google/wiki40b huggingface dataset:
אריאל דוידוב

אריאל דוידוב או אריאל בוריסוביץ' דוידוב (נולד בצ'ימקנט, טג'יקיסטן) הוא מלחין ישראלי-רוסי-אמריקאי של מוזיקה קלאסית ומורה, יליד טג'יקיסטן.

ביוגרפיה

אריאל דוידוב נולד במשפחה יהודית בצ'ימקנט בטג'יקיסטן, אז בברית המועצות.
בשנים 1975–1979 למד וסיים בהצטיינות לימודי מוזיקה - ניצוח ונגינת אקורדיון-באיאן- במכללה למוזיקה בדושנבה, אחרי כך סיים בהצטיינות בשנת 1984 לימודי מוזיקה - מוזיקולוגיה ותולדות המוזיקה - במכון הממלכתי לאמנויות של טג'יקיסטן בדושנבה. בהמשך למד הלחנה ומוזיקולוגיה בקונסרבטוריון למוזיקה של סנט פטרסבורג עד שנת 1992 ואחר כך השתלם באותו קונסרבטוריון בלימודי המשך בהלחנה ותורת המוזיקה (לימודי "אספירנטורה") אצל בוריס טישנקו עד שנת 1994. בשנים 1985–1986 לימד ניצוח מקהלות במכללה הפדגוגית בדושאנבה. בשנים 1986–1988 לימד מקצועות תאורטיים מוזיקליים במכללה למוזיקה בדושנבה ובשנים 1992–1996 היה מדריך להלחנה ולתאוריית המוזיקה במחלקה הפדגוגית של הקונסרבטוריון סנט פטרסבורג.
בשנת 1994 התקבל כחבר באיגוד המלחינים של רוסיה ובשנת 1996 עלה לישראל.. החל משנת 1997 הוא חבר באיגוד המלחינים הישראלים. בישראל בשנים 1999–2003 עבד כעורך בהוצאה לאור של איגוד המלחינים הישראלים ובשנים 2004–2005 לימד סולפג' ותורת המוזיקה בקונסרבטוריון של כפר יונה.
החל משנת 2005 חי בניו יורק בארצות הברית ומלמד כמורה פרטי הלחנה ונגינת פסנתר. בשנת 2003 זכה בפרס ראש הממשלה למוזיקה.
דוידוב הלחין בין היתר סימפוניה אחת, קונצ'רטו לקונטרבס ותזמורת, שלישייה לחלילית, סקסופון ופסנתר, קונצרטו גרוסו, את היצירות המוזיקליות "פליטים" (1997), ראגאווי 1 לכלי מיתרים וכלי הקשה (1989), ראגאווי 2 לחלילית, נבל וקונטרבס (1991) ואחרות.
יצירות שלו בוצעו בארגנטינה, ישראל (בין השאר בהזמנת קרן פליציה בולמנטל), הודו, קזחסטן, טג'יקיסטן, רוסיה, ארצות הברית ומדינות אירופיות רבות. דוידוב הלחין ושר גם שירים של מוזיקה קלה בעברית ובאנגלית.

במוזיקה למחול

סוויטה לבלט *עולם נפלא זה "
עבד אל-מאלכ סלאל

ביוגרפיה

עבד אל-מאלכ סלאל נולד ב־1 באוגוסט 1948 בעיר קונסטנטין שבאלג'יריה. הוא הצטרף אל החזית הלאומית לשחרור אלג'יריה בשנת 1988 ואת דרכו הפוליטית החל בשנת 1995, כאשר עבד במשרד החוץ של אלג'יריה עד שנת 1996. באותה שנה כיהן כשגריר אלג'יריה בבירת הונגריה, בודפשט. הוא שימש בתפקיד זה עד שנת 1997.
בשנת 1998 מונה על ידי ממשלת אלג'יריה לכהן כשר הפנים. הוא כיהן בתפקיד זה עד שנת 1999. לאחר מכן כיהן בשלל תפקידים שונים בממשלת אלג'יריה עד למינויו לתפקיד ראש ממשלת אלג'יריה. בין השנים 1999–2001 מונה לשר הנוער והספורט. הוא כיהן כשר העבודות הציבוריות (2001–2002), כשר התחבורה (2002–2004) וכשר משאבי המים (2004-2012).

