תעלת הימים

תעלת הימים היא שם כולל למיזמים לחפירת תעלת מים שתשמש להובלת מים בין ימים בישראל. המיזמים שהוצעו קשורים בבקעת הירדן, בים המלח ובערבה, והימים הסובבים אותם: הים האדום מדרום והים התיכון ממערב. רובם קשורים בהזרמת מים שפירים או מי ים לבקעת הירדן ולים המלח. הזרמת המים המתוכננת נועדה להיעשות באמצעות מובלים שונים: תעלות, מנהרות וצינורות.
בעבר תוכנן להשתמש במי אגן הירדן להשקיית הנגב ובקעת הירדן, והזרמת מי ים מהים התיכון לים המלח לייצוב פני הים תוך רתימת הפרש הגבהים לבקע הירדן ולים המלח ליצירת אנרגיה הידרואלקטרית. בעת האחרונה בודקים בהקמת המיזמים מטרות נוספות כגון: התפלת מי ים, ייצוב או הרמת פני ים המלח, חיזוק השלום האזורי על ידי יצירת שיתוף פעולה בין גורמים בעלי עניין בים המלח. בעקבות דיון ציבורי נרחב בנושא בעבר, נקבע השם "תעלת הימים" כשם כולל למיזמים אלה.
גורמי איכות הסביבה מצביעים על סיכונים סביבתיים גדולים הטמונים בפרויקטים. הסיכונים הם: ערבוב מי הימים עלול לגרום לשינוי דרמטי בים המלח, חדירת מי ים למי התהום לאורך תוואי המובלים, שינויים גדולים בים האדום כתוצאה משאיבת מימיו, והשפעות על הים התיכון כתוצאה מפעילות מפעלי ההתפלה. הסיכונים הסביבתיים נבדקו (בשנים 2009–2012) על ידי קבוצות מומחים שהתמנו על ידי הבנק העולמי והוגשו דו"חות שקבעו: לא יהיו שינויים בים המלח בהזרמה לים של עד 400 מיליון מטרים מעוקבים בשנה; יש אפשרות למנוע חדירת מי ים למי התהום לאורך תוואי המובלים על ידי תכנון מוקפד ובניה בסטנדרטים של מובלים באזורים סיסמיים רגישים; לא יהיו שינויים גדולים בים האדום בגלל ההיקף המצומצם יחסית של השאיבה מהים.
הקמת תעלת הימים נמנעה בגלל מספר גורמים: ריבוי הרעיונות של התעלות; המספר הרב של גורמים חזקים התומכים בהם והמתנגדים להם; הסיבוך הפוליטי עם מספר מדינות, הנמצאות בסכסוך, השותפות באזורים הגאוגרפיים, בהם אמורות לעבור התעלות; היקף ההוצאות הכרוך בהקמתן; היעדר מקורות מימון ברורים; והסיכונים הכרוכים בהקמתן.
ב-9 בדצמבר 2013 נחתם מכתב כוונות בין ישראל, ירדן והרשות הפלסטינית להסדרת נושאי מים התלויים ועומדים בין המדינות, חלוקת המים של מפעל התפלה שיקום בעקבה בין ישראל וירדן והנחת צינור להובלת התמלחת של מפעל ההתפלה לים המלח. בפברואר 2015 הפך מכתב הכוונות להסכם בין הצדדים. הנחת הצינור והובלת התמלחת לים המלח נועדה לסילוק התמלחת מאזור מפרץ אילת ולבחינת תוצאות הערבוב של מי הימים בים המלח. פרויקט זה עשוי להיות השלב הראשון להקמת תעלת הימים מים האדום לים המלח.

חלופה לתעלת סואץ

תוכניות לחיבור הים התיכון והאוקיינוס ההודי היו קיימות עוד מתקופת מצרים העתיקה. אחת מהאפשרויות דיברה על אלטרנטיבה לתעלת סואץ דרך מצרים על ידי חפירת תעלות ומילוי הבקע במי ים. הוצעו שתי תוכניות, האחת בידי קצין הצי הבריטי ויליאם אלן בשנת 1850/1, והשנייה בידי גנרל צ'ארלס גורדון בשנת 1883. הם הציעו לחפור תעלות בערבה ובעמק יזרעאל ולנצל את העובדה שבקע הירדן נמצא מתחת לפני הים ולמלא אותו במי ים. התוכניות נתקלו בהסתייגויות רבות: פינוי האוכלוסייה הקיימת בבקע הירדן, והפסד מקורות המים ואדמות חקלאיות. בשנות השלושים של המאה העשרים הציע האדריכל-מהנדס משה יצחק בלוך הצעה דומה למשרד המושבות הבריטי.

