היסטוריה של מדינת ישראל

הקמת המדינה וסוף מלחמת העצמאות

בעקבות ההכרזה על המדינה היהודית, ביקש ראש הממשלה בן-גוריון לבסס את המעמד הממלכתי. הוא פירק את הפלמ"ח, צירף את ארגוני ההגנה, אצ"ל והלח"י לצה"ל, ופעל נגד פיצול הכוחות כמו בפרשת אלטלנה. פעולות נגד ארגוני מחתרת נעשו גם לאחר רצח הדיפלומט השוודי פולקה ברנדוט, שבעקבותיו חוקקה מועצת המדינה הזמנית את פקודת מניעת טרור. לח"י וארגון בשם "חזית המולדת", שנטל אחריות לרצח, הוכרזו כארגוני טרור ונעצרו כ-200 איש, ביניהם אחד משלושת ראשי הלח"י, נתן ילין מור. בינואר 1949 התקיימו הבחירות הראשונות בישראל לאספה המכוננת. ב-16 בפברואר קיבלה האספה המכוננת את חוק המעבר, שבו נקבע כי בית המחוקקים ייקרא "הכנסת". במאי אותה שנה התקבלה ישראל כחברה באו"ם.

קליטת עלייה ובניית המדינה

בשנותיה הראשונות של המדינה החלה העלייה ההמונית של יהודיים מארצות רבות ותוך מספר שנים הוכפל מספר היהודים במדינה. נעשו מבצעים מיוחדים להעלאת יהודים במיוחד מארצות ערב, שהמפורסמים שבהם היו מבצע על כנפי נשרים ועזרא ונחמיה. מספר כה גדול של מהגרים בזמן כה קצר, הפך את ארץ ישראל למחנה אחד גדול, והביא לתופעת המעברות ולתקופת הצנע. בשנים הראשונות הייתה ישראל במשבר כלכלי, ששיאו בשנת 1951 ובניסיון להיחלץ ממנו הוחלט על המדיניות הכלכלית החדשה שהובילה להגמשת מדיניות הצנע. בד בבד עם גלי העלייה, המדינה פעלה ליישוב הארץ באמצעות מפעלים שונים: סלילת כבישים, ייבוש החולה ופרויקט המוביל הארצי.
ב-1952 נחתם הסכם השילומים לאחר דיונים סוערים בכנסת וסערת רוחות במדינה הצעירה שבמסגרתו העבירה גרמניה המערבית לישראל, בין השנים 1953 ל-1965, סכום של כ-3 מיליארד מארק כפיצוי על הסבל והנזק החומרי אשר נגרם ליהודים בתקופת השואה. באוגוסט 1953 אושר בכנסת חוק החינוך הממלכתי, שנועד לבטל את שיטת הזרמים בחינוך ולעבור לחינוך ממלכתי. בדצמבר אותה שנה פרש בן-גוריון מראשות הממשלה ובמקומו התמנה משה שרת. שרת התאפיין כראש ממשלה חלש ותקופת שלטונו הייתה קצרה - עד לאחרי הבחירות לכנסת השלישית שנערכו בסוף 1955, אז חזר בן-גוריון לכהן כראש הממשלה.

מבצע קדש

העימותים בין יהודים לערבים נמשכו ובאו לידי ביטוי בפעולות עוינות הדדיות, טבח מעלה עקרבים, טבח כפר קאסם. גורמים עוינים הסתננו בגבולות עם מצרים וירדן ופגעו ביישובי הספר של המדינה בעיקר מדרום. ישראל הגיבה בפעולות תגמול והקימה לצורך זה את יחידה 101. ישראל ניסתה לפעול כנגד מצרים ולחבל בחשאי במתקנים מערביים במצרים, כך שהפעולה תיראה כאילו נעשתה על ידי מחתרת לאומנית מצרית, ובכך לפגוע ביחסים שבין מדינות המערב למצרים. הפעולה שנודעה בכינוי העסק הביש הסתבכה ועמדה על סדר היום הציבורי במשך שנים רבות והביאה למשברים פוליטיים.
ב-1956, בעקבות הודעת מצרים על הלאמת תעלת סואץ והחלטתה לסגור מצרי טיראן בפני כלי שיט ישראליים, דחפו בריטניה וצרפת, את ישראל לפתוח במלחמת סיני ("מבצע קדש") - לכיבוש חצי האי סיני ולהשגת שליטה על תעלת סואץ. במבצע כבשה ישראל את רצועת עזה ואת חצי האי סיני וכוחות צה"ל נעצרו 16 ק"מ מתעלת סואץ בהתאם לדרישת הבריטים והצרפתים. במרץ 1957 נסוגה ישראל מחצי האי סיני בעקבות לחץ כבד מצד המעצמות, אך לקחה כשלל אמצעי לחימה וציוד הנדסי רב ("מבצע לקט") ואף הרסה את תשתיות הצבא המצרי בסיני, מבצע עמורה. במלחמת סיני נהרגו 171 חיילי צה"ל, מאות נפצעו וטייס אחד שמטוסו הופל והוא נשבה.

