google/wiki40b huggingface dataset:
ויקטור טוקינג משין

ויקטור טוקינג משין (באנגלית: Victor Talking Machine Company, "חברת ויקטור למכונות מדברות") הייתה חברה לייצור מכשירי-גרמופון וחברת תקליטים חלוצית שהתקיימה בארצות הברית בין השנים 1901 ועד 1929.
החברה נוסדה על ידי אלדרידג' ר. ג'ונסון (1867–1945; Eldridge R. Johnson), שהיה בעל חברה שיועדה לייצור מכשירי גרמופון לשם נגינת תקליטים שיוצרו על ידי אמיל ברלינר וחברתו, ברלינר גרמופון. ב-1901 התמזגה "ברלינר גרמופון" לתוך ויקטור. החברה עסקה בהקלטות מוזיקה מגוונות תוך שיפור מתמיד של ציוד ההקלטה. במקביל ייצרה מכשירים מתקדמים שידעו לנצל את איכות ההקלטה והשכילה להחתים את גדולי הכוכבים של התקופה כמקדמי מכירות. ההקלטות, שלא נחשבו לעיסוק רציני כמו הופעה בקונצרט הועילו הן לקריירה של המקליטים, הן למכירות התקליטים והן למכירות המכשירים. בנוסף לגרמופונים ייצרה החברה גם "ויקטרולות", רהיטי סלון מהודרים בהם משולב גרמופון עם תיבת תהודה. בשנת 1926 מכר ג'ונסון את אחזקותיו בחברה ל-"תאגיד הרדיו של אמריקה" (Radio Corporation of America) וב-1929 נוצרה חברת RCA-Victor. בשנת 1927 נוסדה חברה-בת עצמאית של "ויקטור" ביפן בשם Japan Victor Company ובקיצור - JVC.

הקלטות

ויקטור הייתה חלוצת ההקלטות של זמרים ידועי שם, בראשם אנריקו קארוזו שהקליט עבור "ויקטור" בין השנים 1904 ועד 1920, מנעד קולו התאים במיוחד ליכולות ההקלטה וההשמעה של אותו זמן. התקליטים, בעלי צד אחד ניתן לנגינה, היו עשויים גומי קשיח ושימשו בראש ובראשונה כדי להיות מקדם מכירות למכשירי הגרמופון של החברה, כהדגמת יכולת. בנוסף הקליטו עבור ויקטור גם נלי מלבה, יאשה חפץ, סרגיי רחמנינוב, פריץ קרייזלר ואחרים. ציוד ההקלטה לא היה רגיש דיו כדי לקלוט צלילי כלי הקשה או תזמורת בהיקף גדול ולכן התמקדו חברות התקליטים של התקופה בעיקר בהקלטת סולנים.
עם זאת הוקלטו על גבי תקליטי "ויקטור", התזמורת הסימפונית של בוסטון, תזמורת פילדלפיה בניצוחו של לאופולד סטוקובסקי, תזמורת לה סקאלה בניצוחו של ארטורו טוסקניני (1921), הפילהרמונית של ניו יורק בניצוחו של וילם מנגלברג ועוד.
"ויקטור" הקליטה, מ-1920 ואילך, גם תקליטי מוזיקת קאנטרי ו"מוזיקת גזע" (race records), לאמור מוזיקה שהולטה על ידי יוצרים אפרו-אמריקאים, בהם כמה מחלוצי הג'אז והבלוז, כוילי מקטל העיוור, ג'לי רול מורטון, גלדיס בנטלי ודיוק אלינגטון.
ב-1924 החלה ויקטור להשתמש במיקרופון חשמלי חדשני לתקופתו (ווסטרן אלקטריק). על מנת להפיק את המקסימום מאיכות ההקלטה המשופרת היה צורך גם במכשיר נגינה חדיש. המכשיר החדיש שווק תחת השם "אורתופוניק ויקטרולה" (Victor Orthophonic Victrola). איכותם של גרמופונים אלו, שנבנו כרהיט עם תיבת תהודה גדולה נחשבת מעולה, חסרת תקדים ועומדת בקלות בתחרות עם מכשירים מודרניים הרבה יותר.
נעמי טנהאוזר

ביוגרפיה

נעמי טנהאוזר נולדה בשנת 1956 בשיקגו שבארצות הברית. לאב פיזיקאי ממוצא יהודי גרמני ואם כימאית שווייצרית. עד גיל 5 נדדה משפחתה לבוסטון וללוס אנג'לס ואז עלתה לישראל. גדלה והתחנכה בחיפה. בשירותה הצבאי הייתה מורה חיילת בבית ספר שדה באילת. מאז השירות הצבאי מתגוררת בירושלים. למדה תקשורת חזותית בבצלאל וסיימה את התואר בין השנים 1976- 1981. בשנת 1984 בזמן שהות בניו יורק החלה קריירה כציירת ומאז מהווה הציור נדבך מרכזי בחייה.
בשנת 1994 הקימה עם ריטה מנדס-פלור את גלריה "אנטיאה" לאמנות נשים בירושלים אשר פעלה עד שנת 2009. תוך כדי הפעילות בגלריה החלה לאצור תערוכות בנושאים הקשורים לגוף ולמגדר. בין התערוכות שאצרה היו "שיער" בבית האמנים בירושלים בשנת 1995, "תודה לך פמלה" (לזכרה של פמלה לוי) בגלריה אנטיאה בשנת 2005, ו"קליפות אדומות" בסדנת ההדפס בירושלים בשנת 2012.
נשואה לצחי קידר וחיה בירושלים. לזוג שלושה ילדים.