התפלה והספקת מים אזורית

העובדה שארץ ישראל עשירה במקורות מים בצפון ושחונה בדרום הייתה הרקע לתוכניות העברת המים מהצפון לדרום במובל גדול (המוביל הארצי). מתכננים ובראשם לאודרמילק ובלאס תכננו בשנות ה-40 של המאה ה-20 להוביל את מי הצפון במוביל מים גדול למישור החוף והנגב ולחפור תעלה מהים התיכון להוביל מי ים לים המלח דרך עמק יזרעאל או באזור הצפון. הובלת מי הים נועדה לפצות את מאזן המים, למנוע ירידת המפלס של ים המלח ולהפיק חשמל. המתכננים הציעו להקים את רשות עמק הירדן שתפריח את בקעת הירדן משני צדי הירדן ותפתח תעשייה כימית בים המלח. בשנות ה-50 החזון התגשם והמוביל הארצי קרם עור וגידים. מי הכנרת הובלו לנגב והירדנים בנו תעלת מים להשקיית בקעת הירדן המזרחי – תעלת עבדאללה. התעלה הצפונית להובלת מי הים התיכון לבקעת הירדן ולים המלח לא בוצעה והטיפול במפלס ים המלח לא מומש. לאור התוכניות הישראליות, הירדניות והסוריות להעברת מים מאגן הירדן התעורר בשנות ה-50 סכסוך מים אזורי. בתיווך אמריקני הוצעה תוכנית ג'ונסטון להבנה שקטה בין הצדדים בנושא המים האזורי.
בנוסף לתוכניות להובלת מים בין אזורים הקשורים לאגן ים המלח והירדן תוכננו גם תוכניות אזוריות גדולות להתפלת מים. התוכניות משלבות את האפשרות לייצר אנרגיה באגן ים המלח עם תוכניות להתפלת מים והובלת התמלחת לים המלח. רעיונות נוספים היו להתפלת מים לחופי הים התיכון (אולי בחדרה) או בעמק בית שאן, הובלת המים המותפלים לכנרת, שימוש בכנרת כמאגר מים מרכזי לאזור וחלוקת המים למדינות האזור. מפעל מים זה יקצה כמויות מתאימות של מים שפירים או תמלחת ממפעל ההתפלה בעמק בית שאן, להזרמה לים המלח. התוכנית בגלגוליה השונים נמצאת על הפרק כבר עשרות שנים. היא הוצעה למדינות השכנות אולם נדחתה על ידם.
חלק מהתוכניות שהוצעו היו להשתמש בעומד ההידרוסטטי בבית שאן ובים המלח כדי ליצור ישירות את האנרגיה הדרושה להתפלה. השימוש בעומד ההידרוסטטי להתפלה עשוי לחסוך הוצאות אנרגיה בתהליך ההתפלה. השימוש בתהליך זה היה בבסיס הרעיונות לתעלות הימים של הים האדום - ים המלח בשנות התשעים של המאה הקודמת ופרויקט בית שאן.
פרויקט נוסף העוסק בהתפלת מים בקנה מידה אזורי הוא פרויקט 'מובל השלום' להובלת מי ים מהים האדום לים המלח (ראה להלן המסלול הדרומי). פרויקט זה משתמש בעומד ההידרוסטטי לייצר אנרגיה לרשת החשמל ומשתמש בחשמל מהמערכת לצורך ההתפלה. התמלחת הנוצרת בתהליך ההתפלה תשמש לייצוב ירידת מפלס ים המלח. המים המותפלים יספקו את צריכת המים בעמאן, הערבה, אגן ים המלח ואזור יריחו. הפרויקט יסייע לירדן להתגבר על המחסור הגדול במים הצפוי בשנים הקרובות.

