google/wiki40b huggingface dataset:
פלורנס הרדינג

פלורנס הרדינג (באנגלית: Florence Harding‏; 15 באוגוסט 1860 – 21 בנובמבר 1924), אשת נשיא ארצות הברית וורן הרדינג, הייתה הגברת הראשונה של ארצות הברית בין השנים 1921–1923.
פלורנס הייתה בתו של עמוס קלינג (Amos Kling), איש עסקים עשיר. פלורנס מייבל נולדה במאריון שבאוהיו בשנת 1860. השכלתה האקדמית הייתה השכלה מוזיקלית שנרכשה בקונסרבטוריון של סינסינטי.
בגיל 19 פלורנס ברחה מהבית ונישאה בסתר לחבר ילדות שלה - הנרי דה וולף (Henry De Wolfe), אולם היסטוריונים לא מוצאים את תעודת נישואיהם ומשערים שהם היו ידועים בציבור בהתאם לחוקי מדינת אוהיו (נישואי משפט מקובל).
דה וולף היה אלכוהוליסט ובזבזן, וזמן קצר לאחר הולדת בנם - מרשל יוג'ין דה וולף, פלורנס עזבה את בעלה ושבה לעיר מאריון. בני הזוג התגרשו בשנת 1886 ופלורנס שבה לשם נעוריה.
פלורנס סירבה לגור בבית הוריה, שכרה חדר עבורה ועבור בנה, והשתכרה באמצעות מתן שיעורי פסנתר לילדי השכונה בה התגוררה. אביה, שהתנגד למגוריה כגרושה, הציעה לה לשוב לגור בביתו, בתמורה לכך שהילד יגדל כבנם של הוריה. בשל קשיי הפרנסה נאלצה פלורנס להסכים להצעה.
אחת מתלמידיה של פלורנס הייתה צ'אריטי הרדינג, אחותו הבכורה של וורן הרדינג שהיה באותה עת הבעלים של עיתון מקומי יומי - מאריון דילי סטאר. 
הרדינג החליט להינשא לפלורנס בשל קשריו ועושרו של אביה, והזוג נישא בשנת 1891. לא נולדו להם ילדים, אולם בנה של פלורנס מנישואיה הראשונים נהג להתגורר בביתם מעת לעת.
פלורנס החלה לעבוד במחלקת הפרסום בעיתון שם נחלה הצלחה, בעת שבעלה החל לעשות בפוליטיקה, ובמהרה נבחר לסנטור.
בשנת 1920 היה הרדינג מועמד לנשיאות מטעם המפלגה הרפובליקנית, ואשתו פעלה רבות למען בחירתו.
לאחר בחירתו של בעלה, פתחה פלורנס את הבית הלבן לאירועים ציבוריים, לאחר שהיה סגור לקהל ולא נערכו בו אירועים ציבוריים בשל מחלתו של הנשיא וילסון.
פלורנס הייתה מארחת למופת, ויזמה אירועים רבים כגון מסיבות גן לוותיקי מלחמת העולם הראשונה. במסיבות הפוקר שערך הנשיא בספריית הבית הלבן נהגו בני הזוג לשתות אלכוהול, על אף האיסור של התיקון ה-18 לחוקת ארצות הברית.
פלורנס נסעה עם בעלה במהלך מסעו ברחבי המדינה בקיץ 1923, והייתה לצידו עת נפטר בסן פרנסיסקו שבקליפורניה באוגוסט 1923.
לאחר מות בעלה, שאפה פלורנס להשאר בפרנדשיפ - אחוזת חברתה אוולין ולש מקלין, אולם בשל מחלתה שבה למריון שבאוהיו, שם נפטרה בנובמבר 1924 ממחלת הכליות ממנה סבלה.
פלורנס הרדינג נקברה בקבר זמני, לצד בעלה, ולאחר השלמת הקמת קבר הרדינג במריון בשנת 1927 הועברו גופות שניהם והוטמנו באנדרטה.
בית הקפה (רשת)