ראש ממשלת אלג'יריה

בשנת 2012 מונה סלאל על ידי נשיא אלג'יריה עבד אל-עזיז בותפליקה לתפקיד ראש ממשלת אלג'יריה. סלאל נחשב לטכנוקרט, והיה מעורב בבחירות לנשיאות אלג'יריה בשנים 2004 ו-2009 בהם ניצח בותפליקה. ב-13 במרץ 2014 עזב סלאל את ראשות ממשלת אלג'יריה על מנת לפעול למען תעמולת בחירות של הנשיא החולה בותפליקה. לאחר שבותפליקה זכה בבחירות, מונה מחדש לתפקיד בכהונתו השנייה.
את כהונתו סיים ב-25 במאי 2017.
פרנק שרווד רולנד

ילדות ומשפחה

רולנד נולד בדלאוור, אוהיו. אביו, סידני ארצ'יבלד רולנד, היה פרופסור למתמטיקה באוניברסיטת ווסליאן באוהיו, שבה לימים התחנך רולנד. אמו, מרגרט ויס דרייק רולנד, הייתה מורה ללטינית. 
ב-1952 נישא רולנד לג'ואן לונדברג, ונולדו להם שני ילדים - בתו אינגריד, שהייתה היסטוריונית אומנות, ובנו ג'פרי.

לימודים

את לימודיו היסודיים והתיכוניים למד בחינוך מואץ בבתי הספר הציבוריים בדלאוור, וסיים את לימודיו מספר שבועות לפני גיל 16. הצד האקדמי של בית ספר התיכון היה פשוט בעבור רולנד, ולכן בכמה קייצים של שנות העשרה המוקדמות שלו, המורה למדעים בתיכון הטילה עליו משימה להתנדב בהפעלת תחנת מזג האוויר המקומית. זו הייתה החשיפה הראשונה שלו לניסויים שיטתיים ואיסוף נתונים.
רולנד התחנך בעיר הולדתו באוניברסיטת ווסליאן אוהיו (תואר ראשון, 1948) ובאוניברסיטת שיקגו (תואר שני, 1951; דוקטורט, 1952). הוא החזיק משרות אקדמיות באוניברסיטת פרינסטון (1952-1956) ובאוניברסיטת קנזס (1956-1964) לפני שהפך לפרופסור לכימיה באוניברסיטת קליפורניה באירווין, בשנת 1964. באירווין, בשנת 1970, הוא החל לעבוד עם מריו מולינה. בשנת 1978 נבחר רולנד להאקדמיה הלאומית למדעים.

מחקר

תחושת דאגה גדולה השתררה בשנת 1974, כאשר הקהילה הבינלאומית נחשפה להיפותזה שהעלו שרווד רולנד ומריו מולינה, לפיה שכבת האוזון מאוימת על ידי הפליטות המתמשכות של גזי פריאון (השם המסחרי של CFC, מולקולות כלורו- פלואורו-קרבונים), קבוצת כימיקלים תעשייתיים שהשימוש בה היה נפוץ מאוד. רולנד ומולינה שיערו כי גזי CFC משתלבים עם קרינת שמש ומתפרקים בסטרטוספירה, משחררים אטומים של חד תחמוצת כלור וכלור, ומסוגלים להשמיד מספר גדול של מולקולות אוזון. מחקרם, פורסם לראשונה במגזין Nature בשנת [TC2] 1974, ביוזמת החקירה הפדרלית של הבעיה. בשנים 1975 ו-1976 נערכו מחקרים נוספים אשר תמכו בהיפותזה של רולנד ומולינה והעמיקו את הבנת נושא הידלדלות
שכבת האוזון. האקדמיה הלאומית למדעים הסכימה עם הממצאים שלהם בשנת 1976, ובשנת 1978 תרסיסים מבוססי CFC נאסרו בארצות הברית.
אימות נוסף של עבודתם הגיע במחצית שנת 1980, יחד עם הגילוי של מה שנקרא "החור באוזון" שמגן על אנטארקטיקה. בשנת 1987 פרוטוקול בינלאומי שאסר את הייצור של גזים המדללים את שכבת האוזון נידון על ידי האומות המאוחדות במונטריאול.[TC3]
אולם ספורט צאלים אילת

עיצוב המבנה

צורתו האליפטית של המבנה מזכירה קליפת ביצה הקטומה בצידה הצפוני והמערבי על ידי קירות מסך, החושפים את פנים החלל אל מפלס הרחוב, והיא נגזרת ממיקומו של האולם בפינתו הצפון מערבית של מגרש בית הספר. מעטפת האולם מורכבת מקשתות של קורות פלדה בגדלים שונים התומכות מילואה של תבניות פח ועץ, שכבות איטום ובידוד אקוסטי ותרמי וחיפוי חיצוני מלוחות אלומיניום אדומים.

קונסטרוקציה

קורות הפלדה הקשתיות שגובהן 50 ס"מ בלבד מעבירות את העומסים והכוחות לבסיס המבנה ומקטינות באופן משמעותי את הגובה הסטטי הנדרש ואת עובייה של מעטפת המבנה שעקב שכבת האוויר הכלואה בתוכה מספקת בידוד תרמי מעולה. עקב כך משוחררת המעטפת הפנימית מהאגדים המגושמים הנדרשים בדרך כלל למפתחים כאלה, ויחד עם הטמעתם של גופי התאורה בתוך חלל המעטפת והסטת מיקומן של יחידות מיזוג האוויר למרתפי הבניין, מתקבל באולם המרכזי חלל ייחודי בעל איכויות יוצאות דופן. בצידו המערבי של הבניין משתפלת המעטפת עד לקומה התחתונה וחושפת מעבר רחב המוביל למכון הכושר ולחדרי השירות ופתוח לחצר פנימית.
לוך סטנס

