google/wiki40b huggingface dataset:
איגרת ירמיהו

איגרת ירמיהו, אחד מן הספרים החיצוניים לתנ"ך ומיוחס לנביא ירמיהו ששלח אותו כביכול לעתידים לגלות בבלה. באיגרת 72 פסוקים.
איגרת ירמיהו כלולה בביבליה של הכנסייה הרומית והיוונית ובכתבי יד של תרגום השבעים הוא נכלל יחד עם מגילת איכה וספר ברוך בספר ירמיהו. בתרגום התנ"ך של לותר כלולה האיגרת כפרק שישי של ספר ברוך. חלק מהאגרת, בנוסח יווני, נמצא במגילות ים המלח.

שפת המקור וזהות המחבר

הדעות בין החוקרים חלוקות אם הספר נכתב במקורו בעברית או ביוונית. המצדדים בהיות מקורו עברי נסמכים על איכותו המיכנית והגרועה של הנוסח שנשמר בידינו ביוונית. המצדדים במקורו ביוונית מסתמכים על ייחוס הכותב ליהודי אלכסנדריה במצרים ועל הקטע היווני שנמצא במגילות ים המלח. 
אברהם כהנא מזהה את המחבר כיהודי וסבור כי האגרת נכתבה במקורה עברית ויועדה ליהודים. זמן חיבורה של האגרת הוא כנראה קדום יחסית. אברהם כהנא משער כי הספר חובר בין השנים 380 לפנה"ס - 330 לפנה"ס. הוא סבור כי האגרת נכתבה בזמן שלטון מלכות פרס, וכבר ספר חשמונאים א' שחובר במאה השנייה לפנה"ס משתמש בה. עמדות אחרות מקדימות את כתיבת האיגרת למאה ה-5 לפנה"ס או מאחרות למאה ה-2 לפנה"ס. יחזקאל לויט מייחס את כתיבת האגרת למצרים, על סמך התיאור של עובדי עבודה זרה כ"נרות רבות ידליקו לפניהם", אותו הוא מזהה כיום ההדלקה לפני סאיס.
הספר מיוחס לירמיהו הנביא אולם ברור כי הזיהוי אינו נכון, ויש הטוענים כי הזיהוי השגוי נעשה מאות שנים לאחר חיבור הספר, על ידי אחד המתרגמים.

תוכן הספר ומשמעותו

האגרת המיוחסת לירמיהו היא אזהרה אל בני ישראל היושבים בגלות בבל שלא יעבדו את אלילי הגויים, והוכחה על אפסותם של האלילים ואין-אונותם. 
תמצית דבריו של המחבר הם: האלילים הם חסרי חיים, נטולי כוח, אינם יכולים לנוע ואף לא להציל את עצמם, וכל שכן להציל את העובדים אותם, או את העשוקים. האלילים נחותים אפילו מבעלי החיים המאוסים ביותר, שבכוחם להזיק, ולכן אין לעבוד אותם, ואין לקרוא להם בשם אלוהים. פולחן האלילים הוא בלתי מוסרי ומגונה.
הספר מסתיים בפסוק :"על כן אשרי איש צדיק אין אלילים לו כי לא תשיגהו כלימה".
האיגרת מהווה מעין הרחבה של פרק י' בספר ירמיהו. החוקרים חלוקים איזה נוסח של ספר ירמיהו, נוסח המסורה או נוסח תרגום השבעים, עמד בפני מחבר האיגרת. היו שטענו ששני הנוסחים עמדו בפני המחבר.
אירית רחמים

ביוגרפיה

נולדה בברזיל. עם הולדתה, אמה הביולוגית מסרה אותה לבית יתומים. בהיותה בת חצי שנה, בני הזוג ברטין ואורי רחמים מחולון אימצו אותה וגידלו אותה בישראל.
כנערה החלה לרקוד בלהקת הרקדנים הצעירים בחולון ולאחר מכן ניהלה להקת רקדניות משלה. לאחר שהתייתמה מהוריה המאמצים, בראשית שנות ה-20 לחייה, זכתה לסיוע מצד אהובה ויצחק ברזילי שעסקו בארגון תצוגות אופנה והפקות אחרות.
ב-2011 השתתפה בעונתה החמישית של תוכנית הריאליטי "הישרדות איי קמרינס" בערוץ 10. בגמר זכתה ברוב קולות המושבעים והוענק לה הפרס על סך מיליון ש"ח.
ב-2013 התארחה בתוכנית "TLV - עושים את תל אביב" בערוץ 10.
החלה להפיק אירועים באופן עצמאי ב-2004. היא מפיקה חתונות, אירועי בר מצווה, בת מצווה ואירועים נוספים. בין ההפקות הבולטות שלה היו החתונות של אייל גולן ואילנית לוי, גיא גיאור ולירן כוהנר, ציון ברוך, מאיה בוסקילה ויאנה יוסף.

