פסוקי דזמרא

פסוקי דזמרא הם חלק מתפילת שחרית שתיקנו חז"ל הנפתחים בברכת "ברוך שאמר" ומסתיימים בברכת "ישתבח". התפילה במתכונתה כיום מורכבת מפסוקים הלקוחים מהתנ"ך - מספר שמות, משלי, דברי הימים ובעיקר מספר תהילים.
על חשיבותם הגדולה של פסוקי דזמרא, ניתן ללמוד מתשובות הגאונים החדשות (סימן ל"א):
"...אחרי שהם מצווה מן הכתוב הנאמר (דברים, י', כ"א) "הוא תהלתך והוא א-להיך". כן גם כותב הגר"א בביאורו לספרא דצניעותא, שאמירת פסוקי דזמרא היא דאורייתא.

מקור השם

השם פסוקי דזמרא מופיע לראשונה בתלמוד הבבלי:
אמר רבי יוסי: 'יהא חלקי מגומרי הלל בכל יום'. איני? (האמנם?) והאמר מר: הקורא הלל בכל יום הרי זה מחרף ומגדף! כי קאמרינן בפסוקי דזמרא.
— שבת קיח, ב
מקור השם הוא כנראה בכך שעיקר גופם של פסוקי דזמרא הוא (בלשון רש"י) "מזמורי הלולים".
יש מקובלים שפירשו, שהשם 'פסוקי דזמרא' אינו נגזר מזִמְרָה (במובן של שיר), אלא מזְמִירָה (במובן של קיצוץ) משום שחלק זה של התפילה, הקודם לקריאת שמע ותפילת שמונה עשרה, תפקידו לסלק ו"לקצץ" את כל כוחות הסטרא אחרא הרוצים למנוע את קבלת התפילה.
אצל הספרדים והאיטלקים לא מקובל השם "פסוקי דזמרא" אלא "זמירות". לעיתים קרובות שם זה כולל את כל קטעי התפילה הנאמרים עד לברכת יוצר (כולל פרשיות הקרבנות).

מבנה "פסוקי דזמרא" בימי החול

הסדר המובא להלן הוא לפי נוסח אשכנז. לפי נוסח הספרדים (ובהשפעתו גם לפי נוסח ספרד) מקדימים את "הודו" לפני "מזמור שיר חנוכת הבית", ומוסיפים פסוקים מסוימים וכן את המזמור "למנצח בנגינות". לפי נוסח תימן הבלדי לפני "ברוך שאמר" יש "המהולל".

המהולל

זהו קטע קצר שנמצא בסדורי התפילה של יהודי תימן (תכלאל) שמתאר את אחדותו רוממותו וגדולתו של אלוהים, ועוד על אמינותו של עם ישראל ואמונתו באל, "המהולל" נאמר בשחרית לפני "ברוך שאמר".
"המהוּלל לעולם ולעולמי עולמים אנו עבדיך לך מודים יודעים ומעידים ומגּידים שאין אלוהּ בלתך ואין אלוהּ זולתך ואין אלוהּ כערכך ואין אלוהּ כיוצא בך ואין אלוהּ אלא אתה לבדך ככתוב בתורתך "אתה הראת לדעת כי ה' הוא האלוהים אין עוד מלבדו".

הודו

כאמור, על פי נוסח אשכנז, "הודו" נאמר לאחר ברכת "ברוך שאמר", ואילו על פי נוסחי ספרד, האיטלקים והספרדים והתימנים (בלדי ושאמי), הוא נאמר לפניו.
תפילת "הודו" מורכבת משני חלקים, כאשר החלק הראשון לקוח מספר דברי הימים א', פרק ט"ז, פסוקים ח'-ל"ו, בתור תפילה שנאמרה על ידי דוד המלך בעת העלאת ארון הברית לירושלים. על פי סדר עולם רבה, תפילה זו המשיכה להאמר בכל יום, עד לבניית המקדש.
החלק השני של "הודו" מורכב מלקט פסוקים מתהילים.
על פי ספר המנהיג ומחזור ויטרי היו אומרים "הודו" בבית המקדש בעת הקרבת קורבן התמיד של שחר, ולכן אומרים אותה בכל יום לעומת זאת, בסדר עמרם גאון ובאבודרהם, "הודו" מופיע בתור תוספת לשבת. בסידורי רס"ג, הרמב"ם ובשיבולי הלקט הוא אינו מוזכר כלל.

יהי כבוד

"יהי כבוד ה' לעולם" - לקט של 21 פסוקים המופיע כבר בסדר רב עמרם גאון. יש שכתבו שהוא הקדמה למזמור "תהילה לדוד" (ובעצם הוא מסתיים בפסוקים "אשרי יושבי ביתך" וכו'). לעומת זאת היו שסברו שזהו הגרעין המקורי של פסוקי דזמרא, כנרמז משמם - פסוקים, ולא מזמורים.
בקבלה מובאת חשיבות עצומה למזמור זה כאשר כל פסוק מכוון לאחת מאותיות השם "ש-ד-י" (השם מופיע באופנים שונים שבע פעמים).

"ויברך דוד"

לאחר סיום מזמורי "הללויה" נהוג להוסיף פסוקי שבח, הפותחים בתפילתו של דוד המלך "ויברך דוד את ה' לעיני כל הקהל" עד "ומהללים לשם תפארתך" (ספר דברי הימים א', פרק כ"ט, פסוקים י'-י"ג). לאחר פסוקים אלו פותחים בסדרת פסוקים מספר נחמיה (פרק ט', פסוקים ו'-י"א) "אתה הוא ה' לבדך", המתארים את השתלשלות ההיסטוריה עד לקריעת ים סוף. פסוקים אלו נאמרים כהקדמה ל"שירת הים".
חלק זה תוקן בתפילה על ידי הגאונים.