לוך סטנס (באנגלית: Loch of Stenness) הוא לוך (אגם מים מתוקים) הממוקם באי מיינלנד באיי אורקני שבצפונה של סקוטלנד בממלכה המאוחדת.
הלוך נקרא על שם המחוז הכנסייתי בו הוא נמצא (מחוז סטנס), ומקור שמו בשם הנורדי של האזור "סטיינסוואטן" (Steinnesvatn).
הלוך הוא גוף המים המתוקים השני בגודלו באיי אורקני (אחרי לוך האראיי). הלוך מקושר למפרץ סאונד, וממוקם 3.5 ק"מ צפונית מזרחית לסטרומנס.
הלוך היווה רקע לעלילת ספרו של וולטר סקוט "שודד הים" (The Pirate), ובו ממוקמות אבני סטנס - אתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
בחצי האי שבין לוך סטנס ללוך הראי מצויה טבעת ברודגאר - אתר נאוליתי המהווה אף הוא אתר מורשת עולמית.
חיים שיבי

חיים שיבי (נולד ב-23 בספטמבר 1949) הוא עיתונאי, סופר ומשפטן ישראלי.

ביוגרפיה

נולד בירושלים. בוגר בית הספר התיכון ליד האוניברסיטה, הפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית. בעל תואר שני בתקשורת של אוניברסיטת מיזורי בארצות הברית. חבר לשכת עורכי הדין.
שיבי החל את דרכו העיתונאית בעריכת עיתון הסטודנטים "פי האתון", שבין צוות כותביו היו, בין היתר, חנוך מרמרי, קובי ניב ואברהם גל. היה כתב "על המשמר" בשטחים. ערך ופיתח במשך 7 שנים את העיתון המקומי הראשון ברשת המקומונים של ידיעות אחרונות - "קול ירושלים". לאחר מכן הפך לכתב ב"ידיעות אחרונות", תפקיד בו החזיק לאורך 27 שנים. במהלכן שימש בין היתר ככתב מדיני, כתב פרלמנטרי ואף שליח העיתון בוושינגטון בשיאו של תהליך השלום.
ערך והגיש עם חיים הכט את "הכיסאות", תוכנית טלוויזיה מן הכנסת ששודרה בערוץ 2.
שיבי פרש מ"ידיעות אחרונות" בינואר 2006. ב-1988 ייסד עם עו"ד יוסי ריכטר והחל לערוך ולפתח את בטאון לשכת עורכי הדין במחוז ירושלים "הלשכה" אותו הוא ממשיך לערוך גם היום.
באביב 2018 עלו לרשת אתר ומגזין מחוז ירושלים של לשכת עורכי הדין - בעריכתו. 
חבר נשיאות מועצת העיתונות. פעיל בוועדות מקצועיות של אגודת העיתונאים בירושלים ועורך אתר האינטרנט של האגודה. 
שיבי הופיע כפרשן פוליטי בכלי תקשורת רבים, בין השאר ב-CNN, אל ג'זירה, פוקס ניוז, אן.פי.אר. רדיו קנדה וערוץ הכנסת.
החל מפברואר 2010 שיבי הוא מנהל התקשורת של יד שרה ועורך הידיעון הנשלח מדי שבוע לאלפי מתנדבים.
לוה רקורדס

היסטוריה

תקליטי לאוה נפתחה ב-1995 על ידי ג'ייסון פלום, שהתחיל את הקריירה שלו בתקליטי אטלנטיק. אחד מאנשי ה A&R הכי טובים בתעשיית המוזיקה, בתחילת הקריירה שלו פלום היה אחראי להחתמה של אמנים פופולריים שמכרו מיליוני אלבום, כמו טויסטד סיסטר, סדיק רוו, אריה לבן, וטורי אמוס, וגם עזר להתחיל את הקריירה של The Stone Temple Pilots, וקולקטיב סול. מאז תחילת החברה היא עזרה לאמנים להתפרסם, כמו אות'וריטי זירו, קיד רוק, מטצ'בוקס טוואנטי, אונקול קראקר, שוגר ריי, הקורס, ונסה לין ויליאמס, התזמורת הטרנס סיבירית, וסימפל פלאן. 
באוגוסט 2005, פלום התפטר מתפקידו כיושב ראש ומוציא לפועל ראשי של תקליטי אטלנטיק, וסיים קריירה של 26 שנים עם החברה. פלום נהיה היושב ראש והמנכ"ל של תקליטי וירג'ין ארצות הברית, בעקבות התפטרותו של מט סרלטיק באותו חודש. באוקטובר 2005, וורנר מיוזיק גרופ שילבה את תקליטי לאוה עם קבוצת תקליטי אטלנטיק. וורנר תכננו את המהלך הזה אחרי עזיבתו של פלום
אלכסיי קרילוב

