google/wiki40b huggingface dataset:
בועת הנדל"ן ביפן

בועת הנדל"ן ביפן (ביפנית: バブル景気, מילולית: כלכלת בועה) הייתה בועה כלכלית ביפן, שהתקיימה מ-1986 ועד 1991, במהלכה הרקיעו מחירי המקרקעין והמניות. התפוצצותה של הבועה נמשכה מעל עשור, ולאחר שמחירי המניות הגיעו לשיא שלילי ב-2003, הם המשיכו לצנוח במהלך המשבר הכלכלי העולמי של 2008. הכלכלן פול קרוגמן טען שבמהלך שנות העשור האבוד, כפי שמכונות שנות המיתון, נפלה יפן למלכודת הנזילות.

היסטוריה

בעשורים שלאחר מלחמת העולם השנייה, אימצה ממשלת יפן מדיניות כלכלית קפדנית, שעודדה את התושבים לחסוך כסף. כשלבנקים היה כסף רב כתוצאה מכך, הם נתנו הלוואות ואשראי בקלות, ועם היווצרות עודפי מסחר, התחזק הין לעומת מטבעות זרים. זה איפשר לחברות יפניות להשקיע כסף רב יותר, וכתוצאה מכך ירדו מחירי המוצרים היפניים, דבר שהגביר את העודף המסחרי. במקביל, עליית ערכו של הין גרם לעליית ערכם של נכסים כלכליים.
כסף רב הפנוי להשקעות, בשילוב עם חוסר פיקוח כלכלי, ביטחון יתר ואופוריה בכל הנוגע לעתיד הכלכלי הביא להעצמת הספקולציות, בעיקר בבורסה לניירות ערך בטוקיו ובשוק הנדל"ן. מדד ניקיי 225 הגיע לשיאו ב-29 בדצמבר 1989, ועמד על 38,957.44, לפני שנסגר ב-38,915.87 באותו יום.
המחירים הגיעו לשיאם ב-1989, כשמטר רבוע אחד בשכונת גינזה שבטוקיו נמכר ב-30 מיליון ין (215,000 דולר), ושווי שטחי הנדל"ן של טוקיו כולה היו שווים יותר מפי שניים סך שטחי הנדל"ן בארצות הברית כולה. לעומת זאת, בשנת 2004 צנחו מחירי הנכסים ברובע העסקים של טוקיו לכדי אחוז אחד ממחירם בשיא, אם כי עדיין דורגו כאחד האזורים היקרים בעולם. המחירים שבו לעלות ב-2007, אז שבו וצנחו בעקבות המשבר הכלכלי של 2008.
בעקבות המשבר הכלכלי, החלו משקיעים לעזוב את יפן, ותחת זו השקיעו במקומות אחרים, דבר שגרם לאובדן הבכורה של התעשייה היפנית בתחומים מסוימים, וליצירת מתחרים במדינות אחרות. בתגובה הוריד הבנק המרכזי של יפן את הריביות לאפס אחוז, אך הצעד לא הצליח למנוע את הדיפלציה.
האשראי הבנקאי שניתן בקלות, וסייע להתנפחות הבועה המשיך להוות בעיה, ובשנים הראשונות של השבר המשיכו הבנקים לתת הלוואות מסוכנות. הבנקים עמדו לקרוס ושרדו הודות לסיוע ממשלתי, צעד שהביא ליצירת "חברות זומביות", כלומר חברות שאינן מסוגלות להתקיים בזכות עצמן ונשענות על סיוע חיצוני.
ויליאם צ'רצ'יל

