google/wiki40b huggingface dataset:
סוויטת מסקרד

סוויטת מסקרד (רוסית" 'Сюита Маскарад' אנגלית:'Masquerade Suite') היא סוויטה שחוברה על ידי המלחין הארמני אראם חצ'טוריאן בשנת 1944.
הסוויטה מבוססת על מוזיקה שכתב חצ'טוריאן למחזה של מיכאיל לרמונטוב נשף המסכות ומכאן שמה 'מסקרד' שפירושה ברוסית מסכה. הסוויטה מפורסמת בעיקר בזכות הוולס שמבוצע רבות בקונצרטים ומשמש הרבה כמוזיקת רקע לסרטים ותוכניות.
עזרא רוסינק

עזרא רוסינק (1914 בליבאו - 1991 בירושלים) היה ממנהיגי תנועת בית"ר בלטביה בשנות השלושים של המאה העשרים. בשנות השישים היה ממנהיגי התנועה הציונית המחתרתית בריגה ברית המועצות.

חייו

עזרא רוסינק נולד ליוסף רוסינק ולרחל לבית רייבמן, אח בכור להדסה ולמרים. עזרא למד בבית ספר יהודי ועם סיום לימודי התיכון נסע ללימודי שענות בעיר בזנסון בצרפת. עם חזרתו לליבאו הצטרף לעסק של אביו לייצור ושיווק שעונים. במקביל היה פעיל מאוד בתנועה הציונית ובשנים 1938–1940 שימש כמזכיר הסניף המקומי של בית"ר בעירו. ב-1938 נשא לאשה את רוזה ברון, ילידת ליטא שגדלה כמוהו בליבאו, וב-1940 נולדה בתם הבכורה אילנה. ב-14.6.1941 ערך השלטון הסובייטי מבצע טיהור של האזורים המסופחים לברית המועצות, ועזרא הוגלה עם משפחתו לסיביר. בזמן שהותם בסיביר נספתה אחותו הדסה בגטו ריגה יחד עם בנה הקטן דני. 
ב-1947 חזרה משפחתו של עזרא לריגה ושנתיים מאוחר יותר נולד לעזרא ולרוזה בנם יוסף. בתחילת 1950 הודיעו השלטונות לעזרא שזכאותו לגור בערים גדולות בוטלה. עזרא שהבין שזהו צעד בדרך לגירוש נוסף לסיביר, ברח עם משפחתו ונדד ממקום למקום בתקווה לחמוק מהשירות החשאי הסובייטי. רק ב-1963 ,לאחר שרחל, אימו של עזרא הצליחה לקבל אישור יציאה, עברו עזרא ומשפחתו לריגה והגישו גם הם בקשה להיתר יציאה. בעקבות הגשת הבקשה (שנענתה בשלילה) סולקה בתו של עזרא מבית הספר לרפואה. 
רק ב-1971 קיבלו עזרא ומשפחתו היתר יציאה ובתחילת אפריל 1971 עזבו את ריגה ברכבת, בדרכם לווינה. עם צאתם, לקה עזרא רוסינק בהתקף לב. הוא הגיע לבסוף לירושלים אך ההתקף פגע בו קשות וגרם למוגבלות פיזית בהמשך חייו, עד מותו בביתו בירושלים כעבור עשרים שנה.

פועלו

שנות השישים התאפיינו בצמיחה מהירה של התארגנות יהודית-ציונית. צמיחה זאת וריבוי קבוצות שהתארגנו באופן ספונטני דרשו מסגרת שתנווט את הפעילויות המחתרתיות על-מנת לייעל את השימוש במשאבים הדלים להשגת מירב התוצאות. במספר ערים של ברית המועצות התארגנו "ועדי תיאום" לצורך תיאום פעילות ואף נוצר שיתוף פעולה בין הוועדים של הערים השונות ושיתוף משאבים בהפצת חומר מודפס בהוצאה לאור עצמית ומחתרתית (סמיזדאט). עם שיבתו לריגה ב-1963 החל עזרא לפעול בדרכים שונות כדי להפיץ את הציונות בין יהודי המקום. הוא עמד מאחורי תרגומו והפצתו המחתרתית של הספר אקסודוס של ליאון יוריס, שהשפעתו על הקוראים הצעירים בברית המועצות הייתה גדולה. 
בנוסף יזם את תרגומם של מאמרים רבים מהעיתונות המערבית ומאמרים בנושאים יהודיים שיצאו לאור ברוסית לפני השלטון הקומוניסטי. בריגה ייצג את הקבוצה של "המבוגרים", בעיקר יוצאי בית"ר שלפני מלחמת העולם השנייה. לאחר ניסיון כושל של חטיפת מטוס ובריחה מברית המועצות שארגנה באוגוסט 1970 קבוצה שהתארגנה באופן עצמאי ("מבצע חתונה") עברה הפעילות המאורגנת של הקבוצות הפעילים להתמקד בהגברת הלחץ על השלטונות. או אז עבר מאבק יהודי ברית המועצות משלב של פניות אישיות לאפשר את יציאתה של משפחה זו או אחרת לשלב של מאבק ציבורי גלוי בעד מימוש זכות היציאה ועלייה לישראל. לחץ זה בא לידי ביטוי גם בשביתות שבת במספר ערים סובייטיות ואף בתוך מבנה הפרלמנט הסובייטי. המאבק זכה לתהודה רבה בעיתונות העולמית והפגנות התארגנו בערים שונות בעולם. פניות קבוצתיות ופומביות נשלחו הן למוסדות בברית המועצות, הן למוסדות בינלאומיים. עזרא רוסינק וחברו בובי צייטלין הובילו את הקבוצה הריגאית בפעילויות אלה, שהובילו בסופו של דבר לפריצת השערים.
העצם

