פדופיליה

גורמים

הגורם או הגורמים לפדופיליה אינם מובנים דיים. הפסיכולוג הגרמני מיכאל גריזמר (Michael Griesemer) פיתח תאוריה שלפיה פדופילים החסירו את מעבר העניין המיני מבני זוג טרום-בוגרים לבוגרים מינית (sex-dimorphic maturation of the frontal brain), המתרחש בדרך כלל בתחילת ההתבגרות המינית. הסקסולוג האמריקאי הידוע ג'ון מוני (John Money) הבחין בין פדופיליה חיבתית לסדיסטית. הוא האמין שפדופיליה חיבתית נגרמה מאהבה הורית עודפת שהפכה לארוטית.
יש סימנים המצביעים כי קיימת העברה משפחתית, אולם לא ברור אם הגורם המעורב הוא גנטי או נרכש. אין הוכחות שגורמים אחרים כמו אי-תקינות בהורמוני המין הזכריים או הנוירוטרנסמיטר סרוטונין מהווים גורם בהתפתחות פאראפיליות כמו פדופיליה. היסטוריה של התעללות מינית בילדות היא גורם אפשרי נוסף בהתפתחות פדופיליה, אך גם כיוון זה לא הוכח.

תדירות התופעה

תדירות התופעה איננה ידועה במדויק; יש הגורסים כי כרבע מכל הגברים חשים משיכה מינית ברמה כזו או אחרת בהקשר של ילדים או ילדות. מחקר אחד מצא שאנשי מקצוע לא דיווחו על כ-40% מכלל מקרי הניצול המיני של ילדים שבהם נתקלו. לאורך ההיסטוריה, קשרים מיניים בין ילדים בגילאי טרום-בגרות ומבוגרים היו יחסית רווחים ומקובלים במקומות רבים, כולל בארצות הברית ובבריטניה, שם גיל ההסכמה על-פי החוק נע באופן טיפוסי מגיל שבע עד 12 שנים עד סוף המאה ה-19.
למרות הדעה הרווחת כי מספר הנשים המתעללות הוא נמוך מאוד, ממחקר שנערך במכון "לוסי פיית'פול" שבבריטניה עלה כי כ-20% מהפדופילים בממלכה הם נשים; במאגר הנתונים שמאגד את עברייני המין בילדים בבריטניה יש 32 אלף שמות, אולם החוקרים טוענים שמספר הפדופילים האמיתי, ובהתאמה מספר הפדופיליות, גדול פי עשרה. אחת הסיבות לקושי בחשיפתן של נשים פדופיליות הוא מיעוט התלונות של בנים קטינים על תקיפות מיניות של נשים יחסית לגישה הגבוהה שלהן לבנים אלו במסגרות החברתיות המקובלות (למשל מורות בבתי ספר), והנטייה החברתית להקל בהשלכותיהם השליליות של יחסי מין בין נשים לבין בנים קטינים.

שכיחות בקרב עברייני מין

עבריין מין כלפי ילד/ה נתפס לרוב כפדופיל, אולם ייתכנו גם גורמים אחרים שהובילו לפשע (כמו מתח, בעיות בנישואים, או אי-זמינות של אובייקט בוגר), כפי שאונס בקרב אנשים בוגרים יכול להתקיים ללא גורם או דחף מיניים. פגיעה מינית בילדים כשלעצמה אינה יכולה להצביע בבירור על כך שהתוקף הוא פדופיל; אולם ללא קשר לכוונת העבריין, כל פעולה מינית עם ילדים, מכל סוג שהיא, עונה על ההגדרה של פדופיל על ידי ה-DSM, בתנאי והיא מתקיימת באופן תדיר למשך תקופה של חצי שנה ויותר.

