google/wiki40b huggingface dataset:
כריסטיאן הרטר

ביוגרפיה

הרטר נולד בפריז שבצרפת להורים ממוצא אמריקני ששהו באירופה לצורכי השתלמותם באמנות. בשנת 1904 שבה המשפחה לארצות הברית והתיישבה בניו יורק. בשנת 1915 סיים הרטר את לימודיו באוניברסיטת הרווארד ומונה כנספח בשגרירות ארצות הברית בברלין. בשנת 1917 הוא נישא למרי לבית פראט, בתו של מייסד מכון פראט, פרדריק פראט.
בשנים 1931–1942 כיהן הרטר בבית הנבחרים של מדינת מסצ'וסטס ובשנים 1943–1953 כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית. פעילותו התמקדה בנושאים לאומיים ו"ועידת הרטר" שהתכנסה ב-1947 היוותה את הבסיס לתוכנית מרשל שיזם נשיא ארצות הברית הארי טרומן. באותה שנה נוסד על ידו, במשותף עם ג'ורג' קייזר, המכון למזרח התיכון. כהונתו בבית הנבחרים נמשכה עד היבחרו לתפקיד מושל מסצ'וסטס.
בתום כהונתו כמושל (1953–1957) מונה הרטר לשמש עוזר מזכיר המדינה ג'ון פוסטר דאלס. בעקבות מחלתו של דאלס הוא מונה כמחליפו, בשנת 1959, ונותר בתפקיד עד לסיום כהונתו של הנשיא אייזנהוואר בשנת 1961. בשנת סיום כהונתו הוענקה לו מדליית החירות הנשיאותית.
תחת הנשיאים ג'ון פיצג'רלד קנדי ולינדון ג'ונסון המשיך הרטר להחזיק בתפקידים ממלכתיים, העיקרי שבהם עם מינויו לתפקיד נציב הסחר של ארצות הברית (1962–1966). הרטר היה הראשון לכהן בתפקיד זה וכיהן בו עד לפטירתו.
נילומטר

מתקן הנילומטר היה מבנה בו מדדו את ניקיון הנילוס ואת גובה פניו בתקופת ההצפות השנתית.
בין יוני לספטמבר, הנהר הזורם במצרים היה פורץ את גדותיו ומציף את האדמות המישוריות הסמוכות. לכשנסוגו המים, בין ספטמבר לאוקטובר, הם השאירו מאחוריהם אדמת סחף שחורה ועשירה. ההצפות, אח'ט (akhet) במצרית עתיקה היוו את אחת משלוש העונות עימם בני מצרים העתיקה חילקו את השנה. (ראו לוח השנה המצרי).
קשה להפריז בחשיבות ההצפות השנתיות על התרבות המצרית. גאות מתונה הייתה חיונית למחזור החקלאות; אולם, גאות נמוכה יותר הייתה עלולה לגרום לרעב וגאות גבוהה מדי יכלה לגרום לאסונות, בסוחפה את התשתיות ותעלות ההצפה במישורי ההצפה. רשומות מתקופת הפרעונים הראו שבאחת מכל חמש שנים בממוצע הייתה גאות טובה שלא הציפה מדי את האדמות ולא החסירה מהן מים.
היכולת לחזות את כמות ההצפות הייתה חלק מהמסתורין של הכהנים. אך כמובן שיחקה תפקיד פוליטי ומנהלי, כיוון שאיכות ההצפה קבעה את רמת המיסים שהשליטים יכלו לגבות מאיכריהם. כאן נכנס לתפקיד הנילומטר, כשהכהנים מדדו את הגובה היומיומי של הנהר והכריזו על הגאות הצפויה בקיץ.
מתקן הנילומטר הפשוט ביותר הוא עמוד הניצב בתוך מימי הנילוס, עם סימנים במרווחים קבועים הקובעים את עומק המים. במתקן שכזה, השוכן בתוך מבנה משוכלל ומקושט, עדיין ניתן לחזות באי רודה שבמרכז קהיר. למרות שנילומטר זה מתוארך לשנת 861 לספירה כשנבנה על פי הזמנת הח'ליף אל-מתוכל הראשון לבית עבאס, הרי שהוא נבנה על גבי נילומטר קדום יותר.
תכנון מתקדם יותר של הנילומטר כולל גרם מדרגות היורד לתוך המים, עם סימנים עומק לאורך הקירות. הדוגמה הידועה ביותר נמצאת באי יב אשר באסואן. המיקום הלז היה בעל חשיבות מיוחדת, משום שלאורך רוב ההיסטוריה המצרית, יב סימנה את הגבול הדרומי של מצרים ולכן זהו המיקום הראשון בו הבחינו בהצפות השנתיות.
הדגם המתקדם ביותר כלל תעלה שהובילה מגדת הנהר - ולעיתים למרחקים ארוכים במיוחד - עד לסיומה בבור מים, מכל מים או באר. בורות הנילומטר הללו היו ממוקמים לרוב בתחום מקדשים, להם רק לכהנים ולשליטים הייתה גישה. ניתן לראות דוגמה נאה, עם באר גלילית עמוקה, ותעלה פתוחה בחומה המקיפה, במקדש קום אומבו צפונית לאסואן.
בעוד שהנילומטרים הראשונים מוצאים עוד בימי הפרעונים, הם שימשו גם את שאר התרבויות ששלטו במצרים. במהלך המאה ה-20 נמדדו ההצפות השנתיות של הנילוס לראשונה בצורה קפדנית, אך מדידות אלה הופסקו עם בניית של סכר אסואן, שהביא להפסקת הצורך בנילומטרים.
נילומטר מופיע בארץ בכמה רצפות פסיפס: בבית הנילוס בציפורי, בכנסיית הלחם והדגים בטבחה ובבית לאונטיס אשר בבית שאן (כיום במוזיאון ישראל).
רוטב סלסה