היסטוריה

המייסד של רשת בתי הקפה הוא איש העסקים הרוסי טימור חיירוטדינוב. לדבריו, הרעיון ליצירת "בית הקפה" נולד באחד מבתי קפה הידועים של מילאנו, כאשר ברמני הקפה הראשונים מרוסיה עברו הדרכה באמנות הכנת קפה באיטליה אצל הבריסטה המוביל ג'וזפה גראסה. לאחר חזרתם לרוסיה בסתיו, כבר ב-29 ספטמבר 1999, הברמנים הצעירים פתחו במוסקבה את בית הקפה הראשון של הרשת, שנפתח במרכז הקניות "גלריית השחקנים". לקראת 2001 כבר היו במוסקבה חמישה סניפים. במאי 2001, המנהל הכללי (אחר כך הנשיא) של החברה ולדיסלב דודאקוב. דודאקוב למד כלכלה בארצות הברית ועבד עשר שנים במקדונלד'ס. הביקוש לקפה הצריך השקעות גדולות וכבר לאחר שלוש שנים "בית הקפה" הפך לרשת בתי הקפה הגדולה ביותר ברוסיה, תוך שהיא מגדילה את מספר הסניפים פי 10. ב-19 בדצמבר 2003 נפתח סניף בסנקט פטרבורג בבית מספר 13 ברחוב בולשאיה קוניושנאיה. עד 2006, בסנקט פטרבורג נפתחו כ-30 סניפים, ולאחר מכן ההנהלה החליטה ליצור קו ייצור משלו, ומפעל לייצור מוצרי קונדיטוריה ועוד. במשך הזמן, הרשת הורחבה וכעת מספר הסניפים מונה יותר מ-200 בערים שונות ברוסיה ובעולם. החברה פתחה בנוסף לסניפים שלה במוסקבה ובסנקט פטרבורג גם בנובוסיבירסק, קאזאן ובקייב שבאוקראינה.
מאז 2004, החברה מפתחת מסעדות למטבח יפני, כמסעדת "אסיה קפה"; ב-2006, פותח פרויקט רשת בתי קפה למטבח רוסי בשם "ויניגרט קפה".
בשנת 2018 הרשת החלה בהליך מיתוג מחדש תוך הפחתת מספר העובדים. בגרסה החדשה בית הקפה יתנהל ללא מלצרים כשההזמנות יתקבלו בקופות והלקוחות יאספו אותם בעצמם. בנוסף בוצע שינוי בתפריט, הוסרו ממנו הארוחות החמות ואלה הוחלפו בכריכים, סלטים, יוגורט וחטיפים.
רידיק: הבריחה מבוצ'ר ביי

עלילה

העלילה עוקבת אחר רידיק, פושע מסוכן ביותר, כשהוא נכלא על ידי צייד הראשים ויליאם ג'יי ג'ונס במתקן כלא שמור ביותר בשם בוצ'ר ביי. רידיק בסופו של דבר נמלט לביבים לאחר שהוא ארגן מהומה. הוא עושה את דרכו תוך שהוא נלחם במוטנטים השורצים בביבים, עד שהוא מגיע לפופ ג'ו, הרמיט שחי מתחת לקרקע. רידיק עוזר לג'ו להשיג ידו על רדיו שאיבד בביבים, ובתמורה הוא מקבל את יכולת "ראיית הלילה" (ר' שכבה מחזירת אור). הוא ממשיך בבריחתו דרך הביבים, אך נלכד ומועבר חזרה לכלא, ששם הוא חודר לתוך מתקן כרייה. במכרות הוא נתקל בפושע נמלט נוסף בשם ג'אגר ולנס, שמעוניין להימלט יחד איתו.
לבסוף הוא נלכד ומועבר לאזור שמור ביותר, שבו האסירים מוכנסים לשינה קריוגנית ומתעוררים כל יום למשך שתי דקות בלבד לצורך אימון. רידיק מגלה פגם במערכת ומצליח להימלט, תוך שהוא חוטף רובוט מכני ובעזרתו נלחם לכל אורך הדרך עד להוקסי, הסוהר הראשי של בוצ'ר ביי. עם עזרתו של צייד הראשים ג'ונס, רידיק מערים על השומרים כדי שיהרגו את הוקסי. השניים גונבים ספינת חלל ובורחים מבוצ'ר ביי.

גרפיקה

רידיק: הבריחה מבוצ'ר ביי היה הראשון שהשתמש במיפוי רגיל (ובכך הקדים את Doom 3 במספר חודשים). הדבר העניק לטקסטורות המשחק מראה מחוספס ומעמיק יותר, והשרה על הדמויות מראה פוטו-ריאליסטי. ניתנת גם אופציה לשחק עם צללים רכים, שנתנו לצללים מראה חלק יותר בניגוד לצללים הנקיים שהופיעו ב-Doom3 וב-Quake4.

פורמט

המשחק מציג סצינות קרב תוך לחימה בגוף ראשון ושימוש בנשק. המשחק משלב גם בין התגנבות ולחימה, ומגביל את השחקן בשימוש בנשק. רידיק יכול להפטר מאויביו בקרב פנים מול פנים, וגם להשתמש במהלכים מיוחדים כמו שבירת עורפו של היריב, או תפיסת נשקו ושימוש בו נגדו. כמו כן, דרך הגילוי לפיה רידיק מוסווה בצללים גם היא חדשנית, כאשר המסך מוטה בצבע כחול.

הסבה לפלייסטיישן 3

ב-21 במאי 2007 נודע כי המשחק יפותח מחדש לקונסולת המשחקים פלייסטיישן 3, תחת שם חדש: The Chronicles of Riddick: Assault on Dark Athena. המשחק יצא ברביע הראשון של 2008.  המשחק כולל שלבים חדשים,מהלכים חדשים ומצב רב-משתתפים.
אמפולי

גאוגרפיה

אמפולי נמצאת במרכז טוסקנה, בנפת פירנצה, 20 ק"מ דרום מערבה מפירנצה, במישור הארנו, על נהרות האלזה (Elsa) והארנו, מדרום לאחרון.

היסטוריה

יישוב התקיים במקום החל מהתקופה הרומית הקדומה ועד המאה הרביעית לפחות. במפת פויטינגר המקום נקרא portu, כלומר עיר נמל. כנראה הכוונה לנמל על נהר בסמוך לשתי הדרכים הרומיות הראשיות שעברו בה: Via Quinctia שהוליכה מפירנצה לפיזה ו-Via Salaiola בדרך לוולטרה.
במאה השמינית היא מוזכרת כ-אמפוליס (Empolis). ב-1119 היא נזכרת כחלק משטחי רוזנות Guidi. ב-1182 עברה לשלטון פירנצה. ב-1260 התקיימה בה הוועידה שבה האציל הפלורנטיני Farinata degli Uberti, ממנהיגי הגיבלינים, התנגד להריסת פירנצה.