יצירתה

המוטיבים המרכזיים בציוריה של נעמי טנהאוזר הם נשים, גוף, והקשר בין הגוף לבין המרחב הסובב אותו.
אירנה גורדון: "נעמי מתארת את האמנות כחלק בלתי נפרד מהמאבק המתמיד של חיי היום יום עם תפיסת העצמי, עם מה ששייך אליו ומה שמחוצה לו.....ביצירתה ישנם כל העת מעברים בין ריאליזם, היפר ריאליזם, הפשטה וסימבוליזם שבאמצעותם ובאמצעות מעברים בין טכניקות שונות היא יוצרת דיוקן עצמי וקבוצתי שהוא הזמנה להישיר מבט אל פעולת האמנות ובמיוחד אל הציור הפיגורטיבי כפעולה נפשית וחברתית."

תכנים בעבודותיה

נשים חרדיות 1988-1995 - בין השנים 1989–1995 ציירה טנהאוזר נשים וילדות חרדיות. היא צילמה אותן ברחובות ירושלים. עיסוק זה היה חלק מבחינת זהותה כיהודייה, כישראלית וכאם. בעבודות אלה בלט המוטיב של הדגם החוזר על עצמו, של האשה כדמות משוכפלת ושל הסתרת הגוף. התערוכה GIRLS GIRLS GIRLS אשר סיכמה עבודות אלו הוצגה בבית האמנים בירושלים בשנת 1994.
נשים פלסטיניות 1995-1998 - לאחר העיסוק בנשים חרדיות אשר גופן מכוסה החלה טנהאוזר לצייר נשים פלסטיניות, בעיקר מוכרות ירקות שהסתובבו בשכונות הדרומיות בירושלים.
ילדות בתלבושות אחידות 1998-2006 – בשנת 1998 מצאה טנהאוזר את המכנה המשותף בין שני מגזרים בהן עסקה – נשים חרדיות ונשים פלסטיניות - בדמותן של ילדות בתלבושות האחידות הלבושות בצבעי כחול ותכלת. בעבודות אלה התמודדה טנהאוזר עם זהותה המפוצלת מבחינת לאום והן עם חווית ההגירה לישראל בילדותה שהייתה חוויה משמעותית בחייה. תערוכת "שיבולת" שסיכמה מהלך זה הוצגה במשכן לאמנות בעין חרוד בשנת 2006.
דיוקן עצמי 2007-2013 – לאחר יותר מ 20 שנה שבהן ציירה נעמי טנהאוזר נשים וילדות ממגזרים פונדמנטליסטיים בעיקר מתוך צילומים עברה נעמי לצייר את דמותה שלה בהתבוננות ישירה מול המראה. זו הייתה הזדמנות לחקור את זהותה כאשה מתבגרת, את ההתבגרות של הגוף, כמו גם לעבד מחדש את היחס בין הבגד לגוף ואת מוטיב הדגם החוזר על עצמו. תערוכת "אין לי שליטה על הידיים" סיכמה מהלך זה והוצגה בגלריה חנינא בשנת 2013
גרסאות כיסוי 2007 - מאז 2007 מציירת טנהאוזר בעקבות עבודות של אמנים אחרים אותם היא חוקרת, ונותנת באמצעות האמנות פרשנות חדשה. תערוכת העלמות בכחול בעקבות העלמות מאביניון של פיקאסו הוצגה בבית קנר בראשון לציון בשנת 2014. בשנת 2015 הציגה בשיתוף עם אדוה דרורי את "סינדירלה" בעקבות סינדי שרמן בגלריה ברבור בירושלים. כעת עובדת על דימויים בעקבות לוסיאן פרויד.
ארתור: נקמתו של מלתזאר

תקציר העלילה

ארתור נרגש ביותר הלילה מסתיים מחזור הירח העשירי ועכשיו הוא יוכל סוף סוף לחזור לממלכת המינימונים ולהתאחד מחדש עם סלניה. גם בכפר המינימונים ההתרגשות גדולה, התושבים הזעירים הכינו חגיגה ענקית לכבוד חזרתו של ארתור. אבל דווקא ביום זה, לו חיכה ארתור זמן רב, אביו של ארתור מכריז שהוא מקצר את החופשה בביתה של סבתא. רגע לפני שהם עומדים לעזוב, עכביש מוסר לארתור גרגר אורז ועליו חרוטה המילה "הצילו". אין ספק, סלניה נמצאת בסכנה! ארתור אינו חושב פעמיים לפני שהוא נחלץ לעזרתה, גם אם משמעות הדבר היא לאלתר מעבר מסוכן לעולם המינימונים, ליפול על הראש הישר לבר של מקס, להיתקל בחייליו של קרוב, הרודן החדש של שבע הממלכות, להציל את עורו של בטאמש ולהלחם בעכברושים, צפרדעים ועכבישים שעירים. אבל כשארתור מגיע לכפר המינימונים, הוא מגלה שהם מעולם לא שלחו לו קריאת עזרה!, הקיסר מלתזר הרשע חזר ולקח את מקומו של ארתור במסע חזרה אל תוך העולם של בני האדם ועכשיו הוא בגודל אנושי ומעל 2 מטר וכך מסתיים הסרט.
ריטרגטינג