מחקרים מראים כי רוב עברייני המין כלפי ילדים לא חושקים מינית בילדים כהעדפה מינית עיקרית. בשני מחקרים שונים שנועדו לבחון העדפה מינית נמצא כי "30% מעברייני המין (כלפי ילדים) לא הראו העדפה מינית כלפי ילדים במידה שניתן להתייחס אליה".
הסוציולוג פרופ' רודיגר לאוטמן (Lautmann) טוען בספרו על פדופיליה כי "בספר זה אני בוחן אך ורק את אלה מהטיפוס הראשון (הפדופילים האמתיים אשר יש להם עניין אמיתי בקשר חברתי עם ילדים, כולל ממד מיני), אשר מהווים בערך כחמישה אחוזים מכלל הגברים הפדו-סקסואליים הפעילים."
סקר שנערך על גילוי עריות בין אבות לבנותיהן מצא כי רוב האבות שפגעו מינית בילדיהם עונים על ההגדרה לטיפוס השני, כלומר – מנצלי הזדמנויות (כאלה שאין להם אובייקט מיני אחר זמין) ולא פדופילים.
כפי שצוין על ידי אבל, מיטלמן ובקר (Abel, Mittleman, and Becker. 1985) ועל ידי וורד ושותפיו (Ward et al. 1995) ישנה הבחנה גבוהה בין התכונות של הטיפוסים השונים (בהתמקדות על השניים הראשונים). מנצלי הזדמנויות נוהגים לפגוע בזמנים של לחץ אישי; יש להם סגנונות תקיפה רבים ושונים; יש להם קורבנות מעטים, בדרך כלל מהמשפחה; ויש להם משיכה עיקרית למבוגרים. פוגעים פדופילים, לעומת זאת, בדרך כלל מתחילים לפגוע בגיל צעיר יחסית; יש להם מספר קורבנות גדול שבעיקרם הם מחוץ למשפחה; בעלי דחף פנימי לפגוע מינית; ובעלי אמונות או ערכים ומחשבות שנותנים תוקף והיתר לפגיעה ולסגנון חיים של עבריין מין.
נעשו ניסיונות להשתמש בשיטות ליצירת פרופיל עברייני (criminal profiling) כדי לזהות פדופילים, אולם שיטות אלו ספגו ביקורת קשה כיוון שתוצאותיהם עמדו בסתירה לממצאים ועובדות מהשטח.

טיפול

פותחו מספר טיפולים אפשריים ושיטות לטיפול בפדופיליה.
רבים מגדירים את הפדופיליה כבעלת התנגדות גבוהה ביותר לטיפול פסיכולוגי, ופסלו את רוב הטיפולים הרפראטיביים] בטענה שהם אינם יעילים. אחרים, כמו ד"ר פרד ברלין, טענו ש"ניתן לטפל בפדופיליה בהצלחה אם הקהילה הרפואית תעניק לנושא תשומת לב רבה יותר". דיווחים על הצלחות בקרב טיפולים רפארטיביים מעטים מאוד.