ביוגרפיה

צ'רצ'יל נולד בברוקלין, ב-1881 נרשם לאוניברסיטת ייל, אך הפסיק את לימודיו עקב מצב בריאותו. הוא חזר לייל ב-1882 והצטיין בחיבור וביכולת הנאום. צ'רצ'יל תרם מאמרים לעיתונים של האוניברסיטה ופעל במסגרת האגודה לתולדות הטבע של ייל. במשך שנה לאחר סיום לימודיו לימד בבית ספר באינדיאנפוליס, ואז ערך מסע ארוך באיי דרום האוקיינוס השקט. לאחר שהות ארוכה בסמואה שבה למד את השפה המקומית, הוא ביקר באוסטרליה, ניו זילנד ופיג'י, שבה ניהל עסק.
לאחר ששב לארצות הברית הוא עסק בעיתונאות באזור סן פרנסיסקו. במשך זמן מה היה כתב ועורך משנה של האוקלנד טיימס (Oakland Times) והיה הספרן באקדמיה למדעים של סן פרנסיסקו ובמסגרת זו הרצה על הילידים של דרום האוקיינוס השקט. הוא עבר למזרח ארצות הברית והמשיך לתרום מאמרים לעיתונים. ב-1891 הוא התמנה לעורך הספרותי של הברוקלין טיימס עד יוני 1896, שאז מינה אותו נשיא ארצות הברית גרובר קליבלנד לקונסול כללי בסמואה, ב-1897 הורחב המינוי והוא כלל גם את טונגה.
הוא שב לארצות הברית ב-1898 ושב לעסוק בעיתונות, ומונה לעורך הספרות בעיתון סאן (Sun) של ניו יורק. ב-1915 עקר לוושינגטון די. סי. כעמית מחקר במכון קרנגי למדע (Carnegie Institution for Science) בתחום הפילולוגיה הפרימיטיבית. בתחילת מלחמת העולם הראשונה הוא הצטרף לוועדה למידע לציבור (Committee on Public Information), והיה אחראי על הצנזורה על החדשות וניהל את המחלקה של הפרסומים בשפות זרות. במסגרת תפקידו זה הוכה וגולגולתו נסדקה על ידי מי שהוגדר בהספד עליו כ"מרגל של האויב". ב-1920 קיבל את אות מסדר לאופולד השני (Ordre de Leopold II), על שירותו לבלגיה במלחמה.
ויליאם צ'רצ'יל מת מדלקת ריאות, לאחר שסבל מהמחלה קרוב לשנה, ב-9 ביוני 1920.
ויליאם צ'רצ'יל הרבה לכתוב, ועבודתו כוללת מאמרים מדעיים, כתבות למגזינים וביקורות, כמו גם ספרים על החיים והמנהגים של ילידי איי האוקיינוס השקט. הוא התמחה בשפות ואסף אגדות עם. הוא הכין מילון של שפת סמואה. כחוקר ארצות הוא שיפר את המפות של איי הדרום. היה חבר במספר רב של ארגוני מדע כדוגמת האגודה האנתרופולוגית המלכותית של בריטניה הגדולה ואירלנד (Royal Anthropological Institute of Great Britain and Ireland), והאגודה האמריקאית לקידום המדע (American Association for the Advancement of Science).
יחסי אוגנדה–סין

יחסים כלכליים

עד סוף שנת 2011, יותר מ-265 חברות סיניות פתחו עסקים בשווי של כ-596 מיליון דולר באוגנדה. החברות הסיניות יצרו למעלה מ-28 אלף משרות חדשות בתחום הנפט, החקלאות ופיתוח תשתיות באוגנדה. בין החברות הסיניות באוגנדה, היא חברת הנפט CNOOCֿ, אשר בתחילת 2012 רכשה שליש מניצול הנפט של אוגנדה באזור אלברטינה במדינה והייתה מעורבת בבניית בתי הזיקוק של אוגנדה.

המימון הסיני לפיתוח אוגנדה

בין השנים 2000 עד 2011, היו כ-54 פרויקטים של אוגנדה אשר זוהו כפרויקטים במימון סיני.
בין הפרויקטים הללו נמנה הפרויקט האוגנדי לבניית כביש אגרה מנמל התעופה באנטבה לנמל התעופה בקמפלה. כמו כן, הרפובליקה העממית של סין העניקה הלוואה לממשלת אוגנדה, וכיסתה כ-50 מיליון דולר מהחוב הלאומי שלה.