תחבורה

אמפולי נמצאת על קו הרכבת הראשי מפירנצה לפיזה ויש ממנה גם קו ישיר לסיינה.
דיר ראפאת

היסטוריה

המנזר הוקם בשנת 1927 על ידי הבישוף האיטלקי פארינה, מייסד מסדר האחיות דורותי הקדושה ובעידודו של ידי הפטריארך הלטיני לואיג'י ברלסינה לאחר רעידת האדמה שהתחוללה בארץ. הפטריארך היה מעוניין באתר לכבוד מרים אם ישו שתגן על ארץ ישראל מפני אסונות דומים. לכן שמה הרשמי של הכנסייה הוא "גבירתנו מלכת פלשתינה" ("Regina Palaestinae"). לצד הקמת הכנסייה נקבע יום חג החל מדי שנה ביום ראשון שלאחר ה-25 באוקטובר. בשנת 1933 אישר הותיקן את החג הזה.
את המבנים במתחם המנזר תכנן הנזיר הבנדיקטיני והאדריכל האב מורציו גיסלר. הוא מיקם את הכנסייה במרכז המתחם. במקום הוקמו גם בית יתומים, בית ספר ומבנה למנזר.
הפטריארך ברלסינה רצה לקשט את קירות הכנסייה ותקרתה במילים הראשונות של פניית המלאך גבריאל אל מרים אם ישו - אווה מריה. הוא ביקש מהגמונים קתולים שישלחו לו תרגומים רשמיים של ברכה זאת. הוא קיבל 404 תרגומים שכאלה, ומתוכם בחר 280 על מנת שייכתבו על קירות הכנסייה. לפי אנציקלופדיה מפה, בעבר הייתה כתובה ברכת אווה מריה על קירות הכניסה ב-343 שפות שונות, כולל עברית ("שלום לך מרים"). ברכות אלו נכתבו על ידי האמן הירושלמי מובארק סעיד. הוא צייר מלאכים הנושאים סרטים ועליהם המילים הראשונות של ברכתו של המלאך למרים. ב 1973 הסתיים שיפוץ ושיחזור המתחם, התקרה נצבעה תכלת וצוירו שנית המלאכים האוחזים בסרטים אך השיחזור אינו שלם וחלק מהברכות בשפות השונות שהופיעו על הסרטים לא הושלם. גם על דלתות העץ של הכנסייה כתובה הברכה 56 פעם בשפות שונות. באפסיס הכנסייה עומד פסלה של מריה מואר באור תכלכל על ידי חלונות צדדים תכולים. באולם עומד פסל מלאך מחזיק בדג, אחד מסמליה העתיקים של הנצרות.
אחזקת המקום נעשתה בתחילה על ידי מסדר אחיות סנטה דורותי, אשר באו לארץ ישראל מאיטליה ב 1927 ובראשן האם ברתילה. בשנות האלפיים, המנזר מוחזק על ידי מסדר הנזירות בית לחם (בדומה למנזרם שבבית ג'מאל), הנזירות מחזיקות את המקום ומקדישות עצמן לטיפול בילדות יתומות או ממשפחות במצוקה שחוסות בבית הספר של המנזר. הילדות בגיל 4–13 לומדות במנזר ובסיימן כיתה ו' רשאיות להמשיך ולהתגורר במנזר וללמוד בבתי הספר שברמלה הסמוכה. כיום יש במתחם גם בית הארחה לצליינים נוצרים. כיום כל הנזירות במנזר הן צרפתיות או מארצות דוברות צרפתית, בחורשת הכנסייה חיה אחות קנדית חברה במסדר אחיות החסד החיות בבדידות מוחלטת, היא דיירת במנזר האחיות דורוטי הקדושה ומתפרנסת מהכנת כרטיסי ברכה מעוטרים בפרחים מיובשים.
בראש המנזר פסל דמותה של מרים, אמו של ישו בתנועת יד המברכת ושומרת על הארץ מאסונות, מתחתיה מופיעות שני עיגולי פסיפס תלויים ובהם האותיות A ו M שהן תחילת הברכה "אווה מריה". הפסל נעשה בסדנאת אמנים באיטליה ע"פ דגם של פסל ממנזר האחיות דורותי הקדושה בוויצ'נצה גובהו של הפסל עשוי הברונזה כ 2.5 מ' והובלתו הייתה מסובכת לכן פורק לעשרה חלקים שהורכבו שוב בראש הכנסייה. את ראשה של מרים עיטר כתר כוכבים מוזהבים, אולם החשש מחמדנים ופגעי מזג האוויר הביאו את ראשי המנזר להסירו (כך מצבו בתמונה), אך כיום ראש הפסל שוב עטור בכתר כוכבים אך הפעם מברונזה.
לצד המנזר פועל "יקב מוני", המוחכר על ידי משפחת ערטול הנוצרית מהכפר מע'אר שבגליל. היקב פועל במערות היקב של המנזר. השם "מוני" הוא לזכר בן המשפחה שמת בדמי ימיו.
מבנה נוסף, ששימש בעבר כבית היתומים, מוחכר כעת לעמותת רטורנו המפעילה בו מרכז גמילה מסמים.
המבנה מוגדר כיישוב בשם גבעת שמש.
ב-2014 רוססו כתובות נאצה במקום וצמיגי ארבעה כלי רכב נוקבו
הדיוויזיה ה-35 (ורמאכט)

