעט כסף, החלה החומריות להשתלט עליו וחייו מידרדרים. הוא מסכים לנישואי בתו להרפתקן פיננסי אך החתן זונח את משפחתו. הוא מאבד את מאור עיניו כתוצאה מתאונה ומקבל את גזר הדין כעונש על שרדף אחר חיי הזוהר. אותו קסם של חיים חומריים ונוצצים מכשיל את בלהה, גיבורת הרומן "בעול הכיבוש". מזל, גיבורת הרומן "מזל", רואה את חלום חייה בחברה האשכנזית, השונה ממוצאה הספרדי וסובלת גם היא בשל היגררותה אחר החומריות.
חנני נישא לחסיה, מורה ירושלמית, ולשניים נולדו שני בנים: הפרופסור לפיזיולוגיה מנחם חנני, וד"ר אורי חנני.
יוסף חנני נפטר ב-18 באפריל 1988. על שמו נקראים רחובות בפתח תקווה ובכפר סבא.
צנריה

צנריה (בגאורגית: წანარეთი, מילולית: צַנַרֶתי, יוונית:  Tζαναρια) הייתה מחוז היסטורי בקווקז של ימי הביניים, שהשתרע בעיקר על הפינה הצפון-מערבית של מחוז מצחתה מתיאנתי שבגאורגיה, בשטח נפת ק'זבגי של היום.  
במובן הצר, המונח צנריה מתייחס ל"ערוץ צנרתי" ("წანარეთის ხევი", צַנַרֶתיס חֶבי, נקרא מאוחר יותר חבי) והתייחס ברשומות הגאורגיות מימי הביניים לאזור מסביב למעבר דריאל, שהיה מאוכלס בצנרים. שבט שוחר קרבות זה היה ידוע כ"סנרים" (Sanars) בסיפרי ההיסטוריון תלמי. על פי ההיסטוריון הערבי, מהמאה השמינית, אל-מסעודי, היו הצנרים נוצרים, שייחסו את מוצאם ל"ניזר איבן מעד איבן מורד", ואחר מכן לענף של משפחת עקיל. ייחוס זה נדחה באופן מוחלט על ידי חוקרים מודרניים, ומוצאם של הצנרים אינו ברור. לפעמים נטען כי הם נצר לסרמטים (Sarmatians). ולדימיר מינורסקי, פרסולוג (חוקר איראן) יהודי רוסי, מצד שני, האמין כי הם היו דוברי נאח (באצב, צ'צ'נית, אינגושית, ג'והורי). ללא קשר למוצאם, נראה כי הצנרים אימצו, במהלך השנים, הרבה סממנים של התרבות הגאורגית, כולל שפה ודת וכתוצאה מכך התמזגו באופן מוחלט בגאורגים, לקבוצה האתנוגרפית ה"מוחבים", שהתגוררו באזור היסטורי-גאוגרפי, בצפון מזרח גאורגיה, בשכנות לאוסטים, שנקרא חֶבי (ხევი), והיו ידועים עד לאחרונה כצאנים או צוֹנים.
חשיבותם של הצנרים עלתה בתקופה שבה הערבים שלטו ברוב הקווקז. הצנרים מרדו כנגד הפולשים בשנות השבעים של המאה השמינית, ולפי ההיסטוריון והגאוגרף הערבי, אל-יעקובי, ביקשו עזרה מהביזנטים, הכוזרים ומהסקעליבה (سقالبة). השבט המורד הפך במהרה לכוח דומיננטי במחוז ההיסטורי קאחתי, ומילא תפקיד חשוב, בשנת 787, בהייתהוות של נסיכות קאחתי, עם התואר הנדיר של העומד בראשה, "כורבישוף" (הממלכה נקראה כורבישופות). המקורות הערביים מאותה תקופה השתמשו במילה "סנריה" (Sanãryia) כדי לציין את הנסיכות. נראה כי הצנרים נחלשו באופן משמעותי בתחילת המאה התשיעית,  כששבט יריב, הגרדבנים, השליט את ואצ'ה ככורבישוף של קאחתי, בשנות השלושים של המאה התשיעית. בסוף המאה העשירית, צנריה נפלה תחת כיבוש ממלכת הרתי, אשר מלכה, יוהאן סֶנֶכֶּרים (იოანე სენექერიმი), אשר מלך בשנים 951-959 אימץ את הכינוי "מלך הצנרים".
גביע פלסטין

