google/wiki40b huggingface dataset:
פיטום הקטורת

פיטום הקטורת הם קטעי הלכה תנאיים העוסקים בקטורת הסמים, הנאמרים לפני או אחרי התפילה בצירוף מזמורים וקטעים אחרים. מקור הקטעים בתלמוד הבבלי ובתלמוד הירושלמי.
אמירת הקטרת הקטורת שקולה כביכול להקטרת הקטורת בבית המדרש, כדרשת חז"ל על הפסוק: "ונשלמה פרים שפתינו" (הושע, י"ד, ג'). שמחמת שאיננו יכולים בעת הזאת לקיים את מצוות עבודת הקורבנות (מפני שאין לנו כיום בית מקדש), אנו מקיימים אותן על ידי הזכרתן בזמנן בתפילה.

מנהגים

הספרדים והתימנים (וגם החסידים) נוהגים לאומרה בתחילת ובסוף תפילת שחרית ולפני תפילת מנחה. לפי מנהג המקובלים נהוג לאומרה לאחר תיקון חצות, ועדיף במניין.  לפי מנהג הישן של האשכנזים, אין אומרים אותה בימות החול, ובשבת אומרים אותה מיד אחרי קדיש תתקבל של מוסף, לפני עלינו, וכך נוהגים עד היום ברוב קהילות נוסח אשכנז בחו"ל.  הפרושים שהנהיגו לאומרה בכל יום הכניסו אותה בסיום התפילה, ואילו בשבת השאירו אותה במקומה המקורי - לפני עלינו.
בתפילת שחרית הפתיחה ללימוד היא בקטע פיוטי: "אין כאלוהינו" המסתיים במילים (בימות החול): "אתה הוא שהקטירו אבותינו לפניך את קטורת הסמים". יהודי עדות המזרח ובחסידות ויזניץ נוהגים למנות את סממני הקטורת על אצבעות יד אחת - דבר שמסייע להם לא להתבלבל בספירה, מכיוון שבטקסט עצמו נאמר שהטועה במינון מרכיבי הקטורת חייב מיתה.
בסיום הקטע לומדים הלכות הכנת הקטורת בבית המקדש כפי שנכתב בברייתא, וחותמים בדברי אגדה: "כל השונה הלכות בכל יום מובטח לו שהוא בן העולם הבא" (תנא דבי אליהו), ו"תלמידי חכמים מרבים שלום בעולם" (תלמוד בבלי, מסכת ברכות, דף ס"ד, עמוד א').
נהוג לומר בסיומה קדיש דרבנן (הנקרא גם קדיש דאגדתא - קדיש של דברי אגדה).

הסיבות לאמירת פיטום הקטורת

התפילות שחרית ומנחה נאמרו בעת הקרבת התמיד של שחרית, ובעת הקרבת קרבן התמיד של בין הערביים. קרבנות אלו הובאו יחד עם קטורת.  כיום התפילות הללו נאמרות במקום הקרבנות, ולכל רכיבי ההקרבה יש חלק המתאים בתפילה.לכן לפי מנהג הספרדים והתימנים אומרים פטום הקטורת פעם אחת בתחילת תפילת שחרית ופעם בתחילת תפילת המנחה. פעם נוספת שאומרים בסיום שחרית הוא מפני המחלוקת עם האשכנזים.
לפי המסורת, קטע "פיטום הקטורת" הוא אחד מהטקסטים היחידים מימי בית שני בהם אין מחלוקת בין תנאים (בייחוד בין בית שמאי ובית הלל). כמו כן עניין הקטורת היה מרכזי בוויכוח בין הפרושים לצדוקים ולאחר מכן בין היהודים הרבניים ובין הקראים, במיוחד לקראת יום הכיפורים, שבו נכנס הכהן הגדול לתוך קדש הקדשים עם קטורת. לפי הצדוקים היה צריך להביא קודם קטורת ("כי בענן אראה על הכפורת"), והפרושים היו משביעים את הכהן הגדול שלא יפעל לפי דרך הצדוקים (ולאחר מכן "היו אלו ואלו פורשים ובוכים" על החשד ועל המחלוקת).

סגולת פיטום הקטורת במסורת

לפי ספר הזוהר וספרות המנהגים, אמירת פיטום הקטורת היא סגולה לעצירת מגפה, על פי הכתוב (ספר במדבר, פרק י"ז, פסוקים י"ב-י"ג): "וַיִּתֵּן אֶת הַקְּטֹרֶת, וַיְכַפֵּר עַל-הָעָם. וַיַּעֲמֹד בֵּין-הַמֵּתִים, וּבֵין הַחַיִּים, וַתֵּעָצַר הַמַּגֵּפָה".
לאור זאת, כתב רבי חיים פלאג'י בספר כף החיים (סימן י"ז אות י"ח): "יכתוב פרשת הקטורת על קלף או גויל בכתב אשורית כספר תורה ויקרא בו ויעשה לו סגולה, דהקטורת מעשיר ומובטח לו דלא יופסק פרנסתו ותמיד יהיה לו פרנסה טובה וכלכלה ברווח ולא בצמצום."
42 (סרט)

