google/wiki40b huggingface dataset:
ורהלין ג'יימיסון

ביוגרפיה

ג'יימיסון סיימה ב-1982 תואר ראשון בניהול מאוניברסיטת וירג'יניה המערבית, אותו עשתה במסגרת תוכנית הכשרת קציני המילואים של חיל האוויר. היא החלה קורס טיס אך נשרה ממנו מסיבות בריאותיות.
הוכשרה כקצינת מודיעין, שירתה בבית הספר למערכות נשק של החיל, וכקצינת מודיעין של הטייסת הטקטית 25 המפעילה מטוסי A-10 ת'נדרבולט II בקוריאה הדרומית. שירתה במטה הפיקוד הטקטי של חיל האוויר כראש מדור אזור האוקיינוס השקט-אסיה ובענף ניתוח איומים. ב-1991 מונתה לראש ענף מבצעי מודיעים בכנף הקרב הטקטית 37, המפעילה מטוסי F-117 נייטהוק, והשתתפה במלחמת המפרץ. בשנים 1992–1994 שירתה כקצינת אג"ם במחלקת המודיעין של בית הספר למערכות נשק. לאחר לימודים במכללה לפיקוד ומטה של חיל האוויר שירתה במטות המשולבים בתפקידי מודיעין ושילוב זרועות. בשנים 199–2000 שירתה במטה סוכנות המודיעין של חיל האוויר. 
ביוני 2000 מונתה מונתה למפקד טייסת המודיעין האווירי 32 בבסיס רמשטיין שבגרמניה. ביוני 2002 מונתה למפקדת מרכז המבצעיים האווירים של פיקוד אירופה. ביוני 2004 מונתה לעוזרת למפקד פיקוד האוקיינוס השקט של ארצות הברית ובאפריל 2005 מונתה למפקדת מרכז המודיעין המשותף בפרל הארבור שבהוואי. בשנים 2007–2009 שירתה באגף המודיעין במטה חיל האוויר. באוקטובר 2009 מונתה לקצינת המודיעין, מעקב וסיור בפיקוד דרום. בנובמבר 2011 מונתה לסגנית מפקד כוח המשימה 435 המשותף לסוכנויות ארצות הברית שפעל באפגניסטן. בנובמבר 2012 מונתה לעוזרת לראש אגף מודיעין במטה חיל האוויר. 
בדצמבר 2013 מונה לקצינת המודיעין של פיקוד הקרב של חיל האוויר, באפריל 2016 מונתה לסגנית מפקד האגף המשותף למודיעין, מעקב וסיור בפיקוד האסטרטגי של ארצות הברית. 
בנובמבר 2016 קודמה לדרגת לוטננט גנרל ומונתה לסגנית לענייני מודיעין, מעקב וסיור של ראש מטה חיל האוויר של ארצות הברית. במרץ 2019 קיבלה אחריות גם לתחום מבצעי סייבר.
ג'יימיסון בעלת תואר שני באווירונאוטיקה מאוניברסיטת האווירונאוטיקה אמבר-רידל. היא בוגרת המכללה לפיקוד ומטה של חיל האוויר ומכללת המטה של הכוחות המזוינים. בוגרת מכללת המלחמה של חיל האוויר, בוגרת מכללת המלחמה הלאומית. בוגרת קורס בכירים לביטחון לאומי ובינלאומי באוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון ותוכנית הבכירים לביטחון לאומי ובינלאומי באוניברסיטת הרווארד.
לוויין מסחרי

לוויין מסחרי הוא לוויין שמשמש לצרכים שונים של חברות פרטיות, כגון שידורי טלוויזיה, קווי טלפון (בטלפונים לווייניים)  וצילום. כיום לחברות רבות יש לוויינים מסחריים. לדוגמה, חברת הטלוויזיה yes משתמשת בלוויין מסחרי כדי להראות את שידורי הטלוויזיה שלה ברחבי העולם. הם משייטים בעיקר במסלול הנמוך. 
קטגוריה נוספת של לוויין מסחרי היא לוויין שנרכש על ידי אדם פרטי אך מתבצעים בו שימושים מסחריים. בנוסף, הוא משמש למטרות תקשורת - כלומר, העברת אותות בין שתי נקודות על פני כדור הארץ. לוויין כזה מתפקד אפוא בדרך כלל כתחנת ממסר בחלל. בשמשו כתחנת ממסר, תפקידו לקלוט אותות שמשודרים אליו מנקודה אחת (או מספר נקודות) על פני כדור הארץ, ולשדר אותם בחזרה אל כדור הארץ, תוך כיסוי שטח מרוחק או גדול יותר, למוקדי קליטה שונים.
ארכיפלג וגה

גאוגרפיה

שטחם הכולל של האיים כ-161 קמ"ר. האי וגה מרוחק כ-10 ק"מ מנורווגיה גופא. שטחו של השטח המוכרז כאתר מורשת עולמית כולל כ-69 קמ"ר, ועוד שטח ימי של 1,037 קמ"ר.
באיים שלושה הרים בעלי צורה משוננת, שניים מהם באי וגה, והשלישי באי סולה. גובהו של ההר הגבוה ביותר, גולווגספלט (Gullvågsfellet), הוא 737 מ' מעל פני הים. ההר היה חשוף גם בתקופת הקרח.