רוטב סלסה הוא רוטב חריף, הכולל בדרך-כלל עגבניות. הוא רוטב טיפוסי למטבח המקסיקני, במיוחד הסוגים המשמשים כמטבלים. בספרדית או באיטלקית, Salsa הוא כל סוג של רוטב, אך באנגלית פירוש המושג הוא הרוטב הספציפי. 
מקור המילה הוא מלטינית - מלח הוא sal ו-salsa פירושו מלוח.
מוחמד מורסי

קורות חיים

מוחמד מורסי נולד ב־8 באוגוסט 1951 במחוז א-שרקיה שבצפון מצרים. הוא נישא בשנת 1979 לבת דודו, נגלא, ולהם חמישה ילדים.
בשנת 1975 קיבל מורסי תואר ראשון בהנדסה מאוניברסיטת קהיר. לאחר שנתיים בצבא, השלים ב-1978 תואר שני, וב־1982 קיבל תואר דוקטור בתחום הנדסת חומרים מאוניברסיטת דרום קליפורניה. בשנים 1982–1985 היה חוקר באוניברסיטת המדינה של קליפורניה בנורת'רידג׳. ב־1985, אחרי 7 שנים בארצות הברית, שבה המשפחה למצרים ומורסי היה למרצה באוניברסיטת זקאזיק .

קריירה

בשנים 2000–2005 כיהן בפרלמנט המצרי. הוא נבחר כמועמד עצמאי, כיוון שבתקופת שלטון חוסני מובארכ הוגבלה התמודדותם של מועמדי האחים המוסלמים. ב-2006 נעצר במהלך הפגנה ונכלא למשך 7 חודשים. ב-28 בינואר 2011 נעצר במסגרת גל מעצרי מנע, אך כעבור יומיים איבד השלטון את אחיזתו בבתי המעצר ומורסי שוחרר. שבועיים אחר כך הושלמה מהפכת האביב הערבי במצרים. בינואר 2012 התקיימו הבחירות לפרלמנט ומפלגת החופש והצדק של האחים המוסלמים זכתה ב-41% מהמושבים. מורסי נבחר כמועמד המפלגה לנשיאות מצרים, זאת לאחר שמועמדותו של חיירת א-שאטר נפסלה. בסיבוב הראשון של הבחירות זכה למספר הרב ביותר של הקולות (כרבע מקולות המצביעים) והעפיל לסיבוב השני, שהתקיים ב־16 - 17 ביוני 2012. בסיבוב השני ניצח את אחמד שפיק עם 51.7 אחוזים מהקולות ונבחר לנשיא מצרים החדש.
ביולי 2012 הטיל על שר המים, הישאם קנדיל, להקים ממשלה חדשה. ב-12 באוגוסט 2012, הדיח את מוחמד חוסיין טנטאווי מתפקידו כשר ההגנה וראש המועצה הצבאית, יחד עם רמטכ"ל צבא מצרים ו-3 גנרלים בכירים נוספים.
בדצמבר 2012 הורה על עריכת משאל עם לאישור חוקה חדשה למצרים, ונתקל בגל מחאות בהשתתפות אלפי מפגינים, שחייב פריסת מאות חיילים סביב ארמון הנשיאות. מפגינים אחדים נורו למוות.

ההפיכה ב-2013

בסוף יוני 2013, במלאת שנה לבחירתו לנשיא, נערכו במצרים הפגנות המוניות בקריאה להתפטרותו. ב-3 ביולי, בתום אולטימטום שהציב צבא מצרים בראשות שר ההגנה שמינה מורסי, הגנרל עבד אל-פתאח א-סיסי, הודיע הצבא למורסי שאינו עוד נשיא מצרים. הצבא מינה ממשלת מעבר אזרחית בראשות נשיא בית המשפט החוקתי העליון של מצרים עדלי מנסור. מורסי נעצר, ודווח שיעמוד לדין באשמת הרג חיילים וקשירת קשר עם ארגון חמאס.

