google/wiki40b huggingface dataset:
התנועה האסתטית

התנועה האסתטית, או אסתטיציזם (Aestheticism), הייתה תנועה פילוסופית ואמנותית שהתקיימה בעיקר במחצית השנייה של המאה ה-19 בבריטניה, בגרמניה ובצרפת. אחד מביטויי הדגל של האסתטיציזם, ולעיתים הכינוי שלה, הוא "אמנות לשם אמנות", Art for Art's) Sake, L'art Pour L'art). התנועה חרתה על דגלה את האסתטיקה, היופי, כאידיאל עליון בכל תחומי החיים, לא רק באמנות (אמנות פלסטית, מוזיקה, שירה וספרות) אלא גם באדריכלות, עיצוב פנים ועיצוב מוצר.  ההוגים המרכזיים של התנועה ולטר פייטר, אוסקר ויילד, ג'יימס מקניל ויסטלר, ויליאם מוריס, פרדריק לייטון, תאופיל גוטייה, אוברי בירדסלי ודנטה גבריאל רוזטי. ג'ון ראסקין היה אחד ממתנגדיה. את תנועת האסתטיציזם המשיכה האסתטיקה הפורמליסטית, הן באסתטיקה והן באמנות ובעיצוב.

בריטניה

הרקע לצמיחת התנועה האסתטית בבריטניה היה תחושת רתיעה מהעיצובים הפונקציונליים והכעורים ("החומרנות הגסה") של המוצרים והחומרים שאפיינו את חידושי הטכנולוגיה. לטענתם עצם השימוש בחומרים "מודרניים" כפלדה וזכוכית תעשייתית אין פירושם שיש לעצב מבנים ומוצרים באופן תכליתי ומכוער, אלא להפך, הם מאפשרים הצגת יופי והחדרתו לכל שכבות האוכלוסייה ותחומי החיים. כן יצאה התנועה כנגד מוסרנות היתר של התקופה הוויקטוריאנית שנטתה להצניע צבעים בוהקים והופעה מוחצנת ויוצאת דופן. התנועה צמחה מתוך התנועה האמנותית של הפרה-רפאליטים בהשפעת הרעיונות הצרפתיים של "אמנות לשם אמנות" וכתביו של המבקר ולטר פייטר, מרצה לאמנות הרנסאנס באוקספורד שכתב בספרו הקנוני The Renaissance: Studies in Art and Poetry מ-1873 ש"יש לבעור תמיד בלהבה חזקה, כמו אבן חן יקרה... לשמר את האקסטזה הזאת זה פירושה של הצלחה בחיים".
בבריטניה הייתה התנועה תנועת פילוסופים של האסתטיקה והאמנות וציירים, אליה הצטרפו יוצרי מלאכת-יד ומעצבי פנים. חברי התנועה לא רק יצרו אלא ביקשו "לחיות בתוך יופי", כאשר יופי התפרש כשימוש עז בצבעים, בדים, אבני חן וכדומה. 
בית התנועה היה בגלריה גרוסוונור שנפתחה ב-1877 ברחוב בונד בלונדון. עיצוב הפנים כלל ציפוי זהב ושיש והקירות היו בגווני משי צהוב וירוק. הגלריה הציגה מיצירות האסתטיציסטים, קיימה ערבי קריאת שירה והייתה למקום אופנתי. אחד מאורחי הקבע במקום היה הסופר וקובע הטעם אוסקר ויילד. 
ברחוב ריג'נט בלונדון פתח ארתור ליברטי ב-1875 את חנות הכלבו "ליברטי" שהציעה חפצים מן המזרח הרחוק והמזרח התיכון ופריטי לבוש ססגוניים שעוצבו ברוח ימי הביניים או ירידים מזרחיים וכדומה. ציירים יכלו להלביש דוגמניות בשמלות ססגוניות אלה, לעטרן בתכשיטים מהחנות, ולציירן בסטודיו שהיה בחנות. בעקבות חנות זו נפתחו בסביבה חנויות "אסתטיקה" נוספות.
מעצרו של אוסקר ויילד, הדמות הציבורית המזוהה ביותר עם התנועה וערכיה, ב-1895 בעוון "סדומיות", אישש את חשדו של הציבור לגבי זיקתה של התנועה לעבריינות וגרם לירידתה ממרכז הזירה.

צרפת

בצרפת התמקדה התנועה בעיקר ביצירה ספרותית ושירית. לפי תפיסת "האמנות לשם אמנות" שהגה תאופיל גוטייה, אין צורך שהשיר יהיה מובן, נושא תוכן מוסרי או לומר דבר מה, די בכך שיהיה יפה, מפעים, מרגש וחד-פעמי ביופיו. 
ולטר בנימין, במאמרו "יצירת האמנות בעידן השיעתוק הטכני" ציין שהתנועה הייתה תגובת-נגד ליכולת הייצור התעשייתי, המשכפל את המוצר בגרסאות שוות רבות, ועל ידי כך מאבד המוצר מ"הילת הראשוניות והחד פעמיות" שלו.
קו העוני