מיקוד מחדש (אנגלית: Retargeting) הוא צורת פרסום מקוון ממוקד שבו מוצגות למשתמשים פרסומות בהתבסס על התנהגות ופעולות קודמות אשר מעידות על פוטנציאל מוגבר שלהם לקנות מוצר או לעשות פעולה רצויה אחרת.
מטרת השימוש במיקוד מחדש היא לנצל את החשיפה שכבר זכה לה מותג ואת הבעת העניין בו מצד משתמשים ספציפיים כדי לשכנע משתמשים אלה לעבור לאתר של המפרסם ולעשות בו את הפעולה הרצויה (קנייה, הירשמות וכו'). כך אמור לגדול ההחזר על ההשקעה בהצגת פרסומות אשר לא הובילו ישירות לפעולה הרצויה. כאשר הפרסומות מוגשות לצרכן באמצעות רשתות פרסום, רשת הפרסום יכולה לזהות את המשתמש ולהציג לו פרסומות הרלוונטיות לפעולותיו הקודמות באתרים שונים ורבים.
הצורה הבסיסית ביותר של מיקוד מחדש היא מיקוד מחדש התנהגותי (behavioral retargeting) — הצגה חוזרת של פרסומות למותג מסוים לאחר שהמשתמש ביקר באתר של המותג, חיפש אותו במנוע חיפוש, או גילה בו עניין בצורה מדידה אחרת. הצגת הפרסומות החוזרת, בדרך כלל בצורת באנרים, אמורה להשאיר את המותג בתודעתו של המשתמש ולעודד אותו לחזור לאתר המפרסם.
מיקוד מחדש מותאם-אישית (personalized retargeting) הוא צורה של מיקוד מחדש שבה גם מותאמת הפרסומת בזמן אמת לפעולות שעשה משתמש ספציפי. לדוגמה, משתמש שביקר באתר של חברת תיירות וחיפש חופשות ביעד מסוים אך לא הזמין חופשה, יכול לראות בעקבות כך פרסומות אשר יציעו לו חופשות ביעד מסוים זה.
התחלת תהליך של קנייה מקוונת מבלי להשלימה נחשבת להבעת התעניינות מובהקת, וצורה מיוחדת של מיקוד מחדש היא פרסום המעודד משתמשים שלא השלימו את קנייתם לעשות זאת. על פי רוב, לחיצה על פרסומת כזאת מחזירה את המשתמשים לנקודה שתאפשר להם להשלים את קנייתם, בדרך כלל לעגלת הקניות באתר המסחר האלקטרוני שבו התחילו את תהליך הקנייה.
סלפית

היסטוריה

סלפית נזכרת בספרי מס עות'מאניים משנת 1596. באותו זמן נרשמו בה 118 משפחות ו-2 רווקים, כולם מוסלמים. בסקר הקרן לחקר ארץ ישראל משנת 1882 מתוארת העיירה כמוקפת כרמי זיתים. בשנות ה-50 של המאה ה-20 הייתה סלפית מעוז המפלגה הקומוניסטית הפלסטינית. לאחר מלחמת ששת הימים יצאו תושבים רבים לעבוד בישראל ובהתנחלויות הסמוכות. בשנת 1978 הוקמה מצפון לסלפית ההתנחלות אריאל אשר הוכרזה עיר ב-1998. לצורך כך הופקעו מתחומי סלפית 3500 דונם. האינתיפאדה הראשונה גבתה את חייהם של 7 תושבים. ב-1995 הייתה סלפית העיירה הראשונה שפינה צה"ל במסגרת יישום הסכם אוסלו ב'.

דרכי הגעה

לסלפית מספר כניסות. מצפון-מערב קיימת כניסה מכביש 4775, מכיוון צומת אריאל. כניסה זו נעולה עם מחסום מנוף, ונפתחת רק לרכבים ציבוריים או לבעלי אישור מיוחד. דרך נוסף מצפון-מזרח מובילה לכיוון איסכאכא ויאסוף. דרך ממערב לכיוון בורוקין נסללה לאחרונה. גם ממזרח נסללו שתי כניסות חדשות מכיוון לובאן א-שרקיה. מדרום ישנן שתי דרכים המתחברות עם חירבית קיס ופרח'ה. כל הדרכים מפותלות והנסיעה בהן אורכת זמן רב. לפי דברי תושבי סלפית, מדינת ישראל מונעת מהם סלילת כבישים מהירים לרמאללה ולשכם.

