לקסיקון הקשרים לסופרים ישראלים

פירוט

הפרויקט ראה אור מטעם מכון הקשרים לחקר הספרות והתרבות היהודית והישראלית, בהוצאת דביר ואוניברסיטת בן-גוריון בנגב.  העבודה על הלקסיקון ארכה כשבע שנים והמערכת מנתה ארבעה עשר חברות וחברים מאוניברסיטאות שונות, מומחים בתחומים שונים של הספרות הישראלית: פרופ' אבנר הולצמן (יו"ר), פרופ' ניצה בן דב, ד"ר רועי גרינוולד, ד"ר ענת וייסמן, ד"ר בתיה ולדמן, פרופ' דן לאור, פרופ' אבידב ליפסקר-אלבק, משה סקאל, נירית קורמן, פרופ' ניסים קלדרון, פרופ' רות קרטון-בלום, פרופ' חיה שחם, ד"ר אריאל שטרית וד"ר בתיה שמעוני. עורכי המשנה של הלקסיקון הם ד"ר יעל דקל וערן צלגוב. על עטיפת הספר מופיעה תמונה של המשוררת יונה וולך (צילום: יעל רוזן). העיצוב המוקפד, של נורית וינד קידרון, נסמך על שימוש בגופן חדש ולצד רבים מהערכים מופיעות תמונות של היוצרים, של הקבוצות הספרותיות ושל עטיפות ספרים.
אופיו של הלקסיקון הוא ביוגרפי-אנציקלופדי, והוא מכיל מידע ביוגרפי לצד הערכה ספרותית והקשרים ספרותיים-תרבותיים של כל יוצר ויוצרת. בכך שונה הלקסיקון מפרויקטים מקבילים שראו אור בשנים האחרונות, ביניהם ראויים לציון המיזם המקוון, הביו-ביבליוגרפי לקסיקון הספרות העברית החדשה בעריכתו של יוסף גלרון-גולדשלגר מאוניברסיטת אוהיו, ומפעלו של משה גרנות לקסיקון היסטורי של הסופרים העברים מאז תש"ח, 2009 ששניהם מתמקדים בפן הביוגרפי-ביבליוגרפי של היוצרים. לקסיקון הקשרים לסופרי ישראל ממשיך את מפעלו של החוקר-הביבליוגרף ג' קרסל, לכסיקון הספרות העברית בדורות האחרונים, שהעמיד מפעל חשוב מאין כמוהו, אשר עם התרחבותה והסתעפותה של הספרות העברית בחמישים השנים האחרונות היה צורך לעדכנו ולהמשיכו. 
הלקסיקון מציג תמונה מקיפה של הספרות העברית והישראלית, והוא כולל ערכים על סופרים, משוררים, מוציאים לאור וחוקרים, שתחום עבודתם הוא הספרות הישראלית. בנוסף, הלקסיקון כולל ערכים על יוצרים ישראלים, יהודים ולא יהודים, שכתבו בשפות שונות (ערבית, יידיש רוסית, צרפתית, רומנית ועוד) . עוד נכללו בלקסיקון ערכים על סופרים שכתבו בעברית אך לא חיו בישראל. כפי שמוסבר בדברי הפתיח לספר, עורכי הלקסיקון קבעו קריטריון כניסה מובחן אך בכל זאת גמיש, מבחינת היקף הנוכחות של היוצר/ת: סף המינימום לכניסה ללקסיקון הוא שניים או שלושה ספרים למבוגרים שראו אור, ועיקר פעולתו של היוצר היא לאחר 1948. בדברי הפתיח ללקסיקון מוסבר הרציונל שעמד מאחורי היקפו: 
הלקסיקון מקיף את הספרות שנוצרה מאז הקמתה של מדינת ישראל ב-1948, ועד 2013 בידי בני כל הדורות הספרותיים שהיו פעילים בטווח השנים האלה. קו החתך הזה, שיש בו יסוד שרירותי בלתי נמנע, קבע שסופרים בולטים שהלכו לעולמם לפני 1948 (כגון ביאליק וטשרניחובסקי בשירה, ברנר וברדיצ'בסקי בסיפורת) אינם נכללים בו, גם אם רישומה של יצירתם הוסיף ומוסיף להדהד בתרבות הישראלית. מנגד נכללו    כאן סופרים אחרים מבני אותו דור, שעיקר יצירתם לפני קום המדינה, אך זכו לראות בכינונה של ישראל הריבונית והספיקו לפעול בה בשנותיהם האחרונות (כגון דבורה בארון בסיפורת, דוד שמעוני וזלמן שניאור בשירה).