קו העוני הוא מדד כלכלי חברתי, המתייחס לרמות ההכנסה המינימליות הנדרשות לאדם או משפחה. אדם או משפחה ייחשבו עניים אם סך הכנסותיהם נמוך באופן קבוע מקו העוני. בהתאם למתודה של מדידתו.
קו העוני נועד להיות האינדיקטור בין אלו שהכנסתם מספיקה לשם קיום ראוי לבין אלו שהכנסתם לא מספיקה לכך. אולם במרבית המדינות המערביות הוא אינו קובע עוני מוחלט ואינו חייב לסמל כי לאותם פרטים ומשפחות הנמצאות מתחתיו יש מצוקת אמת ביכולת אספקת מצרכים ושירותים.
באותן המדינות, העוני הוא יחסי לרמת החיים הכללית של אותה מדינה. במדינות עשירות יחצה קו העוני את אזרחי אותה מדינה בהכנסה גבוהה יותר מאשר במדינות עניות.
במדינות רווחה רבות מקובל כי המדינה מסייעת לאזרחיה הנמצאים מתחת לקו העוני בדרך של מתן הטבות שונות, כספיות או שוות כסף.
המונח הופיע לראשונה בעבודות של מדענים אנגלים. בשנות ה-60 של המאה ה-20 אידה ק. מרים לראשונה עשתה חישוב של קו העוני בארצות הברית.

קו העוני בישראל

בישראל קו העוני מוגדר כ-50% מההכנסה הפנויה החציונית, למשפחה. משמעות ההכנסה הפנויה החציונית היא הכנסה משפחתית (מעבודה, הון ונכסים, אחרי מסים ישירים ותשלומי העברה), שלחצי מהמשפחות יש הכנסה גבוהה ממנה ולחצי נמוכה ממנה. בשל צורת חישוב זו, קו העוני הוא יחסי ומושפע מרמת ההכנסה הכללית במשק. בחישוב קו העוני נלקח בחשבון גודל המשפחה על ידי שימוש ב"סולם שקילות" המאפשר השוואה של רמת החיים של משפחות בגודל שונה. קו העוני בישראל מחושב על ידי המוסד לביטוח לאומי.
תחולת העוני היא אחוז האוכלוסייה שהכנסתה נמוכה מקו העוני (מתוך האוכלוסייה הכללית).
על פי פרסומי המוסד לביטוח לאומי לשנת 2017 ישראל מובילה לרעה ביחס למדינות המערב במדד העוני. נכון לשנת 2017 קו העוני לזוג עומד על 5,216 שקלים. למרות ירידה מתונה בשיעורי העוני, בשנת 2016 חיו בישראל יותר מ-1.8 מיליון עניים. בהשוואה ל-2015 שיעורי העוני בקרב משפחות ירדו מ-19.1% ל-18.6%, ו-14,400 משפחות עלו מעל לקו העוני. לצד המגמות החיוביות עלתה ב-2016 תחולת העוני בנפשות ובילדים. שיעור העוני של נפשות עלה ב-0.3%, ושיעור הילדים החיים בעוני עלה ב-1.2%. שיעור הקשישים החיים בעוני ירד מ-60.3% ל-58.7%. בשנה זו תחולת העוני של החרדים עלתה מ-44.6% ל-45.1%. חלקן של המשפחות העניות החרדיות מכלל המשפחות העניות מגיע ל-15%, שיעור גדול בהרבה מחלקם היחסי של החרדים באוכלוסייה, שהוא 6%. 39% מקרב העניים הם ערבים, אף שחלקם היחסי באוכלוסייה הכללית הוא 14.6%. עם זאת שיעור העוני אצל משפחות ערביות ירד מ-53.3% מקרב אוכלוסייה זו בשנת 2015 ל-49.4% בשנת 2016.

מה מייצג קו העוני היחסי ומה לא


בשל אופיו היחסי של קו העוני, עני במדינה אחת יכול להיחשב לבן אדם אמיד במדינה שנייה. לדוגמה, אזרח מדינת העולם השלישי שהתל"ג לנפש שלה לא עולה על כמה מאות דולרים לשנה, ייחשב לעני מאוד בישראל, אך עני ישראלי המקבל סכום גבוה פי 10 מאותו עני ממדינת העולם השלישי, יחשב לאמיד באותה מדינה. יש הרואים במקרה זה דוגמה לתיאור החלקי שמספקים הנתונים המתקבלים באמצעות חישוב קו העוני.
בנוסף על כך, עוני הוא תופעה רב ממדית. קו העוני היחסי המקובל בישראל, מתייחס רק לממד אחד של העוני - רמת ההכנסות. כך למשל, אין התייחסות לתחושת עוני (עוני סובייקטיבי).
כנסיות מהתקופה הביזנטית באשקלון

הכנסיות מהתקופה הביזנטית ברחוב צבי סגל וברחוב יקותיאל אדם באשקלון הן שרידים מן המאות הרביעית והחמישית לספירה.
בתקופה הביזנטית נבנו כנסיות רבות  באשקלון, כשהעיר הגיעה לשיא גודלה ועושרה. אחת מהן היא הכנסייה הממוקמת ברחוב צבי סגל שבשכונת ברנע בצפון אשקלון. רצפת פסיפס של כנסייה נוספת נחשפה ברחוב יקותיאל אדם באותה שכונה באשקלון.