ביוגרפיה

אלכסיי קרילוב נולד בכפר בגוברניית סימבירסק (מחוז אוליאנובסק של היום) למשפחת קצין. כצפוי הוא הלך ללמוד לאקדמיה של הצי הרוסי הקיסרי וסיים אותה בהצטיינות בשנת 1884. לאחר סיום הלימודים הוא החל מחקר בתחום בניית מצפנים. בשנת 1887 הוא התחיל לעבוד במספנת חיל הים בסנקט פטרבורג. במקביל אלכסיי קרילוב המשיך בלימודים. בשנות ה-90 של המאה ה-19 קרילוב פרסם ספר בתחום יציבות האוניות. על עבודה זו הוענקה לו מדליית זהב של ארגון מהנדסי אוניות הבריטי. הוא המשיך במחקרים בתחום תוך שיתוף פעולה עם סטפאן מקארוב.
בשנת 1910 הוא התמנה לפרופסור באקדמיה ימית וגם היה יועץ למספר מספנות בעיר. אלכסיי קרילוב היה שותף פעיל בתכנון אוניות של חיל הים. בשנת 1917 הוא התמנה לראש חברת הספנות והמסחר הרוסית ולאחר מהפכת אוקטובר פעל להעברת כל האוניות לשליטת רוסיה הסובייטית. בשנים 1921-1927 הוא שהה בלונדון בשליחות ממשלתית. עם חזרתו לברית המועצות הוא כיהן במספר תפקידי ניהול. בשנת 1931 קרילוב פרסם ספר של מרחב קרילוב.
קרילוב תרגם לרוסית את הספר עקרונות מתמטיים של פילוסופיית הטבע של אייזק ניוטון.
קרילוב נפטר בשנת 1945.
לקרילוב ואשתו היו חמישה ילדים. שני בניו היו קצינים בצבא הלבן ונהרגו במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה. ביתו הקטנה התחתנה עם פיוטר קפיצה.
במהלך שרותו בתקופת האימפריה הרוסית הוענקו לו מספר עיטורים והוא התקדם עד לדרגת אדמירל. בתקופת ברית המועצות הוענק לו עיטור לנין ותואר גיבור העמל הסוציאליסטי.
בית הספר לשלום

בית הספר לשלום הוקם ב-1979 כמוסד חינוכי-רעיוני של היישוב המעורב נווה שלום מתוך מטרה ליצור דיאלוג בין ערבים ליהודים דרך עריכת סמינרים וסדנאות מפגש ביניהם. לפי בית הספר השתתפו בפעילויותיו מאז תחילת פעילותו כ-25,000 בני אדם.‏

אודות

בית הספר לשלום שוכן ביישוב נווה שלום כמיזם שמטרתו לפעול למען דו קיום ערבי יהודי מתוך הבנה והסכמה בין העמים. בית הספר עורך מפגשים דו-לאומיים בין יהודים ופלסטינים בישראל (החל מהסכמי אוסלו המפגשים כוללים גם ערבים מהרשות הפלסטינית) ופעילויות חד לאומיות. פעילויות אלו נערכות בבית הספר עצמו או בקהילות השונות בישראל וברשות הפלסטינית.
צוות בית הספר מורכב באופן שוויוני מערבים ויהודים כאחד ומנוהל ברוטציה בידי מנהלים ערבים ויהודיים. כיום מנהל בית הספר הוא רבאח חלבי.
בית הספר הוא גוף עצמאי אשר שממומן בעיקר בידי קרנות ואגודות ידידים של נווה שלום בחו"ל.

אופי הפעילות

בשונה ממיזמי שלום חברתי בעלי מטרות דומות בית הספר לשלום אינו מתבסס על ניסיון להביא לקירבה ברמה הבין אישית. על פי ראבח חלאבי‏ ניסיונות אלו אינם תורמים להבנת הקונפליקט ולפתרונו. האופן דרכו מנסה בית הספר ליצור בסיס משותף לדו קיום הוא על ידי חקירה והבנת הזהות העצמית של כל קהילה על ידי מפגשים ודיאלוגים.‏
ראבח חלבי הבוחן, בין השאר, את המפגשים גם כסימולציה להערכת יחסי הכוחות בין יהודים לערבים בישראל עצמה והאפשרות לפתרון כולל,‏ מתאר בספרו ובהרצאותיו את האופי המקובל אותו לובשים הדיאלוגים הנערכים בין הפלסטינים והיהודים בבית הספר לשלום.
תחילת הדיאלוג מאופיינת בחוזקת הקבוצה היהודית ורגשי הנחיתות של הקבוצה הערבית. בהמשכו מתרחש היפוך כוחות בו מאשימים הערבים את היהודים בשליטה ודיכוי ומעלים דרישות כמו שינוי הגדרת המדינה כך שתכלול את כל אזרחיה. בסופו של דבר הדיאלוג עובר לשלב השלישי בו מנסה הקבוצה היהודית להשיב את הכח לידיה ולתהות אודות האנושיות והמוסר של החברה הערבית וסופו בדיאלוג עיקש בו היהודים מצהירים את נכונותם לקבל את הערבים לתוכם אך לא כקבוצה לוחמת.
מכתב שפרסם בית הספר לשלום בעקבות אירועי אוקטובר 2000, שבו נכללו שמות של 13 הרוגים ערבים שבית הספר אבל עליהם תוך השמטת שמו של נרצח יהודי עורר ביקורת רבה. בית הספר הגיב על כך שמתוך כוונה להדגיש את המציאות האי-סימטרית, לשיטתם, בישראל, בה ערבים נחשבים כאויב מדינה, בחר בית הספר להציג דווקא את שמותיהם של הערבים שנהרגו על ידי שוטרים ישראלים, ולהשמיט את שמו של היהודי שנרצח בידי אזרחים.‏
אארומקסיקו