התקבלות וביקורת

הלקסיקון הושק בטקס חגיגי בערב לזכרה של הגב' שרה תדמור במהלך הכנס השנתי של "איגוד הפרופסורים לעברית" שהתקיים באוניברסיטת בן-גוריון, במעמד נשיאת האוניברסיטה הפרופ' רבקה כרמי ומנכ"ל הוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר יורם רוז.
עד מהרה נשמעו קולות ביקורת על החלטות המערכת לכלול או לא לכלול יוצרות ויוצרים מסוימים. בעניין זה ראויה לציון ביקורתו הקולנית של העיתונאי דן מרגלית כפי שהופיעה בישראל היום:
לפני שלושה ימים קיבלתי ספר, שהוא שכיית חמדה, גאווה ללב ותאווה לעיניים... לקסיקון אינו מספר רק על סופרים ישראלים בעברית. נכללו בו גם יורדים מהארץ וערבים. בסך הכל מאות רבות של כותבים, חלקם ראויים מאוד כמו ש"י עגנון ונתן אלתרמן ועמוס עוז וזלדה שניאורסון ונורית גרץ, ואחרים שכוחי אל וזבי חוטם ... דיפדפתי להנאתי ומצאתי את חיים גורי וחיים חפר וראשד חוסיין עד שקפצתי ממקומי. מן האות ש' נעדר שמה של נעמי שמר. סברתי שנכללה בשם נעוריה - נעמי ספיר, אך לא. אולי נעמי? גם לא. נעמי שמר – יוק ... שורות הנצח ב"ירושלים של זהב" אינם שירה קאנונית, אבל כל קשקשן אלמוני הוא "ערך" בזכות מאמר זניח בחתימתו?  ... על אקדמיה כזאת, שנועדה לשמש מקור מים חיים לריבוי דעות ולהפריית המחשבה ניתן לומר בלשונה של שמר הנצחית: "איכה יבשו בורות המים."
ביקורתו של מרגלית היוותה את יריית הפתיחה לסדרה של ביקורות שהוטחו בעורכי הלקסיקון על חוסר מקצועיותם (למשל ביקורתה של יעל טבת קלגסבלד בעקבות היעדרותו של אביה שבתי טבת מהלקסיקון) ובעיקר להטיה פוליטית "שמאלנית".
הדברים הגיעו עד לכדי כך שעורך הלקסיקון, יגאל שוורץ, גילה מעל דפי עיתון "הארץ" כי הוא חושש לחייו: "זכותה של הוועדה להחליט מה זה ספרות יפה, מה זה משורר ומה זה פזמונאי. וזאת הייתה ההחלטה. באתר האינטרנט שנשיק בעוד כמה חודשים היא כמובן תיכנס כי השוליים התרחבו ובאינטרנט יש מקום. העניין פה הוא הקישור שעשה מרגלית לנושא הפוליטי. אין בלקסיקון שום הטיה פוליטית. בעקבות דבריו של מרגלית אני מקבל מכתבי נאצה ואיומים על חיי. מה שהוא עשה זה הסתה."
מנגד, המבקר אריק גלסנר, כתב בידיעות אחרונות כי: "חשיבותו הגדולה היא בעיניי סמלית. באופן מוחשי מציג הלקסיקון את הרפובליקה הספרותית הישראלית, כמו מראֶה שהיא קיימת באופן קונקרטי באמצעות אלף עמודיו [...] ככלל, זה מפעל מבורך, שערכו הסמלי אינו פחות מערכו הממשי, כלומר מהמידע העובדתי התמציתי שיש בו על הסופרים שנכנסו בשעריו."
במקביל הצביעה טל לוין, העורכת הראשית של אתר עכבר העיר, כי פסילת הלקסיקון על רקע פוליטי מעידה יותר על השיח הישראלי מאשר על הפרויקט עצמו: "לכל עבודה של קאנוניזציה יהיו כנראה מבקרים, ואפשר שחלק מהביקורות אפילו מוצדקות, אלא שהמקרה של לקסיקון הסופרים בא ללמד הרבה יותר על השיח האלים והמתלהם שהתרגלנו בו מאשר על ספרות. הוא רומס באחת מאמץ אקדמי רחב היקף."