טיפול רפואי

תרופות אנטי-אדרוגניות כמו דפו פרוברה (Depo Provera) עשויות לשמש כדי להפחית את כמות הטסטוסטרון (מה שנקרא "סירוס כימי"), לעיתים בנוסף לטיפול לא רפואי כנזכר בפסקה הקודמת. קיימת תרופה אחרת בשם Gonadotropin-releasing hormone analogues, אשר השפעתה נמשכת זמן רב יותר והיא בעלת תופעות לוואי מעטות יותר, אשר עשויה לשמש גם כן להפחתת הליבידו, וניתן להשתמש גם בה.
תוכניות אחרות מציעות לשלב מחשבות לא חוקיות עם כאב, בשיטה הנתונה במחלוקת כבדה בשם סלידה טיפולית (aversion therapy) שמזכירה את הטיפול בסרט "התפוז המכני", לפי שיטה זו הפדופיל יקבל מכת חשמל בכל פעם שיפנטז על מושאים לא חוקיים. מחקר שנערך על ידי המועצה לעניינים מדעיים (Council on Scientific Affairs) מצא כי תוצאות השיטה הזו מקבילים לתוצאות השיטה הרפארטיבית, כלומר – נמוכים ביותר. שיטה זו נמצאת בשימוש נדיר מאוד בפדופילים שלא פגעו באיש.
עברייני מין מורשעים, ביניהם פדופילים רבים, טופלו בשיטה פסיכו-כירורגית הידועה בשם לובוטומיה (כריתת אונה). פסיכו-כירורגיה היא שיטה שנמצאת מאז ומעולם תחת ביקורת ומחלוקת כבדה, בעיקר השימוש שנעשה בעבר בהתערבות כירורגית על הומוסקסואלים, בהתחשב בכך שכיום הומוסקסואליות אינה נחשבת להפרעה נפשית על ידי הקהילה הפסיכולוגית (ראו לדוגמה: Rieber et al. 1976; Sigusch 1977; Rieber & Sigusch 1979; Schorsch & Schmidt 1979. הפניות בהתאמה:).
כריתת אונה כמעט אינה בשימוש כיום, ואף אסורה במספר מדינות.
טיפול אחר בשם תלמוטומיה (Thalamotomy) הוא שיטה שונה ויותר נפוצה לטיפול בעברייני מין (ואף לעיתים בילדים שנפגעו מינית), שהתחיל אחרי הבעיות הרבות שצצו בעקבות טיפולי כריתת אונה. טיפול זה נחשב לשיטה "יעילה יחסית", אולם כפי שציינו לוי וקורפמן – "בהינתן האפשרות לטיפול תרופתי, טיפול כירוגי לא התבצע בדרך כלל עקב תופעות הלוואי החמורות שלו והאי-הפיכוּת של התהליך כולו". 
רייד (Reid, 2002) טוען כי טיפול נירו-כירורגי כלפי עברייני מין הוא "במהותו לא זמין" בארצות הברית, וכי המידע עליו דליל מאוד.
קלאוס מ' באייר (Klaus M. Beier) מהמוסד לרפואה חברתית ומינית (Institute of Sexology and Sexual Medicine at Charité) מדווח על הצלחות במחקר מקדמי שהשתמש בשיטת טיפול מעולם הפסיכודרמה בשם "משחק תפקידים". לפי המחקרים, הפדופילים שלטו יותר בדחפים שלהם אחרי שהבינו את נקודת מבטו של הילד.

פדופיליה ברשת

העידן המודרני, עם עלייתה של רשת האינטרנט והפיכתה לאמצעי תקשורת מהיר, נגיש ורווח, הביא לשינויים רבים באופן בו פדופילים מתקשרים ופועלים האחד עם השני.
מכיוון שהתקשורת באינטרנט היא אנונימית יחסית, ולא מצריכה הזדהות כלל, פדופילים רבים מצאו ברשת האינטרנט פלטפורמה בה יכלו לזהות עצמם כפדופילים ללא סיכון בחייהם האישיים.
הדבר הביא לכמה סוגי התפתחויות:

שינוי שיטות ההפצה של פורנוגרפיית קטינים

פרסום דבר תועבה שבו מופיעה דמות קטין אינו חוקי בישראל, ובמרבית המדינות המערביות. עד לעליית הרשת, יצרני פורנוגרפיית קטינים היו מסכנים עצמם במיוחד בתהליך ההפצה והמכירה של התכנים אותם יצרו. אך מאז הפיכתה של הרשת נגישה לציבור הכללי, תעשייה זו משגשגת במיוחד דרך הרשת. על מנת להפיץ חומרי תועבה המכילים תמונות או סרטים של קטינים, אין יותר הכרח להפגש באופן פיזי עם הקונים. יתרה על כך, מכיוון שהרשת נגישה לקהל רחב מאד, יכולת ההפצה של כל מפיץ פורנוגרפיית קטינים הרבה יותר גבוהה, והוא יכול לפנות ישירות אל קהל היעד ברחבי העולם, ועם אמצעים שונים שהרשת מספקת, באופן שקשה מאוד לעקוב אחריו.
בנוסף לזאת, התקשורת ברשת בטוחה, מהירה, מיידית וזולה, ולעיתים עדיף ומשתלם בהרבה ליצרן התועבה להפיץ את התכנים שיצר באמצעות האינטרנט בזול, בביטחון, וללא המתנה.