היסטוריה

הדיוויזיה הוקמה ב-1 באוקטובר 1936 בקרלסרוהה, והועמדה תחת פיקוד הוברט שאלר-קאלידה. במהלך המערכה בפולין הייתה הדיוויזיה חלק מהארמייה השביעית בחזית המערבית, ובמהלך המערכה על צרפת לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-4 במסגרת הארמייה השישית. במהלך מבצע ברברוסה לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-5 במסרת במסגרת הארמייה התשיעית, ובמהלך הקרב על מוסקבה לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-5 במסרת ארמיית הפאנצר השלישית, ולאחר מכן במסגרת ארמיית הפאנצר הרביעית. לאחר מכן לחמה הדיוויזיה בגזרה המרכזית, כחלק מהארמיות השונות, ואף השתתפה במבצע בגרטיון כחלק מקורפוס הפאנצר ה-41 במסגרת הארמייה התשיעית וספגה בו אבדות כבדות. לאחר מכן הועברה תחת פיקוד הארמייה השנייה, ולחמה עמה בקרבות הקשים שהתחוללו בפרוסיה המזרחית עד סוף המלחמה.
הובלה פעילה

בביולוגיה, הובלה פעילה מתארת רתימת אנרגיה לשם הובלתם של חומרים דרך קרום התא, בכיוון המנוגד לסך כוחות מפל הריכוזים, לכוח החשמלי וללחצים המשפיעים על מעבר אותם חומרים. הובלה פעילה נערכת בעזרת חלבונים טראנסממברנלים המנצלים אנרגיה כימית זמינה באופן ישיר או עקיף, כדי לקשור אליהם חומרים ולהובילם דרך קרום התא. מנגנוני חלבונים המובילים חומרים באופן פעיל דרך קרומים מכונים משאבות.
הובלת חומרים כנגד מפל הריכוזים היא חיונית לתפקוד התא ולתפקוד כל אורגניזם המורכב מתאים. בעזרתה נוצרים התנאים לתפקוד התאים הודות להובלת יונים כגון אשלגן, נתרן וכלור ובניית יחס מסוים בין ריכוזם בתוך התא לריכוזם מחוץ לתא ומתאפשר מטבוליזם בתאים עם הובלתם של חומצות אמינו וסוכרים לתוך התאים.
חומרים בריכוז גבוה נמצאים במצב אנרגטי גבוה יותר מחומרים בריכוז נמוך. כדי להוביל חומרים מריכוז נמוך לגבוה יש להוסיף אנרגיה למערכת. האנרגיה מגבירה או מפחיתה את האפיניות של אתרי הקשירה בחלבונים הטראנסממברנלים לחומרים אותם הם מובילים ומאיצה את קצב תנועת אתרי הקשירה מפני החלבון הפונים לחוץ התא אל פני החלבון הפונים לפנים התא ובכיוון ההפוך.
לאנרגיה הנדרשת להובלה פעילה שני מקורות אפשריים. המקור הראשון הוא שימוש ישיר באנרגיה הכימית הגלומה במולקולות אדנוזין תלת-זרחתי (ATP). משאבות העושות שימוש באנרגיה זו כוללות חלק המתפקד כ-ATPase המפרק את האדנוזין. פירוק קבוצת זרחה מאדנוזין תלת-זרחתי משחרר אנרגיה רבה המנוצלת לתהליך ההובלה. הובלה מסוג זה מכונה הובלה פעילה ראשונית.
מקור אנרגיה נוסף להובלה גלום במפל הריכוזים שיוצרת הובלה פעילה ראשונית. יוני נתרן שנשאבו אל מחוץ לתא בעזרת האנרגיה של מולקולות האדנוזין תלת-זרחתי שוהים בריכוז גבוה מחוץ לתא ושואפים להיכנס לתוכו בחזרה כדי לאזן בין ריכוזם מחוץ לתא לבין ריכוזם בתוכו. מספר משאבות מאפשרות ליוני נתרן לחזור לתוך התא אך מצמידות לתהליך או מתנות אותו בהובלה של חומרים נוספים לנתרן אל מחוץ לתא או לתוכו. הובלה מסוג זה מכונה הובלה פעילה שניונית.
פרידריך אוגוסט השני, מלך סקסוניה

ילדותו

פרידריך אוגוסט נולד ב-18 במאי 1797 בפילניץ שהייתה חלק מנסיכות הבוחר מסקסוניה, לנסיך מקסימיליאן, שהיה מאוחר יותר נסיך הכתר של סקסוניה, ולקרולינה, נסיכת פארמה, בתו של פרננדו, דוכס פארמה.
בצעירותו לחם פרידריך אוגוסט כקצין במלחמת הקואליציה השישית, אך הוא לא גילה עניין בענייני הצבא.