העמדתו לדין

משפטו של מורסי החל ב-4 בנובמבר 2013 ובו הואשם יחד עם 14 בכירים נוספים בתנועת "האחים המוסלמים" ברצח והסתה לרצח של מפגינים במהלך המהומות שקדמו להדחתו. מורסי הכריז שהוא הנשיא הנבחר של מצרים, וכפר בסמכותו של בית המשפט לשפוט אותו. מורסי הואשם בהמשך גם בעבירות נוספות, בהן הדלפת סודות לקטר, קשירת קשר עם ארגון חמאס לערעור על היציבות במדינה ובארגון בריחה מהכלא בזמן המחאות הנרחבות שהובילו להפלת הנשיא חוסני מובארכ.
ב-21 באפריל 2015 נגזרו עליו ועל 12 חברים נוספים ב"אחים המוסלמים" 20 שנות מאסר ללא אפשרות לשחרור מוקדם בגין מעשי אלימות, חטיפה ועינויים באירועים שקדמו להפיכה ב-2013, אולם הם זוכו מרצח, סעיף הנושא עמו עונש מוות.
ב-16 במאי 2015 נגזר עליו עונש מוות.
ב-18 ביוני 2016 נדון ל-40 שנים באשמת הריגול לקטר.
ב-15 בנובמבר 2016 הומתק עונש המוות שנגזר עליו, וגזר דינו נקבע ל-60 שנות מאסר. 
ב-17 ביוני 2019, במהלך דיון בערעורו, לקה בליבו ומת. בהחלטת השלטונות, הוא נקבר באותו הלילה בקהיר ובנוכחות פחות מעשרים איש.

עמדותיו

מורסי היה איש האחים המוסלמים, תנועה אסלאמית רדיקלית השואפת ליצירת תאוקרטיה מוסלמית בכל שטחי המזרח התיכון.
טרם בחירתו לנשיא הביע מורסי התנגדות לקיומה של מדינת ישראל והתבטא בחריפות נגדה, גם בהתבטאויות בעלות נימה אנטישמית כגון "מוצא הציונים מן הקופים והחזירים" כלשונו.
אלכסיס קארל

חייו

בשנות ה-30 התחבר קארל לצ'ארלס לינדברג, לאחר שלינדברג פנה אל קארל בבקשה שיסייע בריפוי הלב של גיסתו. השניים המציאו משאבת דם שהיווה צעד מקדים להשתלת איברים.  
כמלומדים אחרים בני התקופה, קידם קארל לפני מלחמת העולם השנייה את השבחת הגזע, ובימי המלחמה היה אחראי בצרפת של וישי על קרן שעסקה במדיניות השבחת הגזע בצרפת. פעילותו זו, כמו גם קשריו עם ז'אק דוריו והמפלגה העממית הצרפתית שבראשותו, הובילו למעצרו באוגוסט 1944 ופתיחת חקירה נגדו באשמת שיתוף פעולה עם הנאצים, אולם הוא שוחרר בגלל מצב בריאותו ומת לפני שנפתח בירור מקיף בעניינו, ולמעשה לא נשפט מעולם בגין חשדות אלו.
קארל נבחר פעמיים, בשנת 1924 ובשנת 1927, כחבר כבוד באקדמיה למדעים של ברית המועצות.
גשר קרים (מוסקבה)

היסטוריה

הגשר הנוכחי הוא הגשר הרביעי החוצה את הנהר באתר זה. הגשר הראשון היה גשר צף עשוי עץ שנבנה באתר בשנת 1786. לימים הוחלף הגשר בגשר קבוע. קשת שקוטרה 15 מטרים איפשרה מעבר רפסודות מתחת הגשר.
גשר הפלדה הראשון נבנה בשנת 1873 על ידי אמאנד סטרובה על פי תכנונו של וו. ק. ספייר. הגשר היה צר ביותר ולרוב עמוס בתנועה. חברות החשמלית של מוסקבה הרשו מעבר חשמלית אחת בכל פעם על הגשר על מנת למנוע פקקי תנועה קשים.
בתקופת שלטונו של סטלין הוחלט על בנייה מחדש של כל הגשרים באזור מוסקבה. הגשר משנת 1873 נהרס רק לאחר השלמת בניית הגשר החדש, מאחר שלא ניתן היה לעצור את התנועה העמוסה בטבעת הגנים לזמן רב. אולם לצורך פינוי המקום לגשר החדש הוזז הגשר הישן מרחק של 50 מטרים - הזזה שנערכה בין ה-21 במאי וה-26 במאי 1935. על אף משקלו הרב של הגשר (4,000 טונות) ואורכו (128 מטרים) הצליחו להעביר את הגשר בשלמותו. הגשר המוזז המשיך לפעול עד השלמת הגשר החדש בשנת 1938.
הגשר שופץ לאחרונה בשנת 2001.

תיאור הגשר

אורכו הכולל של הגשר (לרבות מסלולי הגישה) 668 מטרים. אורכו של הגשר עצמו 262.5 מטרים (כאשר אורך המקטע האמצעי, התלוי, של הגשר 168 מטרים, ואורך שני המקטעים הצדדיים 47.25 מטרים כל אחד).
רוחבו של הגשר 38.4 מטרים (6 מסלולי נסיעה ברוחב כולל של 24 מטרים, ושתי מדרכות ברוחב 5 מטרים).
הגשר נבנה באמצעות 10,000 טונות של פלדה.