חיים אישיים

בשנים 1994–2001 הייתה נשואה ליורם חזן.
ב-2002 נישאה לכדורגלן העבר לירון בסיס. בסיום מסיבת הרווקות שלה התרחש הפיגוע בסי פוד מרקט. רחמים הסתתרה, וכך לא נפגעה בגופה. במהלך תקופתם הייתה ידועה בשם "אירית רחמים-בסיס". ב-2012 הם התגרשו. להם שני ילדים משותפים.
מאז 2015 היא בזוגיות עם איש העסקים עמוס לוזון.
מנחה קטנה

מנחה קטנה הוא אחד מזמני היום בהלכה, והוא מתשע שעות זמניות ומחצה מתחילת היום. זמן מנחה קטנה הוא הזמן שבו ניתן להתפלל לכתחילה את תפילת המנחה.
זמן זה נקרא מנחה קטנה מחמת ששיעור הזמן שישנו מזמן זה עד לשקיעה הוא קטן, ביחס למנחה גדולה, שממנה ועד לשקיעה הזמן הוא גדול יותר.

תפילות כנגד קרבנות

תפילת המנחה נתקנה כנגד הקרבת קרבן תמיד של בין הערבים, ומאחר וזמן הקרבתו היה כל יום בתשע שעות וחצי, לכך לדעת הרבה ראשונים זמן תפילת מנחה לכתחילה הוא מזמן זה, אך כיון שלעיתים הוצרכו להקריב את התמיד קודם זמן זה כגון בערב פסח שחל בערב שבת, ובזמנים אלה הקדימו את הקרבתו לשש שעות ומחצה, לכך בדיעבד אם התפלל משעה זו, יצא ידי חובה.
וכך הוא לשון הרמב"ם משנה תורה לרמב"ם:
כבר אמרנו שתפלת המנחה כנגד תמיד של בין הערבים תקנו זמנה, ולפי שהיה התמיד קרב בכל יום בתשע שעות ומחצה, תקנו זמנה מתשע שעות ומחצה והיא הנקראת מנחה קטנה, ולפי שבערב הפסח שחל להיות בערב שבת היו שוחטין את התמיד בשש שעות ומחצה אמרו שהמתפלל מאחר שש שעות ומחצה יצא ומשהגיע זמן זה הגיע זמן חיובה, וזו היא הנקראת מנחה גדולה
— משנה תורה לרמב"ם, הלכות תפילה וברכת כהנים, פרק ג', הלכה ב'

דינים התלויים בזמן מנחה קטנה

זמן מנחה קטנה הוא תחילת הזמן שממנו והלאה יש לכתחילה (לדעת רוב הפוסקים) להתפלל את תפילת המנחה. זמן זה נקרא מנחה קטנה מחמת ששיעור הזמן שישנו מזמן זה עד לשקיעה הוא קטן יחסית (שעתיים וחצי שעות זמניות), בניגוד למנחה גדולה, שממנה ועד לשקיעה הזמן הוא גדול יותר (חמש וחצי שעות זמניות).
פרנצה פרשרן

פרנצה פְּרֶשֶׁרֶן (בסלובנית: France Prešeren;‏ 3 בדצמבר 1800 – 8 בפברואר 1849), מחשובי המשוררים הסלובניים. פרשרן מקובל כנציג בולט של התקופה הרומנטית בסלובניה בשל שיריו הנלהבים, היוצאים מהלב ועתירי הרגשות, אם כי אף פעם לא סנטימנטליים גרידא.
פרשרן נולד בכפר ורבה בסלובניה למשפחה ילידת המקום. אמו רצתה שיהיה כומר, אך הוא בחר ללמוד פילוסופיה ומשפטים באוניברסיטה בווינה. לאחר שקיבל דוקטורט במשפטים, הוא קיבל עבודה כאסיסטנט במשרד של עורכי דין בליובליאנה (אז לאיבך, בירת הפרובינציה האוסטרית). עם זאת, הוא מעולם לא הצליח להפוך לעורך דין עצמאי.
פרשרן כתב שירים בזמנו החופשי ויצירתו המפורסמת ביותר Sonetni Venec (זר סונטות) קיבלה השראה ישירות מאהבתו הנכזבת ליוליה פרמיץ ומות ידידו הקרוב, המשורר מתיה צ'ופ. כצפוי, ספוגות רבות מהשורות ביצירה זו בתשוקות מרירות. ליצירה Sonetni Venec יש מבנה מעניין שבו השורה האחרונה בסונטה אחת היא גם השורה הראשונה בסונטה הבאה. מבנה זה הופך את כל ארבע עשרה הסונטות באוסף ל"זר" משולב של פיוטיות רגשית, שבו אף סונטה לא יכולה להתקיים בנפרד מהשאר. השורות הראשונות של ארבע עשרה הסונטות יוצרות סונטה נוספת, והאותיות הראשונות של שורות אלה יוצרות את האקרוסטיכון "Primicovi Julji" ("ליוליה פרימיץ").
הבית השביעי של שירו של פרשרן Zdravljica ("לחיים") נבחר כהמנון הלאומי של סלובניה ב-1991. שיריו תורגמו לכמה שפות. פרשרן הרבה גם לכתוב בגרמנית. כשחלק משיריו הודפסו לראשונה בעיתון, הודפסו גם הגרסאות בגרמנית וגם הגרסאות בסלובנית דבר המדגים את כשרונו כמשורר.
פרשרן מת ב-8 בפברואר 1849 בעיר קראן (Kranj) שבסלובניה. השמיני בפברואר קרוי בסלובניה יום פרשרן והוא יום חג בסלובניה. פסל של המשורר ניצב בכיכר פרשרן בליובליאנה כשהוא צופה לנצח בתמונת תבליט של יוליה התלויה גבוה על קיר הבניין שבצדה הנגדי של הכיכר.
במסמכים מתקופתו ואחריה מאוית שמו בגרסתו הגרמנית כ"Franz Prescheren", זכר לתקופה בה שלטו האוסטרים בסלובניה.
יז'י גרוטובסקי