תולדות החברה

החברה נוסדה בספטמבר 1934 על ידי אנטוניו דיאס לומברדו. טיסתה הראשונה התבצעה בקו אקפולקו–מקסיקו סיטי. בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20 החלה החברה לצמוח במהירות: נקנו כמה חברות מקסיקניות קטנות, נקנו מטוסי דאגלס DC-3 ו-DC-4 ונפתחו קווים לארצות הברית ואירופה. בהמשך הוחלפו מטוסי ה-DC-4 במטוסי DC-6 ומטוסי "בריסטול בריטניה". בשנת 1959 הפכה החברה לחברת התעופה הלאומית של מקסיקו.
בשנת 1961 קנתה החברה את מטוסי הסילון הראשונים שלה מדגם DC-8. בתחילת שנות ה-70 החליטה ממשלת מקסיקו לאחד את פעילות כל חברות התעופה שביצעו טיסות מקומיות ולשייך אותן לאארומקסיקו. בשנת 1974 קיבלה החברה לראשונה את מטוסי הדאגלס DC-10-30, מטוסיה רחבי הגוף הראשונים. באותה שנה קיבלה החברה גם מטוסי דאגלס DC-9-30 ראשונים שהיוו את הבסיס לטיסות המקומיות והאזוריות.
ב-31 באוגוסט 1986 התרסק מטוס דאגלאס DC-9-30 כשהתקרב לנחיתה בנמל התעופה הבינלאומי של לוס אנג'לס. כל האנשים שהיו על המטוס נהרגו. זוהי הייתה התאונה הקשה היחידה בתולדות החברה.
בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 קיבלה החברה את מטוסי הבואינג הראשונים שלה מדגם בואינג 767 שהחל להחליף בהדרגה את מטוסי ה-DC-10. בשנת 2000 יסדה החברה יחד עם דלתא איירליינס, אייר פראנס וקוריאן אייר את ברית חברות התעופה SkyTeam.
אוטו לנצל

קריירה מוקדמת

לנצל נולד ב-27 במרץ 1885 בקסנטן, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית, להוריו האופטמן עמנואל לנצל ופאני לנצל. בשנת 1905 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הארטילריה ה-43, ובשנת 1914 הועבר לרגימנט הארטילריה של המשמר ה-6, עמו לחם במהלך מלחמת העולם הראשונה. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי הפור לה מריט, צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, צלב האבירים של מסדר בית הוהנצולרן עם חרבות, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה פרש לנצל מהצבא, ובשנת 1923 הצטרף למפלגה הנאצית, ובשנת 1931 קיבל דרגת אוברפיהרר בSA.
בשנת 1935 התגייס לנצל מחדש לורמאכט, ומונה לקצין מטה ברגימנט הארטילריה ה-7. ב-1 באפריל 1938 הועלה לנצל לדרגת אוברסט לוטננט, ומונה למפקד רגימנט הארטילריה ה-43, וב-10 בנובמבר 1938 מונה למפקד רגימנט הארטילריה ה-115. ב-1 בינואר 1939 הועלה שמידט לדרגת אוברסט, ועם פרוץ מלחמת העולם השנייה מונה למפקד העיר פרנקפורט על האודר.