קידום שלום אזורי

האתגרים שעומדים בפני ישראל וירדן לטיפול בבעיות אזוריות והיתרונות באיחוד כוחות יצרו את הרקע לחיפוש פרויקטים משותפים בעמק בקע הירדן. הממסדים הפוליטיים של שתי המדינות האמינו ששיתוף פעולה הדוק בכלכלה ובתחומים סמוכים עשוי להזין התקדמות לקראת שלום או לשריין את מצב השלום לאחר השגתו. הצדדים סימנו כיעד משותף את מפעלי הפיתוח האינטגרטיבי של עמק בקע הירדן (JRV). בשנת 1993 הוקמה ועדה משולשת של ירדן, ארצות הברית וישראל כדי ללוות את תהליך ההכנה והביצוע של התוכניות והפרויקטים בעמק בקע הירדן. בשנת 1994 נחתם הסכם השלום בין ישראל לירדן הכולל את סעיף 20 העוסק בפיתוח משותף של בקעת הירדן. הוועדה המשולשת, בראשות חדדין מירדן, בנבנשתי מישראל וורסטנדיג מארצות הברית, הכינה מסמך של "תחומי תפקיד" (TOR) לבדיקת תוכנית פיתוח לעמק בקע הירדן והפרויקטים הכלולים בו. הוועדה פנתה לבנק העולמי לסייע בעריכת הבדיקה. הפרויקט המרכזי של בדיקת הבנק היה פרויקט תעלת הימים מהים האדום לים המלח עם מפעל התפלה גדול של 850 מיליון ממ"ק לשנה. בנוסף לפרויקט תעלת הימים היו עוד 110 פרויקטים במרחב שבין הים האדום ועמק בית שאן. בשנת 1997 הגישה חברת "הרזה" מארצות הברית את הדו"ח המסכם שהמליץ על הקמת תעלת הימים והפרויקטים הנלווים לפיתוח עמק בקע הירדן. מדינת ישראל קיבלה את הדו"ח שנגע לפיתוח המשולב של עמק הבקע, אולם לא קיבלה את הדו"ח של תעלת הימים. לצורך ביצוע חלק מהפרויקטים הוקמו ועדות מיוחדות, אולם מרביתם התעכבו ואלו שבוצעו בפועל היו קטנים.
בניתוח לאחר מעשה מתברר שהפעילות של שיתוף פעולה אזורי נתקלה בקשיים גדולים שבלמו את היקף וקצב שיתוף הפעולה. בין הגורמים הבולמים ניתן לציין את הגורמים הפוליטיים של חוסר אמון בתהליך השלום ונחיצותו; גורמים ביטחוניים שחששו מפני החשיפה לסיכונים המתלווה לפעילות כלכלית משותפת או פתיחה חופשית יותר של הגבולות; אינטרסים של עובדים או גורמים בענפים שהיו נחשפים לתחרות עם גורמים כלכליים מעבר לגבול; פעילות של משרדי הממשלה שבטריטוריה שלהם היו הפרויקטים; ופעילות של משרד האוצר שחשש מפריצה תקציבית אפשרית הגלומה בפרויקטים חדשים. הגורמים השותפים בירדן נבלמו: על ידי הדעה שהפרויקטים מקדמים נורמליזציה עם ישראל לפני שהבעיה הפלסטינית נפתרת; על ידי גורמים כמו האחים המוסלמים שהתנגדו לתהליך השלום ונלחמו עם מבצעי הפרויקטים; ועל ידי הבירוקרטיה.
הפיתוח האינטגרטיבי של עמק בקע הירדן ותעלת הימים מהים האדום (ראה להלן המסלול הדרומי) המשיכו להיות נושא לדיונים עם ירדן והיה במרכז פעילות המשרד לשיתוף פעולה אזורי בראשות פרס בשנים 1999–2001. לאחר מכן המשיך המשרד לקדם את הנושא. במרץ 2007 יזם השר פרס החלטת ממשלה לקידום מיזם "עמק השלום", שכלל את "מובל השלום" מהים האדום, וכן פרויקטים נוספים בתחום התחבורה, אזורי התעשייה ומפעלי תיירות. החל משנת 2007 פועלת ועדה משולשת של ירדן, ישראל והרשות הפלסטינית כדי לבדוק היתכנות "מובל השלום" מהים האדום לים המלח שבין מטרותיו קידום השלום האזורי.

פיתוח תעשייה

חזון אחר לים המלח הוא של המפעלים הישראלים והירדנים המנצלים את המינרלים בים לשימוש חקלאי ותעשייתי לפי זיכיון. המפעלים שואבים מים מים המלח לצורך אידוי בבריכות המפעלים בדרום הים. חזונם של המפעלים לגבי האזור הוא המשך ניצול המינרלים מהים תוך הרחבת השימוש בחלק הדרומי של האגן לבריכות התפעול. המפעלים הישראלים רואים את פעילות ענף התיירות כחלק מהפעילות הנלוות הנשענת על בריכות המפעל. לטענת מפעלי ים המלח, ירידת המפלס היא פעילות מורכבת שניתן לטפל בה באמצעות הבאת מי ים במובל, אולם בשל התוצאות השליליות האפשריות מערבוב מי ים המלח והים האדום, יש לבנות את הפרויקט בהדרגה ותוך בקרה.