העצם (בצרפתית L'os) מחזה תיאטרון על פי סיפור מאת בירגו דיופ שהועלה בסוף שנות ה-70 בתיאטרונו של פיטר ברוק, "תיאטרון בוף דה נור" בפריז. המחזה עובד ונכתב מחדש באמצעות ז'אן-קלוד קרייר ופיטר ברוק. הועלה בשנת 1995 בתיאטרון הטכניון בבימוי אוריאל זוהר ובתרגומו.

תוכן העלילה

מתנפש הוא אבי המשפחה בכפר קטן מאוד בסנגל. הוא מנסה לשלוח הודעה לחברו מוסא, הנמצא מרחק הליכה של ארבעה ימים ולילות. מתנפש מכתיב את ההודעה לבנו, אך בנו איננו יכול לכתוב את המכתב הזה, משום שאין בו מילים. למעשה, מתנפש מעביר לבנו צעקות, המבוססות על שפת ג'יבריש שאין לה מובן מילולי. ולכן בנו שאיננו מיומן בשפה זו, איננו מבין כיצד לכתוב הודעה שכזו. לכן אביו כועס ומסלק אותו מביתו, למרות התנגודותה של אוה, רעייתו. הוא מזמין חבר מהכפר, בשם נדיוגו דין. נדיוגו דין מבין את ההודעה, וגם מסוגל לחזור עליה, בדיוק נמרץ, ובאותם טונים של זעם וכעס.
נדיוגו דין יוצא למסע אל כפרו של מוסא. בהגיעו לכפר כעבור ארבעה ימים ולילות, הוא איננו מצליח לשכנע את מוסא, בדבר המסר. שהרי זהו מסר בלתי-מילולי, ומוסא מתנהג כאילו איננו מבין את משמעותו. ברור שהוא כן מבין, אך הבקשה או הדרישה מצד מתנפש, כנראה איננה מוצאת חן בעיניו. במהלך הדיון הסוער, נשמעת לפתע געיית פרה. והיא, אם כן, הפתרון למצב. נדיוגו דין לוקח את הפרה וחוזר לכפרו. 
שעה שמוסא ואימו כואבים את אובדן הפרה. אימו מסבירה למוסא, שכל רכושו הוא רכושו של מתנפש, אבל גם כל רכושו של מתנפש הוא רכושו של מוסא. מוסא מבין את המסר ויוצא גם הוא בדרכו לכפרו של ידידו מתנפש, על מנת לנסות להחזיר לעצמו את הפרה.
כאשר מתברר למתנפש שהגיעה פרה לכפר, הוא עדיין לא יודע שזו הפרה שמוסא שלח אליו. לכן הוא טוען שעליהם לחלוק ביניהם אותה. כפי שנהוג בכפר, כל פעם שמגיעה פרה כולם מתחלקים בה. גם אם היא שייכת לאדם אחד. כמובן, בתנאי שהוא יקבל את חלקו, עצם הירך. אלא שאז מתברר שנדיוגו דין חזר ועימו הפרה. ברגע זה משתנה תפיסת עולמו של מתנפש. ואפילו ראש הכפר מגיע על מנת לשכנעו לחלוק את הפרה עם כל הכפר. לאחר מאמצי שכנוע ארוכים וקשים משכנעים אותו. והוא, כמובן מאליו, יקבל את עצם הירך.
בתמונה הבאה רואים את אנשי הכפר שיכורים. הם אכלו את הפרה ושתו לשכרה. ואליהם מגיע מוסא. הוא מחפש את חברו מתנפש, אך כולם מזהירים אותו שזו לא השעה הנכונה לבוא אליו, מסיבות ברורות. מוסא איננו מבין. והולך אל ביתו של מתנפש.
בביתו, מתנפש מסביר לאוה רעייתו, מה יהיה עליה לעשות כדי לבשל את העצם והבשר סביבה. היא מקבלת את כל הסבריו ומנסה לבצע בהתאם. ואז מגיע משפט מפתח, שבו משתמש מתנפש בדברו עם אוה על העצם:
"מתנפש: 'אוה, היכן העצם?'
אוה: 'העצם כאן'"...
באותו רגע ממש, מגיע מוסא אל ביתו של מתנפש. האחרון נבהל ומנסה להימנע מלפגוש אותו. אלא שמוסא נכנס, ומנסה להסכיר למתנפש את יחסיהם מן העבר. אלא שחברו, מתנפש, מסתייג ממנו ומזכרונותיו. ומאחר שהוא רואה שמוסא, ידידו מן העבר, איננו עוזב את ביתו, הוא מתחזה לחולה.
אצטדיון פיליפס