אזכורים

הגשר הופיע על שני בולים של ברית המועצות: במרץ 1939, ובדצמבר 1948.
דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-18 (ורמאכט)

היסטוריה

הדיוויזיה הוקמה ב-25 באוגוסט 1944 בדנמרק בתור דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-571, וב-2 בספטמבר שונה שמה לדיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-18, והיא הועמדה תחת פיקוד גינטר הופמן. בנובמבר 1944 הועברה הדיוויזיה לחזית המערבית, והועמדה תחת פיקוד הארמייה השביעית. במהלך הקרב על הבליטה לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-66 במסגרת ארמיית הפאנצר החמישית, ולאחר מכן השתתפה הדיוויזיה בקרבות בגרמניה. באפריל 1945 פורקה הדיוויזיה, ושרידיה צורפו לדיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-26.
יוני הרננדס

2003-2009: ראשית הקריירה

הרננדס החל להתחרות בשנת 2003, בגיל 15, בקטגוריה של 85 סמ"ק ובעונתו הראשונה זכה בכל המרוצים ובאליפות, הישג עליו חזר שוב בשנת 2005. בשנת 2008 החל להתחרות בסבב מרוצי הסופרמוטו הספרדי וזכה במרוץ הבכורה בו השתתף. בעונת 2009 סיים במקום הרביעי הכולל בקטגוריית הסופרספורט.

2010-הווה: הסבב העולמי

בעונת 2010 החל הרננדס להתחרות בסבב ה-Moto2 והיה הרוכב הקולומביאני הראשון שמתחרה בסבב. אחרי שנתיים בסבב המשני עבר בעונת 2012 להתחרות בסבב ה-MotoGP עבר קבוצת אנטיביה רייסינג. בסיום העונה עבר להתחרות עבור קבוצת פול בירד מוטורספורט (PBM) ובמהלך העונה עבר להתחרות עבור קבוצת פראמאק, עבורה הספיק להתחרות בחמשת המרוצים האחרונים של העונה. בעונת 2016 עבר להתחרות עבור קבוצת אספר.
לקראת עונת 2017 נותר ללא קבוצה וחזר להתחרות בקטגוריית ה-Moto2.
ריסטם פאשא

דאמאט ריסטם פאשא אופוקוביץ' (טורקית: Damat Rüstem Paşa, ‏1500 - 10 ביולי 1561) היה מדינאי עות'מאני ממוצא קרואטי. שירת כווזיר גדול תחת שלטונו של הסולטאן סולימאן הראשון (המפואר). נשא את התואר דאמאט עקב נישואיו לבתו של הסולטאן מיהרימה.

ביוגרפיה

נולד בעיירה סקראדין בקרואטיה. בילדותו נלקח לקונסטנטינופול, שם פיתח קריירה צבאית וניהולית עשירה. ב- 26 בנובמבר 1539 נישא למיהרימה סולטאן, בתו היחידה של סולימאן המפואר. ריסטם פאשא מילא את תפקיד הווזיר הגדול פעמיים - בין השנים 1544-1553, ולאחר מכן בין השנים 1555-1561 (עד יום מותו).
במהלך תפקידו צבר הון רב, אשר את חלקו תרם לבניית מבני ציבור, מסגדים וקרנות צדקה.
ביום מותו, רכושו של ריסטם פאשא מנה 815 חלקות אדמה ברומליה ואנטוליה, 476 טחנות קמח, 1700 עבדים, 2900 סוסי מלחמה, 1106 גמלים, 800 ספרי קוראן ועוד.
מסגד ריסטם פאשא, הממוקם ברובע פאתיח (Fatih) באיסטנבול, נבנה לכבודו של ריסטם פאשא, בתכנונו של האדריכל הראשי של הסולטאן, מימאר סינאן.
מאשתו מיהרימה סולטאן נולדו לריסטם פאשא בת ושני בנים: איישה הימאשה סולטאן, סולטאנזאדה עות'מאן ביי וסולטאנזאדה מהמט ביי.

בתרבות הפופולרית

בסדרת הטלוויזיה "הסולטאן", את תפקידו של ריסטם פאשא מגלם השחקן הטורקי אוזן גובן.
אלכסאים

האלכסאים (ביוונית: ῾Ελκεσαιταί‏) היו כת יהודית-נוצרית שפעלה בארץ ישראל ובעבר הירדן מסוף המאה הראשונה עד תחילת המאה הרביעית לספירה. רוב הידע שלנו על הכת בא מאבות הכנסייה – היפוליטוס (Hippolytus), אפיפניוס מסלמיס, אוריגנס ואוסביוס מקיסריה – אשר ביקרו אותם ואת אמונתם.

אמונתם

האלכסאים שמרו כנראה את השבת, היו צמחוניים וקיימו את מצוות המילה. במקביל הם גם קיימו את מצוות הטבילה לנצרות, והאמינו שהטבילה מסוגלת להעניק לטובל כפרה על עוונותיו. ייתכן שהם קיימו איזשהו טקס עם לחם ומלח (בדומה לטקס שסביב בציעת הלחם וקידוש היין, הנהוג בזרמים שונים בנצרות עד ימינו). הכת התנגדה לתורתו של פאולוס, וחבריה מתחו ביקורת על עיוותים בנצרות וביהדות גם יחד. הכת גייסה מאמינים מתוך כת האיסיים מאזור ים המלח. מתחילת המאה השנייה אימצה הכת דוקטרינות נוצריות רבות, כנראה כדי למשוך קהל מתוך הנוצרים דוברי היוונית.
ישנם קווים מקבילים בין האלכסאים וכת האביונים: שתי הכתות האמינו שישו היה ילוד אשה ודחו את רעיון הקרבנות, אמונה שהביאה אותם לדחות חלק ממצוות התורה.