השיטה

משחקי המפעל משוחקים בשיטת נוקאאוט, כאשר המנצחת עולה לשלב הבא והמפסידה מודחת מהמפעל. במפעל יכולות להשתתף כל קבוצות הכדורגל הרשומות בהתאחדות הכדורגל הפלסטינית. במפעל 6 סיבובים בשני אזורים: הגדה המערבית ורצועת עזה. החל משנת 2015 נערך משחק גמר בין הזוכות בשני המחוזות, בשיטת בית וחוץ.

היסטוריה

גביע פלסטין הראשון שוחק בשנת 1978, בשנתו הראשונה השתתפו בו רק קבוצות הגדה המערבית והוא נקרא אז בשם "גביע הגדה המערבית".
כאשר הוקמה התאחדות הכדורגל הפלסטינית על ידי הרשות הפלסטינית בשנת 1998, הוסדרה תחרות גביע פלסטין על פי תקנון פיפ"א בגדה המערבית וברצועת עזה.
בשנות האינתיפאדה השנייה מפעלי הכדורגל ברשות הפלסטינית, ברצועת עזה ובגדה המערבית, הופסקו פעמים רבות. הדבר נבע ממספר רב של סיבות לרבות הגבלת יכולת תנועה, סגר וכתר, ופגיעה במתקני ספורט עקב הסכסוך הישראלי-פלסטיני, כך למשל משחק גמר הגביע בשנת 2003 בין מרכז שבאב אל-אמערי למרכז שבאב בלאטה, בוטל לאחר שחיילי צה"ל עצרו את האוטובוס של שחקני בלאטה במחסום חווארה, ומנעו את נסיעתו בגלל סגר של הצבא לגברים בגילאי 16-35 במחסום עקב המצב הביטחוני הרעוע והתראות ביטחוניות לטענתו. רק בעונת 2008/2009 חזרה הליגה לתפקד במתכונת מלאה ואיתה חזר מפעל הגביע.
דמוקריטוס

האסכולה האטומיסטית

דמוקריטוס היה מהוגי הרעיון שכל חומר מורכב מיסודות בלתי נראים שלהם קרא "אטומים". הוא אמר שכל תחושותינו מקורן באטומים המהווים את החומר שממנו עשוי היקום. היקום מורכב מחלל ריק ומאטומים המתאחדים עם אטומים דומים ויוצרים את כוכבי הלכת ואת כל הכוכבים האחרים. אטומים אלה נבדלים בצורתם, גודלם ומשקלם. אין בנמצא כל כוח עליון המכוון את האטומים. כמות החומר שבטבע איננה משתנה. שום חומר לא נוצר ולא נעלם, אלא רק משנה צורה על ידי שינוי הרכבם של האטומים. 
דמוקריטוס היה גם חלוץ של מתמטיקה בכלל וגאומטריה בפרט. זאת אנו לומדים רק על פי ציטוט עובדותיו בכתבים אחרים, מפני ששיירי עבודותיו של דמוקריטוס לא שרדו את ימי הביניים. אריסטו טוען שתורתו בקשר לחומר, הנקראת בדרך כלל אטומיזם, היא תגובה לפרמנידס, שהתכחש לקיום של תנועה, שינוי וריק. פרמנידס טען שקיומו של דבר מתחייב שהוא אינו "יורש ישות", מפני ש"שום דבר לא נולד משום דבר". לכן, טען פרמנידס, התנועה אינה קיימת כי חלק ממנה חייב להיות מעבר אל "הריק" ו"הריק" אינו קיים - לכן אי אפשר לנוע לתוכו.