יחסים דיפלומטים

סין מחזיקה בשגרירות בקמפלה, בירת אוגנדה. אוגנדה מחזיקה בשגרירות בבייג'ינג וקונסוליה בגואנגג'ואו.
זאב ח' ארליך

זאב חנוך (ז'אבו) ארליך (נולד ב-1953) למד בתל אביב, הוא סייר, חוקר ארץ ישראל, ממקימי בית ספר שדה עפרה, ועורך סדרות הספרים "שומרון ובנימין", ו"מחקרי יהודה ושומרון". הוא פרסם עשרות מחקרים בנושאי ידיעת הארץ, וכתב מדור קבוע בענייני ארץ ישראל במוסף שבת של העיתון מקור ראשון. הוא שימש מדריך בנושא יהודה ושומרון במכון לנדר, ומרצה במכללת מורשת יעקב-אורות ישראל. ארליך עוסק בתיעוד אתרי עתיקות בכפרים ערביים ביהודה ושומרון.
חיים ירקוני

חייו

ירקוני נולד בעיר רדאוץ שבבוקובינה ברומניה בשם קרול גרינברג. בתקופת מלחמת העולם השנייה שהה במחנות ריכוז בטרנסניסטריה. בסיום המלחמה חזר לרדאוץ והצטרף לתנועת בית"ר. הוא עבר הכשרה באיטליה, ב-1947 העפיל לארץ ישראל באמצעות אוניית המעפילים חיים ארלוזורוב. האונייה נתפסה על ידי הבריטים והמעפילים בהם ירקוני נשלחו למחנות המעצר בקפריסין, שם שהה במשך מספר חודשים עד הגעתו לישראל. 
בישראל התגייס לצה"ל ושירת בחיל התותחנים. במלחמת סיני לחם כקצין ניהול אש בגדוד 403, גדוד תותחי 155 מ"מ. אחרי המלחמה שימש מדריך ראשי בענף אימון קצינים בבה"ד 9, בשנים 1962 עד 1963 פיקד על גדוד 404. ב-1963 מונה למפקד גדוד 403 והסב אותו מתותחים נגררים לתותחים מתנייעים M7 פריסט. לאחר מכן שירת כראש ענף ההדרכה ותורת חת"ם במפקדת קצין תותחנים ראשי. היה חניך בפו"ם ובשיבוץ חירום שימש מפקד גדוד מילואים 827 באגד ארטילרי 212. בתקופת ההמתנה לקראת מלחמת ששת הימים גויס הגדוד ובמלחמה השתתף הגדוד תחת חטיבה 37 בקרבות כיבוש צפון השומרון, שכם ורמת הגולן. שימש מפקד בה"ד 9 ב-1970 מונה למפקד עוצבת התקומה אותה הקים כאגד ארטילרי קבוע של עוצבת המפץ. שימש מפקד התותחנים הפיקודי של פיקוד המרכז ובתפקידו האחרון בשירות הקבע שימש סגן קצין תותחנים ראשי עד שחרורו ב-1973. 
לאחר שחרורו עבד כמנהל במפעלי תעשייה בהם במפעלי נייר חדרה. 
מכהן בהתנדבות כיו"ר ארגון "צוות" בגבעתיים ובמחוז דן וכיו"ר ועדת ההתנדבות. ב-2014 זכה לאות יקיר העיר גבעתיים.
אגתה ברברה