עולם החי

הארכיפלג מהווה בית גידול ל-110 מיני עופות, ובהם אדריות שחורות-כיפה, קורמורנים, אווזים אפורים וברנטות לבנות לחיים. היונקים החיים בווגה כוללים, בין היתר, כלבי ים אפורים, נברני מים ולוטרות.

היסטוריה

ממצאים ארכאולוגיים מעידים על נוכחות של דייגים בווגה במהלך התקופה המזוליתית. התיישבות הקבע החלה בכמה מהאיים בסביבות שנת 500, ובאי וגה עצמו בסביבות שנת 1000. האיים היו אז בבעלותם של בעלי אחוזות עשירים, ששלחו אליהם איכרים, שעסקו בליקוט פלומות של אדריות שחורות-כיפה. נקבותיהם של עופות אלה משילות את פלומת החזה שלהן לשם ריפוד הקנים, ובני האדם השתמשו בהן במשך השנים לשם מילוי כריות וריפוד כלי מיטה אחרים. עם הזמן התפתחו באיים גם דיג וציד כלבי ים.
מ-1560 ואילך, נדרשו כל הסחורות מצפון נורווגיה לעבור דרך ברגן, מה שיצר תלות של הדייגים המקומיים בסוחרים. בתקופה זו החלה דעיכה בפעילות באיים, שנבעה גם מהמלחמה הצפונית הגדולה ומגילויים של אזורי דיג חדשים בצפון אמריקה. לאחר סיום המלחמה (1720-1721) שבה האימפריה הרוסית לסחור עם נורדלנד, וענפי החקלאות והדיג התאוששו. ב-1813 בוטלו מגבלות הסחר, והתלות בברגן הסתיימה.
בסוף המאה ה-19 החל תהליך של הגירה שלילית, אם לנורווגיה גופא ואם לאמריקה. בשנות ה-50 החלה ממשלת נורווגיה לעודד הגירה זו באמצעות סגירת בתי ספר ושירותי תחבורה ימית באיים מחד גיסא, ותמריצים כלכליים למתיישבים ביבשה מאידך גיסא. חרף מאמצי השלטונות, נותרו באיים תושבים מעטים. בסוף המאה ה-20 החלו תושבים חדשים להגיע לאיים, הפעם בעידודה של הממשלה, אך מאזן ההגירה נותר שלילי.
נכון לשנת 2004, מתגוררים בארכיפלג 1,380 תושבים (לעומת 1,480 ב-1994). במהלך השנים רק 56 מהאיים היו מיושבים, בחלקם היה בית אחד בלבד.

שימור

מאז 1905, 238 אתרים ארכאולוגיים ברחבי הארכיפלג מוגנים מכוח חוק המורשת ההיסטורית. לפי הערכות, מספר רב יותר של אתרים שטרם התגלו מצויים ברחבי הארכיפלג. ב-1978 הורחבה תחולתו של חוק המורשת ההיסטורית גם על כל המבנים שנבנו בין 1537 ל-1650. במינהל המורשת התרבותית של נורווגיה רשומים 711 מבנים שהוקמו עד 1900, אך 199 מהם הרוסים או לא שלמים.
בעקבות חקיקתו של חוק שמירת הטבע ב-1970, הוכרזו ברחבי הארכיפלג חמש שמורות טבע וארבע שמורות ציפורים, המשתרעות על פני כ-22% משטח האיים.
Bassa Sababa

רקע וכתיבה

השיר נכתב על ידי נטע ברזילי, אבשלום אריאל וסתיו בגר, שהיו שותפים גם ביצירת "Toy", השיר הזוכה באירוויזיון 2018. השיר הופק על ידי סתיו בגר. זהו שיר בסגנון הפופ, המשלב בתוכו גם את סגנון הדאנס. על פי ברזילי מדובר בסגנון K-pop. ברזילי הסבירה את משמעות השיר: "קרנף היא חיה עם עור עבה מאוד, שמגנה על עצמה ועל העדר שלה בתקיפה ולא בבריחה. היא גם חיה בעדרים והם נעים ושורדים יחד".
בעיתון "ישראל היום" פורסם, כי השיר נכתב עוד לפני אירוויזיון 2018, ונשלח לוועדת בחירת השיר. ברזילי רצתה לגשת עם השיר לתחרות, וזכתה לתמיכת נציגי טדי, שהעדיפו אותו על פני "Toy", אך נציגי התאגיד אביעד רוזנבוים, רועי דלמדיגו ויובל גנור בחרו לבסוף את "Toy".