התעצמות צבאית

ב-1958 החלה בנייתה של הקריה למחקר גרעיני בסיוע צרפתי. ביולי 1959 התרחשו אירועי ואדי סאליב שהיוו מרי חברתי כנגד קיפוח ואפליה עדתית, וכנגד הממסד של מפא"י ששלט בשנים אלו במדינה.
ב-1960 נלכד פושע המלחמה הנאצי אדולף אייכמן בידי סוכני מוסד בארגנטינה והובא למשפט בארץ. ב-1961 נפתח משפט אייכמן במשכן "בית העם" (כיום מרכז ז'ראר בכר), שנפתח לתקשורת המקומית והזרה. במהלך המשפט העלה התובע גדעון האוזנר שורה של עדים ובהם ניצולי שואה, שחשפו בפני הציבור הרחב עדויות מזעזעות, שתארו את הזוועות שעוללו הנאצים ליהודים בשואה. בסוף המשפט, נמצא אייכמן אשם ונידון למוות בתליה. המשפט שינה את היחס בארץ לניצולי השואה וגרם לציבור להתעניין בסיפוריהם ולתעדם למען הדורות הבאים.
ב-5 ביולי 1961 שוגר "שביט 2", רקטה מתוצרת ישראל. התמונות ברחבי העולם שהראו את בן-גוריון, ואת סגן שר הביטחון שמעון פרס, צופים בשיגור, גרמו לסערה, ולהאצת מרוץ חימוש אזורי. שיגור הטיל עורר התרגשות רבה וגאווה רבה בישראל. השיגור נעשה כשבועיים לפני הבחירות לכנסת החמישית, ולכן נמתחה ביקורת על המועד שנבחר לו. בבחירות איבדה מפלגת השלטון, מפא"י, שישה מנדטים, כך שלא ברורה השפעת הטיל על הבוחר.
בתחילת שנות ה-60 התעוררה מחדש שערוריית העסק הביש והממשלה החליטה למנות לבירור נוסף ועדה שהורכבה משבעה שרי ממשלה ("ועדת השבעה"). הוועדה הגישה את מסקנותיה בדצמבר 1960 ובהן נקבע כי פנחס לבון לא נתן את ההוראה ולא ידע על הפעולה. בן-גוריון התנגד לכך שוועדה פוליטית של שרים תדון ותקבע בעניין אשמתו או אי-אשמתו של שר אחר, ודרש הקמת "ועדת חקירה משפטית". מאבקו של בן-גוריון לא הובן בציבור והתפרש כהתנכלות אישית כנגד לבון. השערורייה פגעה ביוקרתו של בן-גוריון ובשנת 1963 הוא פרש מתפקיד ראש הממשלה והוחלף על ידי לוי אשכול. בן-גוריון המשיך להיאבק על דעותיו, הקים תנועה בשם רפ"י, ומשלא נתקבלו תביעותיו, גורש ממפא"י. יחד עם אחדים מתומכיו, ובהם שמעון פרס הפך בשנת 1965 את רפ"י למפלגה נפרדת, אליה הצטרף גם משה דיין. ב-1965 הוקם גם גוש חירות-ליברלים שב-1973 היה למרכיב העיקרי של הליכוד. בשנת 1966 בוטל הממשל הצבאי שהוטל על ריכוזי האוכלוסייה הערביים במדינה.
בשנת 1966 הסתיימה בניית פרויקטים גדולים - המוביל הארצי, נמל אשדוד, מפעלי ים המלח. סיום העבודה על פרויקטים אלו הביא לירידה בהיקף העבודות הציבוריות, ולצמצום הפעילות הכלכלית. במשק קטן כמו המשק הישראלי היו לכך תוצאות מיידיות. בעקבות זאת הוביל שר האוצר פנחס ספיר מדיניות של העלאת מיסים והתייקרויות, שהביאה למיתון.