נסיך הכתר של סקסוניה

אחרי מהפכת יולי בצרפת בשנת 1830, החלו בסתיו הפגנות אף בסקסוניה, בעיקר נגד החוקה הישנה. כתוצאה מההפגנות, ויתר מקסימיליאן, נסיך הכתר של סקסוניה על זכותו לרשת את המלוכה, לטובת בנו פרידריך אוגוסט.

ממלכת סקסוניה

ב-6 ביוני 1836 מת אנטון, מלך סקסוניה ללא יורשים זכרים, ובמקומו עלה פרידריך אוגוסט לשלטון. פרידריך אוגוסט היה פופולרי מאוד על אזרחי סקסוניה, ואת הבעיות הפוליטיות העדיף להשאיר בידי שריו.
פרידריך אוגוסט יצר את החוק הפלילי של שנת 1836. בתקופת מהפכות 1848 (אביב העמים), מינה פרידריך אוגוסט שרים ליברלים בממשלה, הפחית את הצנזורה. אך מאוחר יותר שינה את דעתו, וב-28 באפריל פיזר את הפרלמנט. בשנת 1849 נאלץ פרידריך אוגוסט לברוח למבצר קניגשטיין, שם שהה עד שדוכא המרד במהלך מאי על ידי סיוע מהצבא הפרוסי.
בשנת 1844 ביקר פרידריך אוגוסט, מלווה על ידי רופאו האישי קרל גוסטב קרוס, באנגליה וסקוטלנד. על אף שהביקור לא היה ביקור ממלכתי, התארח פרידריך אוגוסט אצל המלכה ויקטוריה והנסיך אלברט בטירת וינדזור.
ב-8 באוגוסט 1854 נפצע פרידריך אוגוסט במהלך מסע בטירול, כתוצאה מסוס שדרך על ראשו, ולמחרת מת בקרשטן. מכיוון שמת ללא יורשים, עלה לשלטון במקומו אחיו יוהאן, מלך סקסוניה.

משפחתו

ב-26 בספטמבר 1819 התחתן פרידריך אוגוסט על ידי שליח עם מריה קרולינה, ארכידוכסית אוסטריה, בתם של פרנץ הראשון, קיסר אוסטריה ומריה תרזה מנאפולי וסיציליה, וב-7 באוקטובר באותה שנה מומשו הנישואים בדרזדן. אך היא מתה ב-22 במאי 1832 ללא ילדים.
ב-24 באפריל 1833 התחתן פרידריך אוגוסט עם מריה אנה, נסיכת בוואריה, בתם של מקסימיליאן הראשון יוזף, מלך בוואריה וקרולינה מבאדן. אך גם ממנה לא היו לו ילדים.
אכסדרה

אַכְסַדְרָה (מכונה בעברית גם "סְטָיו" או בלועזית: "קוֹלוֹנָדָה") היא שדרת עמודים מקורה. שדרות עמודים קיימות בצורות ובשימושים שונים בחזיתות מבנים, בסמוך לחצרות ובשימושים אדריכליים שונים נוספים. כאשר האכסדרה מקושתת, כלומר בין העמודים מצויים קשתות ולעיתים גם קמרונות, היא נקראת "ארקדה".
שימוש באכסדרות נפוץ מאוד באדריכלות בסגנונות ובמקומות שונים. האכסדרה משמשת לרוב כחלל תווך בין המבנה וחלקו החיצוני המטשטש את הגבול בין הפנים והחוץ. שהייה בחלל האכסדרה נותן מצד אחד תחושה של חוץ ומצד שני שייכות למרחב המבנה. לחלופין, מאפשרת אכסדרה מעבר מקורה לאורך בניין, סביב חצר ואף לאורך רחוב.
אחת האכסדראות הידועות מהעולם העתיק היא האכסדרה הגדולה בתדמור, סוריה, שנבנתה בשלושה שלבים במאות ה-2 וה-3 לפנה"ס. אורכה הכולל הוא מעל ק"מ.

אטימולוגיה

הן המילה העברית "אכסדרה" והן המילה הנרדפת "סטיו", מקורן ביוונית. המונח היווני המקורי "אֶכְּסֶדְרָה" (ἐξέδρα) התייחס למרפסת המקורה המופרדת מהחצר או מן החוץ על ידי שורת עמודים. המילה "סטיו" מקורה במושג "סטואה" (στοά) - מבנה טיפוסי לאדריכלות יוון העתיקה בעל אכסדרה.
איסאק דונייבסקי