וידאו קליפ

הווידאו קליפ בוים על ידי רועי רז ויצא לאור ב-1 בפברואר 2019, בסמוך לצאתו של השיר כסינגל והושק בו-זמנית בישראל ובעולם. עלות הפקת הקליפ נאמדת בכמיליון שקלים, מה שהופך אותו לקליפ היקר ביותר שהופק לאמן ישראלי. ברזילי סיפרה בראיון שהיא מימנה אותו בעצמה במאות אלפי דולרים מהכנסותיה מהופעות הטור העולמי שערכה מאז האירוויזיון. צילומי הקליפ נערכו במשך 3 ימים בקייב ב-13 אתרים שונים, השתתפו מעל ל-250 אנשי צוות ומופיעים בו כ-50 רקדנים. נטע צפויה לצאת לסיבוב הופעות ברחבי העולם, כדי לחשוף את השיר החדש.
במרכז הקליפ, החתן (אדי קבטנר) בורח לנטע רגע לפני החתונה, והיא מנהלת מולו מרדף. הצבע השולט בקליפ הוא ורוד. הקליפ משתמש באלמנטים ויזואליים ונותן ביטוי למילות השיר כמו מסטיק וקרנף כאשר נטע חובשת קרן על הראש. בנוסף משתמש הקליפ באלמנטים של משחק מחשב בדומה לסרט "סקוט פילגרים נגד העולם".
הקליפ התברג במקום הראשון ברשימת הסרטונים החמים של יוטיוב בתוך פחות מ-24 שעות מהשקתו, וצבר מעל למיליון צפיות בפרק הזמן הזה. 
באמצע פברואר, הקליפ נחסם לצפייה ביוטיוב למספר שעות בעקבות "תביעה בגין זכויות יוצרים" שנשלחה על ידי חברת הפקת סרטים "Tre Native". הוא הוחזר לאתר מספר שעות מאוחר יותר.
אלנוס נפאלי

תיאור

אלנוס נפאלי הוא אלנוס נשיר שגובהו עד 30 מטרים, הגזע הבודד ישר, קוטרו בגובה חזה 60 סנטימטר (עד 2 מטרים במקרים יוצאי דופן) וגונו אפור כהה, לעיתים קרובות עם כתמים צהבהבים.
מערכת השורשים של האלנוס הנפאלי מסועפת ומתפשטת לרוחב. כמו מינים אחרים של אלנוס האלנוס הנפאלי מארח בפקעיות השורש חיידקים המקבעים חנקן מהסוג Frankia. קשר זה מאפשר לאלנוס לגדול בקרקעות עניות בחנקן. בין הסוגים היחידים מחוץ למשפחת הקטניות המסוגלים לכך.
העלים, שניזוקים לעיתים בידי חרקים, מסורגים, פשוטים, סגלגלים עד מוארכים, משוננים עם 12–16 זוגות עורקים בולטים מקבילים, באורך 7–16 סנטימטרים וברוחב 5–10 סנטימטרים. גון החלק העליון ירוק כהה מבריק עד עמום, החלק התחתון מכוסה בקשקשים בגוון צהוב-חום. הפטוטרת חזקה באורך 1.5–2 סנטימטרים.
הפרחים הם עגילים, מקבצים גליליים של פרחים קטנים, הפורחים בסתיו באופן יוצא דופן לסוג אלנוס, בספטמבר ואוקטובר בהודו ובסין ומספטמבר עד נובמבר בנפאל. הפרחים הזכריים והנקביים נפרדים, אבל גדלים על אותו עץ, ולעיתים על אותו ענף (צמח חד-ביתי). עגילי הפרחים הזכריים מקובצים למכבד באורך של עד 16 סנטימטרים. העגילים הזכריים צהובים ואורכם 10–16 סנטימטרים (25 מקסימום), התלויים באשכולות הענפים. התפרחת הנקבית מקובצת על אשכול קצר של 3–8 עגילים. גודל העגיל הנקבי 1–1.7 על 0.6–0.7 סנטימטרים, והוא גדל זקוף.
הפירות מבשילים שנה אחר-כך בין דצמבר למרץ בנפאל, ובדצמבר ביונאן בסין. הפירות דומים לאצטרובלים של משפחת האורניים, והם בגוון חום כהה, זקופים על גבעול קצר, ובנויים מקשקשים מעוצים רבים. הזרעים בגוון חום בהיר, עגולים ושטוחים. לכל זרע צמודים זוג כנפים שקופות שרוחבן כ-2 מילימטרים.

תפוצה ואקולוגיה

אלנוס נפאלי גדל ברחבי ההימלאיה בגבהים בין 500–3,000 מטרים, מפקיסטן דרך נפאל, צפון הודו, בהוטן, צפון מיאנמר למחוז יונאן בדרום-מערב הרפובליקה העממית של סין. הוא גדל באקלימים מונסוניים גשומים, קרירים או סובטרופיים, כשממוצע המשקעים בין 500 ל-2,500 מילימטרים, וכ-4–8 חודשים בשנה הם ללא גשם. הטמפרטורות השנתיות הממוצעות בין 13°C ל-26°C. הקרקעות העדיפות לחות ומנוקזות, מחמרה וחול חמרה עד לחצץ, חול וחרסית. העץ מעדיף אתרים ליד נהרות, אבל גדל גם על מדרונות שנחשפו בשל מפולות או בקרקעות חקלאיות שננטשו. העץ גדל בחברת עצים אחרים או בחורשות שבהן הוא המין היחיד. האלנוס הנפאלי הוא מין השייך לחברת החלוץ בסוקצסיה, וגדל היטב בשמש, אבל הוא מסוגל להתמודד עם צל.