מקור השם

יש כמה תאוריות לגבי מקור השם של הכת. היפוליטוס מספר שבזמנו של קליקסטוס הראשון, הביא איש בשם אלקיביאדס (Alcibiades), תושב אספמיה שבסוריה, ספר מרומא בשם "הלכסאי" (᾽Ηλχασαί) ובו בשורה אלוהית, מזמנו של הקיסר טראיאנוס, שלימדה על טקסים מיוחדים, ובהם יכולתה של הטבילה להעניק מחילה על כל העוונות. אפיפאניוס מכנה את אלכסאי "נביא שקר". לדעת חלק מן החוקרים, אבות הכנסייה טעו, ו"הלכסאי" היה השם של ספר הבשורה או שמו של המלאך שהביא את הבשורה. חוקרים אחרים סבורים שאלכסאי הוא באמת השם של האיש שמתואר כמקבלה של הבשורה, אבל הם משערים שהוא לא היה קיים במציאות (כפי שחשב אפיפניוס) אלא הוא היה המצאה ספרותית.
אפי סאץ'

ביוגפיה

סאץ' נולד וגדל בחולון. הוא החל להתאמן בהתעמלות אקרובטית בשנת 2006. סאץ' משתתף בתחרויות הסניור לרביעייה ביחד עם דניאל אורלביץ', לידר דנה וינאי כלפה.

2014

באליפות העולם לנוער שנערכה בלוולואה פרה , פרבר של פריז שבצרפת בשנת 2014, הוא זכה במדליית כסף בגמר רביעיית בנים לקבוצת גיל 13-19, ביחד עם אייל פלגי צדיק, דניאל אורלביץ', ולידר דנה.

2015

בגביע העולם שנערך בשנת 2015 הוא זכה בשתי מדליות זהב וכסף. באליפות אירופה שנערכה באותה שנה בגרמניה הוא זכה במדליית זהב ב-3 תרגילים.

2016

באליפות העולם שנערכה בפוטיאן , סין בשנת 2016 הוא זכה במדליית כסף.

2017

בסבב גביע העולם שנערך בשנת 2017 הוא זכה בשתי מדליות, זהב וכסף. 
באליפות אירופה שנערכה באותה השנה בזֶ'שוּב, שבפולין, זכה במדלית זהב בכל אחת משלוש התחרויות (תרגיל שיווי-משקל, תרגיל דינאמי, וקרב-רב), והגן על תוארו.
במשחקי העולם שנערכו בוורוצלב שבפולין באותה שנה הוא זכה במדליית ארד.

2018

באליפות העולם שנערכה באנטוורפן שבבלגיה באפריל 2018 הוא זכה בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב ברביעייה ומדליית כסף נבחרת מעורבת.

2019

סאץ' השתתף בעונה השנייה של גוט טאלנט ישראל, כחבר צוות בנבחרת האקרובטיקה, ביחד עם דניאל אורלביץ', לידר דנה וינאי כלפה. נבחרת האקרובטיקה העפילה לגמר שהתקיים ב-16 באפריל, וזכתה במקום הראשון.
טנדם

טַנְדֶם (באנגלית: Tandem) הוא מושג המתאר סידור בו קבוצה של מכונות, חיות, אנשים או תצורה אבסטרקטית, בה הפרטים מסודרים זה אחר זה, עם פנים באותו הכיוון.
משמעה של המילה טנדם בלטינית הוא "באריכות" או "לבסוף" והיא התפתחה למילה באנגלית אשר שימשה כמה תחומים מצומצמים, ולאחר מכן התפתחה לשימוש אבסטרקטי של תיאור התצורה. השימוש הקדום ביותר היה כנראה למושכות טנדם בהן סוסים היו רתומים לעגלה בזה אחר זה (בניגוד לתצורה נפוצה נוספת של רתמה של סוסים זה לצד זה). שימושים נפוצים נוספים כוללים: אופני טנדם, רש"ק טנדם, מושבי טנדם (של רכב או מטוס), ציריית טנדם (נפוצה במשאיות כאשר יש שתי ציריות זו אחר זו עבור הגלגלים האחוריים) ושיטה לרכישת שפה.
פלסטרינה (עיר)