מלחמת ששת הימים

במהלך אפריל ומאי 1967 התחדש המתח בין ישראל לשכנותיה. בעקבות איומים של מצרים, סוריה וירדן, גירוש כוחות האו"ם מרצועת עזה, וסגירת מיצרי טיראן לשיט ישראלי, שהיוותה "עילה למלחמה" (קאזוס בלי), החלה ישראל לגייס מילואים והתכוננה למלחמה. החל לחץ ציבורי על אשכול לוותר על תיק הביטחון ולהעבירו למשה דיין. ב-1 ביוני הוקמה ממשלת ליכוד לאומי: ראש הממשלה ושר הביטחון, לוי אשכול, העביר את תיק הביטחון למשה דיין, מנחם בגין (ראש האופוזיציה) ויוסף ספיר מגח"ל מונו לשרים בלי תיק. ב-5 ביוני פתחה ישראל במתקפת מנע כנגד צבאות מדינות ערב, שהתפתחה למלחמת ששת הימים. המלחמה - שנמשכה שישה ימים, הייתה ניצחון כביר למדינת ישראל, שכבשה את חצי האי סיני, רמת הגולן רצועת עזה והגדה המערבית ובכך שילשה את השטח שבשליטתה. בהתאם לכך נקבעו גבולות השליטה החדשים - הקו הסגול. במהלך המלחמה שחררה ישראל את העיר העתיקה בירושלים מידי הירדנים, כולל את המקומות הקדושים ביותר ליהדות: הר הבית והכותל המערבי, רגע מרגש שתועד בתצלום הצנחנים בכותל המערבי. כ-780 חללים איבדה ישראל במלחמה, כ־2590 נפצעו ו-15 חיילים נפלו בשבי. הערבים ספגו אבדות קשות, כ-451 מטוסי קרב הושמדו (רובם במבצע מוקד) ולמעלה מ-21,500 חיילים נהרגו.
החל מסוף שנת 1968, בעקבות התקפות ארטילריה וקומנדו מצריות על חיילי צה"ל, בנתה ישראל את קו בר-לב, קו מוצבים לאורך תעלת סואץ, עליו קיבל חיל ההנדסה הקרבית את פרס ביטחון ישראל. לאחר מלחמת ששת הימים התחולל בגבול עם מצרים עימות ארוך הידוע בשם מלחמת ההתשה שהסתיים באוגוסט 1970, עת שהצדדים הסכימו על הפסקת אש.

בשנת 1967 החלו גרעיני התיישבות של אנשי הציונות הדתית לנסות ליישב את יהודה ושומרון. ניסיונות אלו בהתחלה נתקלו בהתנגדות של השלטון וגורמים בינלאומיים שונים, אבל במשך הזמן הגיעו לפשרות, שהובילו לייסוד ההתנחלויות הראשונות. לאחר עליית הליכוד הוקמו מספר רב של התנחלויות. 
בינואר 1968 הוקמה מפלגת העבודה מאיחוד של מפא"י, אחדות העבודה ורפ"י. באותו החודש טבעה הצוללת דקר וכל 69 אנשי צוותה נספו.
ב-1968 נוסדה הטלוויזיה הישראלית. הקמת הטלוויזיה הישראלית ותחילת השידורים תוכננו מלכתחילה לשנות ה-70 אך הוקדמו כדי למנוע מהמדינות הערביות השכנות לתפוס את הערוצים וגם מתוך אמונה של המנהיגות הישראלית שבאמצעות הטלוויזיה אפשר יהיה להראות למדינות השכנות את הפנים היפות של המדינה.

גל הטרור של אש"ף

ב-1964 הוקם הארגון לשחרור פלסטין (הידוע בראשי התיבות שלו אש"ף) במטרה לרכז את המאבק הפלסטיני להשמדת מדינת ישראל. האסטרטגיה שנקט אש"ף הייתה טרור נגד מטרות ישראליות בתוך ישראל וברחבי העולם.
במרץ 1968 ביצע צה"ל את פעולת כראמה, פשיטה על הכפר כראמה שבירדן שבו הייתה מפקדת הפת"ח. באותה שנה היו מספר פיגועי טרור שבוצעו גם נגד מטרות ישראליות בחו"ל, בתגובה לכך ביצע צה"ל את מבצע תשורה, פעולה בשדה התעופה של ביירות בה פוצצו 14 מטוסים אזרחיים של חברות תעופה ערביות.
ב-26 בפברואר 1969 נפטר ראש הממשלה לוי אשכול. סגן ראש הממשלה, יגאל אלון, החליף אותו בתפקיד ראש הממשלה בפועל במשך 19 יום, עד שמונתה גולדה מאיר לתפקיד.
בתחילת שנות ה-70 החלו ארגוני הטרור הפלסטינים, בראשות אש"ף בהפעלת גל טרור כנגד ישראל וכנגד מטרות יהודיות בחו"ל, בעיקר באירופה. בפברואר 1970 מחבלים תקפו את מטוס אל-על בטיסה 435 בנמל התעופה של מינכן. במאי הותקף אוטובוס ילדי אביבים ונהרגו 12 אנשים. שיא גל הטרור היה בשנת 1972, שבמהלכה התבצעו מספר פעולות טרור שהבולטות שבהן הן חטיפת מטוס סבנה, הטבח בנמל התעופה לוד וטבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן. ישראל הגיבה לרצח הספורטאים במבצע זעם האל בו חיסלו סוכני המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים את רוב המחבלים האחראים לטבח.
ב-1971 קמה תנועת הפנתרים השחורים, התנועה צמחה על רקע תחושת הקיפוח של יוצאי עדות המזרח ותושבי שכונות מצוקה שטענו כי עולי ברית המועצות זוכים ליחס מועדף. לאחר מאבק ציבורי והפגנות סוערות הוקמה ועדה ציבורית למציאת פתרון למצוקתם ולשסע העדתי בישראל. מסקנות ועדת הבדיקה העלו כי אכן שכבות רבות הופלו לרעה ובעקבות כך, הוגדלו באופן משמעותי תקציבי המשרדים שעסקו בעניינים חברתיים.