שימושים

העץ גדל במהירות ולעיתים נוטעים אותו לעצור סחיפה על מדרונות ההרים ולסיוע בהתאוששות הקרקע בשיטת עיבוד נדודים, משום שלעץ יש פקעיות על השורשים שבהן חיידקים מקבעי חנקן. העץ (חומר גלם) רך באופן בינוני. הוא משמש לעיתים לייצור ארגזים ובבנייה קלה, אך משמש בעיקר כעצי הסקה, משום שהוא נשרף באופן שווה אך די מהיר, וכן לייצור פחם עץ. קליפת הגזע מכילה 7% טאנין המשמש בצביעה (הוא מעמיק את הצבע האדום המופק מ-Rubia cordifolia) ובבורסקאות.
יישוג

יישוּג (או שִׁחוּר; באנגלית: Reaching out או Outreach) הוא מונח טיפולי שמשמעותו "להושיט יד" או "לצאת אל". זוהי פעילות יזומה, הנעשית לעיתים רבות על ידי אנשי מקצוע, כגון פסיכולוגים, עובדים סוציאלים או על ידי מתנדבים; הפעילות מיועדת לשם מיפוי צרכים של פרטים, משפחות או קהילות, וכן על מנת ליצור מוטיבציה או אמון אצל אנשים שאינם פונים עצמם לטיפול, אנשים ללא מוטיבציה או כאלה שאינם מכירים את זכויותיהם.
הפעילות עשויה להתבטא בשיחת טלפון, הגעה פיזית לאדם עצמו, וכן פרסום שירות כלשהו או הבאת שירות כלשהו לאדם עצמו.

פעולת היישוג אופיינית בין השאר לארגוני רווחה וארגונים ללא מטרות רווח.
זרובבלה ששונקין

ביוגרפיה

נולדה בתל אביב בשנת 1929, בתם של אלכסנדר פן ובלה דון, שנישאו שנה קודם לכן, כשמלאו לבלה 18. זמן קצר לאחר לידתה עברה המשפחה להתגורר ברחובות. פן היה מראשוני המאמנים לאיגרוף במועדון הספורט הפועל תל אביב, והוא הצליח לפרנס בקושי את משפחתו משיעורי איגרוף. הם חזרו לתל אביב ושכרו חדר, ובשנת 1931 נולד הבן אדם, שמת בגיל שנה וחצי.
בשנות ה-30 פגש פן בשחקנית התיאטרון חנה רובינא וניהל איתה רומן בעודו נשוי לבלה דון. ב-1934 נולדה בתו אילנה. פן ובלה דון התגרשו והיא נישאה לישראל ששונקין. באותה שנה נולד לישראל ובלה ששונקין בנם רפאל. זרובבלה גדלה בבית אמה ואימצה את שם משפחתה החדש.
לאחר קום המדינה הייתה זרובבלה חברה בחישטרון, הלהקה הצבאית של החי"ש שהקים טולי רביב. בשנת 1949 שיחקה בתפקיד האחות בסרט התיעודי "48 שעות ביממה" על חיים בלנק, מתנדב יהודי אמריקאי צעיר, שעלה לישראל בשנת 1948, הצטרף לכוחות הפלמ"ח, נפצע בקרב על ירושלים והתעוור.
בשנות ה-50 נישאה לברנרד פיין, צעיר יהודי אמריקאי. בשנת 1958 נולד בנה הבכור יונתן פיין. בשנות ה-60 שהתה בארצות הברית, שם נולדה בתה הגר.
התגוררה בשכונת רמת עמידר ברמת גן. נפטרה בשנת 2004 ונקברה בבית הקברות ירקון.

משוררת ופזמונאית

ששונקין כתבה שירים ופזמונים רבים. שיתפה פעולה עם המלחין יאיר מילר. 
דמותו של אביה, אלכסנדר פן, הייתה נוכחת-נפקדת בחייה והשפיעה על כתיבתה. היא הנציחה את סיפור חייו בשיר "בלדה על משורר", שהולחן על ידי דפנה אילת וביצעה נירה גל בשנת 1975 (שנים אחדות אחר כך שר גם ליאור ייני את השיר). שיר נוסף שלה שדיבר על קשר בין שירה ושכרות הוא "לילות של יין כוכבים", שהולחן על ידי יאיר מילר. היא הנציחה את הפלי"ם בשיר "כוסית לפלי"ם", ללחנו של מילר ובביצוע להקת חיל הים, שאף בו הוזכרה כוסית היין.
לאחר מלחמת ששת הימים כתבה את השיר "כנפיים של צנחן", ללחנו של אלדד שרים ובביצוע צוות הווי חטיבת הצנחנים.
במהלך מלחמת יום הכיפורים כתבה יחד עם יאיר מילר את השיר "על שלושה פשעי דמשק" (..."אתם לא תעברו, אתם לא תעברו, כאן גולני, גולני לוחם"...), במטרה להעלות את מורל החיילים. השניים התגייסו ליצור שיר חדש שיחזק את הלוחמים ותוך יום השיר נכתב, הולחן והוקלט ולמחרת כבר הושר על ידי צוות הווי של חטיבת גולני, יחד עם הזמר משה הלל. השיר היה מלהיטי תקופת מלחמת יום הכיפורים והושר רבות בהופעות של צוות הווי של חטיבת גולני בפני יחידות צה"ל ברמת הגולן. לאחר המלחמה שיתפו ששונקין ומילר פעולה בשיר נוסף, "שלום", בביצועה של אילנית.
בשנת 1972 זכה שירה "בואו נשיר", ללחנו של יאיר מילר ובביצועה של עדנה לב, במקום הראשון בפסטיבל שירי ילדים השלישי. שירה "איזה קרנבל", בביצועה של מירי אלוני השתתף בפסטיבל הזמר והפזמון לשנת 1975. 
בין מבצעי שיריה: אחותה למחצה אילנה רובינא, ישראל יצחקי, יפה ירקוני (איתה הייתה חברה בחישטרון),אותך שרים שבוצע על ידי יהורם גאון ללחנה של כלת פרס ישראל נורית הירש, מיכל טל ואחרים.
פראי בנטוס