עלילה

ב-1945 מסתיימת מלחמת העולם השנייה, החיילים האמריקאים שבים למדינתם, אך השחורים עדיין סובלים מאפליה. בליגת הבייסבול הבכירה 16 קבוצות ו-400 שחקנים, כולם לבנים. בראנץ' ריקי, מנהלה של קבוצת ברוקלין דודג'רס מחליט לשנות מצב זה ולהיות הראשון שייקח לקבוצתו שחקן שחור, הוא בוחר בג'קי רובינסון, בוגר אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס וקצין משוחרר, שחקן מצטיין בליגת הבייסבול לשחורים הידוע במזג רוחו החם. הוא מציע לרובינסון משכורת גבוהה ומענק חתימה אך דורש שרובינסון יתגבר על יצרו ולא יגיב להתנכלויות כלפיו, בחילופי הדברים המפורסמים ביניהם שואל רובינסון את ריקי "האם אתה רוצה שחקן שאין לו אומץ להשיב מלחמה ?" ריקי עונה "אני רוצה שחקן עם אומץ לא להשיב מלחמה".
רובינסון מציע נישואין לחברתו שנענית בחיוב, השניים נוסעים לפלורידה, למחנה האימונים של מונטריאול רויאלס, קבוצת הבת של הדודג'רס. במהלך האימונים מצטיין רובינסון אך נאלץ להתמודד עם תופעות גזענות מצד מקומיים ושחקנים אחרים. שחקני הדודג'רס מחתימים על עצומה למניעת הגעתו של רובינסון לקבוצה מה שמחייב את התערבותם של ריקי ומאמן הקבוצה ליאו דרוצ'ר, רובינסון זוכה לחוזה בדודג'רס ולמדים עם המספר 42.
ב-15 באפריל 1947 עורך רובינסון את הופעת הבכורה שלו בליגה הבכירה. במהלך העונה הוא מתמודד עם שיפוט עוין, קריאות והתקפות גזעניות מצד הקהל ומצד יריביו ואף ניסיונות לפצוע אותו במתכוון. הדבר מוביל לאיחוד השורות בקרב שחקני הדודג'רס, כשאלו שעדיין לא מסכימים לשיתופו מורחקים מהקבוצה. רובינסון מצטיין ומול מגיש שפגע בו בעבר, חובט להום ראן שמבטיח את העפלת הקבוצה לוורלד סיריס.

ביקורת ותגובות לסרט

מבקרת הקולנוע אן הורנדיי מהוושינגטון פוסט העניקה לסרט 3 מתוך ארבעה כוכבים וציינה שסוף סוף נעשה סרט הראוי לאגדה. איי. או. סקוט מהניו יורק טיימס ציין שבריאן הלגלנד, במאי הסרט, הקריב את הסיכוי ליצור סרט מצוין על חשבון הרצון להפוך אותו נגיש ומעורר השראה לקהל. על אף שאינו מדייק בכל הפרטים ההיסטוריים, הסרט נשאר נאמן לעובדות ולאופיו של גיבור הסיפור ובכך מצליח להזכיר לצופים על השפעתו. קלאודיה פויג מיו.אס. איי טודיי ציינה שנדרש במאי מגושם כדי להפוך סיפור כה מרתק וחשוב כמו זה של ג'קי רובינסון לסרט "נוסחתי". היא שיבחה את משחקו של בוסמן, אך התאכזבה מכך שהסרט לא מתרכז מספיק ברובינסון, אלא בדמות משנה של בראנץ' ריקי.
בסוף השבוע הראשון להקרנתו כבש הסרט את פסגת הסרטים המכניסים עם 27 מיליון דולר במכירות כרטיסים. סך הכל הכניס בארצות הברית כ-95 מיליון דולר.
הייבתוללה אח'ונדזאדה

הייבתוללה אח'ונדזאדה (בערבית: هيبة الله أخوند زاده, תעתיק מדויק: היבת אללה אח'ונד זאדה, נולד ב-1961) הוא מנהיג הטליבאן. ב-25 במאי 2016 מונה אח'ונדזאדה למנהיג הארגון לאחר מותו של המנהיג הקודם, אח'תר מוחמד מנסור, ארבעה ימים לפני כן. כיהן בעבר כנשיא בתי המשפט של הטליבאן, השופטים לפי חוקי השריעה.
אח'ונדזאדה נולד בשנת 1961 בנפת פנג'אווי שבמחוז קנדהאר שבאפגניסטן. אח'ונדזאדה הוא פתאני. פירוש שמו הוא "מתנת האל".
דני ברסלר

דני ברסלר (נולד ב-20 יולי 1985), לוחם טאקוונדו ישראלי. וחבר נבחרת ישראל לשעבר.
בגיל 6 החל ברסלר להתאמן בקראטה. לאחר כשנה עבר לאמנות הלחימה הסינית וו שו. בגיל 10 החל להתאמן בטאקוונדו. בשנת 2005 זכה במדליית זהב השישית שלו באליפות ישראל הפתוחה.
ברסלר עוסק בהדרכת קבוצות ילדים, נוער ובוגרים.
זול

ימי הביניים

זול מוזכרת לראשונה בשנת 1318. האזור השתייך לרוזני בית הנברג (Henneberg) מאז המאה ה-11 וזול שכנה על נתיב סחר חשוב שעבר מגותה, ארפורט וארנשטאדט, עבר את ההרים באוברהוף (Oberhof) והמשיך למקום מגוריהם של רוזני הנברג, שלוזינגן (Schleusingen).