ממשלת רבין הראשונה והמהפך

ביוני 1976 נחטף מטוס נוסעים של אייר פראנס בידי מחבלים פלסטינים וגרמניים. המחבלים חטפו את המטוס לנמל אנטבה שבאוגנדה ואחרי משא ומתן עם אידי אמין שחררו רק את הנוסעים הלא-יהודיים. ממשלת ישראל החליטה על מבצע חילוץ נועז, וסיירת מטכ"ל תחת פיקודו של יונתן נתניהו שחררה את החטופים במבצע יונתן. בעקבות המבצע זכתה מערכת הביטחון הישראלית, ובייחוד "היחידה" ליוקרה ומוניטין רב בקרב הקהילה הבינלאומית.
במרץ 1976 נחשפה פרשת חשבון הדולרים, שבעקבותיה הודיע רבין כי לא יהיה מועמד המערך לראשות הממשלה. שמעון פרס נבחר על ידי מרכז המפלגה להחליף את רבין כמועמדה לראשות הממשלה. בבחירות לכנסת התשיעית שהתקיימו במאי 1977 ניצח הליכוד ומנחם בגין הפך לראש הממשלה. ניצחונו של הליכוד זכה לכינוי "המהפך", מאחר שזו הייתה זו הפעם הראשונה בתולדות מדינת ישראל, שראש הממשלה הנבחר לא היה נציג מפלגות הפועלים, מפא"י ומפלגת העבודה.
בסוף אוקטובר 1977 הודיע שר האוצר, שמחה ארליך על "המהפך הכלכלי" - שורת רפורמות ברוח "השוק החופשי" שכללו את ביטול הפיקוח על מטבע החוץ, ביטול מיסים ועוד צעדים שהביאו להגדלת הצריכה ללא בסיס כלכלי איתן ולכן לא בלמו את עליית האינפלציה בישראל, מורשת הממשלה הקודמת. בעקבות כישלון הרפורמות נאלץ ארליך להתפטר מתפקיד שר האוצר ב-1979, והוחלף על ידי יגאל הורביץ, שבניסיונותיו להילחם באינפלציה הדוהרת, החליף את הלירה ישראלית בשקל בשנת 1980.
ב-19 בנובמבר 1977 הגיע לישראל נשיא מצרים, אנואר סאדאת, והיה למנהיג הערבי הראשון שבא לביקור בישראל. ישראל ומצרים ניהלו שיחות שלום שהובילו בהמשך לחתימתם של הסכמי קמפ דייוויד בספטמבר 1978, וב-1979 לחתימת הסכם שלום.
ב-11 במרץ 1978 ביצעו מחבלים את פיגוע כביש החוף, שנודע גם בשם "אוטובוס הדמים", ובו נהרגו 35 בני אדם. הפיגוע הביא את ממשלת ישראל להחלטה לצאת למבצע ליטני, במטרה לפגוע בתשתיות ארגוני הטרור הפלסטינים בדרום לבנון.

הסכם השלום עם מצרים

ב-1979 חתמו ראש ממשלת ישראל, מנחם בגין ונשיא מצרים, אנואר סאדאת, על הסכם שלום בין שתי המדינות, שבמסגרתו החזירה ישראל למצרים את חצי האי סיני ופתחת רפיח, ופינתה עשרות יישובים. היא גם הסכימה לתת אוטונומיה לערביי השטחים, שבה יהיה כוח שיטור עצמאי חזק. ב-1978 זכו בגין וסאדאת בפרס נובל לשלום.
כשנתיים לאחר חתימת ההסכם, ב-7 ביוני 1981 במבצע אופרה הפציץ חיל האוויר הישראלי את הכור הגרעיני העיראקי תמוז שליד העיר אוסירק, במטרה למנוע מעיראק לייצר נשק גרעיני. רבים שייכו את עיתוי התקיפה לבחירות לכנסת העשירית, שהתקיימו כשלושה שבועות לאחר מכן, ובהן ניצח הליכוד בראשות מנחם בגין את המערך בראשות שמעון פרס, ברוב דחוק, לאחר שהמערך הוביל בהפרש ניכר בסקרים. כיום הדעה הרווחת היא כי בעיתוי התקיפה לא נשקלו שיקולים אלה.