רקע

בתקופה הביזנטית, אשקלון הייתה אחת הערים החשובות והידועות בעולם בכלל ובארץ-ישראל בפרט. היא הייתה עיר משגשגת ובעלת תרבות עשירה שנודעה בכנסיותיה ובבתיה המפוארים, וחשיבותה התבטאה גם במינוי בישוף לעיר. בתקופה זו נבנו בעיר כנסיות רבות. לאחר כיבוש העיר על ידי הערבים באמצע המאה ה-7 לספירה, ננטשו הכנסיות. עם הזמן הן כוסו בחול, ורק שרידים שלהן שונים נותרו חשופים.

הכנסייה ברחוב צבי סגל

הכנסייה ברחוב צבי סגל כונתה בקרב תושבי האזור הערבים בשם "חירבת א-סאווריף". היא נחשפה בשנת 1954 על ידי הארכאולוג יעקב עורי מרשות העתיקות במהלך חפירת הצלה שהתקיימו בזמן עבודת סלילת רחוב צבי סגל בשכונת ברנע בצפון אשקלון.
מידותיה המשוערות של הכנסייה הן 25X16 מטר. היא בנויה על יסודות גרניט מלוטשים יפה ובסיסי שיש. היא בעלת אפסיס (גומחה חצי עגולה בחלק המזרחי) שמשני צדיו חדרים בעלי מבנה מרובע, המכונים פרוטאזיס (שם הכינו את הלחם לקרבן) ודיאקוניקון (בו נאספו מנחות הקהילה).
חלל הכנסייה חולק על ידי שתי שורות עמודים לאולם ולשתי סיטראות משני צדדיו. מדרום לכנסייה נחשפו חדר תפילה ושרידי חדר טבילה. בשטח הכנסייה נמצאו עמודים וכותרות מוטלים על הרצפה, חלקם מעוטרים בצלבים, וכן שרידי פסיפס ושברי זכוכית. המבנה היה כנראה בן שתי קומות.

רצפת הפסיפס ברחוב יקותיאל אדם

רצפת הפסיפס ברחוב יקותיאל אדם בשכונת ברנע באשקלון נחשפה על ידי וסיליוס צפיריס מרשות העתיקות בעת ביצוע חפירות הצלה במערב שכונת ברנע בשנת 1967.
רצפת הפסיפס שייכת לסיטרה הצפונית של כנסייה מהתקופה הביזנטית שנמצאה במקום. מידות רצפת הפסיפס הן 6X10.4 מטר. הפסיפס בעל דגם גאומטרי שהוקף במסגרת מעוטרת העשויה שריגי גפן המתפתלים מתוך אמפורה (כד). ברצפה משולבות כתובות ביוונית. במרכז הרצפה הכתובת:  "בשנת 602 בחודש ארטמיוס אנדיקציה 8 בחסות הבישוף אנסטסיוס, אהוב האל והקדוש ביותר נעשתה כל עבודת הדיוקוניקון מן היסוד ורוצפה." בחלקה המערבי של הרצפה שתי כתובות נוספות ביוונית. באחת קטע מתהילים - מזמור כ"ג: "ה' רועי לא אחסר." בשנייה קטע מתוך תהלים, מזמור צ"ג, פסוק ה' עם ציון תאריך בניית החצר והפסיפס: "לביתך נאוה קודש ה' לאורך ימים. נבנה ורוצף בפסיפס בשנת 597 חודש ...אינדיקציה ...".  על-פי הכתובות, נבנתה הכנסייה בין השנים 493–499 לספירה.
פירמידת חעפרע

הפירמידה של חעפרע (בשמו היווני: Χεφρήν- חפרן ובמצרית: ח'עפר'ע) היא הפירמידה המצרית השנייה בגובהה ובגודלה במתחם הפירמידות בגיזה שבמצרים העתיקה. הפירמידה נבנתה סביב שנת 2550 לפנה"ס בערך ונקראה בפי המצרים "וויר ח'עפרע'" שפירושו הוא "חעפרע הגדול". חעפרע (ששלט בשנים 2558–2532 לפנה"ס במהלך השושלת ה-4 במצרים) הוא בנו ויורשו של ח'ופו - בונה הפירמידה הגדולה של גיזה.

גודל הפירמידה

שטח הבסיס של הפירמידה הוא: 215.5 מטר (706 רגל), גובהה היום: 136.4 מטר (448 רגל) ובמקור: 143.5 מטר או 471 רגל (מה שאומר שהייתה נמוכה ב-3.1 מטר מהפירמידה הגדולה) ונפחה: 2,211,096 מטר מעוקב (78,084,118 רגל). הפירמידה (כמו שאר הפירמידות בגיזה) בנויה מלבנים עשויות אבן גיר במשקל של יותר מ-2 טונות כל אחת, והיא בשיפוע של 53 מעלות - יותר תלולה מהפירמידה הגדולה שלידה. מה שגורם לפירמידה להראות גבוהה יותר הוא סלע יסוד בגובה של 10 מטרים שעליו היא בנויה.