מעבדת התיאטרון

עוד בזמן לימודיו החל לנהל את תיאטרון 13 השורות, באופולה. בין השנים 1961 עד 1968 העסיקה את גרוטובסקי בעיקר שאלת הכשרת השחקנים. אחד מתלמידיו הידועים הוא אאוג'ניו ברבה, שהקים מאוחר יותר את ה-ODIN TEATRET באוסלו. 
גרוטובסקי עבר התיאטרון לורוצלב החל משנת 1965.

השפעה

תלמידיו הרבים של גרוטובסקי המשיכו את עבודתו בצורות שונות. הוא היה מוערץ על-ידם ועל ידי אורחים, עד כדי כך, שזה עורר לפעמים התנגדות אצל אחרים. עד היום השפעתו גדולה מאוד, גם על במאים מובילים, כמו: אנטולי וסילייב ופיטר ברוק. יש גם כאלה שאומרים להפך, שפיטר ברוק השפיע על גרוטובסקי. 
לגרוטובסקי יש ממשיכי דרך בכל העולם. יש גם שחקנים ישראלים שהלכו להתבודד ולהתנזר במעבדותיו, כמו זו באיטליה, המנוהלת על ידי תלמידו. בארץ חי תלמידו, פרופסור סרז' ואקנין, שלימד את תורת התיאטרון שלו באוניברסיטת פריז 8 ובאוניברסיטת מונטריאול. 
בספרו "פגישות עם פיטר ברוק", מזכיר אוריאל זוהר, בראיון עם ברוק, את העובדה שגרוטובסקי התעניין במרטין בובר.

מכון גרוטובסקי

מכון גרוטובסקי שם לעצמו למטרה את המשך חקר ופיתוח המתודות התיאטרוניות על פי הכיוונים שהורה גרוטובסקי בעבודתו היצירתית. המכון השוכן בעיר ורוצלב בפולין מחזיק בשלושה מבנים. הראשון הוא מעבדת התיאטרון בכיכר השוק Rynek-Ratusz, מבנה היסטורי בו פעל גרוטובסקי בין השנים 1965-1984. השני הוא מבנה של מועדון שיט לשעבר, בפאתי העיר, על שפת נהר האודר. מבנה זה מכיל חללי עבודה רבים וכן מגורי אורחים. המבנה השלישי מצוי בלב יער באזור כפרי, כ-50 ק"מ מורוצלב.
המכון מפיק פרסומים ומקיים פעילויות קבועות רבות להנחלת מורשתו של גרוטובסקי וכן פרויקטים ארוכי טווח כדוגמת תוכנית 'Masters in Residence' שהחלה בשנת 2009 בה הוזמנו הבמאים אנטולי וסילייב, פיטר ברוק, תיאודורוס תרצופולוס ויוג'ניו ברבה לקיים מעבדות ארוכות טווח וחזרות לקראת הצגות בבימויים.
צפון ונקובר (מחוז מוניציפלי)

המחוז המוניציפלי של צפון ונקובר הוא מחוז מוניציפלי בעל אופי עירוני-פרברי מצפון למפרצון בורארד בקולומביה הבריטית, קנדה. המחוז המוניציפלי הוא חלק מהמטרופולין של ונקובר.
המחוז המוניציפלי של צפון ונקובר מקיף את העיר צפון ונקובר משלושה עבריה. מצפון גובל המחוז המוניציפלי של צפון וונקובר בהרי הגדה הצפונית, במערב הוא גובל במערב ונקובר ובמזרח בפיורד Indian Arm.
שטח המחוז המוניציפלי של צפון וונקובר הוא 160.76 קמ״ר ובו אוכלוסייה של 84,412 נפש. מבחינת כמות אוכלוסייה מדורג המחוז המוניציפלי של צפון ונקובר במקום ה־61 בקנדה.
יהוצדק הכהן

יְהוֹצָדָק, דמות מקראית, כהן גדול. יהוצדק היה בנו של שריה הכהן ואביו של ישוע הכהן הגדול, אשר היה הראשון במעמד זה בימי בית המקדש השני. 
יהוצדק היה בין גולי יהודה, אשר הוגלו על ידי נבוכדנצר. מהמקרא עולה שיהוצדק נולד בארץ והוגלה לבבל עוד טרם נולד בנו ישוע.
ככל הנראה, יהוצדק היה ממונה על הכהנים בגלות. בנו ישוע מופיע ברשימת היחס בין המנהיגים השבים לציון.
יהוצדק מופיע ברשימת היחס של הכוהנים בימי המלכים, אצל יוסף בן מתתיהו בספרו קדמוניות היהודים.
רד"ק בפירושו לספר חגי, פרק א', פסוק א' טוען כי יהוצדק היה אחיו של עזרא: "יהוצדק זה גלה עם הגולה כמו שאמר בדברי הימים ויהוצדק הלך בהגלות ה' את יהודה וירושלם ביד נבוכדנצר והיה אחי עזרא ושניהם היו בני שריה ויהושע בנו עלה עם זרובבל ועזרא לא עלה עד מלאת לחרבת ירושלם שבעים שנה אחר שבנו הבית:"
יהודה גרשוני (רוכב אופניים)