ביוגרפיה

אגתה ברברה נולדה בדרום מלטה. אביה עבד עבור הצי המלכותי הבריטי ושכרו היה נמוך מאוד. כתוצאה מכך, גדלו ברברה ושמונת אחיה בעוני רב. אגתה הייתה הילדה השנייה, והבת הבכורה. למרות העוני, למדה בחינוך ציבורי, אך מלחמת העולם השנייה מנעה ממנה את לימודי הקולג'. בזמן המלחמה, עבדה במטבחי חיל האוויר המלכותי. לאחר המלחמה היא עבדה כמורה בבית ספר, והצטרפה למפלגת העבודה. בתקופת פעילותה הפוליטית, הקימה ברברה את תא הנשים המפלגתי.
עם הענקת זכות הבחירה לנשים במלטה בשנת 1947, נבחרה להיות האישה המלטית הראשונה שכיהנה בפרלמנט מבין 40 חברים. היא ניצחה בכעשר מערכות בחירות רצופות, ובכך כיהנה בפרלמנט במשך כ-35 שנה, עד היבחרה לנשיאת מלטה בשנת 1982. היא נודעה כרפורמטורית כלכלית וחברתית. היא כיהנה כשרת החינוך בשנים 1955-1958 ובשנים 1971-1974. בשנים 1974-1976 כיהנה כשרת העבודה, התרבות והרווחה. כל תפקידים אלו היו בממשלותיו של  ראש ממשלת מלטה דום מינטוף. עד שנות ה-90 הייתה ברברה האישה היחידה בתולדות מלטה אשר כיהנה כשרה. כשרת חינוך, ברברה פעלה למען חינוך חובה חינם לכל ילדי מלטה (כולל בית ספר תיכון), הכשרה ויצירת מערכות חינוך נגישות יותר עבור נכים, הגדלת החינוך המקצועי והנגשת לימודי המדעים לתלמידים ותלמידות כאחד. כשרת העבודה, היא פעלה לצמצום האבטלה ושיפור שכר העובדים ותנאי עבודתם. היא חוקקה חוק על שכר שווה בין נשים וגברים, תשלום חופשת לידה ויצירת מערכת של 40 שעות עבודה בשבוע. היא גם הקימה מספר מוזיאונים לאומיים ופעלה לשימור אתרי מורשת. במהלך שנים אלו שימשה לתקופות קצרות כסגניתו של ראש הממשלה מינטוף.
בשנת 1981 נבחרה ברברה לתפקיד נשיאת מלטה. היא נכנסה בגיל 59 לתפקיד, והייתה האישה הראשונה בתפקיד זה. אמנם תפקידו של נשיא מלטה הוא בעיקר סמלי, אך ברברה פעלה רבות לפתירת משברים חוקתיים במדינה. בשנת 1987 סיימה את תפקידה כנשיאה, ועזבה את הפוליטיקה. בתקופה זו החל דיוקנה להתנוסס על שטרות כסף במלטה.
בשנת 2002 ברברה נפטרה. היא מעולם לא נישאה.
קשר פפטידי

קשר פפטידי הוא קשר קוולנטי בין שתי חומצות אמינו.
הקשר נוצר בתגובת דחיסה, במהלכה מתחברות שתי חומצות אמיניות ונפלטת מולקולה אחת של מים. בעת יצירת הקשר, חומצה אמינית אחת משתמשת בקצה האמיני שלה (NH₂) כדי להתחבר לקצה הקרבוקסילי (COOH) של חומצה אמינית שנייה; שאר מרכיבי חומצות האמינו - אטום מימן, אטום הפחמן המרכזי והשייר המייחד כל חומצה (קבוצת R) - אלה אינם משתתפים בקשר. כאשר תהליך יצירת הקשר מסתיים נוצר קשר חדש בין מימן, חנקן, פחמן וחמצן ונותרים שני אטומי מימן ואטום חמצן הנפלטים כמים (H₂O).
קשר פפטידי הוא למעשה קשר אמידי, שכן לאחר היווצרותו נוצרת קבוצת אמיד (CONH) המורכבת מקבוצת קרבוניל (CO) שנתרמה על ידי הקצה הקרבוקסילי של החומצה הראשונה, ומקבוצת אמין (NH), שנתרמה על ידי הקצה האמיני של החומצה השנייה.
שרשרת של שתי חומצות אמינו ומעלה המחוברות בקשר פפטידי נקראת פפטיד. בסיווג על פי אורך שרשרת של שתי חומצות נקראות דיפפטיד; שלוש חומצות - טריפפטיד; עד 20 חומצות - אוליגופפטיד; 30 עד 50 חומצות -פוליפפטיד; מעל ל-50 חומצות - חלבון. 
]
לגילוי קשרים פפטידיים בתמיסה משתמשים במבחן ביאורט.
לייטון אוריינט