אסטרונומיה

דמוקריטוס ידוע גם כמי שהבין לראשונה, שמה שאנו מכנים שביל החלב, הוא האור שאנו רואים מהכוכבים הרחוקים בשמי הלילה. פילוסופים אחרים, כמו אריסטו, יצאו נגד טענה זו. דמוקריטוס היה בין הראשונים, שהציעו שהיקום כולל עולמות רבים, חלקם מיושבים:
" בכמה עולמות אין שמש וירח, באחרים הם גדולים יותר מאשר בעולמנו אנו, ובאחרים רבים יותר. בכמה אזורים ישנם יותר עולמות, באחרים פחות (...); בכמה אזורים הם עולים, ובכמה נופלים. יש כמה עולמות החסרים יצורים חיים או צמחים או לחות כלשהי."
תאוריה זו נשכחה והוצעה מחדש רק כעבור כ-2000 שנה על ידי ג'ורדנו ברונו.
נדידת הדינוזאורים

העלילה

אדמונטוזאורוס צעיר המכונה "פני צלקת" עקב פציעה שנגרמה מגורגוזאורוס טורף, חי לפני 70 מיליון שנה במערב קנדה שמעל האזור הארקטי. במהלך הסתיו הראשון שלו חבריו מתחילים לנדוד דרומה יחד עם עדר של פכיריינוזאורוס מקורננים. מסעם מלא בסכנות מצד טורפים כמו האלברטוזאורוס והפרוגנתודון, אוכלי נבלות כמו הקואצלקואטלוס, הקור הכבד, נהרות שוצפים ורעב עקב היעלמות הצמחייה הקייצית. בינתיים צעיר טרודון המחפש אלפנודונים קטנים מתמודד עם זכרים בוגרים ונאבק על כל פיסת מזון אפשרית. רק הטרודונים הזריזים, הגורגוזאורוס והאדמונטוניה המשוריין נשארים בצפון במהלך החורף.
בית הספר לשוטרים (ירושלים)

בית הספר לשוטרים הוא מבנה שנבנה על ידי ממשלת המנדט על מנת לשמש כבית ספר לשוטרים. המבנה שוכן בסמוך אל הר הצופים, בצמוד לשכונת מעלות דפנה, בית הספר רנה קסין ואתר הנצחה ממלכתי גבעת התחמושת. כיום משמש המבנה את אונר"א.

תיאור המבנה

בית הספר לשוטרים נבנה על ידי ממשלת המנדט כבניין בסגנון תעשייתי פונקציונאלי שתוכנן על ידי מחלקת העבודות הציבוריות של ממשלת המנדט. 
הבניין מעוצב בבטון מצופה טיח במטרה לצמצם את עלויות הבניה. למבנה חלונות רצועה הנמשכים לאורך המבנה ומדגישים את הקווים הישרים וצורת הקופסה אופקית האופיינית למבני ממשל בריטיים. מבנה דומה שהוקם באותה תקופה הוא בית המדפיס הממשלתי וכן קיים דמיון צורני לתחנות המשטרה הבריטיות הפזורות בארץ הידועות בשם מצודות טגארט, כדוגמת משטרת לטרון.
חלקו הראשון של המבנה הוקם בשנת 1935 והמבנה היה אז הגדול ביותר בירושלים. בית הספר נכנס למבנה החדש באפריל 1936.
בסמוך לבית הספר לשוטרים הוקם מצבור תחמושת, באתר שנודע כגבעת התחמושת.