ביוגרפיה

גרשוני נולד וגדל בנצרת עילית, והתאמן בקבוצת האופניים הפועל נצרת עילית, לצידם של האחים ירון ויואל גיגי ועמוס גרי, אלופי ישראל במרוץ אופני כביש, בהדרכתו של עקיבא רזניק שהקים את הקבוצה מספר שנים קודם כשעלה מברית המועצות. במסגרת הקבוצה ניצח בתחרויות רבות ביניהם שישה ניצחונות רצופים באליפות ישראל במרוץ אופני כביש.
בשנת 1982 יצא לחו"ל כדי להשתלב בקבוצה אירופאית. הוא התחיל בקבוצת City Neuwied ממערב גרמניה, ולאחר שנה עבר לקבוצת Assos השווייצרית.
בשנת 1984 הוחתם גרשוני בקבוצת Skil הצרפתית בה רכב שון קלי שהיה אחד מבכירי הרוכבים בעולם באותה התקופה. בכך הפך לרוכב הישראלי הראשון שזוכה לחוזה בקבוצה מקצוענית. במסגרת קבוצת Skil השתתף ברבים מהמירוצים הנחשבים בעולם, ביניהם הגנט וולגם, רונדה ון פלנדרן, לה פלש ואלון, מרוץ אמסטל גולד, קלאסיקה סן סבסטיאן ועוד. ביוני 1984 השתתף בטור דה סוויס כתחרות מבחן לקראת השתתפות בטור דה פרנס, סיים 17 בקטע הראשון והחזיק שבוע במיקום 20 כללי שהיה הקריטריון להשתתפות בטור דה פרנס, אולם חלה, סיים 60 ובכך הפסיד הזדמנות להשתתף בטור דה פרנס.
בשנת 1985 עבר גרשוני לקבוצת Foriche בה רכב שנתיים. בשנת 1987  עבר גרשוני לקבוצת Mondia השווייצרית, בשנה זו ניצח במרוץ השלבים שהתקיים במסגרת כינוס הפועל במדי נבחרת ישראל. בסוף שנת 1987 סיים את קריירת הרכיבה, שבה ניצח בשישה מרוצים בינלאומיים.
כיום מתגורר גרשוני בשווייץ עם משפחתו.
אוולין הגואל

ביוגרפיה

נולדה בשם אוולין כהן בקזבלנקה שבמרוקו, עלתה לישראל בילדותה וגדלה בפתח תקווה. היא שירתה בחיל האוויר.