המתקן לטיהור שפכים

ב-2007 הסכימה הקרן הגרמנית KfW , המשקיעה בפיתוח תשתיות ברשות הפלסטינית, להקים עבור סלפית מתקן לטיהור שפכים, אך המנהל האזרחי לא אישר את הקמתו בתוואי המתוכנן בשטח C ודרש מעיריית סלפית להקים מתקן משותף לסלפית ולאריאל. הפלסטינים סירבו לבנות מתקן משותף בטענה שאריאל היא ישוב בלתי חוקי. הזיהום שנוצר מהביוב של שני היישובים הפך למטרד סביבתי ולמפגע בריאותי. לבסוף, בשנת 2015 אושרה ותוקצבה הקמת מתקן טיהור שפכים לאחר שנמצא פתרון אחר לביוב של אריאל.
לוינשטין נכסים

היסטוריה

משולם לוינשטיין מבנים הוקמה בשנת 1986 כחברה פרטית כאשר מלוא מניותיה מוחזקות על ידי חברת האם "משולם לוינשטין הנדסה וקבלנות".
בפברואר 2010 שם החברה שונה ל"לוינשטין נכסים".
במאי 2010 החברה הונפקה בבורסה לניירות ערך בתל אביב, לאחר שבוצע הליך ארגון מחדש בחברת האם שלה.
ב-15 בינואר 2017 רכשה החברה את מלוא הזכויות בפרויקט "לב הסיטי" שבבאר שבע תמורת כ-62 מיליון שקל. ב-24 בינואר 2017 רכשה מידי חברת אמות כ-50% מפרויקט "ראשון סנטר" שבראשון לציון תמורת כ-16.4 מיליון שקל, וביולי 2017 מכרה את אחזקתה זו תמורת 37 מיליון שקל.
במאי 2017 רכשה לוינשטין נכסים מגרש הממוקם בסמוך לתחנת הרכבת של האוניברסיטה בבאר שבע תמורת כ-46 מיליון שקל.
נכון לשנת 2019 מנכ"ל החברה הוא שאול לוטן ויושב ראש דירקטוריון החברה הוא אליעזר אלקון. משרדי החברה שוכנים במגדל לוינשטיין שבתל אביב.

בעלי עניין

בעלת השליטה בחברה היא חברת לוינשטיין הנדסה אשר מחזיקה כ-69.79% ממניות החברה.
משפחת ח'ורי

משפחת סלים ח'ורי בחיפה (נכתב לעיתים כורי) הייתה משפחה ערבית-נוצרית עתירת נכסים מבני העדה המארונית, שבבעלותה היו במאה ה-19 קרקעות רבות בצפון ארץ ישראל. חלק גדול מקרקעות אלה נרכשו ממנה על ידי יהושע חנקין באמצעות חברת הכשרת היישוב.
מקור המשפחה הוא בביירות. ראש המשפחה, סלים ח'ורי, הגיע לחיפה בשנות השבעים של המאה ה-19. סלים ח'ורי שימש כמתורגמן בקונסוליה הצרפתית, ועסק בייצוא ובמסחר. במסגרת פעילותו המסחרית רכש שטחי מסחר ומגורים בעיר חיפה, ובנוסף רכש שטחי אדמה נרחבים באזורים רבים, בהם באזור חדרה, וכן על הר הכרמל, באזור יקנעם וביאג'ור. בעקבות עסקיו העביר את מרכז פעילותו מביירות לחיפה. בסוף המאה ה-19 מימנה המשפחה את הקמתה של כנסייה מארונית בעיר.
ח'ורי בנה בשנת 1908 לעצמו ולמשפחתו מבנה מגורים מפואר בחיפה, במקום שבו נמצא היום "מגדל הנביאים", בקצה הצפוני של רחוב הנביאים במקום חיבורו עם רחוב ח'ורי. המבנה נודע בשם "ארמון ח'ורי", נבנה בסגנון אקלקטי, והיה דו קומתי ובעל גג רעפים מעוטר. מסביב לבית השתרע גן גדול מוקף בחומה גבוהה. ניתן היה לצפות על הבית מהר הכרמל ומהעיר התחתית. לאחר ירידת המשפחה מנכסיה נמכר הבית ליהודי והושכר ל"הנהלת הרכבות פלשתינה-א"י" והוא שימש עד שנת 1948 כבניין הנהלת הרכבת של ארץ ישראל. בקרב על חיפה שכן הבית על קו התפר שבין שכונת הדר הכרמל והשכונות הערביות והוא ניזוק מאד. שריפה שפרצה בבית כילתה את גג הרעפים והבית ננטש. בתחילת שנות ה-60 נהרס הבית ובמקומו נבנה מגדל הנביאים.
בשנת 1890 מכר ח'ורי לחנקין 30,000 דונם מאדמות חדרה של היום. חנקין שמר על קשרים הדוקים עם סלים ח'ורי ובניו. הם מכרו לו אדמות באזור חיפה. בשנת 1920 החל חנקין לנהל משא ומתן עם בנו של סלים, יוסף בק ח'ורי, לרכישת אדמות יאג'ור לשם הקמת הסינדיקט לצמנט פורטלנד בארץ ישראל. רכישה זו הושלמה ב-1924 לאחר בוררות לגבי היקף השטח שיועבר ומחירו. בעקבות כניסת המשפחה לחובות היא נזקקה למזומנים, והאחים ח'ורי פנו לחנקין שיקנה את יתרת השטח מהעסקה המקורית. שטח זה נרכש ושימש להקמת קיבוץ יגור. רכישה זו העבירה את כל אדמת המישור שהייתה לפני כן באזור בידי משפחת ח'ורי ליהודים. בידי המשפחה נשאר שטח אדמה שנקרא "ח'רייבה" (אזור אוניברסיטת חיפה ופארק הכרמל).
בשנת 1925 מת יוסף בק ח'ורי. העסק המשפחתי עבר לידי האחים נסראללה, שחי בחיפה, ואחיו צזר, שחי בבירות. ניהולם את עסקי המשפחה הביאו לפשיטת רגל של המשפחה. במסגרת הליכי פשיטת הרגל רכשה הכשרת היישוב את אדמות קמון-קירה, שעליה הוקמה לאחר מכן המושבה יקנעם. בקיץ 1937, במסגרת משא ומתן בין היורשים והנושים של המשפחה, נרכשו 4,000 דונם אדמות "ח'רייבה" תמורת 87,000 לא"י.
בני משפחת ח'ורי חיים היום בישראל, בלבנון, ורבים מהם היגרו לאמריקה.
רחוב חורי (כורי) בחיפה קרוי על שמה של משפחת ח'ורי.
יד התשעה