היסטוריה

השם "פראי בנטוס" היה שמו של המקום במשך תקופה ארוכה לפני הקמת היישוב ומקורו לא ברור. מילולית משמעו "הנזיר בנטוס", וככל הנראה הוא מתייחס לנזיר נוצרי שהיה פעיל באזור.
בשנות ה-50 של המאה ה-19 התפתח מאוד המסחר באזור נהר אורוגוואי. הנמל הקרוב ביותר בנהר, זה ששכן בגואלגואיצ'ו בארגנטינה, היה קטן מדי ולא עמד בביקוש ונוצר צורך בנמל חדש באזור. הדבר הוביל ליוזמה של אנשי עסקים מקומיים וזרים להקמת נמל חדש וב-16 באפריל 1859 נוסד היישוב בשם ויז'ה אינדפנדנסיה (מילולית: "עיירת העצמאות").
כעבור מספר שנים בעקבות יוזמה של אנשי עסקים זרים החלה להתפתח במקום תעשייה לייצור מיצוי בשר . כעבור זמן קצר חברת ליביג למיצוי בשר  השתלטה על התעשייה בפראי בנטוס והחלה לשווק את מוצריה באירופה, שהפכו שם תוך זמן קצר לפופולריים מאוד, תחת שמו של המקום . החברה הקימה מתחם ענק בשם "מפעל אנגלו דל אורוגוואי לעיבוד בשר" , ובהמשך יוצר בו גם בשר כבוש.
תעשיית הבשר המשיכה להתפתח ולתרום לגדילת היישוב, עד שב-1900 הוא קיבל מעמד של עיר ושמו שונה סופית לפראי בנטוס.
לאורך המאה ה-20 החלה התעשייה לדעוך עד שהמפעל נסגר ב-1979, לאחר יותר ממאה שנים של פעילות, וכעבור כמה זמן הוא הפך לאטרקציה תיירותית והוקם בו מוזיאון שמנציח את תעשיית עיבוד הבשר. בעיר הוקמו מספר מפעלים אחרים קטנים יותר לצורך תעשיות עיבוד מזון שעודם פועלים.
בתחילת המאה ה-21 הייתה תוכנית להקמת מפעל לייצור נייר בפראי בנטוס. תושבי גואלגואיצ'ו השכנה חששו שהמפעל החדש יזהם את נהר אורוגוואי ואת העיר וניסו למנוע את הקמתו, גם על ידי חסימת מעברי הגבול באזור עם אורוגוואי. הדבר הגיע עד לרמה של סכסוך בין אורוגוואי וארגנטינה  ואף הגיע לבית הדין הבינלאומי לצדק. הסכסוך הסתיים ב-2010 כאשר נשיאת ארגנטינה כריסטינה פרננדס דה קירשנר ונשיא אורוגוואי חוסה מוחיקה חתמו על הסכם שקבע שתוקם ועדת תיאום דו-לאומית שתפקח על המפעל ועל הנעשה בנהר.

תחבורה

העיר מקושרת לארגנטינה על ידי גשר ליברטדור חנרל סן מרטין.
בעיר נמצא נמל התעופה ויז'ה אינדפנדנסיה, אך נכון ל-2017 הוא לא פעיל.
מקדחה

מקדחה היא כלי עבודה שתפקידו ליצור חורים בחומרים קשים כגון מתכת, אבן, עץ ועוד. 
שיטת הקידוח של רוב המקדחות היא על ידי נעיצת מוט בורגי מחודד ("מקדח") בתנועה בורגית (סיבוב + נעיצה), כאשר המסילות שעל הבורג מאפשרות את פינוי החומר הנהרס בקידוח.