מלחמת לבנון הראשונה

ביוני 1982 נעשה ניסיון התנקשות בשגריר ישראל בבריטניה, שלמה ארגוב. בעקבות ניסיון ההתנקשות ובעקבות ריכוז גדל והולך של מחבלים פלסטיניים בדרום לבנון ("פתחלאנד"), פתחה ישראל ב-6 ביוני במלחמת לבנון הראשונה, שכונתה "מבצע שלום הגליל", במטרה להגן על יישובי צפון הארץ מהתקפות המחבלים. בתחילת המלחמה פתח צה"ל במבצע ערצב 19 בו השמיד את מערך ההגנה האווירית של צבא סוריה בלבנון, ובקרב האוויר שהתפתח בעקבותיו הפיל חיל האוויר הישראלי למעלה מ-80 כלי טיס ומטוסי קרב סורים ללא אבדות. צה"ל פלש ללבנון ואף כבש חלק מביירות, והצליח לגרש את אש"ף לתוניס. בספטמבר ביצעו כוחות הפלנגות הנוצריות את טבח סברה ושתילה. ישראל נתפסה כמעורבת בטבח, שהרי צה"ל שלט באזור והפלנגות נכנסו למחנות באישורו. בישראל התעוררה סערה ציבורית והוקמה ועדת כהן. לאחר כ-3 שנים נסוג צה"ל לרצועת הביטחון בדרום לבנון, במטרה להקים חיץ שיגן על יישובי הצפון. לאחר 18 שנים החליטה ממשלת ברק על הסגת כוחות צה"ל לקו הגבול הבינלאומי. לצה"ל נהרגו כ-670 חיילים במהלך מלחמת לבנון, ובסך הכול כ-1,216 חיילים בין השנים 1982–2000.
ב-28 באוגוסט 1983 הודיע ראש הממשלה מנחם בגין בישיבת הממשלה על כוונתו להתפטר. בגין התפטר בלא שנימק את התפטרותו. ישנם הטוענים שהתפטר בגלל מספר ההרוגים הגבוה במלחמת לבנון. אחרים מעריכים שההתפטרות נבעה ממחלתו המתמשכת אשר מנעה ממנו לתפקד.
ביולי 1984 התקיימו הבחירות לכנסת האחת עשרה, שבעקבות תוצאותיהן כוננה ממשלת אחדות לאומית והוחלט לנהל רוטציה בין המנהיגים, שמעון פרס ויצחק שמיר, בתפקיד ראש הממשלה.
בין סיום תקופת הצנע (ב-1955) ומלחמת יום הכיפורים, צמח המשק הישראלי במידה ניכרת. לאחר המלחמה, בין השאר בשל חרם הנפט, התדרדר מצבה הכלכלי של ישראל. בשנות ה-80 המוקדמות התדרדר המשק הישראלי לאינפלציה גדולה, ששיאה היה ב-1984, שבה הגיעה האינפלציה בישראל ליותר מ-400%. את מצבו הקשה ממילא של המשק עירער עוד יותר משבר מניות הבנקים, שפרץ ב-1983 ושהביא להלאמת הבנקים הגדולים בישראל. תקופה כלכלית זו הסתיימה בעקבות תוכנית הייצוב הכלכלית של 1985, שהונהגה על ידי שר האוצר יצחק מודעי וראש הממשלה שמעון פרס. במסגרת יישום התוכנית, הוצע מנגנון חוקי חדש בשם חוק ההסדרים.
במאי 1985 בוצעה עסקת ג'יבריל שבמסגרתה שוחררו 1,150 אסירים ועצירים ביטחוניים שהיו כלואים בישראל כנגד שלושה שבויים (חזי שי, נסים סאלם ויוסף גרוף) שנלכדו בידי ארגון הטרור של אחמד ג'יבריל בזמן מלחמת לבנון הראשונה. במבצע רגל עץ באוקטובר אותה שנה הפציץ חיל האוויר את מפקדות אש"ף בתוניסיה.

האינתיפאדה הראשונה

בדצמבר 1987 פרצה האינתיפאדה הראשונה (=התקוממות) בשטחים. האינתיפאדה, שהייתה בתחילתה התקוממות עממית נגד השליטה הישראלית בשטחים וכללה בעיקר הפרות סדר המוניות הפכה בהמשכה לפעילות טרור מתמשכת שנפסקה למעשה רק עם כינוס ועידת מדריד, ב-1991, והיא נחשבת אחד הגורמים העיקריים להסכמי אוסלו.
בבחירות לכנסת השתים עשרה ב-1988 ניצח הליכוד בהפרש של רבבות קולות, ואף היה באפשרותו הרכבת ממשלת ימין-דתיים. שמיר, ראש הליכוד, חש שלא בנוח בממשלה זו והקים ממשלת אחדות לאומית, בלי רוטציה. ב-15 במרץ 1990 הפילו ש"ס והמערך את ממשלת האחדות, בניסיון להקים ממשלת שמאל-דתיים, במהלך שנודע לימים בשם "התרגיל המסריח", על-פי הכינוי שנתן לו יצחק רבין, אחד מראשי מפלגת העבודה. הניסיון כשל, ושמיר הרכיב ממשלת ימין-דתיים צרה.
בספטמבר 1988 שיגרה ישראל את אופק 1 ובכך הצטרפה כחברה השמינית למועדון היוקרתי של מדינות ששיגרו בכוחות עצמן לוויין מתוצרתן.