יד התשעה (נקראת גם שביב) היא שכונה בצפון-מזרח הרצליה, הפרוסה על פני כמאה ועשרה דונם לערך.

מיקום

השכונה ממוקמת בצפון-מזרח העיר, על גבול תחום השיפוט של רעננה (כביש 531 מפריד בין השכונה ובין רעננה). מדרומה נמצאת שכונת נווה עמל. ממזרחה נמצאים השטחים של רעננה והוד השרון. קצה מערבה של השכונה הוא בדרך ירושלים.

היסטוריה

השכונה נקראה 'יד התשעה', על שמם של תשעה יהודים מבצרה שבעיראק שהואשמו בריגול לטובת ישראל ונתלו בפומבי ב-27 בינואר 1969. שם השכונה מוכר יותר בשם 'שביב', והוא נגזר משמו של השבט הבדואי 'שובאקי', שישב בשטח השכונה לפני מלחמת העצמאות.
שכונת יד התשעה הוקמה בסוף שנות ה-50 על בסיס מובלעת של כ-4 בתים שהיו שייכים לחמולת שובאקי (שמנה כ-50 נפשות) שננטשו ערב מלחמת העצמאות, הבתים אוכלסו על ידי משפחות שמחזיקות בהם עד היום.
השכונה הוקמה למען עולים חדשים, בעיקר מצפון אפריקה, שעלו באותן שנים לישראל. לשכונה הגיעו יותר מאוחר גם עולים מטורקיה, מאתיופיה, מרוסיה ועולים רבים מתימן.
בשנות ה-70 עמדה השכונה בסימן של תנופת פיתוח, במסגרת פרויקט שיקום השכונות עברו השכונות יד התשעה ונווה ישראל מהפך פיזי וקהילתי. שכונות מעונות שרה, ויצמן, נוה עמל ושיכון דרום עברו גם הן פיתוח ושיפוץ מבנים אשר הקיף שדרוג תשתיות רחב.
בסוף שנת 2015 הכריז ראש העיר, משה פדלון, על כך ששכונת יד התשעה תשתתף כולה בתוכנית "התחדשות עירונית" כך שבמקום 1,500 יח"ד שיש בשכונה יוקמו כ-6,000 יח"ד במהלך השנים הבאות. בסוף שנת 2016 הוכרזו NBS ישראל וי.ח דמרי לזוכות במכרז לביצוע פרויקט ה"פינוי בינוי". נכון לאמצע שנת 2017, זהו פרויקט ה"פינוי-בינוי" הגדול ביותר בארץ.