היסטוריה

הפירמידה כנראה נפתחה ונשדדה כבר במהלך תקופת הביניים הראשונה. בתקופת השושלת ה-19, בהוראת רעמסס השני, נלקחו כמה מאבני הציפוי בשביל לבנות מקדש בהליופוליס (און). תיעוד של ההיסטוריון איבן עבד אל-סלאם ו"גרפיטי" בערבית על חדר הקבורה מאותה תקופה מעידים כי הפירמידה נפתחה שנית ב-1372. לא ידוע מתי נעלמו שאר אבני הציפוי, ידוע רק שכאשר ג'ון גרייבס, פרופסור לאסטרונומיה באוניברסיטת אוקספורד, ביקר שם ב-1646, אבני הציפוי עדיין עמדו במקומן. הפירמידה נחקרה לראשונה ב-2 במרץ 1818 על ידי החוקר האיטלקי ג'ובני בלזוני .
קרלובי וארי

מעיינות המרפא

המסורת מספרת שהמעיין הראשון במקום התגלה במאה ה-14 על ידי הקיסר קארל הרביעי בעת שהיה במסע ציד, ומכאן השם קרלסבאד. באמצע המאה ה-19 החלו לייחס סגולות מרפא גם לשתיית המים, ולמטרה זו נמכרים בעיר ספלי חרסינה מיוחדים.
אחד מהמעיינות, הכלוא בתוך בניין, מתפרץ בצורת גייזר. המים במעיינות מקוררים מ-70 מעלות (המעיין החם ביותר) עד 40 מעלות (הטמפרטורה בחלק מן הברזיות המפוזרות ברחבי העיר).

הקהילה היהודית


בקרלובי וארי התקיימו שני קונגרסים ציוניים, הקונגרס ה-12 ב-1921, והקונגרס ה-13 ב-1923.

תיירות, תרבות ופנאי

אחד מסימני ההיכר של העיר הוא הוופל המיוחד הנמכר ברחובותיה (וופל דק ועגול בעל קוטר של כ-30 סנטימטר). בשולי העיר נמצאת גבעת דיאנה, שפוניקולר מוליך אל פסגתה. מגדל תצפית שבראש הגבעה מאפשר להשקיף על העיר וסביבתה.
מאז 1948 מתקיים בעיר פסטיבל הסרטים הבינלאומי קרלובי וארי, פסטיבל הקולנוע הוותיק והחשוב ביותר במזרח אירופה ואחד מהחשובים בעולם.
ריצת 400 מטר

ריצת 400 מטר היא מקצוע באתלטיקה קלה. בתחרות זאת מתחרים ביניהם המשתתפים, מי יחצה הראשון את קו הסיום של מסלול באורך 400 מטר.
ריצת 400 המטרים היא ריצת המָאוֹץ (ספרינט) הארוכה ביותר. אורכה של ריצת 400 מטר באצטדיון ריצת הוא סיבוב שלם אחד בדיוק, כשכל אתלט רץ בתוך מסלולו לאורך הריצה כולה. להצלחה במקצוע זה לאתלט דרושה היכולת של ריצה בצעדים מהירים וארוכים תוך כדי צמצום השימוש בסיבים האיטיים (סיב שריר שלד)].
אורנה לנדאו

ביוגרפיה

אורנה לנדאו נולדה ברמת גן, בילדותה גרה בנהריה ובמדינת ניו ג'רזי בארצות הברית.
לאחר שירותה הצבאי החלה לעבוד כעיתונאית בהארץ. כמו כן הייתה כתבת מגזין בהעיר ובחדשות ומבקרת טלוויזיה בידיעות אחרונות.
היא למדה באוניברסיטת תל אביב, וסיימה תואר ראשון בלימודים כלליים וסוציולוגיה. לאחר מכן למדה תואר שני בספרות כללית והשוואתית באוניברסיטת תל אביב. עבודת התזה שלה לתואר שני בספרות כללית והשוואתית באוניברסיטת תל אביב עסקה בייצוגי גוף אימהיים בדרמה הטלוויזיונית.
לנדאו לימדה תקשורת באוניברסיטה הפתוחה ובבית הספר לעיתונות כותרת. היא פירסמה מספר ספרים לילדים ולמבוגרים והייתה גם מנכ"לית בית דניאל, מרכז ליהדות מתקדמת בתל אביב.
לנדאו היא ראש מדור ספרות מתורגמת בהוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר ומנחה סדנאות בבית הספר לכתיבה של כנרת זמורה-ביתן דביר.
לנדאו נשואה לעורך והעיתונאי שמואל רוזנר ולזוג ארבעה ילדים: שאול, יוחאי, אריאל ויעל. לנדאו מתגוררת בתל אביב.
משה גרינוולד

הרב משה גרינוולד (י"א בשבט תרי"ג, ינואר 1853 - ז' באב תר"ע, 12 באוגוסט 1910) היה מגדולי רבני הונגריה בסוף המאה ה-19. ידוע בחיבורו "ערוגת הבושם".