קיום מקומות דיון ותמיכה רגשית בטוחים עבור פדופילים

פדופילים רבים ברחבי הרשת משתמשים בכלים שהרשת מציעה כמו צ'אטים ופורומים על מנת לדון ולהפגש, לחלוק חוויות ומחשבות ללא צורך להזדהות בשם או בפנים, חלקם על פני רשתות מוצפנות דוגמת Tor ו-Freenet. מאז סוף שנות ה-90 קמו ונפלו אתרים רבים העוסקים בנושא הפדופיליה, בין אם בפרסום קישורים או מאמרים רלוונטיים לפדופילים המבקרים בהם, או על ידי ביסוס קהילה בה הפדופילים יוכלו לדון.
היתרון בקהילות אלו עבור הפדופילים הוא שהן מספקות להם תמיכה ואהדה (אך לא בהכרח לגיטימציה למימוש נטיותיהם), באופן חוקי וללא הפחד בחשיפה או עימות עם גורמי החוק (ראוי לזכור כי על מטפל חלה חובת דיווח לרשויות על פציינט אשר הוא מאמין כי קיים סיכוי סביר שיפשע). קהילות אלו מהוות מקום חברתי עבור המשתמשים בהן, וחלקן מעניקות להם כלים להתמודדות, עזרה ותמיכה רגשית שאותם לא יכלו לקבל אחרת.
ברשת קיימים אתרים חוקיים רבים העוסקים בפדופיליה ברבדים שונים, רובם בשפה האנגלית, חלקם בשפות אחרות. בשנת 2007 הוקם אפילו אתר עברי המגדיר את עצמו כ"אתר לאוהבי ילדים ישראליים". האתר גרר במהרה התייחסויות מצד התקשורת, אך נותר עומד על כנו שנים מספר. נכון לשנת 2015, האתר ירד מהרשת.

אקטיביזם פדופילי-אנונימי

בגלל המצב החוקי העדין בו הפדופילים נמצאים ותפיסת הציבור אותם, יש להם קושי לבטא עצמם או לקרוא לשינוי באופן פומבי. רשת האינטרנט משמשת עבורם במה בה הם יכולים לקרוא לעולם, ולומר לו את אשר על לבם ללא חשש או פחד מחשיפה, הם כעת יכולים לקבוע סמלים משותפים אשר באמצעותם הם יכולים לזהות האחד את השני. את הבמה הזו מנצלים ארגונים כמו NAMBLA (North American Man/Boy Love Association), והם זוכים לחשיפה הרבה יותר נוחה, זולה, מהירה ובטוחה מאשר אי פעם. בין השינויים שארגוני אקטיביזם של פדופילים קוראים להם: הורדת גיל ההסכמה, הורדת הפדופיליה מה- DSM והתייחסות אליה כ"נטייה מינית". עד כה ארגונים אלו לא נחלו הצלחה כלל, אך רשת האינטרנט משיגה לדעות אלו חשיפה גדולה מאשר בעבר, ויחס בהתאם.