חינוך, קהילה והשכלה

חינוך: בשכונה 3 בתי ספר וכמה גני ילדים, בתי הספר – חטיבת הביניים "רעות", תיכון "דור" ובית הספר הדתי העל יסודי - תיכון אחי"ה. 
בעבר, פעל בשכונת בית הספר היסודי "הרצל", אך בשל מיעוט נרשמים, נסגר בשנת 2015.
17% מתושבי השכונה מחזיקים בהשכלה אקדמית.
קהילה: בשכונה ישנו מתנ"ס, ספרייה עירונית. שתי גינות ומגרשי משחקים.
תחבורה: השכונה קצת מנותקת ממרכז העיר הרצליה, בשל דרך ירושלים. בגבול המערבי של השכונה עוברים האוטובוסים הנוסעים מהרצליה לרעננה, ולהפך. סמוך לקצה הצפון מערבי של השכונה נמצאת תחנת הרכבת רעננה מערב.
דת: בשכונה יש מקווה (ברחוב א"ל זיסו 9), ובתי כנסת לרוב (רובם ממוקמים ברחוב הרי גלעד). רב השכונה הוא הרב יעקב נקי. רבה הקודם של השכונה היה הרב שמואל טוביאס, רבה של פיאטרא.
אופי: כיום, 45% מתושבי השכונה הם יוצאי אפריקה-אסיה. אופי השכונה הוא חמים ומשפחתי. בשל אופי השכונה צולם בו חלק מהסרט "סלאח שבתי". בשכונה יש הזנחה ברבים מן הבתים. הייתה תקופה שיצא לשכונה מוניטין של שכונת פשע, ועדיין זה מפריע לפיתוח השכונה.
ויליאם גולדמן

קורות חיים

גולדמן גדל במשפחה יהודית בפרבר ליד שיקגו, קיבל תואר ראשון באוברלין קולג' ב-1952 ותואר שני באוניברסיטת קולומביה ב-1956. במשך שנים רבות התרחק גולדמן מאחיו, המחזאי ג'יימס גולדמן, עד למותו של האחרון ב-1998.
גולדמן פרסם חמישה רומנים והפיק שלושה מחזות בברודוויי לפני שהחל לכתוב תסריטים. בכמה מהרומנים שלו השתמש יותר מאוחר כבסיס לתסריטים שכתב. בשנות השמונים כתב סדרה של זיכרונות שהתייחסו לתקופת עבודתו המקצועית בברודוויי ובהוליווד. בתקופה זו עיבד את ספרו "הנסיכה הקסומה" למסך הגדול, דבר שסימן את חזרתו לכתיבת תסריטים. הוא הוזמן לעיתים קרובות כ"רופא" לא מוסמך לתסריטים בעייתיים.
גולדמן זכה בשני פרסי אוסקר עבור התסריטים ל"קיד וקאסידי" ו"כל אנשי הנשיא" ובשלושה פרסים נוספים על מפעל חיים. כמו כן זכה בשני פרסי אדגר על התסריט הטוב ביותר לסרט "הרפר" ב-1967 ולסרט "קסם" (שעובד מהרומן שלו) ב-1979. התפרסם גם כמחבר הספרים והתסריטים של "איש המרתון" ו"הנסיכה הקסומה".
ב-1977 כתב את התסריט לסרט המלחמה "גשר אחד רחוק מדי".
ב-1992 השתתף בכתיבת התסריט לסרט "צ'פלין".
גולדמן עיבד למחזה את הרומן "מיזרי" מאת סטיבן קינג. המחזה הועלה ב-2015 בברודווי, וב-2019 הועלה בתיאטרון הקאמרי בישראל.
גולדמן היה נשוי לאלינוי ג'ונס עד גירושיהם ב-1991. לשניים נולדו שתי בנות.
נפטר בניו יורק ב-16 בנובמבר 2018.
דאפט פאנק

רקע

הסינגל הראשון של דאפט פאנק יצא בשנת 1994 ונקרא "The New Wave". ב-1996 יצא הסינגל הבא, שנקרא "Da Funk" ועד היום נחשב לקטע קלאסי של האוס משנות התשעים. האלבום הראשון של ההרכב, שבו נכלל "Da Funk", היה Homework שיצא באותה שנה. אלבום זה היה שילוב חדשני של הסגנונות טכנו, האוס, אסיד האוס ואלקטרו.
בשנת 2001 יצא האלבום השני של דאפט פאנק, דיסקברי, שלאכזבת חלק ממעריצי ההרכב היה יותר בסגנון סינת'-פופ ויותר מסחרי מקודמו. למרות זאת הצליח האלבום למכור מספר נאה של עותקים, והסינגל "One More Time" היה ללהיט גדול במועדונים באירופה. היו שטענו שמשמעות השם Discovery היא "מאוד דיסקו" (Very disco), ואכן הסגנון של האלבום מושפע מתקופת הדיסקו.
בשנת 2005 יצא האלבום השלישי "Human After All" שכלל להיטים רבים. השיר הנושא את שמו של האלבום מתייחס, כמובן, לחברי הלהקה.
אחד המאפיינים הבולטים של הצמד הוא השימוש שלו באמצעים חזותיים שמשולבים ביצירה המוזיקלית. הקליפים שיצאו מהאלבום Homework בוימו על ידי במאים מוערכים כמו ספייק ג'ונז ומישל גונדרי. האלבום דיסקברי הפך לפסקול של סרט האנימה אינטרסטלה 5555, שהפיק הצמד יחד עם לייז'י מצומוטו, יוצר אנימה מפורסם.
בראיונות מופיעים דאפט פאנק כצמד רובוטים. לטענת בנגלטר, ב-9 בספטמבר 1999, בשעה 9:09 בבוקר קרתה תאונה באולפן ההקלטות: הסמפלר שלהם התפוצץ בזמן שהם עבדו עליו, הם איבדו את הכרתם וכשהתעוררו הם גילו שהם רובוטים. ישנן מעט מאוד תמונות של פניהם של חברי ההרכב.
הצמד זכה בשני פרסי גראמי בטקס שהתקיים בשנת 2009.
בשנת 2010 הלחינו את פסקול הסרט טרון: המורשת.
ב-2013 יצא האלבום הרביעי של הצמד, "Random Access Memories". האלבום זכה לביקורות מצוינות, ששיבחו את העבודה על האלבום (שארכה חמש שנים). 
המכשירים האלקטרוניים בהם השתמשו באלבום היו מינימליים, והאלבום הוצג כאלבום שמטרתו להחזיר את מוזיקת הדאנס לשורשים, ואכן - האלבום מושפע מאוד מסגנונות הדיסקו, ג'אז, רוק קל וכו'.
בנוסף, בכתיבת האלבום והנגינה בו השתתפו אמנים מוכרים רבים: אמן היורו-דיסקו ג'ורג'ו מורודר, סולן הסטרוקס ג'וליאן קזבלנקס, זמר הR&B הפופולרי פארל ויליאמס וגיטריסט הדיסקו המפורסם נייל רודג'רס שהיה בעבר גיטריסט להקת Chic, ועבד עם דוראן דוראן, מדונה, דייוויד בואי ואמנים רבים מוכרים אחרים.
הסינגל הראשון שיצא מהאלבום, "Get Lucky", הגיע למקום הראשון במצעד הלהיטים הבריטי ולמקום השני במצעד בילבורד האמריקני, ובביצועו משתתפים פארל ויליאמס ונייל רודג'רס.
Bloom Energy Server