ביוגרפיה

איסאק (יצחק) דונייבסקי נולד בעיירה קטנה בקרבת פולטבה, אז בתחומי האימפריה הרוסית (כיום באוקראינה). המשפחה התאפיינה בכישרון מוזיקלי, גם חמשת אחיו עשו קריירה בתחום המוזיקה. בגיל 8 הוא התחיל ללמוד נגינה בכינור.
בשנת 1910 עברה המשפחה לחארקוב. בשנת 1918 סיים את הלימודים בבית הספר, ובשנת 1919 סיים את הלימודים בקונסרבטוריון העירוני. בשנים 1920-1924 עבד בתיאטרון המקומי כמלחין ומנצח.
בשנים 1924-1927 התגורר בבירה מוסקבה. בתקופה זו היה מנהל מוזיקלי של אחד התאטראות בעיר והחל לכתוב את האופרטות הראשונות שלו. בשנת 1929 עבר ללנינגרד, החל לעבוד ביחד עם לאוניד אוטיוסוב והיה למנהל הלהקה המקומית. הוא היה בין המלחינים הראשונים בברית המועצות שהחלו לכתוב מוזיקה ג'אז.
בשנות ה-30 התחיל לעבוד ביחד עם הבמאי הסובייטי גריגורי אלכסנדרוב וכתב מוזיקה לסרטיו המוצלחים "החברה העליזים" (Весёлые ребята;‏ 1934), "הקרקס" (Цирк;‏ 1936) ו-"וולגה-וולגה" (Волга-Волга;‏ 1938).
עד לשנת 1940 חיבר דונייבסקי מוזיקה ל-21 סרטים. עבור זאת זכה פעמיים בפרס סטלין (בשנים 1941 ו-1951).
בתקופת מלחמת העולם השנייה היה המנהל המוזיקלי של להקה שנתנה הופעות רבות. החל משנת 1945 התגורר במוסקבה. בתקופה זו הוא המשיך לכתוב מוזיקה לסרטים והלחין מספר אופרטות.
בנוסף למוזיקה לסרטים ואופרטות כתב דונייבסקי מוזיקה לשירים רבים, שזכו לפופולריות רבה ובחלקם מבוצעים עד היום.
בשנת 1932 נישא, והיה אב לבן. בשנת 1945 נולד לו בן נוסף מחוץ לנישואים: מקסים דונייבסקי, גם הוא מלחין נודע.
דונייבסקי נפטר בשנת 1955 מהתקף לב, בן 55 במותו. נטמן בבית העלמין נובודוויצ'י.
לודוביקו גרוסי דה ויאדאנה

חייו

לודוביקו ויאדאנה נולד בוויאדאנה, עיר בחבל מנטובה באיטליה. לפי מסמך שנכתב כ-150 שנה לאחר מותו, היה בן למשפחת גרוסי אך אימץ לו את שם עיר הולדתו כאשר נכנס למסדר האחים המינוריים לפני 1588 (Mompellio 2001). אף כי אין לכך ראיות מן התקופה, יש סברה כי למד אצל קונסטאנצו פורטה (Mompellio 2001). והיה למנצח מקהלה בקתדרלה של מנטובה בשנת 1594. ב-1957 יצא לרומא וב-1602 היה למנצח המקהלה בקתדרלת סן לוקא במנטובה. הוא כיהן ברצף של משרות בקתדרלות שונות באיטליה, בהן קונקורדיה (סמוך לוונציה, ופאנו, בחוף המזרחי של איטליה, שם היה מאסטרו די קאפלה בשנים 1610 - 1612 (Mompellio 2001). במשך שלוש שנים, מ-1614 עד 1617, כיהן במסדר הדתי שלו, שחלש על כל חבל בולוניה (לרבות פרארה, מנטובה ופיאצ'נצה. בשנת 1623 עבר לבוסטו, ובהמשך עבד במנזר סנטה אנדראה בגואלטיירי, סמוך לפארמה. ויאדנה מת בגואלטיירי. (Mompellio 2001).
כנסיית סן ז'רמן דה פרה