העלייה מחבר העמים ומלחמת המפרץ

במהלך שנות ה-90 עלו לישראל כמיליון מיהודי ברית המועצות בעקבות התפרקות ברית המועצות.
במלחמת המפרץ (ינואר-פברואר 1991) הותקפה ישראל בטילי סקאד עיראקיים במהלך שנועד לגרור אותה למלחמה ולערער בכך את הקואליציה בין ארצות הברית ובעלות בריתה הערביות נגד עיראק. ארצות הברית הפעילה לחץ כבד על ממשלת ישראל כדי שלא תגיב להתקפות העיראקיות. בהתקפות הטילים נהרגו 2 אזרחים ישראלים. ממשלת ישראל, בראשות ראש הממשלה יצחק שמיר, נמנעה מלהגיב. ארצות הברית שיגרה לישראל סוללות של טילים נגד טילים פטריוט, אך הסתבר שנזקם היה רב על תועלתם.
בשלהי ימיה של הכנסת השתים עשרה חוקקו חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו וחוק יסוד: חופש העיסוק. חוקי יסוד אלו חוללו שינוי מהותי במעמדן של זכויות האדם בישראל, והיו הבסיס למהפכה החוקתית שהוביל אהרן ברק. בית המשפט העליון התייחס אל חוקי יסוד אלה כאל בעלי מעמד על-חוקי, שעל-פיו ניתנה לבתי המשפט הסמכות להכריז על בטלותו של חוק העומד בסתירה אליהם.

ממשלת רבין השנייה והסכמי אוסלו

בשנת 1992 התקיימו הבחירות לכנסת השלוש עשרה בהן ניצחה מפלגת העבודה בראשותו של יצחק רבין. הממשלה בראשותו של רבין הורתה באותה שנה על גירוש פעילי החמאס ללבנון. הממשלה הובילה מספר מהלכים לשלום עם שכנותיה, שהיו שנוים במחלוקת עם מפלגות הימין וגרמו למתח רב בציבור. במסגרת מאמצים אלו נחתמו הסכמי אוסלו בשנת 1993 והסכם השלום עם ירדן בשנת 1994, והתקיימו מגעים מתקדמים לשלום עם סוריה תמורת רמת הגולן. בעקבות קבלת הערבויות האמריקניות, הוזרם כסף רב לשיפור התשתיות של המדינה, לדוגמה, הקמת מחלפים רבים בכבישים המהירים.
ב-4 בנובמבר 1995 נרצח ראש הממשלה יצחק רבין על ידי יגאל עמיר, מתנקש יהודי שהתנגד למהלכים הפוליטיים אותם הוביל רבין. מאז נעשו מספר ניסיונות להמשיך את השיחות עם הפלסטינים אך טרם הושג הסכם קבע. לאחר רצח רבין היה שמעון פרס לראש הממשלה בפועל, וב-22 בנובמבר הציג את ממשלתו, בה היה גם שר הביטחון.
בתחילת אפריל 1996 ירה חזבאללה מטחי קטיושות לעבר יישובי גבול הצפון של ישראל. כאשר מטחים אלה התגברו, החליט פרס שלישראל אין בררה אלא להגיב, והורה על פתיחת מבצע ענבי זעם ב-11 באפריל. באותה שנה ביצע החמאס גל פיגועי התאבדות.

ממשלת נתניהו הראשונה וממשלת ברק

בבחירות שנערכו על רקע גל הטרור הפלסטיני הפסיד שמעון פרס לבנימין נתניהו, שהפך לראש הממשלה הראשון של ישראל שנבחר בבחירה ישירה. בבחירות אלה התחזקה בנוסף גם מפלגת ש"ס שנשאה את הקיפוח המזרחי על דגלה. נתניהו עלה על רקע הבטחותיו לקו נוקשה יותר במשא ומתן עם הרשות הפלסטינית, והתניית כל התקדמות בפעולות כנגד הטרור. למרות הסיסמה שטבע "יתנו - יקבלו, לא יתנו - לא יקבלו", הסכים נתניהו ללחוץ יד עם יאסר ערפאת ואף חתם על הסכם ואי והסכם חברון שבהם נמסרה העיר לשליטת הפלסטינים. בעקבות מהלכים אלה, וטענות רבות בנוגע להתנהלותו האישית, נפלה ממשלתו וב-1999 נערכו בחירות נוספות, בהן זכה אהוד ברק.
בחלקו השני של העשור התגבר הלחץ לפינוי רצועת הביטחון בדרום לבנון, בין היתר כתוצאה משני אירועים מרובי נפגעים לצה"ל ב-1997: אסון המסוקים ואסון השייטת.
לפני היבחרו של אהוד ברק לראשות ממשלת ישראל הבטיח שתוך שנה יוציא את כוחות צה"ל מלבנון בהסכם וזכה לכך לתמיכה מרוב האוכלוסייה בישראל, כאשר שיאה הייתה סמוך לנסיגה עצמה. ברק פעל באופן נמרץ כדי להשיג הסכם שלום עם סוריה וכתוצאה מכך הזניח את הערוץ הפלסטיני, אולם כאשר נכשל המשא ומתן עם הסורים בועידת שפרדסטאון, שאם היה מצליח היה אמור להביא להסדר גם בין ישראל ללבנון, הוביל ברק מהלך של נסיגה חד-צדדית אל הגבול. מכיוון שממשלת לבנון סירבה לדון בקביעת הגבול, תואם המהלך עם האו"ם בראשות שליחו לאזור טריה לארסן. עם התקרבות הנסיגה הצפויה החל תהליך התפוררות של צד"ל שהואץ על ידי תהלוכות של אזרחים, שארגן החזבאללה, שעלו על מוצבי צד"ל. באמצע מאי נפלו כך עוד ועוד מוצבים של צד"ל, והוחלט על זירוז הנסיגה. ב-24 במאי 2000, כ-18 שנה לאחר כיבוש השטח במלחמת לבנון ומאות הרוגים בצד הישראלי והלבנוני, יצא אחרון חיילי צה"ל מרצועת הביטחון. רבים מחיילי צבא דרום לבנון (צד"ל) נמלטו בבהילות לישראל בהשאירם מאחוריהם את רכושם, ולעיתים את משפחותיהם והחלו תהליך קליטה בישראל. לעומתם חזרו רבבות תושבים שנמלטו מהאזור צפונה בתקופת קיום הרצועה. האו"ם הכיר בכך שישראל נסוגה לחלוטין בלבנון, דבר שגרם בהמשך (2005) ללחץ בינלאומי כבד על סוריה לסגת מלבנון ולפרק את ארגון חזבאללה מנשקו. בניגוד לתקוות ודרישות ישראל צבא לבנון לא התפרס באזור, וכוחות החזבאללה שלטו בו. ב-7 באוקטובר 2000 חטף חזבאללה 3 חיילים בהר דב ומאוחר יותר גם את אלחנן טננבאום. טננבאום וגופות 3 החיילים הוחזרו ב-2004 תמורת שחרור מאות אסירים ערביים.
ברק, שניסה לכפר על הקיפאון במשא ומתן עם הפלסטינים, דחף לפסגה בתיווך נשיא ארצות הברית דאז ביל קלינטון, שבה יושג הסדר קבע והסכסוך ייחתם אחת ולתמיד. בעקבות מהלך זה, התפרקה רוב ממשלתו של ברק והוא נסע לועידת קמפ דייוויד (2000) ללא קואליציה. בקמפ דייוויד עצמו, המשא ומתן התפוצץ, וברק הטיל את האשמה על יאסר ערפאת - טענה שזכתה לגיבויו של נשיא ארצות הברית קלינטון.