Bloom Energy Server (בעברית: תא האנרגיה בלום) הוא תא דלק של תחמוצת מוצקה המיוצר על ידי חברת "Bloom Energy" האמריקאית. התא משתמש בדלקים במצב נוזל או גז (דלקי מאובנים כבנזין, סולר ופרופאן) לצורך ייצור חשמל עבור האתר בו הוא בשימוש. לפי הצהרת החברה, תא בודד בגודל 10 סנטימטרים רבועים מייצר חשמל בכמות של כ-25 ואט.
על אף שהשיטה שבו נוצרת האנרגיה בתאי-הדלק מוכרת מכבר בתעשייה, טוענת החברה כי מצאו דרך ייחודית לייצר בתאים שלה אנרגיה ללא בעירה או שריפת דלקים, ובנצילות גבוהה יותר מאשר בתאי-דלק קודמים.
החברה המייצרת את התא גייסה עד כה יותר מ-400 מיליון דולר מקרנות הון סיכון ומשקיעים פרטיים לפיתוח המוצר. הגנרל קולין פאוול, מזכיר המדינה של ארצות הברית לשעבר, יושב בדירקטוריון החברה. בין החברות המשתמשות במוצר הן גוגל, פדקס, eBay, וולמארט וחברת קוקה-קולה.
אטוביקוק

היסטוריה

קבוצות שונות של האומות הראשונות חיו בחבל ארץ זה בזמנים שונים. במהלך המאה ה-17 הם נדחקו החוצה על ידי האירוקווי שהיו קונפדרציה של עמים שהתבססו בצד הדרומי של אגם אונטריו. בהמשך המאה ה-17, קואליציה של אומות ראשונות, שכללה את האודווה (Odawa), אוביג'וואי (Ojibway), ופוטאוואטומי (Potawatomi), שכונתה שלוש השריפות, דחפה את האירוקווי מהאזור. אנשים שהיו שייכים לאומת המיסיסוגה התיישבו באטוביקוק ב-1695 ועסקו בדיג, גידול יבולים בקיץ, וציד בחורף.
השם "אטוביקוק" נגזר מהמילה בשפת המיסיסוגה  וואדופיאנג (wadoopikaang), כלומר "המקום שבו צמחי אלמון גדלים". השם אומץ באופן רשמי בשנת 1795 לאור הנחיה של המשנה למושל ג'ון גרייבס סימקו.
ב-1793-95, החלו להגיע מהגרים מבריטניה לאזור ובמפקד האוכלוסין של 1805 נפקדו 84 תושבים ביישוב. ב-1 בינואר 1850 הוכרזה אטוביקוק כעיירה והאוכלוסייה בה מנתה 2904 נפש. בשנת 1954, אטוביקוק הפך לחלק מאזור הממשל האזורי, עיריית מטרופולין טורונטו. בשנת 1967, אטוביקוק התמזגה עם שלוש עיריות קטנות ששכנו ליד האגם כדי ליצור את הרובע של אטוביקוק. הרובע היה הפך לעיר בשנת 1984. ב-1998, שש רשויות מקומיות (שכללו את אטוביקוק) מוזגו ויצרו את העיר טורונטו במתכונתה הנוכחית.