היסטוריה

המקדחות הקדומות ביותר הידועות היו מקדחות קשת . ההמצאה של המקדחה החשמלית מיוחסת לארתור ג'יימס ארנו (Arthur James Arnot) במלבורן, אוסטרליה בשנת 1889, ולווילהלם פיין (Wilhelm Fein) בשטוטגרט, גרמניה בשנת 1895. ב-1898 הייתה חברת AEG מגרמניה לחברה הראשונה בעולם ששיווקה מקדחה חשמלית ניידת. ב-1917 חברת Black & Decker הוציאה פטנט על מתג הפעלה דמוי הדק שהותקן על ידית המקדחה.

מקדחה ידנית

המקדחות הידניות יצאו מן השימוש עם הופעת המקדחה החשמלית, אך עדיין ניתן למצוא מקדחות ידניות בבתי מלאכה ובתי ספר.

מקדחת כח לאחיזה ידנית

למקדחות כח יש מנוע, בדרך כלל חשמלי או טורבינה המונעת באוויר דחוס ("מקדחה פנטאומטית"). מקדחות חשמליות ניזונות מאספקת חשמל חיצונית או מסוללה חשמלית נטענת המהווה חלק מגוף המקדחה. מקדחות כח ידניות, ובייחוד מקדחות עם סוללה, משמשות לעיתים קרובות גם כמברגות כח, כאשר במקום מקדח מרכיבים עליהן ראש מברג. מקדחות המשתמשות באוויר דחוס נמצאות בשימוש כאשר מקדחה חשמלית אינה מתאימה.
קיימות מקדחות כח ידניות, חשמליות או פנאומטיות, המשלבות פטיש רב עוצמה עם פעולת הקידוח. מקדחות אלו נקראות לפעמים "פטיש כח" או "פטיש אוויר" (אם הן פנאומטיות), ומכונות לעיתים "קנגו" ("Kango") על שם אחד היצרנים של כלים אלו.

מקדחות עמוד או מקדחות שולחן


מקדחת עמוד היא מקדחה שאינה אחוזה ביד המפעיל, אלא מהווה חלק ממתקן מקובע. בדרך כלל המקדחה מצוידת בשולחן, ובו מוחזק החלק אותו מעבדים בעזרת מלחציים. המפעיל מרכין את ראש המקדחה כלפי החלק המעובד, בדרך כלל על ידי סיבוב ארכובה. מקדחות עמוד מצוידות פעמים רבות בעזרים נוספים, כמו למשל מערכת גובלים המאפשרת לקבוע בדיוק את עומק הקידוח, אסוך שמן או נוזל קירור המזרים נוזל על אזור הקידוח, כדי למנוע התחממות יתר וכן כדי לפנות את השבבים, מערכת שאיבה ("ואקום") המפנה את השבבים מאזור הקידוח, שולחן עבודה המאפשר את אחיזת החלק הנקדח במצב המדויק הרצוי, מערכת רובוטית המפנה את החלק לאחר העיבוד וטוענת חלק חדש, וכן הלאה.
יש מאפיינים משותפים למקדחת שולחן ולכרסומת. ניתן להשתמש בכרסומת כמקדחה, אך לא ההפך.

ידית אחיזה

ניתן לחבר, בדרך כלל, ידית נוספת למקדחה לשיפור האחיזה.

מנוע

במקדחה מורכב, על פי רוב מנוע חשמלי, ישנן מקדחות שמופעלות בעזרת אוויר דחוס. 
ישנם מנועים בעוצמות שונות, החל ממאות ואט למקדחות פשוטות, וכלה באלפי ואט בפטישונים.

מצמד

ישנן מקדחות בעלות רכיב הנקרא מצמד, תפקיד המצמד הוא לנתק את מנוע המקדחה מהפוטר, בעת הפעלת התנגדות גבוהה מצד המקדח. כלומר, הפסקת פעולת המקדחה בזמן של עומס גבוה. תכונה זו שימושית בעת הברגת ברגים - כאשר הבורג מהודק מספיק (לרוב לפי המומנט שיועד לו), המקדחה מפסיקה להדק אותו - כדי למנוע הידוק יתר (הריסת ראש הבורג). ישנן מקדחות (בעיקר מברגות), בהן ניתן לשנות את רמת ההפרדה של המצמד, להברגת ברגים שונים.

מקדחים - Bit


למקדחות ניתן לחבר סוגים שונים של מקדחים. ישנם מקדחים המשמשים לקידוח בסוגי חומר שונים, ישנם מקדחי איזמל המשמשים לשבירה, ישנם מקדחים בעלי צורה של מברג המשמשים להברגה וישנם ראשים המשמשים לשיוף.

פטישון

לסוג זה של מקדחות יש עוצמה רבה וניתן לחבר להם מקדחים בצורת איזמל. מתג סוג הפעולה שלהם מאפשר לבחור מצב רטט ללא סיבוב. מקדחות אלו מסוגלות לבקע גושי בטון וסלעים.
יהדות אקוודור

יהדות אקוודור היא קהילה יהודית קטנה בדרום אמריקה בשטחה של אקוודור של היום.