קריירה

בתחילת דרכה המקצועית עבדה בסוכנויות שחקנים כמאתרת ניצבים. בשנת 1995 למדה משחק בסטודיו לאמנויות התיאטרון של יורם לוינשטיין. ב-2001 השתתפה בתוכנית הטלוויזיה "אמא" ולאחר מכן בתוכניות "תיק סגור", "המונה דופק", "החבר'ה הטובים", "המשאית", בתוכנית "פיק אפ" בתפקיד ברוריה פסקל לצד בר רפאלי וששי קשת, "הדמעות של אמסלם", "ילדות רעות". הגואל שיחקה בסרטי הקולנוע "מלחמה אחרת", "סיפור קיץ", "סוף העולם שמאלה","איזה מקום נפלא", "סיפור גדול" ו"ישמח חתני".
בתיאטרון שיחקה בהצגות "חלק אינטגרלי" ו"שרשרת פנינים לבנה". בנוסף, היא השתתפה בפרסומות לדיוטי פרי ג'יימס ריצ'רדסון.
בשנת 2007 הופיעה בהצגת הבידור "הגליל והתחתון" וגם בתוכנית הטלוויזיה לילדים "המובילים", שבה גילמה את בתיה, האמא הבזבזנית, ובסדרת המדע הבדיוני "הנפילים".
בשנת 2008 זכתה בפרס אופיר בקטגוריית שחקנית המשנה הטובה ביותר על תפקידה בסרט "שבעה".
בשנת 2009 הופיעה בסדרת הדרמה "לחיות מחדש", ששודרה בערוץ 1. באותה שנה שיחקה בסרט "כבוד" בתפקיד ריימונד ברדוגו לצד זאב רווח, ובסדרת הדרמה של "אדמה" בתפקיד שרה אבקסיס.
בשנת 2011 שיחקה בסרטו של מרקו כרמל "אחותי היפה" ועל תפקידה ראמה, בסרט, היא זכתה בפרס אופיר לשנת 2011 בקטגוריית השחקנית הראשית הטובה ביותר. כמו כן החלה לשחק בסדרה "ילדי ראש הממשלה" בתפקיד עמליה בילצ'יק וכן בסדרה "אורים ותומים" בתפקיד פרחיה מזוז.
בשנת 2009 החלה גם בקריירה המוזיקלית שלה והעלתה את המופע "La Rose", שכולל בתוכו שירי אהבה וגעגוע קלאסיים בעיבודים חדשים, במגוון שפות שונות. על ההפקה המוזיקלית אחראית הזמרת דיקלה דורי. משנת 2010 את ההפקה המוזיקלית ביצע מלחין וגיטריסט חנן סורלו לוי במשך שש שנים, בהם הוצג המופע בכל הארץ.
בשנת 2012 השתתפה בסדרה היומית "תנוחי", ששודרה בערוץ HOT3. הסדרה מספרת את סיפורן של חמש נשים מטלנובלות מהעבר. הגואל מגלמת בסדרה זו את ברוריה פסקל מהטלנובלה "פיק אפ". במהלך אותה שנה החלה לשחק במחזמר "פרח השכונות" בתיאטרון באר שבע, פרי עטו של קובי אוז, בתפקיד אם המשפחה מסעודה בוזגלו.
בשנת 2013 השתתפה בסדרת הטלוויזיה "גאליס" בדמותה של זרדה, מלכת גאליסיה הרעה. באותה שנה החלה לשחק בטלנובלה "אניגמה", וכן החלה לשחק בסדרה הקומית "שנות ה-80". ב-2014 השתתפה בעונתה השנייה של סדרת הטלוויזיה "שוברי גלים" בתפקיד עופרה בון. ב-2015 החלה לשחק במחזה "סליחות" מאת חנה אזולאי הספרי בתיאטרון באר שבע. באותה שנה השתתפה בסדרה "ג'וני ואבירי הגליל", בתפקיד שרה'לה.
ב-2016 שיחקה בסרט "ילד טוב ירושלים", בתפקיד אימו של עדי (עמוס תמם). באותה שנה חזרה לשחק את דמותה של "זרדה", בעונה השביעית של "גאליס".
בשנת 2018 שיחקה בסרטו של יעקב גולדווסר, "שרוכים".
בשנת 2019 שיחקה בסדרה "פמת"א", בעונה השלישית בסדרה "בתולות", בעונה השלישית בסדרה לה פמילייה ובהצגת יחיד בפסטיבל תיאטרונטו במחזה "ז'קוב, ז'קוב" של ולרי זנתי. בהמשך אותה שנה השתתפה בסרט "בשורות טובות" של הבמאי ארז תדמור ובסרט "קולות רקע" של הבמאי יבגני רומן. על שני תפקידים אלו היא מועמדת פעמיים לפרס אופיר לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
כמו כן שיחקה באותה שנה בסדרת הטלוויזיה "הנערים", המבוססת על פרשת רצח הנער מוחמד אבו ח'דיר, בה היא מגלמת את דמותה של מרגלית בן דוד.
הגואל נבחרה לככב כפרזנטורית של מכון היופי של הלגה רקנטי, יחד עם רוית אסף.

חיים אישיים

הגואל הייתה נשואה פעמיים, בעלה השני היה השחקן עמוס לביא. היא אם לשניים (בן ובת) וסבתא לשני נכדים.
אדולף לידריץ

ביוגרפיה

לידריץ נולד בעיר ברמן. אביו, שאף הוא נקרא אדולף לידריץ, היה סוחר טבק. לאחר סיום לימודיו עבד כמתמחה בבית העסק של אביו, וב-1854 נסע לצפון אמריקה, שם סחר בבורסות טבק. בשלב מסוים רכש לעצמו חוות טבק במקסיקו, אך זמן קצר לאחר מכן היא נהרסה במהלך מלחמת האזרחים, והוא פשט את הרגל. ב-1859 שב לגרמניה, וב-1866 נישא לאמילי פון לינגן, שהונה אפשר לו להתנתק כלכלית מאביו. עם מות אביו ב-1878, ירש גם את עסקי הטבק שלו.
ב-1881 ניסה לידריץ את מזלו במערב אפריקה הבריטית, והקים מפעל בלאגוס, אך המפעל נכשל כלכלית. יחד עם סוחר נוסף מברמן, היינריך פוגלזאנג, העלה את הרעיון להקים מושבה גרמנית בדרום-מערבה של אפריקה, באזור שאף מעצמה אירופית עוד לא טענה לבעלות עליו. השניים סברו כי מושבה באזור זה תוכל להוות אלטרנטיבה לצפון אמריקה, שבאותה העת הייתה יעד למהגרים גרמנים רבים.