מלחמת העצמאות

בנובמבר 1947 נסגר בית הספר לשוטרים. 
במבצע קלשון תוכנן להשתלט על בית-הספר לשוטרים ועל שכונת שייח' ג'ראח כדי ליצור קשר עם הר הצופים. ב-14 במאי 1948 תפסו כוחות של האצ"ל את בית הספר לשוטרים שהיה נטוש ומלא במדים של הבריטים. אנשי האצ"ל התבססו במבנה בית הספר לשוטרים והתארגנו להגנה. מבחינת הלוחמים, תפיסת מחנה צבאי בריטי בידי האצ"ל הייתה סמל לניצחונה של המחתרת העברית על השלטון הבריטי. 
ב-19 במאי 1948, במהלך מלחמת העצמאות, כבש הלגיון הערבי הירדני חלקים בצפון ירושלים, כולל בית הספר לשוטרים וגבעת התחמושת. הכוח ששהה בבית-הספר לשוטרים נסוג לעבר שיכון פאג"י.  בקרב על בית-הספר לשוטרים נהרגו שישה לוחמים, ביניהם המפקד יהושע ("גל") גולדשמיד (קצין המבצעים של האצ"ל במחוז ירושלים, בנו של השוחט הרב יוסף צבי גולדשמיד, ממקימי שכונת גבעת שאול), ונפצעו חמישה-עשר. אברהם ארסט האשים את אנשי האצ"ל בכך שהם ברחו מעמדותיהם והפקירו נשק לאויב. בתגובה בהמשקיף האשימו את ההגנה שבכוונה לא סיפקה נשק אנטי-טנקי ללוחמי האצ"ל, ולכן אנשי האצ"ל לא יכלו להגן על בית הספר. ב-21 מאי 1948 הפגיזו מטוסים ישראליים את בית הספר לשוטרים. בימים שלאחר מכן יצאו מבית הספר לשוטרים כוחות לתקוף את סנהדריה ושיכון פאג"י, אך נהדפו. בהמשך המלחמה נורו יריות צלפים מהמבנה וסביבתו לכיוון השכונות היהודיות הסמוכות. 
לאחר מלחמת העצמאות, בימי ירושלים המחולקת, היה בית הספר לשוטרים חלק ממתחם מבוצר שמרכזו היה בגבעת התחמושת, וכלל את מוצב גבעת המבתר והגבעה הצרפתית. בנוסף להיות בית הספר לשוטרים מוצב של הלגיון הערבי, חלקים מהמבנה שימשו כמשרדים ראשיים ומחסני מזון של אונר"א.
עלמה גניהר

עלמה גַנִּיהַר (נולדה ב-24 בדצמבר 1964) היא סופרת, תסריטאית, מחזאית ופעילת חברתית ישראלית.

ביוגרפיה

גניהר נולדה ברמת השרון, בצבא שירתה בנח"ל ועם סיום השירות נסעה לצרפת, שם פגשה את בן זוגה ואבי שתי בנותיה. בשנת 1988 סיימה תואר ראשון בהיסטוריה כללית ופילוסופיה יהודית, ובשנת 1993 סיימה את לימודי המוסמך למדעי הדתות מאוניברסיטת תל אביב.
גניהר למדה בבית הספר לכתיבת דרמה בשנת 2002, בד בבד עבדה במספר תפקידים במרצ, בהם רכזת נוער, חברת המזכירות וההנהלה, והעבירה סדנאות בנושאי זכויות אדם לאסירים כחלק מהתנדבותה באגודה לזכויות האזרח, וכן הייתה אחראית על נושאי הדוברות והחינוך במרכזי הסיוע לנפגעי תקיפה מינית.
בין השנים 2004–2008 עבדה גניהר כעורכת תוכן בערוץ הופ ולאחר שסיימה את תפקידה התרכזה בעיקר בכתיבה. כתבה מחזות לתיאטרון ותסריטים עבור סרטי טלוויזיה וקולנוע.
בשנת 1998 זכתה בציון לשבח במסגרת תחרות תסריטים של הטלוויזיה הלימודית עבור התסריט "בגרות במבחן".
עם תסריטיה: "מלח הארץ" (1998), "ראס פינה", "חלום אחר" (2001), "פיתוי" (2002), "101" (2002) תסריט על-פי ספרו של רם אורן, "קמטים חדשים" (2004), "שלוש אמהות" (2004), "המכשפה מרחוב מלצ'ט" תסריט על-פי ספרו של גדי טאוב, "משכב לידה" (2005), "מר ומתוק" (2006) "ברקיע החמישי" (2012).
עם מחזותיה : "המשחק" (2002), "הבית" (פסטיבל פותחים מסך בתיאטרון בית ליסין 2003), "השבויות" (פותחים מסך בית ליסין, 2001 וסמינר הקיבוצים 2005) עבורו זכתה בפרס השופטים ובמענק קרן רבינוביץ' לאמנויות, "המערב הפרוע" (התיאטרון הערבי-עברי ביפו 2008) עבור כתיבת המחזה זכתה בפרס קיפוד הזהב, "הטווס מסילואן" (2012). המחזה "הטווס מסילואן "מספר על כפר סילואן, סכסוך על בית, בין מתנחלים לתושבים מקומיים.
ההצגה עלתה באוקטובר 2012 בפסטיבל עכו על ידי קבוצת שחקנים יהודים וערבים, בבימויים של סיני פתר וחן אלון.
גניהר פרסמה שני ספרים פרי עטה, בשנת 2005 כתבה את הרומן "מעטפות" שיצא בהוצאת גוונים, ובשנת 2012 את ספרה "ג'י-פי-אס" המכיל עשרה סיפורים בהוצאת עם עובד עבורו זכתה בפרס טובה ויצחק וינר לעידוד יצירה ספרותית מקורית. גניהר כתבה תסריט לאחד מהסיפורים שנדפסו בספר, "אשת השגריר", אשר יצא לאקרנים בדצמבר 2016 בבימויה של דינה צבי ריקליס.
גניהר מתגוררת בתל אביב.
ג'ייסון ריילי