פיתוח תיירות

חזון נוסף הוא פיתוח ים המלח כמוקד תיירות עולמי. מדינת ישראל קידמה ופיתחה את האזור כמוקד תיירות וביקורי מרפא. בתוכניות הפיתוח לעתיד מודגש הנושא התיירותי עם תכנון רב היקף של מלונאות ואתרי ביקור ושהייה באזור. בשנות האלפיים החלה ירדן בתנופת פיתוח של ים המלח כמותג וכמוקד פיתוח לתיירות בהיקף נרחב. יש הטוענים שמימוש תוכניות התיירות מחייב טיפול בנושא ירידת המפלס והבעיות הסביבתיות שהוא מעורר.

מסלולים אפשריים

להשגת מטרות המיזמים הוצעו מתארים רבים, ביניהם:

מסלול צפוני

הזרמת מי הים התיכון בתעלה דרך עמק יזרעאל לעמק בית שאן ומשם לים המלח. תחנות הידרו-אלקטריות תוכננו לאורך המסלול. הפרויקט הוצע על ידי בנימין זאב הרצל ומתכננים כמו בורקארט (1899) ווולטר קליי לאודרמילק (1946). מסלול צפוני יותר, דרך מנהרה בגליל התחתון והמלווה בהמלחת הכנרת, הוצע על ידי שמחה בלאס בראשית 1944. בשנות ה-90 של המאה ה-20, קוּדָם הפרויקט, במסלול שונה במעט. המובל תוכנן להתחיל מעתלית או חדרה, לעבור במנהרה את רכס הכרמל ולהמשיך בצינור דרך עמק יזרעאל עד למפעל התפלה בעמק בית שאן. התמלחת ממפעל ההתפלה תוכננה לזרום בצינור או בתעלה לים המלח. הפרויקט קודם על ידי שלמה גור (גרזובסקי) ודן שומרון מהתעשייה הצבאית. פרויקט דומה קודם באותה תקופה על ידי מאיר בן מאיר ונציבות המים.

מסלול מרכזי

הזרמת מי הים התיכון דרומה מאשקלון בתעלה פתוחה ומנהרה תת-קרקעית חצובה מתחת להרי חברון לים המלח. פרויקט זה הוצע על ידי ממשלת ישראל, בראשות מנחם בגין, שאף החלה בביצועו בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20, בניהולו של יובל נאמן. ביצוע הפרויקט הופסק באמצע שנות ה-80, מסיבות של חוסר כדאיות כלכלית. בתחילת העשור הראשון של המאה ה-21, הוצע הפרויקט מחדש, בשתי צורות, על ידי גורמים חדשים: בפרויקט אחד הוצע להתחיל בתעלה בחוף פלמחים ובפרויקט האחר הוצע להקים תחנת כוח הידרואלקטרית בשפלת החוף מתחת לפני הקרקע, ולהזרים את מי הים לים המלח באמצעות מנהרות, בהתבסס על גרביטציה.