האינתיפאדה השנייה וההתנתקות

בספטמבר 2000 פרצה האינתיפאדה השנייה, שנפתחה כמענה לתביעתו של ראש הממשלה אהוד ברק להכריז על קץ הסכסוך, כאשר התואנה הייתה שעלייתו של אריאל שרון להר הבית איימה על קודשי האסלאם. באוקטובר החל גל של מהומות והפגנות אלימות של ערביי ישראל - אירועי אוקטובר 2000. האינתיפאדה השנייה התבטאה בגל טרור פלסטיני ששיאו מאות פיגועי התאבדות בתוך ערי ישראל, לצד פיגועי ירי ומטעני חבלה רבים ביהודה, שומרון ועזה.
בתחילת 2001, תוך כדי האינתיפאדה, התקיים משא ומתן בועידת טאבה, שהופסק משום שנערכו הבחירות המיוחדות לראשות הממשלה, שבהן ניצח מועמד הליכוד, אריאל שרון. שרון הקים ממשלת אחדות עם מפלגת העבודה ובמשך זמן מה ניסה לקיים מדיניות הבלגה מול הטרור הפלסטיני. בסופו של דבר, אחרי פיגוע קשה במיוחד במלון פארק בנתניה בפסח 2002, הורה שרון על מבצע חומת מגן שבמסגרתו כבש צה"ל את הערים הפלסטיניות. מבצע זה והמבצעים הצבאיים שבאו אחריו, וחיסול מנהיגי הטרור אחמד יאסין, עבד אל-עזיז א-רנתיסי ואחרים בסיכולים ממוקדים, תרמו להפחתת הפיגועים ולדעיכת האינתיפאדה בסוף 2004. במסגרת מאמצי ההתגוננות מפני הטרור גם הלכה ונבנתה גדר ההפרדה לאורכה של מדינת ישראל בסמוך לקו הירוק. מפרוץ האינתיפאדה ועד 2005 נהרגו למעלה מאלף ישראלים בפיגועי טרור.
בנוסף לאירועים הביטחוניים-מדיניים חלו שינויים בישראל גם בתחומי הכלכלה והחברה. המשק נכנס למיתון בשנים 2004-2002 אך לאחר מכן התאושש ושב לצמוח, תוך כדי העמקת הפערים בין העשירונים ופגיעה בקצבאות הסעד. כמו כן הופרטו מספר חברות ממשלתיות גדולות, בהן אל על, מפעל הנשק הקל של תע"ש, בזק ובנק דיסקונט.
בבחירות לכנסת ה-16 שהתקיימו ב-2003 ניצח הליכוד בראשות שרון באופן ניכר. בקדנציה השנייה שלו דחף ראש הממשלה את תוכנית ההתנתקות, תוכנית להסיר את מוקדי החיכוך בין יהודים לערבים, באורח חד צדדי וללא כל הסכם, באמצעות פינוי יישובי גוש קטיף וצפון השומרון. צעד זה התקבל בהתנגדות חריפה מהימין, אף שבשמאל. אף על פי שמצביעי הליכוד הצביעו נגד התוכנית, באוגוסט 2005 בוצעה ההתנתקות ולמרות החששות הסתיימה ללא אלימות חמורה ושפיכות דמים. ביצוע ההתנתקות, יחד עם מותו של יאסר ערפאת בשלהי 2004 ועלייתו לשלטון של מחמוד עבאס (אבו מאזן) הביא לתקווה שהאינתיפאדה תסתיים ויחודש התהליך המדיני. לאחר ההתנתקות התעצם הטרור מרצועת עזה.
לתוכנית ההתנתקות קמה התנגדות רבה גם מתוך הליכוד, וקמה קבוצת מתנגדים שכונו "המורדים" שפעלו להצר את צעדיו של שרון. בעקבות ההתנגדות הרבה ממפלגתו החליט שרון בנובמבר 2005 לפרוש מהליכוד ולהקים את מפלגת קדימה אליה הצטרפו תומכי שרון מהליכוד, יוצאי מפלגת העבודה שלא מצאו את מקומם בעבודה לאחר בחירתו של עמיר פרץ ותומכים מחוץ למערכת הפוליטית. ב-4 בינואר 2006 לקה שרון באירוע מוחי קשה, שבעקבותיו הועברו סמכויותיו לממלא מקום ראש הממשלה אהוד אולמרט אשר הוביל את מפלגת קדימה כחודשיים לאחר מכן, לניצחון בבחירות לכנסת ה-17 ולמהפך במפה הפוליטית אשר החליש מאוד את מפלגת השלטון, מפלגת הליכוד, בדרך להקמת קואליציית מרכז-שמאל עם מפלגת העבודה.