דרום-מערב אפריקה

במאי 1883 רכש לידריץ מקחורבב ת'נאיקסאב (ǃKhorebeb-ǁNaixab), ראש שבט מקומי מעם הנאמה, קרקע באנגרה פקנה, בדרום-מערב נמיביה של ימינו, תמורת זהב בשווי 100 ליש"ט ו-200 רובים. 3 חודשים מאוחר יותר רכש רצועת חוף המשתרעת לאורך 140 ק"מ, מאנגרה פקנה ודרומה עד נהר אורנג', תמורת 500 ליש"ט ו-60 רובים. הוא כינה את השטח שרכש בשם "לידריצלנד". עסקה זו נעשתה תוך הונאה של ת'נאיקסאב, שכן לידריץ השתמש במונח מיל גאוגרפי בהתייחסו לשטח המדובר, אף שידע כי המונח זר לת'נאיקסאב שהכיר רק את המילים האנגליים. מיל גאוגרפי שווה ל-7.4 ק"מ, בעוד שמיל אנגלי שווה ל-1.6 ק"מ בלבד. ת'נאיקסאב העביר תלונה לממשלת גרמניה, אך השליח, גוסטב נכטיגל, מת בדרכו לגרמניה, והתלונה מעולם לא הגיעה ליעדה.
משרד החוץ הגרמני לא מיהר לפרוש את חסותו על היוזמות הטריטוריאליות של לידריץ. עד אותה העת העדיף הקנצלר אוטו פון ביסמרק להימנע מהשתתפות במירוץ הקולוניאלי, מתוך חשש שהמושבות יהוו נטל כלכלי, וכי יצריכו פריסה רחבה מדי של הצבא. לחצים פוליטיים לקראת הבחירות של 1884 הביאו את ביסמרק לשנות את מדיניותו, והוא החל לגלות פתיחות גדולה יותר לנושא. באותה שנה פנה לבריטניה, כדי לברר את עמדתה באשר לכינון מושבה גרמנית באזור דרום-מערב אפריקה. באותה העת כבר הייתה עיר בריטית אחת באזור, וולביס ביי, והם שלטו במספר איים באזור, ובמושבות הסמוכות, מושבת הכף ובצ'ואנאלנד, ואולם ניסיונות המגעים לא העלו דבר, ובסופו של דבר הכריז ביסמרק על האזור כשטח חסות גרמני באופן חד-צדדי. ב-7 באוגוסט הונף דגל הקיסרות הגרמנית בחוף בסמוך לאנגרה פקנה, והמושבה דרום-מערב אפריקה הגרמנית כוננה באופן רשמי.
בעקבות ההכרזה, רכש לידריץ שטחים נוספים באזור, ובכלל זה כל רצועת החוף מדרום אפריקה ועד אנגולה, בשטח כולל של כ-580 אלף קמ"ר. הוא שלח משלחות בחיפוש אחר מחצבים בשטחים שרכש, אך אלו לא מצאו מחצבים בעלי ערך, והוא התרושש מכספו. באפריל 1885 נאלץ למכור את כל קרקעותיו לחברה הקולוניאלית הגרמנית, תמורת 500 גולדמארק.
בניסיון נוסף למצוא מחצבים, יצא לידריץ בעצמו למשלחת חיפוש באזור הנהרות פיש ואורנג', ביולי 1886. הקשר האחרון עם המשלחת היה בלילה שבין ה-21 ל-22 באוקטובר 1886, ומאז נעלמו עקבותיה, ואף הסירה בה הפליגו לא נמצאה.

לאחר מותו

לאחר מותו של לידריץ, החליטה החברה הקולוניאלית הגרמנית לקרוא את שמו של המפרץ הסמוך לאנגרה פקנה על שמו של לידריץ (בגרמנית: לידריצבוכט; Lüderitzbucht), וכל האזור סביב הנמל שהוקם במקום נקרא על שמו, לימים העיר לידריץ.
על שמו של לידריץ קרויים רחובות בבירת נמיביה, וינדהוק, ובמספר ערים בגרמניה. ב-1934 הנפיק הדואר הגרמני בול הנושא את דיוקנו.
פרוטאז K

פרוטאז K הוא חלבון מסוג סבטיליזין (סרין פרוטאז), השייך למשפחת הפרוטאזות S8. האנזים התגלה לראשונה ב-1974 במיצוי מפטריה מהמין Tritirachium album. פרוטאז K יכול לפרק קרטין, ומכאן שמו. 
פרוטאז K הוא חלבון המפרק קשר פפטידי של חלבונים אחרים. אתר הקישור של פרוטאז K מכיל חומצות אמינו הידרופוביות (אליפטיות, ארומטיות וכו'), ולכן חומצות אמינו אלה נקשרות אליו חזק יותר. כיוון שחומצות אמינו אלה נקשרות אל אתר הקישור חזק יותר, החלבון מפרק בעיקר קשרים פפטידיים שנמצאים אחרי חומצות אמינו הידרופוביות. האתר הפעיל של החלבון מורכב מחומצות האמינו חומצה אספרטית, היסטידין, סרין וציסטאין. החלבון קושר שני יונים של סידן, המייצבים אותו. אתרי הקשירה לסידן ממוקמים בסמוך לאתר הפעיל של החלבון, אך אינם מעורבים במנגון הזירוז. עם זאת, הוצאה של יוני הסידן גורמת לירידה של 80% בפעילות החלבון.