היסטוריה

הישג השיא של הקבוצה היה הגעה לחצי גמר גביע ה-FA ב-1978 תחת המאמן ג'ימי בלומפילד, שבו הפסידה לארסנל בתוצאה 3-0 (בלומפילד עצמו היה שחקן עבר בארסנל בין השנים 1954-1960). זו הייתה הפעם היחידה עד כה שהיא הגיעה למעמד זה. המועדון היה בקשיים כלכליים רבים לאורך כל שנות קיומו, קשיים אשר גרמו לעליות וירידות ליגה ואף לשינוי שם המועדון. השם הנוכחי נקבע ב-1987 לאחר שהנשיא טוני הוק השתלט על עמדת נשיא המועדון. השם הוא שילוב השמות לייטון ואוריינט והוא הוחלט בעזרת קמפיין שעשו אוהדי הקבוצה, אשר רצו לשמר את השמות ההיסטוריים של המועדון.
בעונת 2013/14 הקבוצה הייתה קרובה לעלות לפוטבול ליג צ'מפיונשיפ אך הפסידה בפנדלים לרות'רהאם בגמר הפלייאוף. בעונת 2015/2016 ירדה הקבוצה לליג 2. בעונת 2016/17 ירדה הקבוצה לראשונה בתולדותיה לקונפרנס נשיונל שהיא הליגה החמישית בטיבה באנגליה והראשונה שנחשבת ללא מקצוענית. לראשונה בהיסטוריה, הקבוצה ירדה מהפוטבול ליג.
בעונת 2018-19 שבה הקבוצה אל הפוטבול ליג השנייה אחרי שנתיים של היעדרות לאחר שהקבוצה סיימה ראשונה בקונפרס נשיונל.

סמל הקבוצה

סמל הקבוצה מכיל שני ויוורנים (ייצור מיתולוגי דמוי דרקון) אדומים, כאשר הם עומדים פנים מול פנים, וביניהם כדור כדורגל, וכיתובים בראש הסמל ובתחתיתו. ביחד הם יוצרים את השם המלא של קבוצה - "מועדן כדורגל לייטון אוריינט". צבעי המשחק של הקבוצה הם אדום ולבן.

אזכורים בתקשורת

בשנת 1995 עשה ערוץ 4 באנגליה סרט דוקומונטרי על הקבוצה - "Orient: Club for a Fiver".
ניק לוין, שהיה סגן יו"ר המועדון עד שעזב את התפקיד ב-2009, הורשע בהונאת כספים בין השנים 2005-2009 ונגזרו עליו 13 שנות מאסר.]
היינץ פלוהה

קריירת מועדונים

פלוהה שיחק במועדון נוער בעיר הולדתו אויסקירכן, ובשנת 1966 החל לשחק בפ.צ. קלן, כאשר היה בן 18. פלוהה שיחק במועדון במשך 13 עונות רצופות, בהן הבקיע 77 שערים ב-329 הופעות בליגת הבונדסליגה. נתונים אלו מציבים את פלוהה במקום השביעי בטבלת הכובשים של פ.צ. קלן בבונדסליגה בכל הזמנים, ובמקום התשיעי בטבלת שיאני ההופעות.
פלוהה זכה עם פ.צ. קלן בשלושה גביעים. הראשון בשנת 1968, לאחר ניצחון 4-1 בגמר על בוכום, השני בשנת 1977, לאחר ניצחון 1-0 בגמר על הרטה ברלין. בגביע השלישי זכה פלוהה עם הקבוצה בשנת 1978 לאחר ניצחון בגמר על היריבה המושבעת, פורטונה דיסלדורף. באותה שנה, זכה פלוהה עם קלן גם באליפות הבונדסליגה, והשלים דאבל היסטורי. פלוהה אף רשם עם הקבוצה שלושה הפסדים בגמר הגביע, כאשר קלן הפסידה בשנים 1970, 1971 ו-1973 לקיקרס אופנבך, באיירן מינכן וליריבה בורוסיה מנשנגלאדבך בהתאמה. 
בשנת 1979 עבר פלוהה למינכן 1860, שם שיחק עונה אחת, בה הבקיע ארבעה שערים ב-14 הופעות. היינץ פרש בתום העונה ממשחק פעיל, בגיל 32, עקב פציעה.