מסלול דרומי

הזרמת מי הים האדום לים המלח דרך מובל בערבה ובאזור ים המלח. הפרויקט הוצע לראשונה בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20. בתחילת שנות ה-90 הוצע הפרויקט בשנית, לבדיקה של ועדה המשותפת לישראל, לירדן ולארצות הברית, ואף נערכה בדיקת היתכנות מקדימה שהמליצה על הקמת הפרויקט. בשנת 2000 הוצע מתאר חדש לפרויקט על ידי רפי בנבנשתי, שזכה לתמיכת השר לשיתוף פעולה אזורי שמעון פרס ולהסכמה של ממשלת ירדן. המתאר החדש שילב את מטרת ייצוב המפלס ("הצלת ים המלח"), יחד עם התפלת מים לאזור ויצירת מודל לשיתוף פעולה אזורי לחיזוק השלום. המתאר המליץ לבצע את הפרויקט בצורה מודולרית (כל פעילות מרכזית של הפרויקט תיבחן ותתבצע בפני עצמה) ובשלבים. במרץ 2007 הפרויקט הופיע במסגרת יוזמת "מסדרון השלום הכלכלי" של שמעון פרס שאושרה על ידי ממשלת ישראל. הפרויקט נמצא בבדיקת היתכנות הנדסית, סביבתית וכלכלית, ביוזמת הבנק העולמי. עריכת הבדיקה מנוהלת על ידי וועדה משותפת של ישראל, ירדן והרשות הפלסטינית. התוצאות הסופיות של הבדיקה התפרסמו בשנת 2014. בין השותפים לבדיקה יש הסכמה שההמלצה תהיה לבצע את הפרויקט בצורה מודולרית ובשלבים. השלב הראשון יהיה ניסיוני לפרויקט כולו כדי למזער הסיכונים האקולוגיים. עלות ההשקעה המלאה בפרויקט להובלת 2,000 מלמ"ש מי ים והתפלה של 850 מלמ"ש מים שפירים והובלתם לירדן, ישראל והרשות הפלסטינית היא כ-10 מיליארד דולר. עלות הניסוי 200 מיליון דולר ועלות השלב הראשון, אם יוחלט לקדמו, עשויה להגיע ל-3.7 מיליארד דולר. במקביל לבדיקה זו, הגיש צוות מומחים של הבנק העולמי דו"ח על חלופות הנוספות לתעלת הימים.
הירדנים הודיעו שהם מעדיפים את תוכנית "מוביל הים האדום-ים המלח" (מה שמכונה "הפתרון הדרומי") לפתרון בעיית המים של ירדן. כמות האנרגיה שתיוצר על ידי תחנת הכח ההידרואלקטרית תהיה קטנה מצרכי האנרגיה של מפעל ההתפלה המתוכנן, אבל תרומתה למאזן האנרגיה של הובלת מי הים תהיה משמעותית מאד. כמות מי השתייה אותה ניתן להפיק במפעל התפלה, תוך הזרמת כל התמלחת לים המלח, מוגבלת על ידי כמות התמלחת אותה ניתן להזרים לים המלח.
ב-9 בדצמבר 2013 נחתם הסכם בין ישראל, ירדן והרשות הפלסטינית להנחת צינור שיוביל תמלחת ממפעל התפלה בעקבה לים המלח. זאת, כדי לבחון את השפעת ערבוב מי הימים על ים המלח, על-פי המלצת הבנק העולמי, כפרויקט ניסוי טרם בניית התעלה.