ראשית העת החדשה

זול הייתה עיירת שוק קטנה (Flecken) מאז 1445 וקיבלה את זכויותיה המלאות כעיר ב-1527, מה שהפך אותה לאחת הערים הצעירות בתורינגיה. הרפורמציה הפרוטסטנטית הגיעה לעיר ב-1544 ואחרון רוזני הנברג מת ב-1583, כך שהעיר הפכה להיות חלק מממלכת סקסוניה עד לשנת 1815. שלא כמו שאר ערי תורינגיה, היא לא השתייכה לענף הארנסטיני של בית וטין אלא לענף האלברטיני שלו מאז שנת 1660, כך שהיא נשארה מובלעת סקסונית ובהמשך מובלעת פרוסית בתוככי תורינגיה במשך 300 שנה. במהלך המאה ה-16, כריית ברזל וייצור מתכות החלו לשגשג, אך תהליך זה הסתיים במלחמת שלושים השנה, כאשר העיר נשרפה ב-1634.

לאחר 1815

בעקבות קונגרס וינה ב-1815 איבדה סקסוניה את זול לטובת פרוסיה והעיר נותרה חלק ממנה עד לפירוקה ב-1945. סוף המאה ה-19 עמדה בסימן חיבורה של זול לרשת מסילות הברזל ב-1882 והתפתחות תעשיות המתכת. בשנת 1920 הייתה זול מרכז של קבוצות מהפכניות של חוגי השמאל, עד אשר הרייכסווהר כבש את העיר במהלך הפוטש של קאפ והביא לידי סיומה של התקוממות הפועלים. לאחר 1935 חלה עליה חדה בהיקף הפעילות של התעשייה הצבאית בעיר, כתוצאה מההתחמשות של גרמניה הנאצית. כ-10,000 עובדי כפייה אולצו לעבוד בתעשיית הנשק של העיר החל מ-1940.
צבא ארצות הברית נכנס לזול ב-3 באפריל 1945 ומסר את השליטה בעיר לידי הצבא האדום ב-1 ביולי 1945. באותה שנה זול הפכה להיות חלק מתורינגיה שפוצלה לשלושה מחוזות ב-1952 והיא הפכה להיות בירתו של מחוז הנושא את שמה. במהלך תקופת השלטון של גרמניה המזרחית חוות העיר תהליך צמיחה מואץ.
לאחר איחוד גרמניה חזרה זול להיות חלק ממדינת תורינגיה שהוקמה מחדש וכתוצאה מכך היא איבדה את תפקידיה המנהליים. בנוסף קרסה התעשייה. שני אלה גרמו למשבר שעד היום העיר לא התאוששה ממנו. אוכלוסיית העיר קטנה בכ-35% מאז 1988.
מזקקת קאול אילה

היסטוריה

המזקקה הוקמה בשנת 1846 על ידי הקטור גונסון. המזקקה לא זכתה להצלחה מסחרית ניכרת, והיא נמכרה בשנת 1854 לנורמן בוכנאן, הבעלים של איסלי אוף גורה. בשנת 1863 המזקקה נמכרה שוב ונקנתה על ידי Bulloch Lade & Co מגלאזגו.
בשנת 1880 הופקו מעל 147,000 גלונים של וויסקי בשנה.

על הוויסקי

קאול אילה הוא אחד הוויסקים הקלים ביותר של האי איסלי, בצבע חיוור, עם טעם של כבול פרחים ופלפל. בנוסף למכירתו כסינגל מאלט, הוא משמש בכבדות (כ -95% מהייצור שלהם) בתערובות כגון ג'וני ווקר ובלאק בוטלי. מאז 1999, המזקקה יצרה גם בקבוק לא מיושן.
Zombie (שיר של הקרנבריז)

רקע

השיר נכתב על ידי סולנית הלהקה דולורס או'ריורדן כתגובה להתקפת המחתרת האירית בשנת 1993 בעיר וורינגטון שבמחוז צ'שייר שבאנגליה, בה נהרגו שני ילדים, ולזכרם של שני הקורבנות: ג'ונתן בול בן ה-3 וטים פארי בן ה-12.
השיר יצא לאור בשנת 1994 כשיר המוביל מתוך אלבומה השני של הלהקה "No Need to Argue", שיצא בשנה זו.
השיר "Zombie" זכה בפרס שיר השנה בשנת 1995 של MTV אירופה.
מילות השיר נכתבו על ידי סולנית הלהקה במהלך מסע הופעות של הלהקה בשנת 1993. המילים בשיר מתייחסות גם למרידת חג הפסחא שארעה באירלנד בראשית המאה ה-20: "זה אותו נושא נושן, מאז 1916, בראשך, בראשך הם עדיין נלחמים. עם הטנקים שלהם, ועם פצצותיהם, עם פצצותיהם ונשקיהם, בראשך, בראשך הם מתים".
בשנת 1995 ביצעה הלהקה את השיר בתוכנית, "סאטרדיי נייט לייב".
בשנת 2017 הוציאה הלהקה גרסה אקוסטית לשיר.