היסטוריה

אצטדיון פיליפס נחנך בשנת 1913 כמתחם ספורט. בשנת 1933 נבנה היציע הראשון שהיה מסוגל לאכלס כ-900 צופים. בשנת 1941 נערכו באצטדיון שיפוצים ותכולתו הוגדלה לכ-18,000 מקומות ישיבה.
לקראת סופה של מלחמת העולם השנייה, הותקפה העיר איינדהובן, ונזק נגרם לאצטדיון. בשנת 1958, הורחבה תכולת האצטדיון לכ-22,000 מקומות ישיבה. בין השנים 2000 ל-2002, עבר האצטדיון סדרת שיפוצים שבמסגרתה הוגדלה תכולת האצטדיון ל-35,119 מקומות.
האצטדיון אירח מספר פעמים את משחקי נבחרת הולנד. הראשון שבהם נערך ב-17  בנובמבר 1971, במסגרת במוקדמות יורו 1972 נגד נבחרת לוקסמבורג. באותו משחק ניצחה הולנד בתוצאה 8 - 0.
בקיץ 2005 החליט הוועד המנהל של הקבוצה להסיר את כל הגדרות שמונעות מהאוהדים לפרוץ למגרש.
הגדרות הוחלפו במעקה נמוך בגובה 90 ס"מ. הקבוצה הודיע שאוהד לא מורשה אשר יכנס לכר הדשא יקנס ב-15,000 יורו ויורחק ממשחקי הקבוצה למשך 10 שנים.כל זאת במטרה להעצים את חווית הצופה במשחקי הקבוצה.
אופ"א העניקה לאצטדיון תקן של 4 כוכבים, עובדה המאפשרת לו לארח את גמר גביע אופ"א. בשנת 2006 אירח האצטדיון את גמר הטורניר, בו ניצחה סביליה את מידלסברו בתוצאה 4 - 0.
סוזן פליטווד

ביוגרפיה

פליטווד נולדה בסנט אנדרוז שבסקוטלנד. היא הייתה בתם של ברידג'ט מורין (שם נעורים בררטון) וג'ון ג'וזף קלס פליטווד, שהיה קצין בחיל האוויר המלכותי. היא אחותו הגדולה של המוזיקאי והשחקן מיק פליטווד (ממייסדי להקת הרוק פליטווד מק). בשנים לפני מלחמת סיני (Suez crisis) חייתה המשפחה במצרים שם הוצב אביה. אחר כך הם חיו בנורווגיה, כאשר ג'ון פליטווד קיבל משרה של נאט"ו. בנורווגיה שיחקה סוזן לראשונה בהצגה בבית הספר בתפקיד יוסף מהברית הישנה. כשחזרה לאנגליה למדה במנזר ואחת הנזירות עודדה אותה ללמוד משחק. בגיל 16 היא קיבלה מלגה לאקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה (RADA).
ב-RADA זכתה פליטווד במדליית זהב על הופעתה בהפקה של סטודנטים. ב-1964 אחרי הלימודים הצטרפה ללהקת התיאטרון "ליברפול אברימן" שם מונה לבמאי חברה ללימודים, טרי הנדס . ב-1967 עבר הנדס לעבוד עם הלהקה השייקספירית המלכותית (RSC) ופליטווד עברה בעקבותיו. ב-1968 הופיעה בסטרטפורד בתפקיד קסנדרה במחזה "טרוילוס וקרסידה" ובתפקיד רגן במחזה "המלך ליר". ב-1969 שיחקה בתפקיד כפול של ת'איסה ומרינה במחזה "פריקלס" בבימויו של הנדס.
ב-1974 שיחקה פליטווד בתפקיד אימוג'ן בהפקה של ג'ון ברטון למחזה "סימבלין". ובהמשך לוהקה לתפקידים ראשיים רבים. ב-1977 שכנע אותה הבמאי פיטר הול להצטרף אליו ללהקת התיאטרון של התיאטרון הלאומי. שם שיחקה בתפקיד אופליה לצדו של אלברט פיני שגילם את המלט, ובנוסף קבלה מגוון רחב יותר של תפקידים במחזות. בתחילת שנות השמונים של המאה העשרים הופיעה בשתי להקות התיאטרון, בין השאר בתפקיד בלתי נשכח כרוזלינד במחזה "כטוב בעיניכם". העונה האחרונה בה שיחקה עם הלהקה השייקספירית המלכותית הייתה בשנים 1990/91.

חיים אישיים

פליטווד מעולם לא התחתנה. בן זוגה בתקופה לפני מותה היה במאי התיאטרון סבסטיאן גרהם-ג'ונס.
היא נפטרה בסולסברי, וילטשייר, אנגליה בגיל 51 אחרי מאבק ממושך בסרטן השד.
אמנון כהן

ביוגרפיה

אמנון כהן נולד בשבועות (ו' בסיוון) ה'תש"ך בסמרקנד שבאוזבקיסטן שהייתה חלק מבברית המועצות באותה העת, ועלה לישראל בשנת 1973. למד בישיבת נחלים וסיים לימודי מכניקה במגמה מקצועית. מגיל 16 עבד ובמקביל למד בבית ספר תיכון ערב. שירת בצה"ל בחטיבת הצנחנים ובזמן שירותו הצבאי נישא. הוא בעל תואר ראשון במנהל עסקים מהקריה האקדמית אונו.
לפני ואחרי שירותו הצבאי עבד במפעל מנועי בית שמש, ממנו פרש לעסקים פרטיים ופעילות פוליטית.
כהן מתגורר ברחובות, נשוי לפנינה, אב לארבעה.