קריירה בינלאומית

פלוהה שיחק בנבחרת גרמניה המערבית הבוגרת החל משנת 1970, ושיחק בשלושה טורנירים גדולים. בשנת 1974 סייע לנבחרתו לזכות במונדיאל, לאחר ניצחון במשחק הגמר על נבחרת הולנד, בו ישב על הספסל ולא שותף. ביורו 1976 הגיע פלוהה עם הנבחרת לגמר מול נבחרת צ'כוסלובקיה. בגמר זה פלוהה נכנס כמחליף בדקה ה-45 במקום הרברט וימר. המשחק הסתיים בתוצאה 2-2 כאשר ברנד הולצנביין הבקיע שער שוויון לזכות גרמניה המערבית בדקה ה-90, ובהארכה לא הובקעו שערים נוספים. צ'כוסלובקיה ניצחה 5-3 בבעיטות ההכרעה, למרות פנדל מוצלח של פלוהה, וזכתה בגביע. פלוהה שיחק במדי מערב גרמניה גם במונדיאל 1978, בו הודחה הנבחרת בשלב הבתים השני, ולאחר מונדיאל זה לא שיחק יותר בנבחרת. בסך הכול צבר פלוהה 39 הופעות במדי נבחרת גרמניה המערבית, בהן כבש שמונה שערים.

קריירת אימון

פלוהה שימש לתקופה קצרה עוזר מאמן בפ.צ. קלן, ואחר כך אימן במשך עשור את מועדון הכדורגל בעירו אויסקירכן.

חיים אישיים

פלוהה עבר שבץ בשנת 2010, בגינו נכנס לתרדמת. ב-15 ביוני 2013 נפטר פלוהה בשנתו, בגיל 65.
בשנת 2014 הציבה פ.צ. קלן פסל ברונזה בדמותו של פלוהה מחוץ לאצטדיון ריין אנרגי, מגרשה הביתי של הקבוצה.
קסטלמר דה גולפו

היסטוריה

בעת העתיקה, שימשה קסטלמר דה גולפו כעיר הנמל של סג'סטה, שהייתה באותו הזמן אחת הערים המרכזיות בסיציליה. באותה תקופה, ענף התעסוקה המרכזי של העיר היה דייג, אך גם היום הוא משמש כחלק משמעותי בכלכלת העיר. בנוסף לדייג, גם ענף התיירות והכרמים הרבים שבעיר נחשבים לבולטים במיוחד, והם חשובים מאוד לתושבי העיירה. 
בעת השלטון המוסלמי בסיציליה במאות העשירית והאחד עשר נקראה העיירה "אל מאדריג" (גרם מדרגות בערבית). שלטון זה הוא זה שהקים לראשונה את המבצר. שלטון הנורמנים לאחר מכן הגדיל אותו. לאחר מכן, הייתה העיר למרכז הקרבות בין כתר אראגון לבין בית אנג'ו הצרפתי.
הציור הפלמי

הציור הפלמי פרח בפלנדריה מתחילת המאה ה-15 עד המאה ה-17. בפלנדריה פעלו חלק מהציירים המובילים של צפון אירופה, ביניהם רובנס, ברויגל האב ויאן ואן אייק. הציירים הפלמיים הוזמנו לצייר בחצרות מלכי אירופה, וכך השפיעו על הציור בכל מערב אירופה. לסדנאות שלהם הגיעו גם פרחי ציירים מהמדינות השכנות, וגם דרכם התרחבה השפעת הציור הפלמי.
הציירים הפלמיים היו בין הראשונים שהשתמשו בצבעי שמן. בין ציירי התקופה אפשר לציין את: יאן ואן אייק, הנס ממלינג ורוחיר ון דר ויידן.
החל מתחילת המאה ה-16 הציירים הפלמיים הושפעו מהרנסאנס האיטלקי, אולם למרות זאת אופי היצירות שלהם היה שונה. הבולט בין ציירי תקופה זו היה ברויגל האב.
לאחר המצור על אנטוורפן עברו רבים מציירי פלנדריה מהאזור הדרומי שנשאר בשלטון ספרדי להולנד העצמאית שבצפון. למרות זאת נמשכה פריחת הציור הפלמי. ידועה במיוחד היא אסכולת אנטוורפן והבולט בין ציירי התקופה היה רובנס.
לאחר מותם של "הציירים הגדולים", רובנס ובני דורו, ותום מלחמת שמונים השנה איבדה פלנדריה את חשיבותה כמרכז של ציור.
בריאן קליי

חייו האישיים

קליי נולד בעיר אוסטין שבטקסס אך גדל בהוואי. אביו, גרג קליי הוא אמריקאי-אפריקאי ואימו, מישל אישימוטו, היא מהגרת מיפן. הוריו התגרשו כשלמד בבית ספר יסודי והוא גדל עם אימו ועם אחיו הצעיר ניקולס. קליי נשוי ואב לשלושה ילדים: בן אחד (ג'ייקוב) ושתי בנות (קייט ואליזבת').