וידאו קליפ

הווידאו קליפ לשיר יצא באוקטובר 1994 בבימויו של סמואל באייר. בקליפ צבועה דלורס בצבע זהב על פניה ושיערה, כשהיא ניצבת ליד צלב ולידה קבוצת בנים הצבועים אף הם בצבע זה. בנוסף מופיעים בקליפ ילדים המשחקים במשחקי מלחמה, וצילום של חיילים בריטים מהרגימנט "אגריל אנד סותרלנד היילנדרס", המבצעים פטרול בצפון אירלנד במהלך תקופת הסכסוך בצפון אירלנד ("הצרות").

חידוש השיר

בשנת 2018 חידשה להקת ההאבי מטאל "Bad Wolves" את השיר המקורי עם גרסה חדשה בסגנון מטאל. הגרסה יצאה לאור ב-19 בינואר 2018. דולורס או'ריורדן הייתה אמורה לבצע קולות רקע לשיר, אך היא מתה ב-15 של אותו חודש, והלהקה ביצעה את הקאבר לבדה והוציאה אותו לאור לזכרה.
אכד

אַכַּד הוא שמם של עיר, עם וארץ במסופוטמיה, בין אשור בצפון, שומר בדרום והנהרות פרת במערב וחידקל במזרח. הממלכה האכדית נוסדה בסביבות שנת 2350 לפני הספירה. הלשון האכדית (שם כולל לאשורית ולבבלית) היא שפה שמית מזרחית שנכתבה בכתב יתדות, והייתה השפה השלטת במסופוטמיה ובסוריה והשפיעה רבות על שפות שמיות אחרות כמו הארמית וכמו העברית.
העיר שלא נמצאה עד היום שכנה ככל הנראה כ-50 קילומטר דרום-מערבית לבגדאד. היא הגיעה לשיא גדולתה במאות ה-22 עד ה-18 לפני הספירה, לפני עלייתה של בבל. אכד נתנה את שמה לארשכיגל, היא אלת המוות והשאול המסופוטמית, שמופיעה באמונה השומרית והאכדית.

היסטוריה

התעודות הראשונות באכדית הן מזמנו של סרגון מאכד (המאה ה-23 לפני הספירה). אף על פי שסרגון נחשב תמיד לשליט הראשון של האימפריה המאוחדת של אכד ושל שומר, מחקרים מהעת האחרונה מצביעים על כך שמלך מוקדם יותר, לוגלזגיסי מאורוכ, הוא שהתחיל בהתרחבות. אולם, סרגון קידם את התהליך הזה במידה רבה, וכבש שטחים רבים שיצרו אימפריה מהים התיכון ועד לאנטליה.
בספרות הבבלית המאוחרת, השם אכדו, יחד עם שומר, מופיע כחלק מהתואר המלכותי.
האתר של אכד עצמה טרם זוהה, אם כי קיימים טקסטים מאוחרים יחסית מהמאה ה-6 לפני הספירה, שמזהים את מיקומה ואת מבניה ההרוסים.

מקור השם

העיר אכד מוזכרת פעם אחת בתנ"ך (בראשית י', 10):"ותהי ראשית ממלכתו (של נמרוד) בבל וארך ואכד וכלנה בארץ שנער".
השם "אגאדה" מגיע כנראה מהשפה השומרית, ומופיע לדוגמה ברשימת שמות המלכים השומרים. הצורה הבבלית-אשורית השמית המאוחרת יותר, "אכאדו" ("המגיע מאכד"), כנראה הגיעה מהצורה "אגאדה".
ייתכן שפירוש השם "אגה-דה" הוא "כתר אש", המתייחס לאישתר, "האלה הזוהרת", שנעבדה מתקופה קדומה מאוד באגאדה. רעיון זה מוצע על פי כתבים של נבונידוס, שבספרי השנים שלו מוזכר שהפולחן לאישתר באגאדה התחלף לאחר מכן באלה אנוניט, שמקדשה היה בסיפר.
ערפילית שק הפחם

היסטוריה

הערפילית הייתה ידועה לתושבי החלק הדרומי של כדור הארץ כבר בתקופות פרה-היסטוריות ובתרבות האבוריג'ינית באוסטרליה היא היוותה את הראש של "האמו בשמים" – קבוצת כוכבים אבוריג'ינית. לאירופאים היא התגלתה רק בשנת 1499 על ידי מגלה הארצות ויסנטה יאנס פינסון. בתחילה היא זכתה לכינוי קאנופוס השחור וכן הענן המגלני האפל (כניגוד לענני מגלן).
הערפילית ממלאת תפקיד מרכזי בספרם של לארי ניבן וג'רי פורנל "הקיסם בעינו של אלוהים".
אינו שאקי

אינו שאקי (או אינו שקי; 1912 – 1982) היה הדקאן המייסד של הפקולטה לרפואת שיניים של האוניברסיטה העברית בירושלים.