חשדות לשחיתות

קטע זה אינו מעודכן, ומאז העריכה האחרונה של הערך אירעו מאורעות הדורשים את עדכונו. 
ב-10 במרץ 2016 פורסם בתוכנית "עובדה" תחקיר לפיו קיבל כהן טובות הנאה שונות, חלקן בעלות אופי מיני, מהברוקר ואיש העסקים דניאל מולקנדוב (שהוא עבריין מורשע), ובתמורה פעל לחוקק ולקדם חוקים בתחום שוק ההון שיסייעו לפעילותו ולעסקיו של מולקנדוב. המשטרה פתחה בחקירה לאחר שמולקנדוב פנה אליה וביקש להיות עד מדינה, אך הפרקליטות בחרה לסגור את התיק. כהן הכחיש את שיוחס לו בתוכנית. בדצמבר 2016 החקירה נפתחה מחדש במהלכה כהן נעצר ונערך לו עימות עם עדה שהגיעה מחו"ל. ב-7 בדצמבר 2016 האריך בית משפט השלום בראשון לציון את מעצרו בשבוע ימים.
עוגת גזר

היסטוריה

מקורה של העוגה בימי הביניים, תקופה בה הממתיקים היקרים מאוד היו נחלתם של האצולה, ופשוטי העם המתיקו את לחמם בגזר שהיה מוצר זול ונפוץ.
במהלך מלחמת העולם השנייה, בשל הקיצוב שהוחל בבריטניה, הפכה עוגת הגזר פופולרית ביותר.
העוגה הפכה פופולרית בארצות הברית החל משנות ה-60 של המאה ה-20 עת הוגשה בקפיטריות בבתי הספר ומקומות העבודה. בשנות ה-70 הייתה העוגה אחת העוגות הפופולריות בארצות הברית, אולם עם השנים סר חינה.

רכיבים

העוגה מכילה קמח, סוכר, ביצים וגזר. יש המוסיפים לעוגה גם אגוזים, צימוקים, אננס וקוקוס.
בצפון אמריקה נהוג לצפות את העוגה בציפוי לבן אופייני, עשוי מגבינת שמנת ואבקת סוכר מוקצפים.
מכיוון שהירק, גזר, הוא מרכיב מעט מפתיע בעוגה מתוקה, ישנם הנרתעים מאכילת עוגה זו. זו גם כנראה הסיבה לכך שבדיחות רבות עוסקות בעוגה, והזמנתה במסעדה או אכילתה משמשים כאלמנט קומי וכגורם הפתעה בבדיחות אלה.
יוליה הצעירה

ביוגרפיה

יוליה נולדה בשנת 19 לפנה"ס, אמה הייתה יוליה, בתו של אוגוסטוס ואביה היה מרקוס ויפסניוס אגריפס, מצביאו הבכיר ביותר של אוגוסטוס. היא הייתה גם בתו החורגת של הקיסר טיבריוס, דודתו של הקיסר קליגולה מצד אמו, בת דודה מדרגה שנייה של הקיסר קלאודיוס ודודה רבא של הקיסר נירון מצד אמו.
בשנת 5 לפנה"ס או 6 לפנה"ס סבה אוגוסטוס חיתן אותה עם הפוליטיקאי הרומאי לוקיוס אמיליוס פאולוס שהיה קרוב משפחתה. לזוג נולדו שני ילדים, מרקוס אמיליוס לפידוס ואמיליה לפידה.
יוליה הוגלתה מרומא בשנת 8 לספירה לאי טרימיטי, כביכול זה היה עונש על ניאופיה עם הסנאטור דקימוס סילנוס אולם מכיוון שבעלה הוצאה להורג זמן קצר אחר כך באשמת בגידה ייתכן שהמניע להגליה היה פוליטי.
בעת שהייתה בגלות נולד ליוליה ילד, אוגוסטוס דחה את הפעוט והורה על הוצאתו להורג. יוליה שרדה כעשרים שנה בגלות בזכות עזרתה של סבתה החורגת ליוויה, היא נפטרה בשנת 28 לספירה.
קירסטי אלי

השנים הראשונות

קירסטן לואיס דיל נולדה בוויצ'יטה, קנזס שבארצות הברית למשפחה נוצרית-מתודיסטית. אמהּ הייתה עקרת בית ואביה היה בעל חברת עצים. יש לה שני אחים, קרייג וקולט. היא למדה בתיכון המקומי והפכה להיות מעודדת. ב-1969 החלה ללמוד באוניברסיטת קנזס.
ב-1981 אמהּ נהרגה ואביה נפצע בתאונת דרכים שנגרמה על ידי נהג שיכור.