יישומים

פרוטאז K משמש את הביולוגיה המולקולרית לצורך פירוק חלבונים וכן לניקוי ולבידוד חומצת גרעין. הוספת האנזים לתמיסה ממנה רוצים לבודד חומצות גרעין גורמת לפירוק הנוקלאזות, שאחרת עלולות לפרק את ה-DNA או את ה-RNA, וכך ניתן לבודד את חומצות הגרעין. כמו כן, משמש פרוטאז K לפירוק חלבונים אחרי שבירה של תא.
אחת התכונות המייחדות את פרוטאז K היא עמידותו. פרוטאז זה פעיל בטווח רחב של pH, בין 4–12, כאשר הפעילות המיטבית היא ב-pH 8.0. הוא הופך פעיל יותר בנוכחות של SDS ואוראה, משום שהפרוטאז עמיד בפניהם אך הללו גורמים לדנטורציה בחלבונים אחרים וכך הופכים אותם לנגישים יותר לפעולת הפירוק. כמו כן, העלאת הטמפרטורה ל-50–60 מעלות צלזיוס אף היא מגבירה את פעילות האנזים. תכונות אלה הופכות את החלבון לשימושי במיוחד משום שאפשר להשתמש בו גם בנוכחות ריאגנטים אחרים, העוזרים להפיכת החלבונים בתמיסה ללא פעילים.
המוזיאון הארכאולוגי הלאומי של אומבריה

המדור הפרהיסטורי

ממצאי התקופה הפרהיסטורית מוצגים לאורך פרוזדור ארוך של 26 מטר. חלקם, היו במקור אוסף פרטי והשאר נחשפו בראשית המאה ה-20. הממצאים כוללים: כלים לשימוש יום-יומי, כלי-נשק וכן קישוטים. התיארוך של התצוגה הוא מתקופת הברונזה ומאוחר יותר, מתקופת הברזל.

שיחזור קבר משפחתי

בקומת המרתף של המוזיאון שוחזר בית הקברות של בני משפחת צ'אי קוטו האטרוסקית בארבעה חדרים, כפי שנמצאו במקור. הסדר שבו הם נמצאו חשוב להבנת השינויים שחלו מהשימוש בשפה האטרוסקית לשימוש בשפה הלטינית. ככל שהכתובות חדשות יותר, מספר הביטויים בלטינית גדול יותר.
בית הקברות התגלה בשנת 1938 בגינתו של איכר. חדרי הקבורה היו מכוסים גג וכאשר הוסר הגג נמצאו בו כחמישים ארונות קבורה מכל הגדלים. הארונות עשויות ברובם מאבן מקומית, כאשר שניים כוסו בסטוקו. כאשר הנורמה של שריפת מתים נפוצה, הארון קטן ורק כתובת עם השם מופיע עליו. 
השמות על הארונות הם של גברים בלבד וכוללים שם פרטי, שם משפחה, שם האב ולעיתים גם שם משפחת האם. 
בארונות של אנשים מבוגרים נרשם גם עיר המוצא של האדם. עם התרחבות השימוש בלטינית, הופיעו שני שמות המשפחה. כך למשל : שם המשפחה האטרוסקי "קוטו" שונה ללטינית "קוטיוס".
תיאו אנגלופולוס

ביוגורפיה

אנגלופולוס נולד באתונה בשנת 1935 למשפחה ממעמד הביניים, כילד חווה את פלישתן של גרמניה ואיטליה ליוון במהלך מלחמת העולם השנייה. אנגלופולוס למד משפטים באוניברסיטה הלאומית של אתונה, ולאחר שירותו הצבאי נסע לפריז כדי ללמוד בסורבון. במשך הזמן החל ללמוד קולנוע בבית, לפני שחזר ליוון. שם עבד כמבקר קולנוע. אחרי ההפיכה שחוללה הדיקטטורה הצבאית היוונית ב-1967 החל לביים סרטים. את הסרט הקצר הראשון שלו ביים בשנת 1968. ב-1970 ביים אנגלופולוס את סרטו העלילתי הראשון, "שחזור". לאחר מכן ביים טרילוגית סרטים היסטוריים על יוון:  "הימים של 36" (1972), "מסע השחקנים" (1975) ו"אלכסנדר הגדול" (1980)
בשנות השמונים ביים שלושה סרטים שכונו על ידו "טרילוגיה של שתיקה": שתיקת ההיסטוריה בסרט "המסע לקיתרה" (1984), שתיקת האהבה בסרט "מגדל הדבורים" (1986) ושתיקת האל בסרט "נוף בערפל" (1988).
בשנת 1978 כיהן כחבר בוועדת הפרס של פסטיבל הסרטים הבינלאומי ה-28 בברלין, ובשנת 2000 היה נשיא חבר השופטים פסטיבל הסרטים הבינלאומי ה-22 במוסקבה. היה אורח פסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה בשנת 2005, ופסטיבל הסרטים הבינלאומי ירושלים בשנת 2009. 
אנגלופולוס מת ב-24 בינואר 2012, לאחר שנפגע בתאונת דרכים בעת צילום הסרט האחרון שלו באתונה. התאונה אירעה כאשר אנגלופולוס בן ה-76 ניסה לחצות כביש סואן. אופנוע פגע בו והוא נלקח לבית החולים, שם מת מספר שעות לאחר מכן.
הוקון השני, מלך נורווגיה

חייו

הוקון נולד כבנו הבלתי חוקי של זיגורד השני. ב-1157 הוא נקבע כיורשו של דודו, אייסטיין השני, שהיה מלך שותף יחד עם אחיו, אינגה הראשון ואביו של הוקון. לאחר מותם של אייסטיין וזיגורד היה אינגה לשליט היחיד של נורווגיה.
תומכיהם לשעבר של זיגורד השני ושל אייסטיין השני התלכדו מאחורי הוקון וחידשו את מאבקם נגד אינגה בהנהגתו של זיגורד הברדסון מהדמרק. ב-3 בפברואר 1161 הובס אינגה ונהרג בשעה שהוביל את אנשיו לקרב נגד הוקון השני ליד אוסלו, לאחר שרבים מאנשיו בהנהגת גודרד אולפסון, ערקו לצדו של הוקון.
ב-7 ביולי 1162 נהרג הוקון השני בקרב סקן, לא הרחק מואויה שברומסדל. לאחר מותו של אינגה התלכדו תומכיו מאחורי האציל ארלינג סקקה ובנו, מגנוס החמישי, שירש את כסאו של הוקון השני.