ביוגרפיה

שאקי נולד בסלוניקי שביוון. לאחר שסיים את לימודי הרפואה ורפואת השיניים בז'נבה בשנת 1936, עלה לארץ ישראל. הוא השתקע בירושלים, היה חבר ב"הגנה", שירת במלחמת העצמאות והשתחרר משירות צבאי ב-1952 בדרגת רב-סרן.
עם שחרורו מצה"ל החל להקים את בית הספר לרפואת שיניים. הוא אסף סביבו רופאי שיניים ממכריו, בהם יעקב לוין-אפשטיין, יצחק מיכמן ויוסף הרמל, שהפכו לגרעין ההוראה, המחקר והניהול של בית הספר. שאקי עסק בהוראה ובארגון, הקים את המחלקה לאבחון, רפואת הפה ורדיולוגיה, ועמד בראשה 17 שנים. בין השנים 1953 עד 1965 היה מנהל בית הספר במסגרת הפקולטה לרפואה. בשנת 1965 הפך בית הספר לפקולטה עצמאית, ושאקי היה לדקאן הראשון של הפקולטה, תפקיד שבו כיהן עד 1969. 
במקביל לעבודתו בפקולטה, פתח שאקי קליניקה פרטית בירושלים והפך לאחד מרופאי השניים הידועים והמוערכים בעיר. בין מתרפאיו היה גם דוד בן-גוריון. כחלק מתפיסתו את הרפואה בכלל ורפואת השיניים בפרט כפעולה מונעת ומתמשכת, טבע את המונח "מתרפא" בניגוד ל"חולה". כמו כן הרחיב את תפיסת פעילות רופא השיניים לרפואת הפה בכלל (כולל הלסת ובלוטות הרוק).
שנים רבות היה פעיל בארגונים בינלאומיים, היה יועץ לרפואת שיניים לארגון הבריאות העולמי ויו"ר הוועדה לחינוך של הארגון הבינלאומי לרפואת-שיניים (FDI). בתפקידו זה שימש כיועץ להקמה ופיתוח של בתי ספר לרפואת שיניים בארצות אפריקה ובאיראן. בין השנים 1977–1979 היה דקאן בית הספר לרפואה של אוניברסיטת פחלאווי בשיראז.
בנוסף לפעילותו היה גם אספן ספרים וציורים.
לזכרו נקבעו פרס לסטודנטים מצטיינים, מפעל הרצאות שנתיות של "משגב" (המכון לחקר מורשת יהדות ספרד והמזרח) ורחוב בשכונת רמת שרת בירושלים.
הלגונה הכחולה

תקציר העלילה

בתחילת הסרט ספינה שהייתה בדרכה לסן פרנסיסקו שוקעת בלב ים והניצולים היחידים ממנה הם ספן זקן ושני ילדים קטנים שהנם בני דודים - ילד בשם ריצ'רד וילדה בשם אמליין. לאחר שהם נסחפים בים במשך מספר שעות הם מגיעים לבסוף לאי בודד טרופי בלב האוקיינוס השקט. הספן הזקן מלמד את הילדים את כל מה שהם צריכים לדעת כדי לשרוד בטבע. לאחר זמן מה הספן הזקן נפטר. 
מספר שנים לאחר מכן ריצ'רד לסטריינג' (מגולם על ידי כריסטופר אטקינס) ואמליין לסטריינג' (מגולמת על ידי ברוק שילדס) גדלו כבר והגיעו לגיל ההתבגרות. השניים מתחילים להתאהב ולחוות משיכה מינית זה לזו. בהמשך הסרט הם הופכים להורים ומגדלים באי את בנם.

ביקורות ותגובות

הסרט הצליח קופתית והיה לסרט התשיעי ברשימת שוברי הקופות של 1980 בארצות הברית וקנדה על פי הכנסות של 58,853,106 דולר במדינות אלו. באתר ריכוז הביקורות Rotten Tomatoes, הסרט מחזיק בציון 11 (מתוך 100) בהתבסס על 18 ביקורות 
באתר imdb הסרט מחזיק בציון 5.7 (מתוך 10) בהתבסס על מעל 50,000 ביקורות.
קווינטוס סלבידינוס רופוס

קווינטוס סלבידינוס רופוס (Quintus Salvidienus Rufus, ‏ ? - 40 לפנה"ס) היה איש צבא רומאי שפעל בשלהי תקופת הרפובליקה הרומית.