קורות חיים

ריילי נולד בבאפלו שבמדינת ניו יורק. הוא בעל תואר ראשון באנגלית מאוניברסיטת באפלו. את הקריירה העיתונאית שלו החל בעיתון באפלו ניוז וביו.אס. איי טודיי. ב-1994 הצטרף למערכת העיתון וול סטריט ג'ורנל. שימש כעורך משנה בדסק החדשות בניו יורק ב-1996 מונה לעורך המהדורה האינטראקטיבית ושימש במקביל גם כעורך מדור הפנאי והאמנות. במרץ 2000 מונה לעורך בכיר ומ-2005 הוא חבר במועצת העורכים של העיתון.
ריילי עמית במכון מנהטן, צוות חשיבה קונסרבטיבי.
ב-2008 יצא ספרו "Let Them In: The Case for Open Borders" בו מבטא תמיכה במדיניות ליברלית יותר כלפי הגירה לארצות הברית. ב-2014 יצא לאור ספרו "Please Stop Helping Us: How Liberals Make It Harder for Blacks to Succeed" (בתרגום חופשי: "אנא הפסיקו לעזור לנו: איך הליברלים מזיקים להצלחת השחורים [באמריקה]"). הספר מתאר כיצד מדיניות ליברלית על אף כוונותיה הטובות, פגעה למעשה באמריקאים אפריקאים וביכולתם לצמצם את הפער מול הלבנים.
ריילי נשוי לעיתונאית היהודייה נעמי שייפר-ריילי והם הורים לשלושה.
פול טנוי

ביוגרפיה

טנוי גדל בכפר במחוז עמק ריפט שבקניה. ב-2009 סיים רביעי באליפות העולם למרוצי שדה לנוער שהתקיימה בירדן. לאחר התחרות עבר להתאמן ביפן. 
ב-2010 זכה בתחרות מרצוי שדה למרחק 12 קילומטר ונבחר למשלחת קניה לאליפות העולם במרוצי שדה שהתקיימה בבידגושץ' שבפולין. באליפות סיים במקום השמיני במרוץ האישי וזכה עם הנבחרת הקנייתית במדליית זהב. באליפות העולם במרוצי שדה ב-2011 זכה במדליית כסף לאחר אימן מרגה מאתיופיה ובמדליית זהב עם הנבחרת הקנייתית. באליפות העולם באתלטיקה שהתקיימה באותה שנה בטגו סיים במקום התשיעי בריצת 10,000 מטר בזמן של 27:54.03 דקות.
באליפות העולם באתלטיקה שהתקיימה ב-2013 במוסקבה זכה במדליית ארד בתוצאה של 27:22.61 דקות לאחר המנצח מו פארח וסגנו איברהים ג'יילאן. ב-2014 קבע את שיאו האישי 26:49.41 דקות. באליפות העולם ב-2015 שהתקיימה בבייג'ינג זכה פעם נוספת במדליית ארד בתוצאה של 27:02.83 דקות לאחר המנצח פארח וסגנו ג'פרי קמוורור.  
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) זכה במדליית כסף לאחר פארח בתוצאה של 27:05.64 דקות. באליפות העולם באתלטיקה 2017 זכה בפעם השלישית ברציפות במדליית ארד בתוצאה של 26:50.60 דקות.
ג'ים קאמינגס