ביוגרפיה

נולד כבן בכור לרב עמרם גרינוולד (1831–1870), אשר נטמן בבית הקברות בפאראד בהונגריה (נכד הרב יוסף גרינוולד גיסו של רבי עמרם חסידא), ולאסתר אשר נטמנה בבית הקברות בטשארנא בהונגריה. למד מגיל צעיר בישיבת הרב מנחם כ"ץ, מתלמידי החת"ם סופר בצהלים (דויטשקרויץ, כיום באוסטריה), ואצל סבו הרב יוסף גרינוולד. מגיל 16 למד בישיבת פרשבורג אצל רבו המובהק הכתב סופר, שם למד ביחד עם חברו הטוב הרב יוסף חיים זוננפלד, לימים רב העדה החרדית בירושלים. בגיל 20 התייתם מאביו, ועול פרנסת המשפחה נפל על שכמו, והוא נאלץ לעסוק במסחר עצים, אך בנוסף המשיך בלימודו בהתמדה עצומה. באותו זמן הוא נשא לאשה את קרובתו זיסל גסטטנר.
באותה תקופה החל לומר שעורי תורה בישיבה בעיר טשארנא, ובגיל 26 החל לשמש ברבנות הראשונה בחייו בעיר הומנא  בהונגריה (היום בסלובקיה). בשנת תרמ"ז התמנה הרב גרינוולד לרבה של העיר קליינווארדין (קישווארדה) בהונגריה. הרב גרינוולד היה במקורו ממשפחה לא חסידית, הנוהגת כמנהגי החתם סופר, אולם מצעירותו נהיה חסיד והיה נוסע לאדמו"רים מבעלז ושיניאווה, ומאותה תקופה גם הקפיד בחבישת השטריימל, כמנהג החסידים. צאצאיו עמדו בראש קהילה חסידית מפורסמת, הנקראת קהילת פאפא, על שם העיר בה כיהן בנו כרב וראש ישיבה.
בשנת תרנ"ג התמנה הרב גרינוולד לרבה של העיר חוסט בהונגריה (היום במערב אוקראינה). ברבנות העיר חוסט כיהנו רבים מגדולי רבני הונגריה ובראשם המהר"ם שיק. הרב גרינוולד החליף את הרב יואל צבי ראטה שנפטר באותה שנה. הרב גרינוולד הרחיב את ישיבת חוסט, שהפכה להיות לאחת מהישיבות הגדולות של יהדות הונגריה. רבים מרבני הונגריה במאה העשרים, היו מתלמידיו. לישיבתו הגיעו תלמידים גם מחוץ לגבולות הונגריה, ואף מארצות הברית. 
כמו רבותיו המשיך הרב גרינוולד במלחמה כנגד התנועה הניאולוגית-רפורמית, ונגד כל סטייה מהמסורת של היהדות האורתודוקסית. בתשובותיו הוא מתייחס בחומרה לשינוי מקומו של החזן מעמוד החזן לבימה באמצע בית הכנסת. כמו כן הוא פוסק לבנו שיקפיד על גילוח שיער הבן בגיל שלוש ולא קודם לכן, בהתאם למסורת.
הרב גרינוולד היה מחבר פורה, אך עיקר פרסומו בא לו מספר השאלות ותשובות שכתב – "ערוגת הבושם".
עוגת צפרדע

עוגת צפרדע היא קינוח בצורת ראש של צפרדע, המורכב מעוגת שכבות, קרם ובצק סוכר. הקינוח נוצר במאפייה בשם "בלפורס" בשנת 1922, ותוך זמן קצר נהיה לקינוח פופולרי באוסטרליה הדרומית. בהתחלה, היה ניתן לרכוש עוגות צפרדע רק בצבע ירוק, אך בהמשך נוספו גם גרסאות בצבע ורוד וחום. מאז פיתוח העוגה קמו לה גרסאות רבות ושונות דוגמת "אנשי שלג" ו"ארנבי חג הפסחא". העוגה נחשבת לעוגה ייחודית לאוסטרליה הדרומית והיא מסייעת לעידוד התיירות במדינה. הקרן הלאומית של אוסטרליה הדרומית רשמה את עוגת הצפרדע בשנת 2001 כאחדי מסמלי המורשת של המדינה.

תיאור

עוגת הצפרדע היא קינוח קטן המעוצב בצורת צפרדע בעלת פה פתוח, ומורכב מעוגת שכבות המכילה קרם ומעליו ציפוי עבה של בצק סוכר. מתכון העוגה כיום נותר לזהה למתכון המקורי מאז המצאת העוגה בשנת 1922. כאשר מייצרים את העוגה באופן תעשייתי, שכבות גדולות של עוגת ספוג מחוברות זו לזו, נחתכות באופן מכני לצורה הרצויה, מצופות בבצק הסוכר, וצורת הפה הפעור נוצרת בעזרת סכין חמה. עייני ה"צפרדע" בעלות צבע המנוגד לצבע הגוף של העוגה, עשויות גם הן מבצק סוכר ומונחות ידנית על כל עוגה ועוגה, המונחות בסוף על נייר עוגה. בצק הסוכר הוא על פי רוב בצבעים חום, ירוק, או ורוד, ועבור אירועים חגיגיים הוא נצבע בצבעים אדום וצהוב.