תולדות חייו

רופוס נולד למשפחה ממוצא צנוע, הוא התגייס לצבא הרומאי ושירת בזמן מלחמת האזרחים כקצין תחת יוליוס קיסר בהיספניה וייתכן שגם נלחם בקרב מונדה.
לאחר הניצחון שלח קיסר את רופוס ביחד עם יורשו המיועד אוקטביוס ומרקוס ויפסניוס אגריפה ללימודים באפולוניה עם הלגיונות הרומאים שהיו מוצבים במקדוניה כהכנה לפלישה המתוכננת לאימפריה הפרתית.
עם היוודע דבר הירצחו של קיסר בשנת 44, חזר אוקטביוס עם אגריפה ורופוס לרומא. בניגוד לעצתם הוא בחר שלא לקחת איתו את הלגיונות שהיו מוצבים במקדוניה.
המלחמה כנגד סקסטוס פומפיוס, שמבסיסו המבוצר בסיציליה ערך פשיטות ימיות על חופי איטליה ושיבש את אספקת המזון לרומא, הופקדה בידיו של רופוס בשנת 42 לפנה"ס. רופוס נכשל בניסיונו לעצור את פומפיוס והובס על ידו בקרב ימי ליד רגיום (כיום רג'ו די קלבריה שבאיטליה) בעיקר בשל חוסר הניסיון שלו ושל חייליו בלוחמה ימית.
רופוס נלחם ככל הנראה בקרב פיליפי, שבו הובסו רוצחיו של קיסר, כמפקדו הבכיר ביותר של אוקטביוס. עם חזרתם לרומא שלח אוקטביוס את רופוס להיספניה בראשות שישה לגיונות אולם זימן אותו חזרה בעקבות פעולותיהם של לוקיוס אנטוניוס ופולביה אנטוניה, אחיו ואשתו של מרקוס אנטוניוס, שהתחילו לפעול כנגד אוקטביוס בניסיון לבסס את משפחתם כשליטים היחידים ברומא על ידי ניסיון לשבש את הקצאת הקרקעות לווטרנים של צבא אוקטביוס.
עם חזרתו לאיטליה נשלח רופוס על ידי אוקטביוס להמשיך את המצור על סנטיום בזמן שהוא התקדם כנגד לוקיוס במטרה לסכל את כוונתו לכבוש את רומא. אחרי הצלחתו בכיבוש סנטיום בא רופוס לעזרתו של אגריפה שעסק בלחימה בלוקיוס, עזרתו של רופוס הכריחה את לוקיוס לסגת לפרוסיה (כיום פרוג'ה שבאיטליה), שם כוחותיהם המשולבים של רופוס, אגריפה ואוקטביוס הטילו עליו מצור.
בראשית שנת 40 לפנה"ס עשו שניים מקציניו של מרקוס אנטוניוס, וונטינוס ואסינוס, ניסיון להעביר סיוע ללוקיוס הנצור אולם הניסיון סוכל על ידי אגריפה ורופוס שחסמו את דרכם ובסופו של דבר דחקו אותם לפולגיניום (כיום פוליגנו שבאיטליה), שם הם הטילו עליהם מצור. בערך בסוף פברואר נכנע לוקיוס לאוקטביוס ופרוסיה נכבשה, בעקבות זה קציניו של אנטוניוס התפזרו ונטשו את צבאותיהם.
כשמרקוס אנטוניוס הנחית באיטליה את כוחותיו שלח רופוס אגרת למרקוס אנטוניוס ובה הציע לו כי יחבור אליו, יבגוד באוקטביוס ולערוק לצידו של אנטוניוס. כאשר נפגשו אנטוניוס ואוקטביוס להשגת חוזה השלום ביניהם והכנת רשימת המיועדים לחיסול מקרב הסנאט הרומי, דיווח אנטוניוס לאוקטביוס על בוגדנותו של חברו רופוס. אוקטביוס שלח מסר לרופוס בנושא זה ורופוס התאבד או שהוכרח להתאבד בעקבות חשיפת בוגדנותו.
איזוהידרי

צמח איזוהידרי הוא צמח אשר חש את תכולת המים בעלה, ומסוגל לבצע פעולה של סגירת פיוניות, אשר מונעת איבוד מים, או לבצע פעולה שנועדה להגדיל את שטף המים מן הקרקע.
לצמח איזוהידרי יתרונות רבים כגון-הקטנת סכנת ההתייבשות והגדלת השרידות, לעיתים על חשבון יצרנות.
צמחים בעלי התנהגות איזוהידירית- זית, גפן.