מלחמת העולם השנייה

ב-24 באוקטובר 1939 מונה למפקד רגימנט הארטילריה ה-168, וב-6 במאי 1941 מונה למפקד הדיוויזיה ה-121. במהלך מבצע ברברוסה פיקד לנצל על הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-2 במסגרת הארמייה ה-16, וב-3 ביולי 1941 נהרג מפגיעת צלף באזור קראסלואו. לאחר מותו הועלה לנצל לדרגת גנרל לוטננט, והוענק לו עיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
דרוז'בה מייקופ

היסטוריה

מועדון הכדורגל נוסד בשנת 1963 תחת השם "אורוז'אי". ב- 1969 הקבוצה החליפה את שמה ל"דרוז'בה" וכך היא מכונה מאז.
המועדון בילה את מרבית שנותיו בין הליגה הראשונה לליגה השנייה. הקבוצה שיחקה בין השנים 1992 עד 1998 בליגה הראשונה ומאז משחק בליגה השנייה. את עונת 2006-2007 הקבוצה סיימה במקום החמישי. 
הישג השיא של הקבוצה היה בשנת 1992 אז סיימה במקום הרביעי בליגה הראשונה. כמו כן, בעונת 1992-1993 הגיעה הקבוצה לחצי גמר הגביע הרוסי והפסידה לטורפדו מוסקבה (ובכך נמנע מפגש בינה לבין מכבי חיפה).
הקבוצה הגיעה לארץ מספר פעמים בשנות ה-90 כאורחיה של הפועל כפר כמא (אחת משתי הקבוצות הצ'רקסיות בארץ). מאמן הקבוצה אדם נאתכו אף שהה בארץ מספר שנים במהלכן אימן את הקבוצה ובמחלקת הנוער שלה.
מארסיאס

מציאת האאולוס

אתנה השליכה את חליל האאולוס שלה (כלי נשיפה חד-קני או דו-קני שהיה בשימוש ביוון העתיקה) עם קללה אחרי שהאלות לעגו לה על מראה לחייה הנפוחות כשנגנה בו (או כשראתה את עצמה משתקפת כך במים). מארסיאס מצא את האאולוס, לקח אותו והתמחה בנגינה בו (או שנשאר בחליל עוד זיכרון מנגינת אתנה). פאוסניאס (גאוגרף וטייל יווני מהמאה ה-2 לספירה) העיד שראה "פסל של אתנה מכה את מארסיאס על שלקח את החלילים שביקשה להיפטר מהם לעולם".

מארסיאס ואפולו

מארסיאס, הרגיש שלמד לנגן באאולוס בכישרון כה רב שהזמין את אפולו, אל המוזיקה והאמנות, לתחרות נגינה שבה המנצח יעשה כעיני רוחו במנוצח. אפולו ינגן בנבל (קיתארה), מארסיאס באאולוס, והמוזות תהינה השופטות. היגינוס (סופר רומי) מספר שמארסיאס עזב מנצח את הסבוב הראשון, אבל כשאפולו הפך את הנבל וחזר על נגינתו, מארסיאס לא יכל לבצע זאת עם האאולוס ולכן הפסיד בתחרות. לפי תאורים אחרים ליווה אפולו בשירתו את נגינת הנבל שלו. כשמארסיאס מחה שהתחרות הייתה על נגינה בכלי מוזיקה ולא בקול, אפולו ענה שמארסיאס דווקא כן משתמש בקולו כשהוא מנגן באאולוס. המוזות בכל אופן תמכו באפולו שהוכרז כמנצח. אפולו, כעונש על חטא הגאווה (ההיבריס) של מארסיאס קשר אותו ופשט את עורו במערה בקלאינאי שבפריגיה. אפולו אז תלה את העור על עץ אורן ליד אגם אאולוקרני שלפי סטראבון (היסטוריון וגאוגרף יווני שנולד במאה ה-1 לפנה"ס) היה מלא בקנים מהם הכינו פיות לחלילים. אחיו של מארסיאס, נימפות, אלים, ואלות ביכו את מותו ודמעותיהם היו (לפי המטמורפוזות של אובידיוס) למוצא נחל מארסיאס בפריגיה הנשפך לנחל מֶאַנדֳר ליד קלאינאי. הרודוטוס (היסטוריון וטייל יווני מהמאה ה-5 לפנה"ס) מדווח שעורו של מארסיאס עדיין מוצג במקום. אפלטון לעומת זאת טען שהעור שימש להכנת נאד יין.
סיפור זה דומה מאוד לתחרות מוזיקלית אחרת בין אפולו לפאן (שניגן בחליל פאן). השופט היה המלך מידאס וכשהוא הכריע לטובת פאן, העניש אותו אפולו והפך את אוזניו לאוזני חמור. סיפור זה לפעמים משולב במקורות עם סיפורו של מארסיאס - ובמיוחד נפוצה הגרסה שבה מידאס שופט בתחרות עם מארסיאס.