קריירה

במהלך לימודיו בתיכון פגש קליי במרפאת אתלטים את כריס הופינס, שהיה מדליסט הארד בקרב עשר מאולימפיאדת סידני. הופינס זיהה את כשרונו של קליי ועודד אותו להתאמן בקרב עשר. הוא הפגיש בין קליי לבין מאמן האתלטיקה קווין ריד, שהחל לאמן את קליי במסגרת אוניברסיטת אסוזה פסיפיק. 
בשנת 2001, זכה קליי במדליית הארד באליפות ארצות הברית בקרב עשר לאחר שסיים את האליפות עם תוצאה של 8,169 נקודות. באותה שנה הוא השתתף גם באליפות העולם באתלטיקה, אך לא סיים את התחרות עקב פציעה. בשנת 2004, הוא זכה במדליית כסף בתחרות קרב שבע במסגרת אליפות העולם באתלטיקה באולם. 
באולימפיאדת אתונה (2004) זכה קליי במדליית כסף בתחרות קרב עשר בתוצאה של 8820 נקודות שהייתה התוצאה השנייה בטיבה שקבע אי פעם אמריקני.

אלוף עולם

באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בהלסינקי, פינלנד בשנת 2005 זכה קליי במדליית זהב בקרב עשר. בתחילת שנת 2006 הוא זכה במדליית הכסף באליפות העולם באולם בקרב שבע. בשנה וחצי שלאחר מכן הישגיו הוגבלו בגלל פציעות ומחלות. בשנת 2006 הוא לא סיים את אליפות ארצות הברית בגלל רמת סוכר נמוכה בדם, ובשנת 2007 נאלץ לפרוש מתחרות קרב העשר במהלך אליפות העולם באתלטיקה עקב פציעה.

אלוף אולימפי

בשנת 2008 התגבר קליי על בעיות הבריאות וזכה במדליית זהב באליפות העולם באולם בקרב שבע. לאחר מכן באוגוסט אותה שנה באולימפיאדת בייג'ינג (2008) הוא זכה במדליית זהב בקרב עשר בתוצאה של 8791 נקודות.
שטפן אילזנקר

קריירת מועדונים

אילזנקר החל את הקריירה בקבוצת הנוער של קבוצת 1. האליינר SK כשוער, אך במהרה החליף את עמדתו בקישור המגרש. בשנת 2005, הוא חתם בקבוצת רד בול זלצבורג, בה שיחק בשנותיו הראשונות בקבוצת הנוער. ב-4 באפריל 2009, קיבל זימון בכורה לסגל הקבוצה הבכירה לקראת משחק ליגה, אמנם רק ב-15 באוגוסט 2009 שותף לראשונה למשחק עבור מועדונו, במסגרת הגביע האוסטרי. עשרה ימים לאחר מכן, ב-25 באוגוסט 2009, הוא אף שותף לראשונה במשחק בינלאומי עבור רד בול זלצבורג, במשחק מול מכבי חיפה הישראלית במסגרת מוקדמות ליגת האלופות. בסיום עונת 2009-10, אילזנקר חתם בקבוצת מטרסבורג. לאחר שנתיים, הוא חזר לרד בול. הוא היה שותף לזכיית קבוצתו בדאבל המקומי בעונת 2013/2014, ובנוסף זכה באליפות נוספת בעונה שלאחר מכן. ב-2015, עבר לשחק בקבוצת ר.ב. לייפציג מהבונדסליגה השנייה בגרמניה. בסיום עונתו הראשונה בלייפציג, אילזנקר היה שותף להעפלתה ההיסטורית של קבוצתו לעבר הבונדסליגה.
מושל (רוסיה)

תיאור התפקיד

בראש הפדרציה עומד נשיא שהוא ראש הרשות המבצעת של הממשל הפדרלי. בראש כל אחת מהמחוזות המרכיבות את הפדרציה עומד מושל, שהוא ראש הרשות המבצעת באותו מחוז, או ראש רפובליקה. המושל, שאינו כפוף לרשויות הפדרליות, הוא המנהל הפוליטי והטקסי של המחוז.
למושל השפעה רבה במחוז או בסובייקט אותו הוא מנהל. את כוחו של המושל מאזנת הרשות המחוקקת העצמאית באותה מדינה. מאז שנת 2012 בכל המחוזות המושל נבחר בבחירות ישירות ותקופת כהונה של המושל משתנה בין מחוז למחוז, אך מאז יולי 2012 לא עולה על 5 שנות כהונה, אך אין מגבלה על מספר הקדנציות.