פעילות אנטי-פדופילית ברשת

מנגד, ישנם מאמצים רבים מצד ארגונים פרטיים ורשויות אכיפת חוק בכל רחבי העולם לאיתור וחשיפת הפדופילים הפועלים ברשת, לעיתים בשיתוף פעולה ומבצעי הסגרה בין סוכנויות בינלאומיות.
אחד הארגונים אשר שם לו זאת למטרה הוא Perverted Justice, אשר מפעיל מתנדבים הפועלים ברשת ואוספים מידע אודות הפדופילים הפעילים בקהילות ובצ'אטים. למשך תקופה מסוימת הפעילו אתר בו אספו מידע אודות הפדופילים אותם הם ניסו לאתר באמצעות הרשת, אך הם בעיקר ידועים על השתתפותם כתחקירנים בתוכנית הטלוויזיה של רשת NBC האמריקאית: "לתפוס טורף" שזכתה גם לגרסה ישראלית בשם "ילדות בסכנה" אשר שודרה בערוץ 10 בהנחיית דב גיל-הר. מטרתה של התוכנית הייתה לחשוף ולעצור פדופילים מסוכנים לפני שיפגעו בילדים. זה נעשה על ידי התחזות של תחקירני התוכנית לילדים ברשת האינטרנט, והזמנה של פדופילים למפגש איתם למטרות מיניות. התוכנית זכתה לתהודה תקשורתית רחבה ולביקורת רבה עד לעת ירידתה מהאוויר.
למשטרת ישראל יחידה של אנשי מחשוב, שבין היתר עוסקת באיתור מפיצי פורנוגרפיית קטינים בישראל, או אנשים היוצרים קשר עם נערים ונערות ברשת על מנת לפתותם למפגש וקיום יחסי מין, והבאתם למעצר. משטרת ישראל פועלת גם באמצעות יחידת ההונאה במבצעי "עוקץ" יזומים והתחזות של שוטרות לילדות לצורך תפיסת ומעצר חשודים בעבירות הקשורות בפדופיליה.

מושגים נוספים

אפבופיליה (Ephebophilia), הידועה גם כ"הבפיליה" (Hebephilia) – מצב שבו המשיכה העיקרית או הבלעדית היא לנערים/נערות (בגילאי 13 ומעלה). מושגים אלו משמשים להבדיל מפדופיליה (שהיא כאמור משיכה לילדים מתחת לגיל ההתבגרות), אולם במחוזות שיפוט בהם גיל ההסכמה הוא גבוה יחסית, כגון ארצות הברית ובריטניה, נפוץ יותר השימוש במונח "פדופיליה" כדי לתאר כל מקרה של משיכה מינית לפרט בגיל בו הוא מתחת לגיל ההסכמה באותה מדינה. אפבופיליה איננה נחשבת בעיני רוב אנשי האקדמיה לפאראפיליה.
פדרסטיה (Pederasty) – לאורך ההיסטוריה קיבל הביטוי משמעויות שונות בצורה מובהקת; לעיתים משמש הביטוי לציון יחסים הומוסקסואליים בכללי, לעיתים ליחסי-מין אנאליים ולעיתים ליחסי-מין בין גבר לילדים (זכרים). העולם האקדמי משתמש במונח זה לתיאור יחסי מין הומוסקסואליים מובני גיל כפי שהיו נהוגים ביוון העתיקה בין גבר בוגר ונערים, או יחסי מין הומוסקסואליים מובני גיל בתרבויות אחרות.
נפיאופיליה (Nepiophilia), הידועה גם בשם אינפאנטופיליה (Infantophilia) – משיכה לתינוקות (0–3). חוקרים מסוימים טוענים כי יש להפריד בצורה ברורה יותר בין פדופיליה ונאפיאופיליה, בעיקר במשיכה בין בני אותו המין (Bernard 1975, 1982; Lautmann 1994), כיוון שזה נדיר שפדופילים יימשכו לתינוקות. לדעת מספר חוקרים, פדופיליה בקרב גברים נוטה להתערבב יותר עם אפבופיליה (משיכה לנערים), בעוד בקרב הנשים נוטה הפדופיליה להתערבב יותר עם נפיאופיליה.
סינדרום לוליטה (Lolita syndrome) – מונח המציין משיכה לבנות בגיל טרום-התבגרות.

פדופיליה באמנות

הרומן "לוליטה" מאת ולדימיר נבוקוב עוסק באדם בן 30 ובמושא כמיהתו, בתו החורגת בת השתים עשרה, ובמערכת היחסים הפדופילית שנוצרת ביניהם. הנובלה "מוות בוונציה" מאת תומאס מאן עוסקת בהתאהבות אדם בנער צעיר.