מאפיינים נוספים

מארסיאס מוזכר כמייצג או אף כממציא אומנות הנגינה בחליל או כמקבל את אומנות המוזיקה בכלל. הוא היה עובד את קיבלי האלה-אם והלחין עבורה שיר בלווי חליל.
מארסיאס גם נקשר לדיוניסוס (כאחד ממשרתיו) שבתורו מזוהה עם ליבר - אל החירות הרומאי ופטרון הפלבס ברומא (שכבת העם הפשוט). כך כנראה נקשר גם מארסיאס ברומא בזכויות ובחירות הפלבס ומאבקו באפולו כמאבק בין העם הפשוט לאצולה. בני בית האב הפלבאי המרקי טענו שמוצאם ממארסיאס. גאיוס מרקיוס רוטילוס (בן בית אב זה) היה לפלבאי הראשון שמונה לדיקטטור ולקנסור (משרות פוליטיות בכירות של הרפובליקה הרומית). בתחילת המאה ה-3 לפנה"ס הוא העמיד בפורום הרומאי פסל של מארסיאס באזור הקומיטיום שם נערכו עצרות עם ונאומים פוליטיים. הפסל נשאר לעמוד שם כ-300 שנה ונהיה כך קשור לזכות חופש הדיבור ולהפגנות הפלבס. לפסל הייתה דמות של סילנוס הנושא נאד יין על כתפו השמאלית ומרים את ידו הימנית. לעיתים קרובות הפסל שימש לתליית השמצות וגסויות. צאצא של גאיוס זה, לוקיוס מרקיוס קנסורינוס הטביע מטבעות עם דמות מארסיאס חובש את המצנפת הפריגית מסמלת החירות בימי מלחמת המעמדות של סולה בשנות ה-80 לפנה"ס (לוקיוס לבסוף הוצא להורג בידי סולה המנצח שהגביל את זכויות הפלבס). כמה קולוניות רומאיות העתיקו את המנהג הרומאי והעמידו גם כן פסל של מארסיאס בפורום שלהן כסמל לעצמאותן.
יבגני צ'ופלינסקי

פשעיו

צ'ופלינסקי הואשם בכך שרצח 19 יצאניות וביתר את גופותיהן, כשרבות מהן נמצאו ללא לב ושעליהן חרוטים סימני כת השטן. סימנים שקיווה שיסייעו להטעות את חוקרי המשטרה.

סדרת הרציחות והחקירה

הרציחות החלו בשנת 1998 כשבצדי הדרכים, סמוך למזבלות ובצדי היערות שבעיר נובוסיבירסק נמצאו שרידי גופות של יצאניות. לידן נמצאו קמעים שונים. הגופות היו מבותרות ועל עורן היו סימני פנתגרם וחצים, מה שהקשה תחילה על חוקרי המשטרה לעלות על עקבות הרוצח ולהבין באם זה בוצע כחלק מטקס כלשהו או באמת על מנת להטעות את השוטרים ולכן נשלחו חוקרים פדרליים ממוסקבה.
הסברה הייתה שהרוצח היה משוכנע שלא יעלו על עקבותיו ולכן לא הסתיר את הגופות אלא השאירן במקומות שקל היה למצוא אותן, אלא שכל הגופות שנמצאו הושחתו כך שלא ניתן היה לזהותם בנקל.
לבסוף, הצליחו החוקרים לאגד את כל הרציחות לסדרת רציחות ולהבין שכל הנרצחות נהרגו על ידי אותו אדם וכי למעשה מדובר ברוצח סדרתי. הרציחות פסקו במפתיע בשנת 2006 ולא בוצעו יותר רציחות באופן שכזה, לא בנובוסיבירסק ולא באף עיר אחרת ברוסיה. ממצא שהחוקרים הצליחו להצליב מנתוני משרד הפנים של רוסיה. החוקרים סברו שהרוצח נעצר או מת.

מעצר החשוד הראשון

באוקטובר 2015, לאחר שועדת החקירות של רוסיה הצטרפה לחקירת המקרה, נעצר חשוד, נהג מונית בן 39 בשם אלכסיי איוואנוב, שהחוקרים הפדרליים חשדו שהוא המטורף מנוביסיבירסק. בנובמבר 2016 הוא נשלח למאסר ממושך.

מעצרו של צ'ופלינסקי

ברם, ב-21 באפריל 2016 ועדת החקירות של רוסיה דיווחה על מעצרו של יבגני צ'ופלינסקי, שוטר לשעבר במשטרת רוסיה, בן 51, שהפך לחשוד המרכזי בתיק (זאת לאחר שבניסיון לאתר את הרוצח, כ-5,000 גברים מקומיים נתבקשו למסור בדיקות דנ"א וכ-8,000 עדים תושאלו).

משפטו

בינואר 2017 נערכה לו בדיקה פסיכיאטרית והוא נמצא כשיר למשפט. ב-14 באפריל 2017 התובע הכללי הרוסי האשים אותו ברצח 19 נשים ואומנם תחילה דחה את כל הטענות נגדו אך לבסוף הודה במיוחס לו וטען כי במעשיו ביקש 'לטהר את הרחובות': "אני לא פו הדוב, אך גם רחוק מלהיות מפלצת", טען לאורך המשפט, "רציתי לנקות את הרחובות מזנות". בהמשך התברר שהוא עוכב על ידי משטרת נובוסיבירסק כבר בשנת 2006 בחשד למעורבות ברציחות, אך הוא שוחרר בשל חוסר ראיות.
ב-28 בפברואר 2018 נידון בבית המשפט בגין ביצוע 19 רציחות וגניבה. גזר הדין הסופי ניתן ב-6 במרץ 2018 שבו צ'ופלינסקי נידון למאסר עולם לכל חייו ללא אפשרות חנינה.
סימניה (אתר אינטרנט)