היסטוריה

העיר הייתה מיושבת כבר במאה ה-7 לפנה"ס, במישור למרגלות גבעת העיר נמצא נקרופוליס שבקבריו נמצאו פריטים המשויכים לתרבות האטרוסקית יחד עם תכשיטים פניקיים. בקברים מפוארים מ-240 לפנה"ס לערך נמצאו ארון קבורה עשוי ארד ומראה מארד מלוטש, המייצגים את מיטב האמנות האטרוסקית וכן כתובות באטרוסקית ובלטינית ארכאית. 
העיר הייתה חברה בברית הלטינית עד ליצירת ברית עם רומא ב-499 לפנה"ס (לדברי ההיסטוריון טיטוס ליוויוס פטווינוס). לאחר מלחמת בעלות הברית (88-91 לפנה"ס) סופחה העיר לנחלת רומא ולתושביה ניתנה אזרחות רומית. בעת מלחמת האזרחים של סולה (82 לפנה"ס) הייתה העיר, שהייתה מעוזם של הפופולרים, נתונה תחת מצור, בו נכלא גאיוס מריוס הבן. לאחר פריצת המצור והתאבדותו של מריוס (שהעדיף להרוג את עצמו מאשר ליפול לידי סולה) התחולל בה טבח ועל חלק משטחה הוקם מחנה צבא. 
לאחר תקופה בה חוותה העיר תקופת שקיעה, הוקם בה אזור נופש לאצילי רומא, שהקימו בה וילות שהשקיפו על הנוף ונהנו מהבריזה הנעימה. העיר הוגדרה מוניקיפיום על ידי טיבריוס, שנפש בה כמו גם אביו אוקטביאנוס, מרקוס אורליוס, פליניוס הצעיר והדריאנוס. 
המקדש המרכזי בעיר הוקדש לפורטונה (Fortuna Primigenia) והיה בו אורקל.
בימי הביניים הוקמה העיר על חורבות מקדש פורטונה. בשנת 313 מוזכר לראשונה בישוף פרנסטה. ב-1297 מרד שליט העיר (שנקראה פלסטרינה) באפיפיור וכתגמול נחרשה אדמת העיר במלח בהוראת האפיפיור בוניפקיוס השמיני, שהעניק את נחלותיה למשפחת קולונה. העיר הוקמה מחדש ב-1437 והוחרבה מחדש בהוראת אאוגניוס הרביעי מספר שנים לאחר מכן. ב-1448 הקים אותה מחדש סטפנו קולונה. ב-1630 נרכשה העיר על ידי האפיפיור אורבנוס השמיני עבור אחיינו טדאו ברבריני, שנשא לאשה את אנה קולונה שנתיים מאוחר יותר. אורבנוס הפך את העיר לנסיכות זעירה. 
בראשית המאה ה-19 התקיים ליד העיר קרב בין גריבלדי לצבא נפולאון. המרכז העתיק של העיר נחרב בהפצצות בעת מלחמת העולם השנייה.
לאחר מלחמת העולם השנייה יצאו מאזור העיר שלוש אניות מעפילים לארץ ישראל. במרץ 1946 'וינגייט' עם 238 מעפילים, בנובמבר 1947 'קדימה' עם 794 מעפילים ובינואר 1948 'ל"ה גיבורי גוש עציון' עם 273 מעפילים.
קתדרלת אורליאן

קתדרלת אורליאן (בצרפתית: Cathédrale Sainte-Croix d'Orléans, קתדרלת הצלב הקדוש) היא קתדרלה רומית-קתולית בעיר אורליאן שבצרפת.
קתדרלת הצלב הקדוש באורליאן, נבנתה בשנים 1278-1329 בסגנון גותי. לאחר שנבזזה בידי ההוגנוטים בשנות השישים של המאה ה-16, מלכי בית בורבון שיפצו אותה במאה ה-17. הקתדרלה מפורסמת בעיקר בזכות הקשר שלה לז'אן ד'ארק. הגיבורה הצרפתית נכחה במיסה בקתדרלה ב-2 במאי 1429, כאשר העיר הייתה תחת מצור.
כמו בקתדרלת שארטר, גם לקתדרת אורליאן יש צמד קומות של תמיכות דואות המחוברות בעמודים אלכסוניים ביניהן.
גדעון לב-ארי

ביוגרפיה

נולד בפתח תקווה. בתחילת שנות ה-60 למד משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים, ובמקביל החל לעבוד כקריין בקול ישראל. במשך שנים היה כתב חדשות. כמו כן שימש כקריין ביומני גבע.
בשנות ה-70 ערך והגיש את התוכנית "הטור השבועי", ששודרה ביום שישי אחר הצהריים, ואת התוכנית "הנושא בטיפול", ששודרה במוצאי שבת וטיפלה בתלונות אזרחים. כמו כן הגיש את תוכנית המאזינים "בינינו לבין עצמנו". לצד לב-ארי עבדו בכל תוכניותיו קבוצה קבועה של אנשי רדיו וכתבים, ובהם דוד מרגלית, יובל מסקין ואלכס טלמור. 
בשנת 1979 מונה למנהל קול ישראל ושימש בתפקידו עשר שנים. בתקופת כהונתו יזם את הקמת קול המוזיקה והיה שותף להקמת מרכז החדשות של קול ישראל בשכונת רוממה בירושלים. לב-ארי שינה את אופיין של תוכניות הבוקר בקול ישראל ויצר את המגזין היומי "כל צבעי הרשת". כמו כן החדיר רוח חדשה וקלילה יותר בסגנון ההגשה ברדיו, לעומת סגנון ההגשה המוקפד והרשמי שרווח עד אז.
בינואר 1988 התפטר לב-ארי מתפקידו. כעבור זמן עבר לנהל את רדיו לב המדינה. במשך תקופה הוא הגיש את תוכנית המאזינים "פתחון פה". במקביל כיהן כמנכ"ל המועצה לארץ ישראל יפה. 
במשך שנים נמנה עם מגישי התוכנית "יש עם מי לדבר" בגלי צה"ל.
בשנת 2003 הוקרן בסינמטק תל אביב, ולאחר מכן בערוץ 2, סרטו של לב-ארי, "לב עצוב, לב שמח", שבו תיעד את סיפורם של שלושה צעירים שהמתינו להשתלת איברים.