קריירה

הופעתה הקולנועית הראשונה של אלי הייתה בתפקיד סגן סאביק, קצינה וולקאנית צעירה, בסרט "מסע בין כוכבים 2: זעמו של חאן", לצידם של ויליאם שאטנר ולנרד נימוי. אלי החלה לשחק בסדרה "חופשי על הבר" בשנת 1987, והשתתפה בסדרה עד 1993. ב-1989 כיכבה לצד ג'ון טרבולטה בקומדיה הרומנטית "תראו מי שמדבר", שהייתה הראשונה בטרילוגיה שתכלול בהמשך את "תראו מי עוד מדבר" (1990) ו"תראו מי מדבר עכשיו" (1993). כמו כן שיחקה בתפקיד הראשי בקומדיה למבוגרים "בגידה נעימה". ב-1995 שיחקה בסרט מותק, הילדות התחלפו בכיכובם של התאומות מרי קייט ואשלי אולסן. בין השנים 1997 ו-2000 הייתה השחקנית הראשית והמפיקה בסדרה "הארון של ורוניקה". ב-2010 היא כיכבה בסדרת ריאליטי, "החיים הגדולים של קירסטי אלי", בה מוצג תהליך הירידה במשקל שאותו היא העלתה עם השנים.  ב-2011 השתתפה אלי בעונה ה-12 של "רוקדים עם כוכבים (ארצות הברית)" והגיעה למקום השני. ב-2012 השתתפה אלי בעונה נוספת של התוכנית, עונת אול סטארז, שבה התחרו מתמודדים שלא ניצחו בעונות קודמות. בעונה זו סיימה אלי במקום השביעי. ב-2016 השתתפה בסרט "אהבה בהפרעה".
במהלך הקריירה שלה זכתה אלי בשני פרסי אמי. שתי המועמדויות הראשונות שלה לפרס לא צלחו, אך המועמדות השלישית, בשנת 1991, זיכתה אותה בפסלון עבור תפקידה ב"חופשי על הבר". על תרומתה לקולנוע היא קיבלה כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד.

חיים אישיים

אלי הייתה נשואה לבוב אלי משנת 1970 עד 1977. לבעלה השני, פרקר סטיבנסון, היא הייתה נשואה מ-1983 עד 1997.
היא גדלה כמתודיסטית, אך ב-1979 אלי הצטרפה לכנסייה הסיינטולוגית. בעבר הייתה מכורה לסמים, והיא סיפרה שהחיבור לדת עזר לה להיגמל. היא נחשבת אחת התורמות הגדולות ביותר לכנסיית הסיינטולוגיה.
היסטוריה פמיניסטית

הבנת ההיסטוריה הפמיניסטית

היסטוריה פמיניסטית משלבת חיפוש אחר חוקרות מן העבר, עם פרספקטיבה פמיניסטית מודרנית לגבי כיצד ההיסטוריה הושפעה על ידן. ההיסטוריה הפמיניסטית אינה אך ורק התמקדות בסיפור מחודש של ההיסטוריה מנקודת מבט של נשים, אלא היא מפרשת את ההיסטוריה מפרספקטיבה פמיניסטית. היסטוריוניות פמיניסטיות כוללות "חקר התרבות והחברה" בתיאור תפקיד ההיסטוריון. ההיסטוריה הפמיניסטית נולדה כתחום כאשר נשים החלו בכוונה תחילה לתעד את ההיסטוריות שלהן ושל נשים אחרות, מתוך מודעות שההיסטוריות של נשים שקדמו להן לא תועדו, או הועלמו, ולכן נחשבות כלא היו. כמה מנשים אלה בתחילת ובמהלך התפתחות התחום, גם דאגו לתעד ספציפית את ההיסטוריה של תנועת הנשים וקמפיינים פמיניסטיים, כמו תנועת הסופרג'יזם. ביניהן, סילביה פנקהרסט, סוזן ב. אנתוני ואודרי לורד.
היסטוריוניות פמיניסטיות אוספות חומר כדי לנתח אותו, ומנתחות כדי לייצר חיבורים. הן לא רק מתעדות היסטוריה של נשים, אלא מבקשות לייצר נקודות חיבור עם "ההיסטוריה הציבורית". מטרה נוספת של תחום ההיסטוריה הפמיניסטית היא העלאת החומרים למסדי נתונים דיגיטליים, המאפשרים מחקר מקיף יותר, וכן הצגה של היסטוריות אלטרנטיביות (בין אם בעובדות המוצגות או הפרשנות שבהן) כדי לחזק את הידיעה האקדמית והציבורית שאין היסטוריה אחת בלבד.

שילוב היסטוריות

היסטוריוניות פמיניסטיות חוקרות בעיקר שתי היסטוריות ספציפיות. הראשונה היא ההיסטוריה הציבורית, כפי שהיא מצטיירת על פי אירועים פוליטיים ובתיעוד עיתונאי. השנייה היא ההיסטוריה של נשים וניתוח של מקורות ראשוניים. השילוב של שתי היסטוריות אלה מסייעת לחוקרות לבחון את העבר דרך עדשה פמיניסטית. פרופסור פיטר פיילין מאוניברסיטת צפון קרוליינה כתב במאמרו "אינטגרציה של היסטוריית נשים והיסטוריה רגילה" (Integrating Women's History and Regular History) ש"המטרה היא לעזור לתלמידים להבין את הערכים וההתנהגות של אנשים שאינם דומים להם. דרך עדשת ההיסטוריה אנו נכנסים לתוך חייהם של אנשים אחרים, מנתחים את הכוחות שעיצבו את החיים האלה, ובסופו של דבר מבינים דפוסים של תרבותיות". הוא ציין כיצד התפישה של ההיסטוריה של נשים לעומת ההיסטוריה ה"רגילה" (אותה ניתן לתאר גם כהיסטוריה של גברים), אשר נכתבה בעיקר על ידי גברים, מחולקת ל"היסטוריה ציבורית" ו"היסטוריה ביתית", והוא טוען שהחלוקה בין השניים היא מלאכותית ומומצאת, ושצריך לראות את ההיסטוריה בצורה אחרת, משולבת יותר.
הרעיון הוא שהמרחב הביתי הוא המקום בו בנים גדלים, ואליו גברים שהם פוליטיקאים וגנרלים חוזרים בסוף היום, ושגם את ההיסטוריה של גברים אי אפשר להבין ללא הבנת ההיסטוריה של המרחב הפרטי, אישי וביתי. באותה מידה, החלטות של פוליטיקאים וגנרלים במרחב הפוליטי לא תמיד משפיעים באותו האופן על נשים, או על המרחבים הציבוריים והפרטיים, וגם הבנה זו נחוצה לראייה היסטורית הוליסטית.