היסטוריה

היהודים הראשונים הגיעו לאקוודור כבר במאות ה-16 וה-17. רובם ככולם היו אנוסים. ישנן השערות לגבי מוצאו של אנטוניו חוסה דה סוקרה, ממנהיגי המאבק לעצמאות בדרום אמריקה, וגיבורה של אקוודור, אשר כיהן הן כנשיא פרו (לתקופה קצרה) והן כנשיא בוליביה. יש הטוענים כי הוא צאצא למשפחת צוקר היהודית ומחברים את מוצאו עם האנוסים שהגיעו לאקוודור.
שני אירועים מרכזיים במאה ה-20 הביאו להגירה יהודית גדולה יחסית, אל אקוודור: חוק הקווטה האמריקאי של שנת 1924, שקבע שם מכסות הגירה וחייב את היהודים למצוא יעדי הגירה אחרים ועליית הנאצים לשלטון בגרמניה ובריחת יהודים ממנה החל מ-1933.
ממשלת אקוודור נקטה מדיניות הססנית והפכפכה באשר להגירת היהודים אליה: ב-1935 למשל, היא העניקה ליהודים זיכיון להתיישבות על שטח של כ- 20,000 קמ"ר, ומאידך, ב-1938 היא הוציאה צו אשר חייב כל תושב יהודי שאינו עובד בחקלאות או שאינו בעל אמצעים לפיתוח התעשייה לעזוב את הארץ. כעבור שנה בלבד, סמוך לפרוץ מלחמת העולם השנייה הסכימה אקוודור לקבל אליה אונייה של פליטים יהודים מאירופה.
בשנת 1940 כבר היו באקוודור כ-3,000 יהודים, רובם המכריע פליטים מגרמניה.
מייסדו של העיתון הראשון והחשוב במדינה, "אל טלגפו", וכן של שירות דואר האוויר, היה היהודי אבל קסטילוי אלבומוז.
יהודי אקוודור עסקו בעיתונות, רפואה, תעשייה ומסחר. הם הקימו בין השאר מפעלים פרמצבטיים, טקסטיל ומפעלי רהיטים חשובים.

הקהילה היהודית כיום

הקהילה היהודית באקוודור מרוכזת כיום בשלוש ערים מרכזיות: גואיאקיל, אמבאטו וקיטו והיא מונה כ-930 איש. במהלך השנים שלאחר מלחמת העולם השנייה הייתה אמנם הגירה קטנה של יהודים ממדינות שונות בדרום אמריקה, לאקוודור, אך מרבית היהודים עלו בהדרגה למדינת ישראל.
ישראל ואקוודור מקיימים קשרים דיפלומטים מלאים.

מחקר בריאותי על הגמדים צאצאי האנוסים מאקוודור

בפברואר 2011 פירסמה קבוצת חוקרים, מאמר, המתאר את תוצאותיהן של 24 שנות תצפית ומחקר, על 99 חולי תסמונת לרון תושבי דרום אקוודור. תסמונת לרון היא מחלה נדירה ביותר, בה חולים כיום כ-250 איש בלבד בכל העולם, מרביתם בישראל ובמדינות ערב. עם זאת, כמעט מחצית מהחולים בה מרוכזים בין צאצאי האנוסים באקוודור.
על פי המאמר, הנבדקים היו כולם ככל הנראה, לפי שמות משפחתם, צאצאי יהודי או יהודים אנוסים מספרד. הם ובני משפחתם הבריאים התגלו ב-1987 וזוהו כאירופאים, בניגוד לכל שאר תושבי האזור האינדיאנים.
מסתבר, שבמשך כל שנות המחקר, דור שלם, איש מ-99 הנבדקים לא חלה בסוכרת. בהשוואה, אצל בני משפחתם, שחיו באותו אזור ואפילו באותו בית, אך לא היו חולים בתסמונת לרון, התגלתה סוכרת באחוזים דומים מאוד לאחוזי חולי הסוכרת המקובלים אצל שאר האוכלוסייה באזור - 5%. בנוסף, אשה אחת בלבד מכל הנבדקים חלתה במהלך 24 השנים הללו בסרטן. בהשוואה, אצל 17% מבני המשפחה הבריאים התגלו מקרי סרטן, שוב, דומה לאוכלוסייה הכללית באזור.
אושרה שוורץ

ביוגרפיה

אושרה שוורץ נולדה בנתניה, גדלה באבן יהודה ולמדה בכפר סבא. לאחר שירותה הצבאי כמורה חיילת, למדה בחוג לקולנוע ולטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב, שם למדה גם ספרות והיסטוריה. עוד בתקופת לימודיה, בשנת 1983, הפיקה בפועל את סרטו של עמוס גוטמן, "נגוע". אחרי צילומי הסרט שימשה בו גם עוזרת העריכה שלו.
במהלך לימודים לתואר השני הייתה עוזרת הוראה ומתרגלת בחוג לקולנוע ולטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב, בקורסים שונים ואף לימדה קורס מבוא בקולנוע ישראלי במסגרת B.A. כללי. באותן שנים ערכה, ביחד עם אמיר רותם, את כתב העת "סרטים" (1985-1989).