מותו

לב-ארי נפטר ב-16 בספטמבר 2001, לאחר שאושפז בבית החולים איכילוב בעקבות זיהום שהתפשט בגופו כתוצאה מעקירת שן בינה. כעבור שנה הגישה משפחתו תביעה לבית המשפט המחוזי בתל אביב על רשלנות רפואית. אולם בית המשפט דחה את התביעה וקבע שלא הוכחה רשלנות רפואית וכי תוצאות נתיחה שלאחר המוות מורות שמותו נגרם כתוצאה מאירוע לב. המשפחה ערערה לבית המשפט העליון, ובשנת 2011 הגיעו הצדדים להסכם פשרה לפיו ישלם משרד הבריאות פיצויים למשפחתו של לב-ארי בסך מאה ושמונים אלף שקלים.

חיים אישיים

היה נשוי ליעל, ונישא בשנית לנירה. במשך תקופה היה בן זוגה של כרמלה מנשה, שהייתה כתבת בתוכניתו "הטור השבועי". היה אב לארבעה, והתגורר בבית אריה. אחייניתו היא השדרנית ענת דוידוב.
רפי פרסיץ

ביוגרפיה

רפי פרסיץ נולד בתל אביב והיה נכדה של שושנה פרסיץ. בשנת 1951 הוא זכה באליפות ישראל לנוער.
רפי פרסיץ למד באוניברסיטת אוקספורד. במהלך לימודיו הוא היה חבר נבחרת אנגליה באליפויות שחמט לסטודנטים ובשנת 1954 זכה במדליית זהב אישית.
לאחר סיום הלימודים הוא חזר לארץ והשתתף במספר תחרויות. בשנת 1965 רפי פרסיץ זכה במקום השלישי באליפות ישראל בשחמט.
תקופה מסוימת הוא עבד עם אביו בשווייץ. לאחר מכך, הוא חזר לישראל והתחיל לעבוד כעיתונאי בתחום הכלכלה בהארץ. היה מומחה בניתוח טכני וכתב טור שבועי בנושא.
בנוסף, היה מומחה לשפה העברית ושימש כחבר בוועדה למונחי ביטוח שליד האקדמיה ללשון העברית.

הנצחה

לאחר מותו, בשנת 2010 נערכה לזכרו תחרות שחמט.
בית הכנסת החסידי בסנטה

המבנה

המבנה נבנה בסגנון אדריכלי נאו בארוקי , צורתו מלבנית והוא שוכן במנח אורך ממערב למזרח. הכניסה הראשית לגברים היא מצידו המערבי לתוך מבואה, ומצידו הצפוני קיימת כניסה לנשים וממנה גרם מדרגות אל עזרת הנשים אשר שכנה במרפסת בקומתו השנייה של המבנה. בהמשך המבואה שכן אולם התפילה. בקצה המזרחי של אולם התפילה שכן ארון הקודש. ב-4 בספטמבר 1928 נחנך בית הכנסת החסידי ולצידו תלמוד תורה ובו שלוש כיתות לימוד. בטקס החנוכה נכח גם רב הקהילה החסידית בסובוטיצה משה דויטש. עם הגעתו של הרב משה טייטלבוים לסנטה, חלה התעוררות בקהילה החסידית וחסידים נהרו מיישובי הסביבה וגם מיישובים בהונגריה כדי להשתתף בתפילות וטישים שערך.
קהילת סנטה חרבה בשואה כחלק משואת יהודי הונגריה. הרב טייטלבוים עצמו ניצל, אך כל משפחתו נספתה. לאחר מלחמת העולם השנייה הופקע המבנה על ידי השלטונות, נמסר לרשות המקומית ושימש כאולם ספורט.
אדולף שייביץ'