דמוגרפיה

בשנת 2011, על פי הסקר הלאומי של משקי הבית, אוכלוסיית אטוביקוק כללה 58.7% לבנים, 13.6% דרום אסייתים, 10.5% שחורים, 3.0% מאמריקה הלטינית, 3.0% פיליפינים, 2.2% סינים, 1.4% קוריאנים, 1.3% דרום-מזרח אסייתים, 1.3% מערב אסייתים, 1.2% ערבים, ו-3.8%, אחרים. 46.9% מהאוכלוסייה הם מהגרים ו-37.2% מתושבי צפון אטוביקוק הם במקורם מדרום אסיה, האחוז הגבוה ביותר בטורונטו.
איוואן קראמסקוי

קורות חיים

קראמסקוי נולד למשפחת אצולה זוטרה שירדה מנכסיה. בין השנים 1857–1863 למד אמנות באקדמיה לאמנות של סנקט פטרבורג, אולם יצא נגד מסורות האקדמיה, והיה בין יוזמי "מרד 14 האמנים" אשר סירבו להציג בתערוכת האקדמיה (צעד שהביא לגירושו מהאקדמיה). לאחר תום לימודיו ייסד את "ארטל האמנים" (Артель художников) עם חבריו.
בהשפעת רעיונות דמוקרטיים ומהפכנים, קראמסקוי וחבריו העדיפו סגנון ציור ריאליסטי ולאומי על סגנון האקדמיה (סגנון מסורתי שמרני). קראמסקוי היה לאחד ממיסדי תנועת "הנודדים" ואידאולוג התנועה.
בין השנים 1863–1868 לימד ציור בבית הספר של החברה לעידוד האמנויות השימושיות.
לאחר תקופה זו החל לצייר דיוקנאות של אישי ציבור, סופרים ואמנים (ובהם דיוקנם של לב טולסטוי (1873), איוואן שישקין (1873), פאבל טרטייקוב (1876), מיכאיל סלטיקוב-שצ'דרין (1879) - דיוקנאות המוצגים כיום בגלריית טרטייקוב). 
טרטייקוב צייר יצירות דתיות, תוך הצגת תזה פסיכולוגית באמצעותן. היצירות הדרמטיות נועדו להעביר לצופה את רגשות הדמויות, ובאמצעות דמותו של ישו ניסה קראמסקוי להעביר לצופה בתמונה את התמה של גיבור המקריב עצמו לטובת האומה (תמה דמוקרטית מהפכנית). אחת מיצירותיו הידועות ביותר היא "ישו במדבר" (1872), שנרכשה על ידי האספן פאבל טרטייקוב ומוצגת כיום בגלריית טרטייקוב. 
יצירות נוספות של קראמסקוי המציגות תמות דרמטיות הן "דמות אישה" (1883) ו-"יגון בלא נחמה" (1884), המוצגות בגלריית טרטייקוב.
התמות הדמוקרטיות והמהפכניות של קראמסקוי הפכו את יצירותיו ליצירות המשפיעות על תנועת האמנות המהפכנית בשלהי המאה ה-19 ברוסיה.
ג'ונתן קוי

ביוגרפיה

קוי נולד בהאמרסמית', לונדון. הוא מופיע מאז 1975 בעיקר בטלוויזיה. הוא מוכר מתפקידו כהנרי הפקיד של משרד עורכי הדין בסדרת הטלוויזיה "רמפול", כברייסגירדל בסדרה "הורנבלואר - ימאי וג'נטלמן" עיבוד טלוויזיוני לספריו של סי אס פורסטר. עוד הופיע בדמות הגרמני קורט בסדרת הטלוויזיה הבריטית "חמדת ימים" (Brideshead Revisited) בפרק "The Unseen Hook".
ב-2008 שיחק כ'לויד דאלאס' בסיבוב הופעות בבריטניה של המחזה "Noises Off". ב-2011 גילם את דמותו של לאונטו במחזה "מהומה רבה על לא דבר" בהפקה של תיאטרון ויינדהם לצידו של דייוויד טננט. ב-2012 / 2013 שיחק בתפקיד קולונל לויקין במחזה "The Magistrate" מאת פינרו, בתיאטרון המלכותי הלאומי, הפקה שהועלתה במסגרת העונה הרביעית של "National Theatre Live".
קוי השתתף בפרק בסדרת הטלוויזיה "מלחמתו של פויל" כשהוא מגלם מרגל גרמני בשם האנס מאייר. בסדרה "סקרלט פימפרנל" של ה-BBC משנת 1999 גילם את דמותו של הנסיך מוויילס.
ב-2001 השתתף קוי בסרט הטלוויזיה שזכה לשבחי הביקורת "הפתרון הסופי" בתפקיד אריך נוימן. בסרט זה הופיע לצדו של ברנדן קויל שגילם את מפקד הגסטפו היינריך מילר. השניים נפגשו שוב אחרי 10 שנים באתר הצילומים של "אחוזת דאונטון" שם קוי גילם את מר ג'ורג' מארי, עורך הדין של לורד גרנתהם.