המנזר הבנדיקטי סן-ז'רמן-דה-פרה (Abbey of Saint-Germain-des-Prés), שנבנה בשדות (prés) שמעבר לפרברי פריז של ימי הביניים, היה אתר קבורה של המלכים המרובינגיים של נויסטריה. המנזר, שכיום הוא העתיק ביותר בפריז, נוסד במאה השישית על ידי בנו של כלוביס הראשון, כילדבר הראשון (Childebert I, שלט בשנים 511-558). תחת הפטרונות המלכותית הפך המנזר לאחד העשירים בצרפת. במאה ה-11 אוכסנו בו כתבי קודש חשובים והוא נותר במרכז החיים האינטלקטואליים בכנסייה הקתולית בצרפת עד התפרקותו בזמן המהפכה הצרפתית. פיצוץ ושריפה הרסו את המנזר ואת אכסדרת העמודים שלו. כנסיית המנזר שרדה והיא נקראת כנסיית סן-ז'רמן-דה-פרה (Église de Saint-German-des-Prés). היא ממוקמת כיום ברובע השישי של פריז.  
בשנת 542, לאחר שלחם בספרד והסיר את המצור מעל סרגוסה, חזר כילדבר לפריז כשבאמתחתו שריד קדוש יקר ערך שקיבל מהבישוף של סרגוסה, טוּנִיקָה של הקדוש סן-וינסנט, בן העיר. לאחר שחזר כילדבר לפריז, כדי לאכסן את הפריט הקדוש, הורה לבנות כנסייה גבוהה כך שיוכל לראותה דרך השדות. 
בשנת 558 הושלמה בניית כנסיית סן-וינסנט והוקדשה על ידי ז'רמן, ב-23 בדצמבר. באותו היום נפטר כילדבר. מלכי השושלת המרובינגית נטמנו בכנסייה במאות השישית והשביעית, אך קבריהם נפתחו ונהרסו בזמן המהפכה הצרפתית. 
לצד הכנסייה נבנה מנזר. לאב המנזר היו סמכויות השיפוט הרוחניות כמו-גם החילוניות באזור הפרבר של סן-ז'רמן (סמכויות בהן החזיק עד לשנת 1670). הכנסייה נבזזה לעיתים תכופות ואף נשרפה במאה התשיעית על ידי הנורמאנים. היא נבנתה מחדש בשנת 1014, והוקדשה מחדש ב - 1163, על ידי האפיפיור אלכסנדר השלישי סן-ז'רמן מפריז, בישוף העיר שהוכרז כקדוש. החומה הגדולה שנבנתה סביב פריז בעת מלוכתו של פיליפ השני לא כללה את שטח המנזר, ולתושביו הותר לדאוג לענייניהם בעצמם. 
מקום מקהלת הכנסייה שבאפסיס המזרחי הוא דוגמה מוקדמת לבנייה גותית בעזרת תמיכות דואות.
למרות השינויים הרבים שעברה הכנסייה, מגדל הפעמון שנישא מעל הכניסה המערבית לא השתנה כמעט מאז שנת 1000, למעט הצריח שנוסף במאה ה-19.
על שם המנזר נקרא הרובע שהתפתח סביבו, רובע סן-ז'רמן דה פרה, שמהווה חלק מהרובע הלטיני, משום שהמנזר נידב חלק מאדמותיו לאורך נהר הסן – "שדות המלומדים" (Pré aux Clercs) – לשם הקמת המבנים בהם השתכנה האוניברסיטה של פריז. על שם המנזר נקראות גם השדרות שסמוך להן ממוקמת כיום הכנסייה, שדרות סן ז'רמן. 
במאה ה-17 מחוז סן-ז'רמן היה מהאזורים הנחשקים ביותר שבגדה השמאלית. המלכה מרגריט דה ולואה דחקה באב המנזר לנדב גם לה חלק מאדמות המנזר. היא בנתה על השטח ארמון, ושיוותה לאזור סגנון אופנתי, שנותר על כנו עד שמחוז סנט-אונורה שמצפון לשאנז אליזה האפיל עליו בזוהרו במאה ה-18. 
קברו של הפילוסוף רנה דקארט נמצא באחת מהקפלות הצדדיות של הכנסייה.
כף אוונס

היסטוריה

את הכף גילתה המשלחת הבריטית הלאומית לאנטארקטיקה, 1904-1901, בהנהגת רוברט פלקון סקוט, שקרא לו "סקוארי", על שם ציפורי הסקואה. המשלחת השנייה של סקוט, משלחת טרה נובה, 1913-1910, בנתה כאן את המטה שלה ושינתה את שם הכף להיקרא על שם לייטננט אדוארד אוונס, קצין הצי המלכותי והמשנה לפיקוד על המשלחת. 
על שם רוברט פלקון סקוט נקרא בסיס סקוט המשמש את מדעני המקום.

אתרים היסטוריים ומצבות זיכרון

הצריף של סקוט הוכרז כאתר היסטורי ויד זיכרון בעקבות הצעה של ניו זילנד והממלכה המאוחדת לאספה המייעצת לברית האנטארקטית.
צלב על "גבעת שבשבת הרוחות", כף אוונס, הוקם בידי קבוצת ים רוס בראשות קפטן אניאס מקינטוש, מן המשלחת הטראנס-אנטארקטית האימפריאלית של סר ארנסט שקלטון, לזכר שלושה מחברי המשלחת שמתו בקרבת מקום לשם בשנת 1916. הצלב הוכרז כאתר היסטורי 
ויד זיכרון בעקבות הצעה של ניו זילנד והממלכה המאוחדת של האספה המייעצת לברית האנטארקטית.
האתר כולו נחשב לאזור אנטארקטי מוגן במיוחד (ASPA) מס' 155, במידה רבה עקב חשיבותו ההיסטורית כאחד האתרים העיקריים של פעילות אדם מוקדמת באנטארקטיקה.
רונן אלטמן קידר

ביוגרפיה

אלטמן קידר נולד בתל אביב. הוא סיים תואר ראשון במתמטיקה ובפיזיקה בתוכנית המצטיינים של אוניברסיטת תל אביב, במסגרת העתודה האקדמית ותואר שני במכון להיסטוריה ופילוסופיה של המדעים והרעיונות ע"ש כהן באוניברסיטת תל אביב. לאחר נישואיו בשנת 2003 הוסיף לשמו את שם המשפחה "קידר". אלטמן-קידר מתגורר עם משפחתו בברלין, גרמניה ועובד שם כמדריך טיולים עצמאי.