מלחמת לבנון השנייה ומבצע עופרת יצוקה

בסוף יוני 2006 נהרגו שני חיילי צה"ל, וגלעד שליט נחטף אל רצועת עזה. בעקבות האירוע ובעקבות ירי רקטות קסאם מהרצועה החל צה"ל במבצע גשמי קיץ שהסתיים בסוף נובמבר. ב-12 ביולי 2006 חטפו מחבלי חזבאללה שני חיילים בגבול הצפון. החטיפה התפתחה למלחמה בין צה"ל לחזבאללה, שנודעה כמלחמת לבנון השנייה. המלחמה נמשכה למעלה מחודש וכללה הפצצה אווירית מסיבית מצד צה"ל וכניסה קרקעית מוגבלת ללבנון, ומצד חזבאללה הפגזה של העורף הישראלי באלפי רקטות. לאחר המלחמה, בעקבות מחאה ציבורית שדרשה הקמה של ועדת חקירה ממלכתית לחקר מחדלי המלחמה הוקמה ועדת בדיקה ממשלתית, ועדת וינוגרד. ב-16 ביולי 2008 הוחזרו גופות שני החיילים שנחטפו ללבנון במסגרת עסקת חילוף גופות ומחבלים חיים (ביניהם סמיר קונטר).
ב-2006 נפתחה חקירה פלילית נגד נשיא המדינה משה קצב, שהובילה ליציאתו לנבצרות זמנית, ובתום המשפט הוא נידון ל-7 שנות מאסר בגין אונס. במקומו נבחר שמעון פרס לנשיא מדינת ישראל, וזה כיהן בתפקיד בשנים 2007–2014.
ב-6 בספטמבר 2007 השמיד חיל האוויר הישראלי כור גרעיני בסוריה שנבנה בסיוע קוריאה הצפונית. בתקופה שאחרי הפעולה, סירבה הממשלה להתייחס אליה, והצנזורה אסרה על כל פרסום בנושא, אך במרץ 2018 אישרה ישראל רשמית שהפציצה את הכור, ופרסמה פרטים על המבצע, ששמו הרשמי "מבצע מחוץ לקופסה".
ב-27 בדצמבר 2008, כתגובה לירי הגובר של רקטות מרצועת עזה יצאה מדינת ישראל למבצע עופרת יצוקה. המבצע נמשך 3 שבועות ונהרגו בו 13 ישראלים ובין 1,166 ל-1,300 פלסטינים, מהם כ-700 פעילי חמאס, ונזק כבד נגרם לתשתיות חמאס ברצועה. בעקבות המבצע נמתחה ביקורת קשה על ישראל והיא הואשמה בפשעי מלחמה, בין השאר על ידי צוות הבדיקה של האו"ם בנושא העימות בעזה בראשות ריצ'רד גולדסטון, שמאוחר יותר חזר בו מהדו"ח שגרם נזק מדיני לישראל.
לאחר שבמהלך כהונתו של אולמרט רבו הביקורות על שחיתויות שהיה מעורב בהן לכאורה, הוא התפטר מתפקידו ב-2008. כשנה לאחר שהגיש את מכתב התפטרותו מראשות הממשלה, הוגש כתב אישום נגדו לבית המשפט המחוזי. לבסוף הורשע אולמרט בפרשות "מרכז ההשקעות" ובפרשת טלנסקי, וזוכה בפרשת "ראשונטורס".