שירת הים

פסוקי דזמרא נחתמים בפסוקים מספר שמות (פרק י"ד, פסוק ל' - פרק ט"ו, פסוק י"ט) שכוללים את שירת הים, השירה שנאמרה על ידי "משה ובני ישראל" לאחר קריעת ים סוף. שני הפסוקים החותמים את סיפור קריעת ים סוף (הפותחים במילים "ויושע ה'") נאמרים תחילה, ולאחר מכן נאמרת "שירת הים", הפותחת במילים "אז ישיר משה ובני ישראל" ומסיימת במילים "ד' ימלוך לעולם ועד", ואת הפסוק האחרון כופלים, ואומרים אותו אף בלשון ארמית. נהוג להוסיף לאחר מכן את הפסוק "כי בא סוס פרעה ברכבו ובפרשיו בים וישב ה' עליהם את מי הים ובני ישראל הלכו ביבשה בתוך הים" שאף הוא מהתורה, אכן הגר"א הביא ממקורות ע"פ הקבלה, שצריך להיות עשרים ושמונה שמות הקודש בשירת הים, ועל כן השמיט תוספת זו.
זוהי תוספת מאוחרת, יחסית לשאר פסוקי דזמרא, ויוחסה על ידי הרוקח לר' משה הזקן בן המאה ה-10. הרמב"ם (הלכות תפילה ז, יג) כותב כך: "יש מקומות שנהגו בהן לקרות בכל יום אחר שמברכין ישתבח שירת הים". בימינו מנהג כל העדות לומר את שירת הים לפני ברכת ישתבח.
חלק זה הוא החלק היחיד של פסוקי דזמרא הלקוח מן התורה.
פסוקים נוספים נאמרים מיד עם סיום שירת הים ולפני אמירת ישתבח והם "כי לה' המלוכה ומושל בגויים" (ספר תהילים, פרק כ"ב). "ועלו מושיעים בהר ציון לשפוט את הר עשו והייתה לה' המלוכה" (ספר עובדיה, פרק א'). "והיה ה' למלך על כל הארץ ביום ההוא יהיה ה' אחד ושמו אחד" (ספר זכריה, פרק י"ד).
במנהג האיטלקי נוהגים לדלג את שירת הים בתשעה באב.

שירת מרים

לפי נוסח תימן, לאחר שירת הים נאמרת שירת מרים והמשכה בפסוקים (פרשת מי מרה) ולאחר מכן קטע "רפאני", שהוא עוד רצף פסוקי שבח, בדומה ל"יהי כבוד".

יעידון יגידון

לפי נוסח איטליה, נוהגים לומר בכל יום אחרי שירת הים פיוט המתחיל "יעידון יגידון".

ברכת ישתבח


פסוקי דזמרא נחתמים בברכת ישתבח, שהיא ברכה החותמת את אמירת פסוקי דזמרא, אשר עניינה הוא האמירה שכל השבחים שבעולם ראויים להיות מופנים כלפי הקב"ה.
הברכה מוזכרת כבר במובאה בראשונים בשם התלמוד הירושלמי.
מנהג האשכנזים לעמוד בעת אמירת ברכה זו ואילו מנהג הספרדים והתימנים לשבת.
בסיומה נוהגים הספרדים להוסיף אמן ומוזכרת דעה זו בגמרא "כל העונה אמן אחר ברכותיו הרי זה משובח" וביארו כמה ראשונים בדברי הגמרא שהכוונה היא אחר סוף סדרת ברכות כגון ברכותיהם של פסוקי דזמרא., וכתבו התוספות שלא נהגו לענות אמן אחר עצמו אלא בברכת בונה ירושלים, וזהו מנהג האשכנזים.

מזמורי תהילים נוספים

בשבת ובחג נהוג להוסיף מזמורים שונים בפסוקי דזמרא, ברוב הנוסחים לפני אמירת "ברוך שאמר" (למעט "מזמור שיר ליום השבת" שנאמר מיד אחרי ברוך שאמר) ובנוסח אשכנז אחרי "ברוך שאמר" ו"הודו" ולפני "יהי כבוד". הסיבה לכך שברוב המנהגים התוספת היא לפני "ברוך שאמר" היא שהוספת המזמורים היא מנהג מאוחר יחסית, ולכן חששו להפסק בין ברכת "ברוך שאמר" ל"נשמת כל חי". ישנם מספר מנהגים באשר לאילו מזמורים נוהגים להוסיף. לפי נוסח ספרד בסיום מזמורים אלו, לפני "ברוך שאמר" מוסיפים את הפיוט "האדרת והאמונה" המושר בחזרת הש"ץ של שחרית של יום הכיפורים. הספרדים נוהגים גם כן להוסיף אותו בראש השנה.

אמירתם בנחת

השו"ע פסק (או"ח סימן נ"א), כי אין לומר הזמירות במרוצה אלא בנחת. לפי ביאור המשנה ברורה, הכוונה היא שיש לאמרם כמונה מעות.
רבי דוד שלמה משרקי (מזרחי) בספרו שתילי זיתים קרא תיגר על האומרים במרוצה את פסוקי דזמרא. מדבריו שם:
"אותם שאומרים במרוצה כקורין איגרת בלי נעימה ולא שום פיסוק טעמים ובלא כוונה וחיבה...אוי לחלקם הרע, מה יענו ליום פקודה... אם כן תמה על עצמך איך בצפצוף בלי דעת ונחת יעשה דרך לתפילה, אדרבה, דרכי מוות, שנחשב כמדבר דברים בטלים במושב המלך..."