הסבר התהליך

התנהגות איזוהידרית היא דרך לתאר את התנהגות משטר המים של הצמח.
אם נסתכל על הצמח כמיכל מים, נראה כי עם אור ראשון, הצמח פותח פיוניות ומתקבל שטף מים החוצה, בצורה גזית. כעת, על הצמח לדאוג למאזן המים הדרוש להישרדותו, בעזרת הכנסת מים פנימה.
לכן ניתן לומר כי צמחים איזוהידרים סוגרים פיוניות בתכולת מים גבוהה יותר, ומצליחים לפי כך לשמור על פוטנציאל מים קבוע בעלה. לדוגמה- צמח התירס.
צמחים בעלי התנהגות איזוהידרית חשים את תכולת המים של העלה, וכאשר מורגש איבוד המים מגיבים בסגירת פיוניות או בעזרת הגדלת השטף מן הקרקע פנימה. לעיתים התנהגות זו, על אף שהיא מועילה לשרידות הצמח פגועת ביכולת היצרנית שלו.
חשוב לציין כי צמח מסוגל לאבד עד 40% מתכולת המים שלו ולהישאר ללא פגע.
התנהגות איזוהידרית היא התנהגות זהירה-הצמח מבצע פעולות הגורמות לו להפסיק להיות יצרני, ולהגדיל את יכולת ההישרדות. מנגד ישנם צמחים בעלי התנהגות אנאיזוהידרית אשר אינם מגיבים לאיבוד המים בסגירת פיוניות, וממשיכים לייצר סוכרים תוך לקיחת סיכון הישרדותי. קיים יתרון בהתנהגות הצמח האנאיזוהידרית והיא הקטנת הסיכון לאמבוליזם (בועות אוויר בצינורות ההובלה).
לדוגמה, לצמח החמניה התנהגות אנאיזוהידרית וכן עץ הזית אשר משנה את התנהגותו לאנאיזוהידרי על מנת לתמוך בפירות העץ.
בראשית (סדרה)

תקציר העלילה

בעקבות הופעות חריגות (המכונות "סטיות") שצצות ברחבי בריטניה, יצאו הפרופסור ניק קאטר וחברו, סטיבן הארט, לחפש את מקור המהומה. לאחר שגורגונופס (אולי אינוסטרנסביה) חודר ממנו ותוקף אזורים בבריטניה ומשרד הפנים בפיקוח של ג'יימס לסטר וקלאודיה בראון נהיה מעורב באיתור הופעות ה"מעברים בזמן" בטרם יהיה מאוחר מדי.
במהלך המסע מופיעים לפרופסור וחבריו למעברים מהם מגיעים יצורים שונים מהעבר וגם מהעתיד ויכולים להרוג את כל האנושות והם מנסים לעצור אותם בטרם יהיה מאוחר מדי.
שמואל שניאורסון (ניקולייב)

הרב שמואל שניאורסון (תרמ"ח, 1888 - י' בכסלו תש"ד, 7 בדצמבר 1943) היה רב העיר ניקולייב באוקראינה.

תולדות חייו

נולד בעיירה פודוברנקה לזלדה רחל (בת שניאור זלמן חייקין) ורבי ברוך שניאור נכד האדמו"ר רבי מנחם מנדל שניאורסון, ה"צמח צדק" ונקרא על שם דודו רבי שמואל שניאורסון מחב"ד-לובביץ'.
בשנת ה'תרס"ט החל לשמש כמלמד תורה תחת רבנות אחיו וכמלמד של בן אחיו מנחם מנדל. בשנת תר"ע עבר להתגורר בניקולייב, ושם נישא בא' באלול תרע"א למרים גיטל ינובסקי אחותה של גיסתו חנה, ומונה לרב בית כנסת ולעוזר חתנו ברבנות. בשנת ה'תרע"ז מונה לרב העיר ניקולייב מטעם השלטון לצד חתנו שכיהן כרב מטעם הקהילות.
בשנת תר"פ הפסיק לכהן כרב ובשנת תרפ"ד נבחר על ידי הקהילה היהודית לרב העיר תפקיד אותו מילא עד לשנת ת"ש. לאחר פטירת חתנו בשנת תרצ"ג מילא את מקום חמיו כרבה היחידי של העיר.
במשך רבנותו נאבק לשימור חיי הדת, במיוחד אפיית מצות כשרות לפסח. במקומות שונים נדפסה חליפת מכתבים בינו לבין אחיו רבי לוי יצחק, בו הם מתארים אחד לשני את תלאותיהם בנידון ומבקשים עצות זה מזה. מכתבים נוספים לבן אחיו - רבי מנחם מנדל שניאורסון, לימים הרבי מחב"ד, נדפסו במקומות שונים.
בשנת תרצ"ט (1939) נאסר אחיו רבי לוי יצחק בשל פעולותיו להפצת יהדות, שהיו אסורות על פי חוקי ברית המועצות. ובשנת תש"א (1941) נאסר הוא על ידי השלטונות, אף הוא בעוון הפצת היהדות. ביום ד' תמוז תש"א נפסק דינו לשלוש שנות גלות בטומסק שבסיביר. בחודש אדר א' תש"ג (1943) שוחרר ממאסרו עקב תשישות ואי ספיקת לב. עקב מלחמת העולם השנייה התגורר בנו בעיר טשרזדאו שבטורקמניסטן ולשם ברח רבי שמואל אך לא נרפא מתשישותו ונפטר ביום י' בכסלו תש"ד (1943) ונטמן בבית העלמין היהודי בטשרזדאו.
תיאטרון רחוב