היסטוריה

לאחר שביקר בצרפת בתחילת שנות העשרים, גורדון בלפור, אחיינו של ג'ון בלפור (ממקימי מאפיית בלפורס), קיבל השראה מהמגדנאות האירופאית שהובילה להמצאת עוגת הצפרדע. העוגה הוצגה לעולם בשנת 1922 על ידי מאפיית בלפורס לאחר שגורדון חזר לאדלייד, בתקופה זו בתי תה היו עדיין פופולריים בעיר. בתחילה העוגה הייתה בלעדית למאפית בלפורס, ונמכרה רק באוסטרליה הדרומית. כיום, העוגה נמכרת גם בניו סאות' ויילס, ויקטוריה וקווינסלנד. 
עוגות הצפרדע הראשונות נצבעו בצבע ירוק, צבע זה נותר הצבע הנפוץ ביותר לצביעת העוגה אך בהמשך נוספו גם צבע שוקולד וצבע ורוד. בנוסף, בעוד שמוטיב צורת העוגה כראש צפרדע נותר דומיננטי, באירועים מיוחדים לובשת העוגה צורות אחרות דוגמת סנטה קלאוס או איש שלג בחג המולד. בשלב מסוים החלו למכור עוגות צפרדע הצבועות בצבע מועדון הפוטבול של אדלייד.
עוגת הצפרדע נחשבה במשך זמן רב לסמל של אוסטרליה הדרומית, ובזמנים שונים עזרה לעודד תיירות למדינה. מצד אחד קמו הצעות משעשעות להנציח את העוגה, דוגמת הקמת מונומנט בצורת העוגה, ומצד שני הכרה רשמית לאומית בעוגה באה בשנת 2001. בשנה זו העוגה הייתה מבין הפריטים הראשונים שנבחנו על ידי הקרן הלאומית של אוסטרליה הדרומית לרגל 165 שנות עצמאות, והקרן בחרה להוסיף את העוגה לרשימת פריטי המורשת הלאומית. 
מבחינה היסטורית, עוגת הצפרדע נמכרה היטב על ידי מאפיית בלפורס, ולעיתים המכירות הרקיעו שחקים בתגובה לאירועים הקשורים לחברה. בשנת 2000 כאשר החברה הייתה בתהליך כינוס נכסים, העיתון המקומי בעיר אדלייד קרא לתושבים לתמוך בחברה על ידי קניית עוגות צפרדע, התושבים נענו לקריאה והמכירות הגיעו לשיא חדש. באופן דומה, לאחר שהעוגה נבחרה לסמל לאומי של המדינה בשנת 2001, מכירות העוגה האמירו. הצלחת העוגה הובילה לחיקויים רבים, ובתגובה מאפיית בלפורס רשמו את שם העוגה ואת צורתה כסימן מסחרי בשנת 2001.
ביטי אדני

ביוגרפיה

אדני נולדה בלונדון. היא בתה של השחקנית סילביה סימס ואחותו של בנג'מין אדני. היא זכתה להכרה כשגילמה את הת'ר מקלאוד בסרט " איש הנצח" משנת 1986, הראשון בסדרת סרטי "איש הנצח". בשנת 2000 חזרה וגילמה את אותה דמות בסרט "איש הנצח 4: סוף המשחק". ב-1987 שיחקה אדני בתפקיד הראשי בהפקה הטלוויזיונית של "The Dark Angel" עם פיטר או'טול. ב-1990 הופיעה בסרט הדרמה "מיסטר ג'ונסון" בבימויו של ברוס ברספורד לצדם של פירס ברוסנן ואדוארד וודוורד.
תפקידיה הרבים בטלוויזיה כוללים את התפקיד הראשי בסדרה "Lost Empires" המבוססת על רומן מאת ג'. ב. פריסטלי עם קולין פירת' מ-1986. היא השתתפה בפרק בסדרות "רוזמרי ות'יים", "A Touch of Frost", "החשוד העיקרי", "המפקח מורס", "לואיס", "פוארו" בעיבוד לספר "הרצח המסתורי בסטאייל" ובסדרה "וולנדר" ב-2009. ב-1994 גילמה את לואיזה גרדגיינד בעיבוד טלוויזיוני של הרומן "זמנים קשים" מאת צ'ארלס דיקנס. ב-1995 כיכבה בסיטקום "Dressing for Breakfast" של ערוץ 4. ב-2012 שיחקה בתפקיד המלכה שרלוט בהפקה מחודשת של המחזה "טירופו של המלך ג'ורג'" בתיאטרון אפולו.
נט-לוגו

נט לוגו היא שפת תכנות המשמשת ליצירת מודלים של מערכות רבות-סוכנים (multi-agent systems). שיטת המידול נקראת ABM (Agent Based Modeling) 
במודלים אלו הסוכנים מקבלים החלטות ופועלים לפי מערך של כללים פשוטים,‬ 
בהתאם לאירועים ולתנאים בסביבתם הקרובה.
מאפשרת חקירה של תופעת התנהגות קולקטיבית הצומחת מתוך תכונות היחידים והאינטראקציות ביניהם. סביבה זו כוללת ספריית מודלים רחבה במגוון תחומים: כלכלה, ביולוגיה, פיזיקה, אקולוגיה, פסיכולוגיה ועוד.
נט לוגו משמשת ככלי ללמידה והוראה לגילאים שונים. בהיותה סביבת הדמיה ממוחשבת, היא מאפשרת לפשט את המערכת האמיתית ואת המרכיבים אותם רוצים לחקור. הלומד יכול לשלוט בכלי, לערוך מניפולציה במשתנים ולצפות בהשפעה של פעולותיו על המערכת כולה. 
נט לוגו היא כלי עריכה לבניית מודלים תלת-ממדיים, מודלים של רשתות ועוד. מתאימה במיוחד למידול מערכות מורכבות המתפתחות לאורך זמן. המפתחים יכולים לשלוט על מאות סוכנים עצמאיים, הפועלים במקביל ובאינטראקציה זה עם זה. באמצעות המודלים ניתן לחקור את הקשר בין התנהגות היחידים ברמת המיקרו, לדפוסי פעולה הצומחת מהאינטראקציה ביניהם, ברמת המקרו.
נט לוגו נוצרה על ידי פרופ' אורי וילנסקי, ראש המרכז ללמידה מחוברת ומידול מבוסס-סוכנים (Center for Connected Learning and Computer-based Learning), במחלקה למדעי הלמידה באוניברסיטת נורת'ווסטרן בארצות הברית.
חנן סביון