היסטוריוגרפיה פמיניסטית

היסטוריוגרפיה פמיניסטית היא עוד היבט של היסטוריה פמיניסטית. ....
היער העקום

היער העקום (בפולנית: Krzywy Las) הוא חורשה של עצי אורן בעלי גזעים עקומים במערב פולין. היער ממוקם בפרובינציית פומרניה המערבית, באזור הכפר נובה צ'רנובו ובקרבת העיר גריפינו הקרובה מאוד לגבול עם גרמניה. החורשה שכוללת כ-100 עצי אורן ניטעה בשנת 1930, כאשר האזור היה תחת שליטת גרמניה כחלק מחבל פומרניה. 
כל גזעי העצים בחורשה פונים בחדות בזווית של כ-90 מעלות, מעט מעל חיבור הגזע לארץ, לכיוון צפון. לאחר ה״שבירה״ מתעקלים הגזעים בצורה מעוגלת לאורך של 1 עד 3 מטרים, עד להתיישרות והמשך צמיחת הגזע במאונך לקרקע.
ישנן סברות שהעצים ניטעו בתוך מתקנים שגרמו להם לצמוח עקום, איך אין לכך עדות או הסבר הגיוני. חוקרים העלו את ההשערה שהגזעים עוותו בכוונת תחילה כדי שיתאימו לחיתוך לרהיטים או לחלקי אוניות. אחרים טוענים כי סופת שלג קשה היא זו שגרמה לעצים להתעקם בצורה כזו, אך איש אינו יודע את הסיבה האמיתית.
עמנואל בארי

ביוגרפיה

בארי נולד בשם אֶמיליו גָ'קוֹבּוֹ אנטונינו ברטווס (Beretvás) בשנת 1927 בפלרמו שבסיציליה, איטליה, הצעיר משלושת ילדיהם של רֶנֶה (לבית רייס) וד"ר ליאופולד ברטווס. אביו היה רופא עור יליד בודפשט שבהונגריה שרכש אזרחות איטלקית וכיהן כמרצה לרפואה באוניברסיטת פלרמו . בשנת 1933 הגיעה המשפחה לתוניס, שם גדל בארי ושם עברו עליו שנות מלחמת העולם השנייה.
ב-1948, בתקופת ההפוגה השנייה במלחמת העצמאות, עלה לישראל במסגרת מח"ל ולחם בחטיבת הראל.
בארי היה בעל תואר מוסמך בהיסטוריה וגאוגרפיה מהאוניברסיטה העברית בירושלים, ובשנות ה-70 הורה בחוגים להיסטוריה ולתולדות האמנות באוניברסיטה העברית. שימש עורך בהוצאת כרטא ובמדור ההיסטוריה ב"אנציקלופדיה יודאיקה".
בשנת 1977 נישא לאורה שוַרץ-בארי (נולדה ב-1939), אתנוגרפית שעניינה קבוצות יהודיות בתפוצות ואוצרת במוזיאון ישראל. בני הזוג היו הורים לשני בנים: דוד וגד.
תרגומו הראשון של בארי, לספרו של פייר בול "הגשר על הנהר קוואי" , ראה אור בשנת 1958 (בעקבות הצלחת העיבוד הקולנועי שנעשה לו). יתר תרגומיו החלו להופיע קרוב לשלושה עשורים מאוחר יותר, מהמחצית השנייה של שנות ה-80 ועד ראשית המחצית השנייה של שנות ה-90, לאחר מותו – בהם בפרט (לפי סדר הופעתם) "פונטמרה" מאת איניאציו סילונה, "שם הוורד" לאומברטו אקו, "הטבלה המחזורית" מאת פרימו לוי, הרומנים "יומה של הלילית" ו"לאיש כגמולו" מאת לאונארדו שאשא, ספרו של מאריו ורגאס יוסה "מי הרג את פאלומינו מולרו?", "אלה תולדות" של אלזה מורנטה (תרגום שהוקדש לזכרו) ו"שניים מתוך שניים" מאת אנדראה דה קרלו.
בארי התגורר בירושלים. נפטר ב-1994. הותיר את אשתו ובניו. נקבר בהר המנוחות.
ג'ודוקא

