רב צבאי

בצבאות זרים

אביגדור המאירי, בספרו "השגעון הגדול", מספר על חייל בשם אסטרייכר, ששימש מעין 'רב צבאי' לגדודי היהודים בצבא האימפריה האוסטרו-הונגרית, בעת מלחמת העולם הראשונה. בקרב היה עונד תפילין ומוביל את החיילים אחריו. כמו כן סיפר על המומרים הרבים שהסתירו את יהדותם, אך ברגעיהם האחרונים ביקשו רב, על מנת לבקש קבורה בקבר ישראל, להודיע למשפחות, ולומר עליהם קדיש.
רב נוסף הקשור עם ניצחונה של גרמניה במזרח, במלחמה זו, הוא הרב קופרשטוק, שסייע לגרמנים במידע אודות היערכות צבא הצאר הרוסי.
נחום גוטמן מספר על פגישתו עם חיילים עברים, ועל תפקיד הרב הצבאי שהוטל על לוי אשכול תחילה, עד שהפך למפקד מוכר על ידי הצבא.]
הרב מיכאל אדלר היה הרב הצבאי הראשי בצבא הבריטי במלחמה זו. זכרונותיו באנגלית מפרטים זירות שונות בהן ערך תפילות וטקסים דתיים, וכן את הטיפול שלו בחיילים שאינם יהודים.
בחיל החפרים המלכותי, שבו שירתו רבים מבני היישוב בארץ ישראל, היו מקיימים תפילות, סעודות ולימוד תורה, עם הגיע הרב הצבאי למקום, ואתו תשמישי הקדושה.
עם כיבוש ארץ ישראל בידי הבריטים בסוף מלחמת העולם הראשונה, ערכו חיילים יהודים אוסטרלים, יחד עם פלוגת חיילים ארצישראלים מהבריגדה בפיקודו של דוד בן דוד תפילה ליד הכותל המערבי.
עם סיום השואה וגילוי מחנות ההשמדה הרב הצבאי אברהם קלאוזנר הפך לדמות אב בעיני רבים ממשוחררי המחנות. שירת התקווה עם סיום התפילה אותה ערך בברגן בלזן - מתועדת בארכיון ה-BBC. הוא טיפל בקבורתם של שרידי השואה המתים, והקים את רשימות ומרכזי "שארית הפליטה" לחיפושי קרובים, תחילה במחנה דכאו ולאחר מכן בכל מחנות הפליטים.
ההיסטוריון אברהם פיק הוציא ספר על ההיסטוריה של רבנים צבאיים בצבא ארצות הברית
הסופר חיים פוטוק שימש רב צבאי בעת מלחמת קוריאה.

במלחמת העצמאות

הרב אברהם זיידה הלר אמנם מעולם לא לבש מדי צבא, אך פעל לגיוס חיילים ופסק שיש לחלל שבת בעת המלחמה ולהצטרף ללוחמים. תמונות החיילים הצפתים בעלי הפיאות - במידה רבה היא בזכותו.

ראשית הרבנות הצבאית

טרם הקמת צה"ל הוקמה בהגנה "המחלקה לענייני דת", ומספר חודשים לפני ההכרזה על הקמת מדינת ישראל החליט מפקד ההגנה - ישראל גלילי, על הקמת מחלקה מיוחדת שתטפל בהסדרת העניינים הדתיים. עם הקמת צה"ל קיבלה המחלקה בהגנה את השם "השירות הדתי", ובמקביל הוקמה בצה"ל הרבנות הצבאית. זמן קצר לאחר מכן מוזגו "השירות הדתי" והרבנות הצבאית ובסוף 1948 פרסם הרמטכ"ל, רא"ל יעקב דורי את פקודות המטכ"ל הראשונות על הקמת הרבנות הצבאית.
עד מבצע קדש, צה"ל ראה את עצמו בעיקר כצבא עממי נוסח מזרח אירופה, ואת העידוד הרוחני עשו קציני חינוך דוגמת אבא קובנר, שהגיע מהנהגת הפרטיזנים.
רבנים אזרחים שימשו בטקסי הזיהוי והקבורה של חללי הקרבות. לשם דוגמה את קבורת הרוגי הטבח בגוש עציון - שנקברו תחילה בקבר אחים, ערך הרב אריה לוין בטקס אשר כלל גורל הגר"א.
עם כניסתו לתפקיד של הרב שלמה גורן, שראה עצמו ככהן המשיח - דוגמת הכתוב בתלמוד ובתנ"ך, חל מפנה בתפקידי הרב הצבאי. עם סיומו המוצלח של מבצע קדש הממשלה הייתה נרגשת ביותר. הכנסת נעמדה על רגליה (פרט לבודדים) וראש הממשלה דוד בן-גוריון הודיע על כינון "ממלכת ישראל השלישית". באווירה זו יצא הרב לטקס "קידוש הארץ" בסיני - שכלל התזת מים ממקווה טהרה לאורך הגבולות החדשים. במלחמת ששת הימים הרב נסע בג'יפ צבאי דרך הר הבית, השתתף במסדר מול כיפת הסלע, ולאחר מכן תקע בשופר בכותל המערבי.
במלחמת יום הכיפורים רבנים צבאיים הקימו את "ישיבת גושן" בעיר סואץ בצד המצרי על גדת התעלה - ובה היה בית כנסת ובית מדרש לחיילים.
במלחמת לבנון הראשונה לחמו יחידות הסדר של השריון. אלו נסעו עם רבנים צבאיים, שחלקם השתתף באופן פעיל בעידוד החיילים. אחד הרבנים הצבאיים הללו, הרב אביחי רונצקי - לימים הפך לרב הצבאי הראשי, וראה את תפקיד המורה הרוחני לחיילים כתפקידו העיקרי.
בשנת 2006 עם מינויו של הרב רונצקי הרבנות תפסה מקום רחב יותר בתפקיד הנחלת "הרוח הקרבית"
בזמן ההתנתקות התפקיד העמיד במבחן את נאמנותם של הקצינים הדתיים והרבנות הצבאית. עמדתו הבלתי מתפשרת של הרב ישראל וייס לא הייתה מקובלת על חיילים דתיים רבים, ואלו השתדלו להתחמק מהתפקיד או להתרחק מאזורים בהם יכול להתעורר חיכוך.
הרב הצבאי הראשי מקריא את דברו (ובתקופת תת-אלוף גד נבון - פרק תהלים קבוע) בטקסי זיכרון לאומיים מרכזיים.