ביוגרפיה

חנן נולד כחנן סוויסה ועיברת את שם משפחתו לסביון, גדל והתחנך בירושלים. בנעוריו למד בתיכון ע"ש זיו ומרקס בעיר מגוריו. את שירותו הצבאי בצה"ל עשה כצלף ביחידת דובדבן, לאחר שהשתחרר למד משחק בסטודיו למשחק ניסן נתיב.
משנת 2001 עוד במהלך לימודי המשחק החל להופיע בפינה קומית בתוכניתו של יעקב מנדל, "הלילה יענקל'ה לאן?", תוכנית ששודרה בערוץ 33. בנוסף הופיע גם בסדרה "שמש" בתפקיד אורח בשני הפרקים האחרונים של העונה הרביעית.
בשנת 2002 ועד 2007 היה אחד הכותבים בתוכנית הבידור "קומי קומי", והופיע בה כמתחן בעונה השלישית והאחרונה. בשנת 2002 שיחק בתפקיד משני בסרט הקולנוע "יוסי וג'אגר". משנת 2003 החל להנחות יחד עם חברו ללימודי המשחק גיא עמיר את תוכנית הטלוויזיה "זאפ לראשון" ששודרה בערוץ 1.
בשנת 2004 החל להופיע בסדרת הטלוויזיה "ראש גדול" בתור מירון מירונובסקי, בעל קפיטריה בבית ספר "אביבים", שנוהג לצחוק עם התלמידים ולתת להם עצות.
בשנת 2005 השתתף בסרטי הקולנוע "איזה מקום נפלא" ו"עד מדינה". בנוסף, השתתף בסדרת הטלוויזיה, "לילה אפל".
בשנת 2006 יצר יחד עם גיא עמיר את סדרת הדרמה "בובות" ששודרה בHOT3, כמו כן, כתב ושיחק בסדרה הקומית, "בלאגן ועד אילת". באותה שנה, השתתף בוידאו קליפ המצליח ל"שירת הסטיקר" של להקת הדג נחש יחד עם גיא עמיר.
בשנת 2007 יצר את סדרת הטלוויזיה הקומית "בילי", באותה שנה שיחק בסדרת הטלוויזיה "אולי הפעם", ששודרה בערוץ Yes stars ישראלי.
ב-2008 הנחה ושיחק בתוכנית הטלוויזיה הקומית "שוונג", ששודרה בערוץ 23. באותה שנה גילם בסדרה "רמזור" את דודי קשק.
בשנת 2010 יצר יחד עם גיא עמיר את סדרת הדרמה "עספור" המשודרת בערוץ HOT3, בה הוא גם משחק בתפקיד ראשי את דמותו של "ניוטון", הצלחת הסדרה הביאה ליצירת עונה נוספת. באותה שנה יצר יחד עם גיא עמיר את תוכנית הקומדייה "מה בכריש?" המשודרת בערוץ הילדים בה הוא גם משחק בתור "נצח".
בחנוכה 2011 השתתף סביון יחד עם גיא עמיר ב-i פסטיגל Game On בתפקיד ה"צרובים", יחד ביצעו שיר בשם "כל המדינה שכונה".
בשנת 2013 יצר יחד עם גיא עמיר את סדרת הדרמה "פצועים בראש". בשנת 2016 עלתה לשידור עונה נוספת של הסדרה.
בשנת 2016 חזרו סביון ועמיר לבמת התיאטרון. השניים כתבו ושיחקו בקומדיה "חלפון 6 - עאלק מחזמר", שעלתה בתיאטרון האינקובטור בבימויו של אריק עשת, שהיה מנהל ביה"ס למשחק ניסן נתיב ירושלים בו למדו, ומי שהיה הראשון שעודד אותם לכתוב וליצור במקביל להיותם שחקנים.
בחודש ספטמבר 2017 יצא לאקרנים סרט הקולנוע "מכתוב", שסביון וגיא עמיר הם יוצריו ושחקניו הראשיים. נוסף על הסרט, באותה שנה יצר יחד עם גיא עמיר סדרה קומית בשם "שאטו עין כרם", המספרת על מלון בוטיק בירושלים.
באותה שנה חזר לשחק בעונה השישית של סדרת הטלוויזיה "ראש גדול", בתור מירון מירונובסקי.
באוגוסט 2018 החל לשחק בסדרה "אילת" את בז'רנו, קב"ט המלון.  
ב-2019 יצאה לאקרנים הקומדיה "מחילה", שכתבו וביימו סביון וגיא עמיר, והם מופיעים בה בתפקידים הראשיים.