המלצות ספרים אישיות

בלב המערכת של סימניה נמצא אלגוריתם סינון שיתופי (Collaborative Filtering) הלומד את טעמם של הקוראים ומציג לכל קורא את האנשים בעלי הטעם הדומה ביותר לשלו בספרים. מתוך קבוצה זו מופקת רשימת קריאה מומלצת.
איוואן דה לה פנייה

קריירת המועדונים

דה לה פנייה החל את דרכו במחלקת הנוער של ברצלונה בשנת 1991. הוא החל לשחק בברצלונה ב', קבוצת המילואים של המועדון, ב-1993, ושיחק במסגרתה בסך הכול 37 פעמים. תחת המאמן יוהאן קרויף, הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בספטמבר 1995, והבקיע שער בניצחון 0-2 על ריאל ואיאדוליד. בעקבות הכישרון שהפגין, הוא נחשב בגיל 19 לממשיך דרכו של ז'וזפ גוארדיאולה בברצלונה. הוא כבש שבעה שערים במהלך עונת הבכורה שלו בקבוצה, אך בהדרגה סבל מירידה במעמד שהעניק לו קרויף.
לאחר הגעתו של בובי רובסון לברצלונה ב-1996, לדה לה פנייה ניתנה הזדמנות נוספת לבסס עצמו כשחקן משמעותי בקבוצה. הוא פיתח תיאום מצוין בחלק ההתקפי עם רונאלדו, והיה אחד מהשחקנים הבולטים בברצלונה, שזכתה בעונת 1996/1997 בשני תארים - גביע המלך הספרדי וגביע אירופה למחזיקות גביע, וכן המשיכה לזכייה בסופר קאפ האירופי בעונה שלאחר מכן. הוא אף נבחר על ידי העיתון "אל פאיס" לשחקן הצעיר המצטיין של המועדון פעמיים רצופות ב-1996 וב-1997.
בעונת 1997/1998 זכה דה לה פנייה עם ברצלונה באליפות ספרד הראשונה שלו, אך סבל מירידה חוזרת במעמדו, תחת המאמן ההולנדי לואיס ואן חאל. העונות שלאחר מכן סימנו את דעיכת הקריירה של דה לה פנייה. הוא הועבר ללאציו מהסרייה א' ב-1998, אך לא הצליח לבסס את מעמדו כשחקן משמעותי באיטליה. בעונת 1999/2000 הוא הושאל לאולימפיק מרסיי הצרפתית, ולא נחל הצלחה גם בקבוצה זו. בעונת 2000/2001 הוא חזר בהשאלה לברצלונה, ושיחק במדיה 9 פעמים בלבד. דה לה פנייה חזר ללאציו, ובעקבות מיעוט דקות המשחק שלו הוא שוחרר מהמועדון ב-2002.
לאחר עזיבתו את לאציו עבר דה לה פנייה לאספניול הספרדית. במדי אספניול, על אף שלא הבקיע שערים רבים, הוא חזר להציג את היכולת הטובה מתחילת דרכו, והיה שחקן חשוב בקישור המרכזי של הקבוצה. ההישג הטוב ביותר שלו עם אספניול היה המקום החמישי בליגה הספרדית ב-2005. בעונת 2005/2006 הוא זכה עם הקבוצה בגביע המלך הספרדי, ובעונת 2006/2007 סייע לה להעפיל עד לגמר גביע אופ"א, שהסתיים בהפסד לסביליה.
בין השנים 2007 ו-2009 סבל דה לה פנייה מפציעות סדרתיות, שגרמו לו להחמיץ משחקים רבים. אף על פי כן, הוא קיבל ביולי 2009 את תפקיד הקפטן של אספניול מראול טאמודו.
במאי 2011 הכריז על פרישתו מכדורגל.

נבחרת ספרד

בצעירותו שיחק דה לה פנייה בנבחרת ספרד עד גיל 21, יחד עם מספר שחקנים בולטים נוספים לעתיד - ראול, פרננדו מוריינטס וגאיסקה מנדייטה. הוא השתתף עם הנבחרת באליפות אירופה עד גיל 21 ב-1996, והגיע עמה עד לגמר הטורניר. באותה שנה הוא שיחק גם במסגרת אולימפיאדת אטלנטה.
למרות זאת, בנבחרת הבוגרת של ספרד ערך דה לה פנייה את הופעת הבכורה שלו רק בפברואר 2005, במשחק מוקדמות גביע העולם נגד נבחרת סן מרינו. במהלך אותה שנה הוא הופיע חמש פעמים במדי הנבחרת הלאומית; הוא לא זומן לבסוף למונדיאל 2006, והיו אלה הופעותיו היחידות במדי הנבחרת.