קריירה

תפקידי הדיבוב המוקדמים ביותר של קאמינגס היו בדיסני, שם הוא החליף את האל סמית' בקולו של פו הדב בשנת 1988. הוא החל להחליף חלקית את קולו של פול ווינצ'ל בתפקיד טיגר לפני שהחליף אותו באופן רשמי בשנת 2000 ב"טיגר: הסרט". בשנת 1991 הוא התחיל לדבב באולפני ההנפשה של האחים וורנר והחל להשמיע את טאז השד הטסמני בסדרת האנימציה "טאז-מאניה" (הוא דיבב דמויות נוספות בסדרות של האחיים וורנר, ביניהם "אנימניאקס" ו-"Bah, Humduck! A Looney Tunes Christmas").
במהלך הדיבוב של סקאר בסרט "מלך האריות", השחקן ג'רמי איירונס פיתח בעיות קוליות במהלך הקלטת השיר "Be Prepared", ולכן קאמינגס החליף אותו בנוסף לתפקידו בתור הצבוע אד. מאוחר יותר נקרא קאמינגס ככפיל לזמר ראסל מיינס בסרט "פוקהונטס" וכריסטופר לויד בסרט "אנסטסיה".
הוא גם מדבב דמויות רבות מדיסני שדובבו בעבר על ידי סטרלינג הולוויי לאחר שהאחרון מת בשנת 1992, ביניהם פו הדוב מהזיכיון של פו הדוב, קא הנחש מספר הג'ונגל וגם החתול החייכן (חתול צ'שייר) מעליסה בארץ הפלאות. כמו כן, הוא גם מדבב את דמותו של טיגר בזיכיון של פו הדב.
בשנת 2018, לאחר שדיבב את דמותם של פו הדב וטיגר בסרטי פו הדב של שנות האלפיים (ביניהם פו הדב ופיל נפיל) ובסרט משנת 2011, הוא גם דיבב אותם בסרט הלייב אקשן "כריסטופר רובין", דבר שהפך אותו למדבב הראשון שדיבב בסרט לייב אקשן של דיסני. דיבובו בסרט זכה לשבחים, במיוחד על ידי ריצ'רד לוסון מאתר "ואניטי פייר" שרשם שהוא מעניק לדמותו של פו הדוב חיים מתוקים וחביבים.

חיים אישיים

קאמינגס נולד בינגסטאון ומשם עבר לניו אורלינס, שם עיצב וצייר דמויות במרדי גרא. הוא למד בתיכון אורסולין וסיים את לימודיו בשנת 1970.
בהמשך התחתן ועבר לאנהיים, שם ניהל חנות וידאו בראשית שנות השמונים, לפני שהחל את קריירת הדיבוב שלו בסוף 1984. בשנת 2001 הוא נישא לסטפני קאמינגס ולהם יש שתי בנות, בנוסף יש לו שני ילדים מנישואיו הקודמים. בשנת 2011 הוא וסטפני התגרשו.
מחנה יצחק

מחנה יצחק הוא בסיס של צה"ל במרכז רמת הגולן. הבסיס, המוכר גם בכינויו מחנה נפח, משמש כמחנה המפקדה של אוגדה 210, האוגדה הסדירה המוצבת ברמת הגולן.
עד ינואר 2014 שימש כמחנה המפקדה של עוצבת געש.

המחנה

המחנה נמצא כשלושה קילומטרים מדרום מערב להר שיפון, בקרבת חורבת נפח - כפר שתושביו, מוסלמים טורקמנים, נטשו אותו במלחמת ששת הימים. המחנה ניצב בהצטלבות של שני כבישים מרכזיים ברמת הגולן - כביש 91 (הכביש המוביל מגשר בנות יעקב אל קוניטרה) וכביש הנפט. 
לאחר מלחמת ששת הימים שימש המחנה את חטיבה 3 (אלכסנדרוני), שהייתה אחראית למרחב רמת הגולן. הוא נקרא על שמו של סגן-אלוף יצחק חלפון, מפקד גדוד בחטיבה, שנפל בקרב ברמת הגולן במלחמת ששת הימים.
מספר קילומטרים מזרחה מהבסיס למרגלות תל שיפון ניצבת אנדרטה לחללי חטיבה 679.
מיכל הלפמן