מלחמת האזרחים

מלחמת האזרחים הנורווגית התמשכה על תקופה של 110 שנים. היא החלה עם מותו של זיגורד הראשון ב-1130 והסתיימה ב-1240 עם מותו של הדוכס סקול בורדסון. במהלך תקופה זו התנהלו כמה עימותים מוגבלים ברמות שונות של עצימות. הרקע לעימותים אלו היו סדר הירושה הנורווגי שהיה לא ברור, המצב החברתי והמאבק בין המלך לבין הכנסייה. במלחמה זו היו שתי סיעות שבתחילה לא היו ידועות בשמם, אך בסופו של דבר הן כונו ה"בגלר" וה"בירקביינר". סיעות אלו נסמכו בדרך כלל על מנהיג בובה שהיה בן למשפחת המלוכה או טוען לכתר.
משמר הירדן (מושב)

היסטוריה

במהלך מלחמת העצמאות, בקרבות משמר הירדן, כבשו הסורים את המושבה משמר הירדן והחריבו אותה. בסיום הקרבות נותר האזור בידי הסורים. בכפוף להסכם שביתת הנשק בין ישראל לסוריה, שנחתם ב-20 ביולי 1949, פינתה סוריה את צבאה מן האזורים שעל פי תוכנית החלוקה נועדו להיות בתחום המדינה היהודית. נקבע שהשטחים שפונו, שכללו את האזור בו שוכנים מושב משמר הירדן וקיבוץ גדות, יכללו בשטח מפורז. לפי הפרשנות הסורית, שטח מפורז היה שטח הפקר, שאין להקים בו יישובים חדשים אלא רק לשמר את המצב שהתקיים לפני המלחמה, ואילו לפי הפרשנות הישראלית היה זה שטח ריבוני ישראלי שאסור להחזיק בו צבא. הבדלי פרשנות אלה ורצונה של ישראל לבטא את ריבונותה בשטח היו אחד הגורמים להקמת משמר הירדן, יחד עם הרצון ליישב מחדש את המושבה משמר הירדן שחרבה. 
לאחר המלחמה הועלו לאדמות המושבה שחרבה שני ארגוני התיישבות: ארגון של הנוער העובד מדרדרה שהתמקם על בתי המושבה החרבה והקים את גדות, שנקרא בתחילה משמר הירדן ב', וארגון "בני צפת" הבית"רי שהתמקם כ-2 קילומטרים מערבית למושבה שחרבה והקים את מושב משמר הירדן, שנקרא בתחילה משמר הירדן א'. 
המושב נוסד בנובמבר 1949 על ידי חברי ארגון "בני צפת", שהורכב מאנשי בית"ר הצעירה מצפת ותל אביב ונספחים, שעברו הכשרה בשוני.  בתחילה התנגדו פקחי האו"ם להקמת היישוב בשטח המפורז ועל כן בשבועות הראשונים נאלצו המתיישבים להתגורר באוהלים וטקס חנוכת הבתים התקיים רק בינואר 1950. הטקס התקיים בנוכחות מנחם בגין ורבים מאנשי בית"ר. המושב ביקש להתקבל למועצה אזורית הגליל העליון אולם נדחה, למרות הוראה של משרד הפנים, ממניעים פוליטיים. לאחר שתושבי המושב הגישו עתירה לבג"ץ שפסק לטובתם, החליטו במועצה האזורית לקבל את המושב. אולם אז קיימו במועצה האזורית בחירות נוספות שהוציאו את נציג המושב. בדצמבר 1951 הנושא נדון בוועדת הפנים של הכנסת.
ב-1951 הצטרפו למושב חברים מבית"ר בצפון אפריקה, אולם המושב נשאר קטן. בסוף 1952, עת היו במקום שישה בתים, החליטו חברי המושב לנטוש את דרך המושב השיתופי והפכו למושב לא שיתופי החל מתחילת 1953. בשנת 1953 מנעו אנשי המושב מהסוכנות להשתמש במלט מגרמניה בבניית הבתים במקום. המושב המשיך לסבול מקשיים ובדצמבר 1958 קיימו אנשי המושב שביתת שבת במשרדי הסוכנות בצפת. אנשי משמר הירדן שבו להפגין בתחילת 1962.
בגלל קרבתו לגבול עם סוריה סבל המושב מגניבות בידי מסתננים ומהפגזות. גם במלחמת ששת הימים סבל המושב מהפגזות.
סמוך למושב נמצא האתר הארכאולוגי ואתר הקרבות חורבת ירדה, וממנו תצפית רחבה לעבר עמק החולה ורמת הגולן.
הוצאה להורג לאחר המוות

הוצאה להורג לאחר המוות היא הוצאה להורג טקסית של גופתו של אדם שכבר מת.