חיים אישיים

סביון נשוי לתסריטאית ליאת סביון, ולזוג שני ילדים.
לסביון ולגיא אמיר בר בגבעתיים בשם "הפרגולה". הבר מוזכר מספר פעמים בסדרה "פצועים בראש".
מחנה הריכוז טרגו ז'יו

מחנה הריכוז טרגו ז'יו הוקם ברומניה, בסמוך לטרגו ז'יו, בהתאם להוראה של יון אנטונסקו מיום 12 בפברואר 1941 במטרה לבודד, להחזיק תחת השגחה ולהעביד בפרך אסירים הכלואים על רקע פוליטי. המחנה פעל עד 23 באוגוסט 1944, היום בו הופל משטרו של יון אנטונסקו.
מראשית יוני 1941 נכלאו במחנה זה כמאתיים פליטים יהודים שהגיעו מפולין, סלובקיה והונגריה וחיפשו מקלט ברומניה. בהמשך נכלאו במחנה הריכוז טרגו ז'יו כ-7,000 גברים יהודים שנאספו מאזור דורוחוי, מאזור וסלוי, מאזור יאשי, מאזור רומן וממקומות נוספים. בין כלואי המחנה היו גם 14 רבנים ומנהיגים של יהדות רומניה. באוגוסט 1941 הגיעה למחנה ועדה ברשותו של קולונל פטרוצוי, כדי לשחרר את אלה שצו הכליאה שלהם היה שגוי ובסיום עבודתה, בסוף השנה, נותרו במחנה כאלף כלואים והמשוחררים חזרו למשפחותיהם. בשנת 1942 הובאו כלואים נוספים בהם בחורות צעירות, נשים ומתבגרים. אישה אחת, שהייתה בחודש התשיעי, ילדה במחנה. בין הכלואים החדשים היו אברהם לייבה זיסו, מישו בנבניסטי, התעשיין המומר מקס אאושניט, קבוצה של כעשרים צעירים ותלמידים יהודים שנידונו לעשרים עד עשרים וחמש שנות מאסר על הפצת כרוזים נגד המלחמה וגם פעילים יהודים ורבנים שמוצאם בבסרביה או בברית המועצות.
לאחר כיבוש הונגריה על ידי גרמניה הנאצית, ב-19 במרץ 1944, הגיעו דרך גבול הונגריה קבוצות של פליטים יהודים מפולין, סלובקיה והונגריה עצמה. חלק מהפליטים נתפסו ונשלחו חזרה, מעבר לגבול הונגריה, אך חלק אחר נכלא במחנה הריכוז טרגו ז'יו. במרץ 1944 הובאו לכאן גם 166 יהודים ממחנה הריכוז ואפניארקה ו-563 ממחנה גרוסולובו.

תנאי החיים במחנה

הכלואים חויבו בתשלום עבור שהותם הכפויה במחנה - הקהילה היהודית שילמה 4,000 לאי עבור כל יהודי שהוכנס למחנה, 150 לאי עבור כל ארוחה שקיבל ו-50 לאי עבור כביסה. הכלואים חויבו למסור את כל הכסף שהביאו איתם למפקד המחנה ולפי עדויות שונות נאספו כעשרים מיליון לאי. מהסכום הזה הוקצו 10% לצלב האדום ו-10% נוספים לתמיכה בעניים, אך מפקד המחנה שמר את הכסף לעצמו.
היהודים הכלואים הוצבו בצריפים שונים, לפי סכום הכסף ששילמו כשוחד - העשירים יותר שהו באזור שנקרא A. תנאי החיים השתנו לפי המצב בחזית המלחמה, כשהצבא הרומני והצבא הגרמני התקדמו בחזית הסובייטית, התנאים הפכו קשים יותר וכשהמצב התהפך הם הוקלו. המזון היה מועט והארוחות בלתי מספקות, כך שהכלואים אכלו גם עשבים שונים שליקטו. חבילות מזון ותרופות שנשלחו אל הכלואים על ידי המשפחות או הקהילה, הוחרמו על ידי מפקד המחנה גאורגה זלטסקו Gheorghe Zlătescu וסגנו גריגורה טרפדוש Grigore Trepăduş. בטרגו ז'יו הטמפרטורה נמוכה מאוד בחורף (עם טמפרטורה שנתית של 10°-2°), אך לכלואים אושר להסיק את תנורי החימום רק שעה עד שעה וחצי בלילה.
הכלואים, ללא שום התחשבות במצבם הבריאותי, הוצאו לעבודה קשה, לסלילת דרכים ומסילות ברזל, לכרייה במחצבות אבן ולפינוי שטחי יער והכשרת הקרקע לחקלאות. מי שלא עמד במשימה שהוטלה עליו נענש ב-25 מלקות על גוף חשוף או שנקשר לעץ ליותר מיממה במזג אויר קר ביותר. המפקדים הטילו אימה על הכלואים והיו מספרים להם שקיבלו הוראות מאנטונסקו להרוג אחד מכל עשרה. מי שרצה לקבל שחרור מיום עבודה, היה צריך לשלם 10,000 לאי או יותר.