ביוגרפיה

שייביץ' נולד בחברובסק במזרח הרחוק הרוסי למשפחה יהודית חילונית. בילדותו עברה משפחתו  לבירוביג'ן. ב-1964 סיים את הפקולטה למכניקה במכון טכנולוגי שבעיר חברובסק. בשנים 1964–1972 עבד בבירוביג'ן כמהנדס מכונות. ב-1972 התחיל ללמוד בישיבת קול יעקב במוסקבה. בשנים 1973–1980 למד בסמינר הרבני בבודפשט. ב-1980 למד במשך שנה בניו יורק בישיבה יוניברסיטי אצל הרב ברוך קופרמן. בשנת 1980 התמנה לרבה של מוסקבה ושל ברית המועצות. בשנת 1983 מונה לרבו של בית הכנסת הגדול בסמטת ספאסוגלינישצ'בסקי (בעבר - רח' ארחיפוב) במוסקבה. בתפקידו התעסק בעיקר בגישור בין השלטונות לבין היהודים הדתיים. 
בשנת 1989 בקונגרס של הקהילות היהודיות בברית המועצות נבחר לתפקיד הרב הראשי של ברית המועצות.
בשנת 1993 קונגרס הקהילות היהודיות הדתיות והארגונים הדתיים של רוסיה (Конгресс еврейских религиозных общин и организаций России (КЕРООР) בחר אותו לרבה של רוסיה. מ-1996 כיהן כחבר הנהלה בקונגרס היהודי הרוסי ובקונגרס הקהילות היהודיות הדתיות והארגונים הדתיים של רוסיה. מ-1997 מכהן גם כיו"ר הנהלת הסכנות היהודית ברוסיה. מ-2000 חולק את התואר רבה הראשי של רוסיה, לאחר שאיחוד הקהילות היהודיות של רוסיה בחר ברב ברל לזר לתפקיד.
גסטרונומיה

גסטרונומיה (מיוונית: gastro - קיבה; nomia - מערכת חוקים) הוא תחום החוקר את יחסי הגומלין בין המזון לבין התרבות האנושית. בקרב רבים רווחת הדעה שהגסטרונומיה עוסקת אך ורק באומנות הבישול, היא הקולינריה, אולם למעשה מדובר רק בחלק קטן מהתחום. אחד מהתחומים המרכזיים בגסטרונומיה הוא ההשפעות התרבותיות על סוגי המזון, צורת הכנתו והיחס אליו. מבחינה זו, הגסטרונומיה משתייכת לאמנויות היפות ולמדעי החברה. חלק מתחומי הגסטרונומיה, כגון חקר מערכת התזונה של גוף האדם, אף נוגעים למדעי הטבע.
במהלך הלימודים הגסטרונומיים מבוצעות פעילויות רבות, בהן חקר המזון וההשפעות התרבותיות עליו, טעימתו, חווייתו, כתיבה עליו והבנת שיטות הבישול או הרעיונות העומדים מאחוריו. מכיוון שכך, הגסטרונומיה היא דיסציפלינה רב-תחומית. המזון הוא נדבך חשוב בתרבות האנושית, ואמנויות יפות רבות קשורות למזון, השפיעו עליו או הושפעו ממנו: ריקוד, דרמה, ציור, פיסול, ספרות, אדריכלות ומוזיקה. הגסטרונומיה מתמקדת בחקר הקשרים וההשפעות הללו.
אחד מהחיבורים הראשונים שעסקו בגסטרונומיה היה הספר "Physiologie du goût" ("הפיזיולוגיה של הטעם") שנכתב בתחילת המאה ה-19 על ידי השף הצרפתי בריה סאווארן. בניגוד לספרי בישול סטנדרטיים המציגים לקוראים מתכונים בלבד, סאווארן עסק ב"הפילוסופיה של הטעם" ביחס בין הריח למזון ובנושאים נוספים הנוגעים לגסטרונומיה.
יהדות יוגוסלביה

יהדות יוגוסלביה הייתה קהילה יהודית גדולה המורכבת ממספר רב של קהילות שחיו במספר אזורים, באזור הבלקן, המרכיבים את יוגוסלביה.
הקהילה היהודית ביוגוסלביה הייתה אחת המגוונות באזור הבלקן שכן היא מורכבת מקהילות מסלובניה, סרביה ומונטנגרו, בוסניה והרצגובינה, קרואטיה ומקדוניה וכן כל אחת מהן נשלטה כולה או בחלקה על ידי מעצמה שונה בעיתות שונות ולכן כל אחת מהן מגוונת עד מאוד ויחד הן יוצרות מגוון רחב של קהילות אשכנזיות 
היהודים הראשונים הגיעו ליוגוסלביה בעת הכיבוש של האימפריה הרומית במקום. גלי ההגירה משמעותיים יותר הגיעו בסוף המאה ה-15, לאחר גירוש ספרד, כאשר יהודים מספרד שהגיעו לסלוניקי וקושטא חיפשו מקורות פרנסה, לאחר שלא הצליחו למצוא כאלה בערים אליהן הגיעו, ולכן היגרו לבלגרד שבסרביה, לסראייבו שבבוסניה ולסקופיה וביטולה שבמקדוניה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, אוחדו כל מדינות האזור ולכן אוחדו גם הקהילות יחדיו. במהלך מלחמת העולם השנייה הופרדו יוגוסלביה, סרביה וקרואטיה ומתוך קהילות גדולות של כ-80,000 יהודים בכולן יחד, נותר רק מספר אלפים מועט של יהודים. לאחר מלחמת העולם השנייה נותרה יוגוסלביה מדינה אחת מאוחדת ובשנות ה-90 היא פורקה למספר מדינות אשר נמצאות במלחמות פנימיות ובין-מדיניות תמידיות מאז.