ג'וּדוֹקָא או ג'וּדַאי (ביפנית: 柔道家) הוא אדם המתאמן בג'ודו. 
ההבדלים בין הג'ודוקא הם בחגורות – כאשר הג'ודוקא מתקדם, הוא מקבל חגורה לפי מספר השנים שבהן הוא מתאמן או לפי הצלחה בתחרויות (בחגורות הגבוהות יותר).
הג'ודוקא מתחיל בחגורה לבנה, וצריך להתאמן כ-14 שנה (בממוצע) בג'ודו על מנת לקבל את החגורה השחורה - החגורה שהיא כמעט הגבוהה ביותר בג'ודו. בין חגורות אלו, על הג'ודוקא לקבל את חגורות הקיו (級 ,kyū; הפירוש המילולי: "דרגה"), או חגורות החניך. צבען מצביע על רמת הג'ודוקא בתחום. החגורות, מהדרגה הנמוכה לגבוהה, הן: צהובה, כתומה, ירוקה, כחולה וחומה. לעיתים עליו לקבל גם את חגורות הביניים, שהן: צהובה-לבנה, צהובה-כתומה, כתומה-ירוקה וירוקה-כחולה. על מנת לקבל את החגורות יש לעבור מבחן. עם כל חגורה מתווספים עוד תרגילים בהם הג'ודוקא צריך להראות מיומנות ועליו לקבל ציון גבוה יותר.
לעומת ארצות אחרות בהן ניתן לעבור לחגורה חומה כבר בגיל 12 ללא ניקוד בתחרויות, לחגורות חומה ושחורה בישראל צריך גם להתקדם בתחרויות בהצטיינות (המעבר מחגורה כחולה לחומה עשוי להימשך בין 5 ל-6 שנים) ולהיות בגיל 15 ומעלה. כמו כן, על הג'ודוקא לעבור את המבחן עם ציון כמעט מקסימלי (בערך 100%). 
לאחר שהג'ודוקא עובר את המבחן, הוא מקבל את החגורה השחורה בדרגת דאן-1 (一段 ,Ichidan). "דאן" (段 ,dan) פירושו ביפנית "דרגה" או "שורה". על מנת לעבור את כל דרגות הדאן, על הג'ודוקא להתקדם בתחרויות במשך כ-20 שנה ואף יותר. רק מעטים מקבלים את חגורת "דאן השיש", היא החגורה האדומה-לבנה. מעטים עוד יותר אשר קיבלו את החגורה האדומה (דאן 9–10) ואת הדרגה הגבוהה ביותר דאן 12 קיבל רק מייסד הג'ודו לאחר מותו פרופסור ג'יגורו קאנו (嘉納治五郎 ,Kanou Jigorou. ביפנית שם המשפחה - במקרה זה קאנו - מופיע לפני השם הפרטי).
בריוניקס

בתרבות הפופולרית

הבריוניקס מופיע בעידן הקרח 3 בתור הטורף הענקי רודי שגדול יותר מהטירנוזאורוס והוא חובר לסמור באק (שהוציא לו שן תמורת עינו). הוא מופיע גם בסרט ההמשך בהופעה בודדת. הבריוניקס האמיתי היה קטן ממנו בהרבה (ואולם קרוב משפחתו, הספינוזאורוס היה הדינוזאור הטורף הגדול ביותר מעולם).
בריוניקס מצוי בסרטי פארק היורה (למעט השני) אך כשהוא נראה בתוך מפה, מוזכר או נצפה באינטרנט. הבריוניקס נראה על המסך רק בסרט עולם היורה: נפילת הממלכה, שם פרט שחודר דרך תעלה, מתקיף את פרנקלין וקלייר בתוך חדר מחשבים, אך הם לוכדים אותו בפנים. מאוחר יותר כמה בריוניקסים נתפסים ומובאים לספינה אך משוחררים.
כריסטופר קלאוויוס

לקריאה נוספת

* James M. Lattice, Between Copernicus and Galileo: Christoph Clavius and the Collapse of Ptolemaic Cosmology, University of Chicago Press, 1995, ISBN 978-0226469294
ענישה

ענישה היא הדרך של מסגרת חברתית כלשהי - מדינה, ארגון או קבוצה, להתמודד עם מי שמעשיהם חורגים במידה משמעותית מהנוהגים או הנורמות שנקבעו באותה חברה או ארגון, ומעוגנות בחוק או בתקנון של החברה, או קיימות באופן לא פורמלי. בתחום החינוך, ענישה יכולה להתממש כתגובה לחריגה מגבול מסוים, אותו הציב המחנך.
מהות הענישה היא פגיעה מדודה כלשהי באנשים שחרגו מנורמות המסגרת החברתית, ובאה בתגובה לפשע או להפרת הנורמות. מקובל לחשוב, שבהיעדר ענישה, תדורדר כל חברה אנושית לכאוס מוחלט.
בפסיכולוגיה התנהגותית (על פי גישת פרדריק סקינר) מוגדר עונש כגירוי שבא בעקבות תגובה, ומפחית את תדירותה (עד להכחדה).
חיזוק היא הפעולה ההפוכה מענישה ומטרתה היא לעודד ולהגביר התנהגות רצויה.

ההבדל בין ענישה להתעללות

הן בענישה והן בהתעללות ישנה פגיעה במושא הפעולה. ההבדל העקרוני בין ענישה להתעללות הוא הסיבתיות. ענישה היא תגובה לביצוע עבירה, בעוד שהתעללות נובעת אך ורק משרירות רצונו של המתעלל. ענישה מתיימרת להיות אובייקטיבית, ולטובת הכלל, בעוד שבהתעללות, הפוגע אינו מחפש צידוק אובייקטיבי לפגיעה במושא ההתעללות. לעיתים קרובות הגבול בין ענישה להתעללות הוא דק מאוד ותלוי בנסיבות.