השלכות סביבתיות

למיזמי תעלת הימים, על מתאריה השונים, קמו מתנגדים מקרב הארגונים הירוקים, ובראשם השלוחה המזרח-תיכונית של ארגון "ידידי כדור הארץ" (Friends of the Earth). אלה טוענים כי הפרויקט, בעיקר במסלולו הדרומי, עלול לגרום לבעיות סביבתיות קשות. ארגונים אלו מציעים, כפתרון חלופי לאיזון מפלס ים המלח, להזרים אליו מים שפירים, מים מליחים ומים מוחזרים, בין השאר על ידי שימוש במי הכנרת, התפלת מי ים בחופי הים התיכון, הקמת מפעלי מיחזור מים בבקע הירדן וחידוש זרימת המים בהיקף גדול בנהר הירדן. לפי גורמי איכות הסביבה, יש לבחון פגיעה אפשרית בערכים סביבתיים הקשורים בהים האדום, ים המלח והערבה; שאיבת מי ים בכמויות גדולות מהים האדום עלולה לפגוע באקולוגיה הימית של מפרץ אילת; הפרויקט עלול ליצור מפגעים בים המלח: ערבוב מי הים האדום בים המלח עלול ליצור מפגע של יצירת גבס בים המלח. יצירת הגבס נובעת מהמפגש של תרכובות הגופרית במי הים עם תרכובות הסידן במי ים המלח. הגבישים שנוצרים עלולים לרחף במי הים ולצבוע אותם בלבן. אפשרות הלבנת מי הים יש לה משמעויות סביבתיות והשפעה על תהליכי הייצור של מפעלי האשלג. הופעת מי הים האדום בשכבה העליונה של ים המלח עלולה ליצור שכבת מים עם ריכוז מלחים נמוכה יותר. בשכבה זו עלולה להתפתח תופעה של ריבוי של אצות ויצורים חד תאיים שהם בעלי צבע אדום/סגול. תופעה זו עלולה לגרום להאדמת מי הים. הובלת מי הים במוליכים בערבה, שהיא סביבה גאולוגית לא יציבה, עלולה לגרום לפגיעה במים התת-קרקעיים של האזור במקרה של נזילת מי ים מהמוליכים. הפרויקט הוא צרכן אנרגיה גדול להובלת מי הים, ההתפלה והובלת המים לצרכנים, וייצור אנרגיה זו עלול לגרום לנזקים סביבתיים. הקמת הפרויקט במפרץ אילת, הערבה וים המלח עלולה לגרום לפגיעה נופית ניכרת. גורמים אלה ונוספים גרמו לגופים ירוקים בישראל ובירדן להתנגד לפרויקט ולהציע פתרונות חלופיים לבעיית ירידת המפלס בים המלח ולבעיות הקטנת הזרימה של מים בנהר הירדן.
לפי גורמים התומכים בפרויקט, הוא יוצר גם אפשרויות חיוביות. הובלת מי ים ותמלחת לים המלח תאפשר הפסקת התהליך ירידת פני ים המלח על כל סכנותיו ופגיעתו בסביבה, ייצוב מפלס הים ואולי גם הרמתו לאורך זמן. התפלת המים לשימוש בירדן והובלת התמלחת לים המלח עשויה לחסוך את הצורך להקים מפעלי התפלה באזורים אחרים ופגיעה סביבתית הקשורה בכך. הפרויקט ייצר אנרגיה הידרו חשמלית שהיא ידידותית לסביבה. נושא ההשפעה הסביבתית של הפרויקט והאלטרנטיבות בנושאי הטיפול במפלס ים המלח, הבעיות בנהר הירדן והתפלת המים לצרכנים באזור נבדקו בבדיקה יסודית של צוותים שהוקמו לצורך זה על ידי הבנק העולמי.
דו"ח של המכון הגאולוגי, אוניברסיטת פורטלנד, המכון למדעי החיים באוניברסיטה העברית וחברת תה"ל, שנערך במסגרת הבדיקה של הבנק העולמי קובע שהתנאים השוררים היום בים המלח יתקיימו עד להיקף הזרמה של מי ים או תמלחת של עד 400 מיליון ממ"ק (מטר מעוקב) לשנה. הזרמה של מעל ל-600 מיליון ממ"ק לשנה עלולה ליצור תופעה של הלבנה של מי הים. תופעת ההלבנה מותנית בגודל הגבישים שיווצרו. לפי החוקרים ייתכן שניתן למנוע ריחוף של הגבס במי הים על ידי הוספת גבס בתהליך העירבוב מי הימים. שיכוב של מי הים/תמלחת המוזרמים לא יתרחש בהזרמה של עד 600 מיליון ממ"ק לשנה. כדי לייצב את ים המלח צריך להזרים אליו יותר מ-700 מיליוני ממ"ק מי ים, תמלחת או מים שפירים לשנה. הזרמה של כמות מעל 700 מלמ"ש עלולה ליצור שכבתיות בים המלח ובשכבה העליונה ייתכנו אצות אדומות ויצורים חד תאיים שעלולים לשנות את האקולוגיה של הים. ייתכן ופריחת האצות תימנע בשל היווצרות הגבס שסופח את הזרחן והברזל החיוניים לפריחה. הזרמת התמלחת לים צריכה להיות בתנאים מבוקרים במפרץ הים הנמצא ממזרח ללשון.
דו"ח של המכון הבין אוניברסיטאי למדעי הימים באילת, המכון הישראלי למחקר אוקיינוגרפי ולימנולוגי, התחנה למדעי הימים של האוניברסיטה של ירדן ואוניברסיטת ירמוק בעקבה וחברת תטיס, שנערך במסגרת הבדיקה של הבנק העולמי קובע: ההשפעה של שאיבת מי הים למובל הים האדום לים המלח תהיה בלתי מורגשת על מאזן החום של מי המפרץ. השפעת שאיבת מי הים תורגש רק בקרבת מקום מתקני השאיבה. להערכת כותבי הדו"ח ניתן למתכנני פרויקט המובל אור ירוק מבחינה סביבתית להתקדם בתכנון וביצוע הפרויקט בתנאי שמתקן השאיבה, מיקומו ועומקו יבחרו באופן מושכל.
דו"ח הבנק העולמי בנושא הארכאולוגי והסביבתי קובע שהיות והמתאר הנבחר הוא של צינורות קבורים או מנהרות, הפגיעה הסביבתית והפגיעה באתרים ארכאולוגיים היא נמוכה מאד. בנושא הדליפה של מי ים לאקוויפר בערבה מציע הדו"ח שורה שלמה של צעדים למזער הנזקים האפשריים מרעידות אדמה על ידי תכנון נכון של תוואי המובל, התקנת סוגרים וסוגי מתקנים מיוחדים.