ביוגרפיה

יצירותיה המוקדמות של מיכל הלפמן עשו שימוש במוטיבים הלקוחים בעולם מסיבות המועדונים של שנות ה-90 של המאה ה-20, עולם אליו נחשפה בעבודתה כמעצבת מסיבות במועדון "האומן 17" בירושלים. יחסים שבין קהל לאמן ומוטיבים של ארעיות וזמן הופיעו דרך קבע ביצירותיה. בעבודה "אוטוגלידה" (1999), לדוגמה, שנוצרה ביחד עם יגאל נזרי, יצרו השניים רכב שנע ברחבי ירושלים ושימש כאולפן הקלטות מאולתר.
במהלך שנות ה-2000 הודגשו ביצירותיה, כגון המיצב "בת-דור" (2007), דימויים רומנטיים של נוף, שנוצרו תוך כדי שימוש בחומרים מתכלים. בעבודה "כוכב יאיר" (2003), לדוגמה, יצרה הלפמן סביבה מפוארת עשויה חומרים המדמים חומרים אציליים, שבמרכזה דימוי של ינשוף ארכאי מופשט. סביבה זו הדגישה אלמנטים ביקורתיים בתרבות הפוסט-מודרנית הישראלית.
מול 7

מול 7 היא רשת מרכזי מסחר אשר הוקמה על ידי קבוצת הודיה אחזקות. כיום כוללת הרשת שני מרכזי מסחר, בבאר שבע ובשדרות.
מרכז מול 7 בבאר שבע הוקם בשנת 2013 בשיתוף עם רשת רמי לוי שיווק השקמה, וכולל רשתות מזון, עשרות חנויות מותגים, בתי קפה וסופרמרקטים, הפרושים על פני כ-12,000 מ"ר, וכ-450 מקומות חניה המשרתים את תושבי באר שבע והסביבה.
מול 7 שדרות ממוקם בכניסה לשדרות, סמוך לתחנת הרכבת של העיר. המרכז כולל עשרות חנויות מותגים, בתי קפה, סופרמרקט ותחנת דלק המשרתים את תושבי שדרות, המועצה האזורית שער הנגב, המועצה האזורית אשכול ועוד. גודל המתחם כ-11,000 מ"ר וגם הוא כולל כ-450 מקומות חניה.
פאלאצי בארבארו

היסטוריה

פאלאצי בארבארו מורכב משני ארמונות סמוכים. הראשון, נבנה בסגנון גותי-ונטי בשנת 1425 בתכנונו של האדריכל ג'ובאני בון. השני, הוקם בסגנון הבארוק בשנת 1694 בתכנונו של אנטוניו גאספארי. 
במבנה שתכנן גאספארי נמצא אולם הנשפים של משפחת באבארו, המעוטר בעיטורי גבס האופייניים לסגנון הבארוק. באולם יצירות אמנות רבות בהן "חטיפת הסבינות" מעשה ידי הצייר סבאסטיאנו ריצ'י, וציור התקרה מעשה ידי ג'ובאני בטיסטה טייפולו.
בשנת 1885 נרכש הארמון הישן על ידי ג'ון סארג'נט קרטיס (קרובו של הצייר ג'ון סינגר סארג'נט), והארמון הפך למרכזם של אנשי האמנות והחברה הגבוהה שהגיעו לוונציה מארצות הברית וביקרו בביתו של קרטיס, ובהם הנרי ג'יימס, ג'יימס מקניל ויסלר, רוברט בראונינג, וכן קלוד מונה הצרפתי. 
הנרי ג'יימס סיים את כתבת "מסמכי אספן" בעת ביקורו בארמון, ותיאר את אולם הנשפים של הארמון בספרו "כנפי היונה". 
בשנת 1981 צולמה בארמון סדרת הטלוויזיה "Brideshead Revisited" בכיכובו של לורנס אוליבייה, ובשנת 1997 צולם בארמון הסרט "כנפי היונה" המבוסס על ספרו של ג'יימס.