היסטוריה של הענישה

בתנ"ך, העונש הראשון ניתן לאדם וחוה שהימרו את פי האלוהים ואכלו מעץ הדעת. עונשם היה סילוקם מגן עדן.
עונש מוקדם אחר המתואר בתנ"ך - ענישתו של קין, בעוון רצח אחיו, על ידי הגלייתו ממקום מושבו והפיכתו ל'נע ונד'.

ענישה ביוון העתיקה

בימי יוון העתיקה העונש המקובל היה בדרך כלל עבודות שירות, כמו במקרה של הרקולס שעונשו היה שלוש שנות עבודה במתפרה לצידן של נשים כהשפלה לכוחו הרב. במקרים חריגים של פשע חמור במיוחד כמו בגידה, הוציאו להורג, או שילחו לגלות. עונש ההגליה היה חמור מאוד ובדרך כלל אדם שהוגלה מת בגלות מחוסר יכולת לקיים את עצמו. עונש מיוחד היה האוסטרקיסמוס (ידוע בעברית כמשפט החרסים), אחת לשנה, אזרחי אתונה בחרו ללא כל האשמה או משפט, אדם שסר חינו בעינם, ורשמו את שמו על שברו של חרס ומי ש"זכה" במירב הקולות היה יוצא לגלות למשך 10 שנים.

ענישה בימי הביניים

הענישה בימי הביניים הייתה קשה. עונשי מוות בשיטות שונות ומשונות כגון העלאה על המוקד, תלייה, סקילה, מוות בעינויים וכו', היו נפוצות מאוד.
ענישה באמצעות השפלה בוצעה בשיטות כגון זפת ונוצות וקשירה אל עמוד הקלון.
באירופה, שיטות הענישה הושפעו מאוד מהממסד הדתי הנוצרי, ובמדינות האסלאם, מן הממסד הדתי המוסלמי.

ענישה מודרנית

בזמנים מודרניים העונשים הנהוגים הם, קנס, עבודות שירות, מאסר בבית הסוהר ואף הוצאה להורג. סוג העונש משתנה ממדינה למדינה וכן בהתאם לחומרת הפשע.

ענישה במסגרות חברתיות של בעלי חיים

ענישה קיימת גם אצל בעלי החיים, ומשמשת להשלטת רצון מנהיג הקבוצה או הלהקה, או כסנקציה עקב הפרת הנורמות הנהוגות בקבוצה.
מהות העונש יכולה לנוע בין נידוי מהקבוצה, לבין פגיעה פיזית של ממש שיכולה לגרום אפילו למוות.

עונש טבעי

בנוסף להענשה כצעד יזום על ידי גורם הדן במעשה ומחליט להעניש, מקובלת התייחסות לעונש טבעי - תוצאה הנובעת באופן טבעי ממעשה שלילי מסוים. זלילה של ממתקים, למשל, מביאה לעונש טבעי בדמות עששת והשמנה.
אנדראה מאפאי

חייו

כחסיד של וינצ'נצו מונטי, עיצב מאפאי, יליד מולינה די לדרו, חלק מן התרבות הספרותית הקלאסית של איטליה במאה ה-19. אחרי שסיים בהצטיינות את לימודיו בתורת המשפט, עבר לכמה שנים לוורונה, משם לוונציה ולבסוף למילאנו, שם נשא לאישה בשנת 1831 את הרוזנת קלרה ספינלי. השניים נפרדו בהסכמה הדדית ב-15 ביוני 1846.
מאפאי, שהיה בקיא בלשונות זרות, תרגם לאיטלקית יצירות אחדות מן הספרות האנגלית והגרמנית, בעיקר מחזות של שילר, אותלו והסערה של שקספיר, יצירות רבות של גתה (בהן פאוסט) ואת גן העדן האבוד של ג'ון מילטון. בתרגומיו חתר להתאים את החשיבה המקורית של המחבר לזו של קהל הקוראים האיטלקי. נוסף להיותו מתרגם, היה מאפאי גם משורר ואיש האסכולה הרומנטית. כלבריתן כתב למען ורדי את הלברית המפורסמת ל-הבנדיטים, שנושאה לקוח משילר, וכן שכתב כמה בתי שיר מן הלברית של פרנצ'סקו מריה פיאבה למקבת'. כמו כן היה הלבריתן של פייטרו מסקאני באופרות שלו Il Re a Napoli in Cremona משנת 1885 ו-Guglielmo Ratcliff משנת 1895, על פי המחזה של היינריך היינה משנת 1822, "ויליאם רטקליף". 
נוסף לוורדי, קשר מאפאי יחסי קרבה עם אחרים בחוגי התרבות האיטלקיים בתקופתו, ביניהם וינצ'נצו מונטי, אנטוניו רוזמיני, מריו רפיסארדי, קרלו טנקה, הצייר פרנצ'סקו אייץ והפסלים וינצ'צו ולה וג'ובאני דופרה. דמויות מפתח בתרבות האירופאית עברו גם הן בטרקלין ביתו במילאנו, בין השאר ליסט וסטנדל. ב-1879 מונה אנדראה מאפאי לסנאטור של ממלכת איטליה ולקח חלק בחיים הפוליטיים של ארצו. באמצע המאה ה-19 התגורר לעיתים קרובות בריבה דל גארדה, שם ארגן את אוסף האמנות העשיר שלו ושם נקרא ב-1935 הליצאום הקלאסי העירוני על שמו.