יצירתו הספרותית

אלטמן-קידר הוא בוגר כיתת השירה של הליקון לשנת 1997, שם התפרסמו שיריו לראשונה. בשנת 2000 הוציא לאור את הרומן "פרפרי כאוס" בהוצאת שופרא. בספר משולבים מספר קווי עלילה העוסקים בזהויות מיניות בעיר אמריקאית של סוף המאה העשרים. מאז פרסם אלטמן-קידר שירים רבים בכתבי עת לשירה, בהם "מאזנים", "הליקון", "מטעם", "שבו" ו"עיתון 77" ושיריו תורגמו לאנגלית ולרוסית. ספר השירה הראשון של אלטמן-קידר, "סימני נשיכה", ראה אור באוגוסט 2007 בהוצאת "הליקון". בשנת 2014 פרסם אלטמן-קידר את הנובלה 'חיי יצירה' כספר אלקטרוני בהוצאת 'בוקסילה'.
אלטמן-קידר תרגם לאנגלית את הרומן הגרפי 'משק 54' מאת גלעד סליקטר וגלית סליקטר. בשנת 2009 תרגם שבעה משיריה של מאשה קאלקו עבור גיליון 'רשות היחיד' של "הליקון" - תרגום ראשון לעברית של משוררת זו. בשנת 2010 ראה אור בעריכתו ספר שיריה של ענבל אשל כהנסקי, "פִּראֵי היום".
אלטמן-קידר מחבר גם פלינדרומים וחמשירים.

פעילויות נוספות

אלטמן-קידר עיבד את סיפורו "איפור" לסרט סטודנטים בבימויה של עינבר גלבוע, שהוקרן בפסטיבלים בארצות הברית. בשנים 2005–2006 לימד בבית-הספר לשירה של "הליקון" ושימש כמפיק בפועל של פסטיבל "שער" לשירה חדשה. בשנים 2009–2012 ערך (יחד עם ענת אבישר ולי עברון-ועקנין) את כתב-העת האינטרנטי לספרות זוטא. בשנת 2012 ערך את גיליון פסטיבל 'שער' של כתב העת הליקון.
פרידה עות'מאן

ביוגרפיה

עות'מאן נולד באינדיאנה לאב רופא שיניים. היא גדלה בקהיר. היא החלה לשחות בגיל 5 עם אחיה במועדון השחייה ג'זירה. היא לומדת באוניברסיטת ברקלי שבקליפרניה.

2009

באליפות העולם שנערכה ברומא, איטליה ביולי 2009 סיימה עות'מאן במקום 50 במשחה ל-50 מטר פרפר בתוצאה של 27.78 שניות, במקום 64 במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:03.21 דקות, במקום 66 במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 26.77 שניות ובמקום 87 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 59.45 שניות.

2012

באולימפיאדת לונדון (2012) סיימה עות'מאן במקום 41 במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 26.34 שניות.

גמר באליפות העולם

באליפות העולם שנערכה בברצלונה, ספרד ביולי 2013 סיימה עות'מאן במקום שביעי במשחה ל-50 מטר פרפר בתוצאה של 26.17 שניות, בשבל חצי הגמר היא קבעה שיא אפריקה חדש של 26.12 שניות. נוסף לכך, היא סיימה במקום 24 במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 59.85 שניות ובמקום 39 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 56.84 שניות.

2015

באליפות העולם שנערכה בקאזאן, רוסיה באוגוסט 2015 סיימה עות'מאן במקום חמישי במשחה ל-50 מטר פרפר בשיא אפריקה חדש של 25.78 שניות, כבר בשלב חצי הגמר היא קבעה שיא אפריקה חדש של 25.88 שניות ועלתה מהמקום השישי. נוסף לכך, היא סיימה במקום 16 במשחה ל-100 מטר פרפר בשיא לאומי חדש של 58.48 שניות, אך נאלצה להשתתף ב-swim of, שבו סיימה שנייה בשיא לאומי חדש של 58.22 שניות, 5 מאיות השנייה איטי מהמנצחת ולא עלתה לשלב חצי הגמר, במקום 19 במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 25.22 שניות ובמקום 26 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 55.46 שניות.

2016

באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) סיימה עות'מאן במקום 12 במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 58.26 שניות, בשלב המוקדמות היא קבעה שיא אפריקה חדש של 57.83 שניות. נוסף לכך, היא סיימה במקום 18 במשחה ל-50 מטר חופשי בשיא אפריקה חדש של 24.91 שניות.

2017

באליפות המכללות שנערכה במרץ 2017 זכתה עות'מאן במדליית זהב במשחה ל-100 יארד פרפר בתוצאה של 50.05 שניות.

מדליית ארד באליפות העולם

באליפות העולם שנערכה בבודפשט, הונגריה ביולי אותה שנה היא זכתה במדליית ארד במשחה ל-50 מטר פרפר בשיא אפריקה חדש של 25.39 שניות, אחרי שרה שסטרם משוודיה שקבעה שיא אליפות חדש של 24.60 שניות וראנומי קרומווידיויו מהולנד (25.38 שניות). נוסף לכך, היא סיימה במקום תשיעי במשחה ל-50 מטר חופשי בשאי אפרישה חדש של 24.62 שניות, כבר בשלב המוקדמות היא קבעה שיא אפריקה חדש של 24.78 שניות. ובמקום 17 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 58.67 שניות, מאית השנייה איטי משלב חצי הגמר.

2019

באליפות העולם שנערכה בקוואנגג'ו, קוריאה הדרומית ביולי 2019 זכתה עות'מאן במדליית ארד במשחה ל-50 מטר פרפר בתוצאה של 25.47 שניות, אחרי שרה שסטרם (25.02 שניות) וראנומי קרומווידיויו (25.35 שניות). נוסף לכך, היא סיימה במקום 17 במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 58.43 שניות ובמקום 28 במשחה ל-100 מטר חופשי בשיא לאומי חדש של 54.93 שניות.