הוראה וכתיבה

החל משנת 1986 לימדה אושרה בבתי ספר רבים לקולנוע. היום מלמדת אושרה קולנוע באוניברסיטה הפתוחה ומרצה במסגרות שונות. במקביל, עבדה אושרה מאז שנת 1985 ככתבת קולנוע וכמבקרת סרטים, עיסוק שליווה אותה למעלה משני עשורים. היא כתבה ב"להיטון", "דבר", "כותרת ראשית", העיתון "חדשות", השבועון "שישי", "טיים אאוט תל אביב" ועוד. בשנת 1995 פורסם הספרון "קולנוע", שכתבה אושרה שוורץ בהוצאת פרולוג. אושרה שוורץ ממשיכה לכתוב ולפרסם מאמרים בעיקר בנושא הקולנוע הישראלי ומאפייניו.

יצירה קולנועית

בשנת 1995- תסריט לדרמת הטלוויזיה אש זרה (50 דקות), שביימה עמליה מרגולין ז"ל. שודרה בשידורי קשת בשנת 1996. 
בשנת 1999 - תסריט והשתתפות בהפקת הסרט התיעודי הקומדיאנטים, שביים ארנון גולדפינגר. הסרט זכה בפרס "האוסקר הישראלי" (היום פרס אופיר) ובפרס הסרט התיעודי הטוב ביותר בפסטיבל חיפה. הסרט הופץ ברחבי העולם, כולל הפצה מסחרית בארצות הברית, וזכה לשבחים. 
בשנת 2003 - תסריט ובימוי, בשיתוף עם עמליה מרגולין ז"ל של הסרט התיעודי מאה ילדים שלי, על פי סיפורה של לנה קיכלר זילברמן. הסרט זכה בפרס החוויה היהודית בפסטיבל הקולנוע ירושלים. הסרט הוקרן בפסטיבלים בעולם ובאירועי קולנוע חשובים, כמו מוזיאוני השואה בניו יורק ובפריס ובהמוזיאון לתולדות יהודי פולין. 
בשנת 2004 יצאה לאור מהדורה חדשה של ספרה של לנה קיכלר זילברמן, מאה ילדים שלי שערכה אושרה שוורץ, בהוצאת שוקן. 
לאורך השנים כתבה אושרה תסריטים לזכו לתמיכת קרנות ציבוריות בישראל, בין היתר השתתפה בכתיבת סרטיו של דן וולמן "אחות זרה" ו"ידיים קשורות". בשנת 2008 נסעה ביחד עם וולמן למרוקו לסדנה לפיתוח סרטים עלילתיים, מטעם EuroMed Audiovisual, במרקש, שם פיתחו ביחד את התסריט "משורר בירושלים", על חייו ומותו של המשורר יעקב ישראל דה האן. 
אושרה שוורץ עבדה עם הסופרת נאוה סמל ז"ל על פרויקטים שמבוססים על ספריה "אישראל" ו"איך מתחילים אהבה".
סמל בחריין

סמל בחריין עוצב בשנות ה-30 של המאה ה-20 על ידי צ'ארלס בלגרייב, יועץ בריטי של מלך בחריין. 
הסמל דומה בעיצובו לדגל בחריין. סביב המגן מצוי זר עלי דפנה.
בעוד שבסמל הנוכחי ישנם חמשה "עמקים" לבנים, בסמל המקורי, כפי שניתן ללמוד בתמונות משנות ה-30, היו ארבעה עמקים, ככל הנראה בשל טעות של היועץ.
עמקים אלה מייצגים את חמשת עיקרי האסלאם.
מדלנה

עלילה

הסיפור מתרחש בפריז, עיר-הבירה של צרפת. בבית זה התגוררו אישה העונה לשם קלבל וחבורת ילדות אשר נוהגות להיות יחדיו בדרך קבע. כאשר ילדות אלו אכלו, צחצחו שיניים והלכו לישון הן תמיד עשו כן בשורות ישרות. רק שמה של אחת הילדות צוין בסיפור: גיבורת הסיפור, הילדה מדלנה. ילדה זו, חרף העובדה שהייתה הקטנה ביותר מבין הילדות, הייתה אמיצה מהן משמעותית (עכברים ונמרים לא הבהילו אותה). בנוסף ימים קרים היו חביבים עליה והיא הצטיינה בלעורר פחד ובלבול אצל קלבל. באחד הלילות מדלנה פרצה בבכי עקב דלקת תוספתן פתאומית. מדלנה אושפזה בבית-חולים ועוררה עצב אצל קלבל ושאר הילדות. אולם השהות בבית החולים לא הייתה עבורה דבר נוראי כלל והיא אפילו זכתה לפינוקים נחמדים. לא תואר מה נעשה לה בניתוח אבל מדלנה הציגה בפני הילדות (שבאו יחד עם קלבל לבקרה) בגאווה, את הצלקת שבבטנה. לקראת סוף הסיפור, בפעם השנייה במהלכו, הוצגה הסיטואציה שקלבל הדליקה מנורה בלילה כי משהו שלילי קרה לפתע (בפעם הקודמת כאשר מדלנה חלתה). הסתבר שהילדות קינאו מאוד במדלנה ופרצו כולן בבכי. קלבל ידעה כי זה עניין של מה בכך ותו לא והילדות שכחו במהרה מקנאתן.