תיאטרון רחוב הוא סוג של הופעה תיאטרלית המוצגת במרחב ציבורי, ללא קהל ספציפי המשלם על מנת לראות את ההופעה. בדומה לתיאטרון שוליים תיאטרון רחוב יכול להיות מוצג בכל מקום, כגון מרכזי קניות, כיכרות מרכזיות, חניונים וקרנות רחוב. בדרך כלל תיאטרון רחוב יוצג במקומות בהם עוברים מספר רב של אנשים. השחקנים המבצעים תיאטרון רחוב נעים מאומנים נודדים, ועד חברות תיאטרון גדולות ומאורגנות וקבוצות הרוצות להתנסות במרחבי הופעה שונים.
לעיתים שחקני תיאטרון רחוב מקבלים תשלום מסוים מהעירייה, בעיקר במקרים של פסטיבלים, הופעות ילדים או תהלוכות רחוב, אך לעיתים קרובות יותר השחקנים אינם מקבלים תשלום, או שהם מקבלים תשלום באמצעות הטלת מטבע בכובע מידי הקהל, כל אחד על פי שיקול דעתו. בכך גם קהל שאינו יכול להרשות לעצמו לשלם עבור הופעת תיאטרון קונבנציונלית, יכול לצפות בהופעת תיאטרון ללא תשלום כלשהו.
על מנת לקיים תיאטרון רחוב יש צורך בתחפושות ואביזרים פשוטים, ובדרך כלל אין ציוד הגברה קולי, והשחקנים מתבססים על קולם הטבעי ועל יכולות פיזיות. העדר ההגברה הקולית גורם לכך שתיאטרון רחוב בדרך כלל מציג יכולות פיזיות, כגון ריקוד, פנטומימה וסלפסטיק. בדרך כלל ההופעה צריכה להיות פשוטה, ברורה לעין וקולנית על מנת למשוך קהל.
יש להבדיל בין תיאטרון רחוב, לבין הופעות ציבוריות תיאטרליות אחרות, כגון הופעות בפארקים וגינות ציבוריות, בהן ישנו מרחב מוגדר, ולעיתים מגודר, וקהל שרכש כרטיסים על מנת לראות את המופע. במקרים מסוימים, שחקני תיאטרון רחוב צריכים לקבל רישיון או אישור מיוחד מהעירייה או הממשלה על מנת להופיע ברחוב.
ביטיס קרנפי

תיאור המין

נחש זה הוא גדול ומוצק ומגיע לאורך של 72-107 ס"מ. בעבר נמנה פריט באורך 120 ס"מ, אך נדיר מאוד שנחשים אלו מגיעים לאורך הזה כאשר אורכם הממוצע הוא 60-90 ס"מ. הנקבות גדולות מן הזכרים.
הראש צר, שטוח ובצורת משולש, והוא קטן באופן יחסי משאר הגוף. הם בעלי צוואר צר. מעל לנחיריים שלהם יש 2-3 קשקשים דמוי קרניים, מכאן נובע שמם, כאשר הקרן הראשונה יכולה להיות די גדולה. הניבים שלהם קצרים יחסית ומגיעים לאורך של 1.5 ס"מ.

תפוצה

הם נפוצים מגינאה עד גאנה במערב אפריקה, במרכז אפריקה הם נמצאים ברפובליקה המרכז-אפריקאית, דרום סודאן, קמרון, גבון, הרפובליקה של קונגו, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, אנגולה, רואנדה, אוגנדה ומערב קניה.

אזורי מחיה והתנהגות

הביטיס הקרנפי הוא שוכן יערות ולעיתים נדירות יוצא לאזורים פתוחים. דבר זה הופך את שטח המחיה שלו למצומצם יותר מזה של הביטיס גבוני אף על פי שהם חופפים בהרבה אזורים.
הם צדים בלילה לרוב. במשך היום הם מסתתרים בערימות עלים, מחילות, גזעים נפולים או שורשים של עצי היער. לרוב הביטיס נמצא על האדמה אולם הוא מסוגל לטפס על עצים עד לגובה של כ-3 מטר. הם נעים לאט, אך מסוגלים להכיש במהירות מלפנים או מהצד ללא כל אזהרה. הם משמיעים סוג של קול אזהרה כאשר מתקרבים אליהם, הנחשב לקולני מבין נחשי אפריקה.
הביטיס הקרנפי מעדיף לצוד ממארב, וככל הנראה מבלה הרבה שעות ללא ניע בהמתנה לטרף שיגיע אליו. הוא ניזון בעיקר מיונקים קטנים, אך באזורים רטובים מסוגל לצוד גם צפרדעים, קרפדות ואף דגים.
צ'יוודה

צ'יוודה (בהינדי: चिवड़ा; ידוע גם באנגלית כ-Bombay mix) הוא חטיף הודי מסורתי. הצ'יוודה הוא לקט של דגנים או קטניות מיובשים ומתובלים, אשר עשוי לכלול עדשים מטוגנות, בוטנים, גרגרי חומוס או אטריות יבשות מקמח חומוס, תירס, אורז מותפח, או שבבי תפוחי אדמה, המתובלים במלח, כוסברה, כורכום, צ'ילי, שוש קירח, זרעי חרדל ועוד.