נשים במשרת המושל

נכון לשנת 2019 שני נשים בלבד מכהנות כמושלות: ורה שצ'רבינה מכהנת כמושלת מחוז סחלין ונטליה קומרובה מטעם רוסיה המאוחדת מכהנת כראש המחוז האוטונומי חנטי מנסי.
בעבר כיהנה ולנטינה מטוויינקו כמושלת סנקט פטרבורג בשנים 2003–2011 ובעת כהונתה הייתה האישה הראשונה בפדרציה הרוסית לכהן כמושלת.

ראשי סובייקטים פדרליים של רוסיה

נכון ל-25 ביוני 2019:
מיישקו הראשון

ביוגרפיה

מיישקו היה בן לשושלת פיאסט, אשר בניה שלטו באזורים שונים של פולין המודרנית. מיישקו היה השליט הנוצרי הראשון של פולין ונחשב למייסד דה פקטו של המדינה הפולנית. בנו בוליסלאב האמיץ הוכתר כמלך הראשון של פולין.
אביו וסבו של מיישקו הראשון שלטו על שבטים פאגאנים בפולין באמצעות בריתות או באמצעות הפעלת כח צבאי, והוא המשיך לנהוג באותה הדרך. הוא פעל להרחבת שטחי ממלכתו והכפיף למרותו את שטחי קויאוויה, גדאנסק פומרניה ומזוביה. במשך זמן רב ניסה לכבוש את שטחי מערב פומרניה עד שניצח והרחיב את השטחים בשליטתו לאזור נהר האודר התחתי. בשנותיו האחרונות נלחם בבוהמיה ולאחר ניצחונו צירף לממלכתו את שטחי שלזיה ופולין קטן.
מיישקו לא התבסס רק על כיבושי שטחים בכח אלא ביצע גם מהלכים דיפלומטים ופוליטיים לביצור שלטונו. כך למשל נשא מיישקו לאישה בשנת 965 את הנסיכה דוברבה מבוהמיה, בת שושלת פרמסליד ( Přemyslid) הצ'כית וכרת בריתות עם בוהמיה שוודיה והאימפריה הרומית הקדושה. בשנת 966 הוטבל לנצרות, מהלך שחיזק את קשריו עם התרבות המרכז אירופית.
כיבושיו של מיישקו הראשון הוו יסודות משמעותיים לביסוסה ועתידה של פולין עד ימינו.
OpenDocument

היסטוריה

בשנת 1999 קנתה חברת סאן מיקרוסיסטמס את חברת סטאר דיויז'ן, יצרנית חבילת התוכנות המשרדיות StarOffice. בהמשך שחררה חברת סאן את התוכנה ככתוכנה חופשית בשם OpenOffice.org. גרסה 1.0 של OpenOffice כללה שכתוב משמעותי של ממשק המשתמש וכללה גם תסדיר מסמכים חדש: המסמך היה ארכיון ZIP (פורמט) של מספר קובצי XML. בניגוד לתסדירים קודמים שהוגדרו בפועל לפי מימושם על ידי התוכנה שקוראת וכותבת אותם, ההגדרה של מסמכי OpenOffice.org הייתה אמורה להיות פתוחה וציבורית. במקביל לעבודה על גרסה 2.0 של OpenOffice.org החלה סאן לעבוד מול גוף התקינה OASIS על תקן למסמכים שמבוסס על תסדיר המסמכים הזה. בשנת 2005 יצאה גרסה 1.0 של התקן והחלה עבודה מול ISO (מכון התקנים הבינלאומי) להפוך אותו לתקן של ISO. בשנת 2005 הפך התקן החדש גם לתסדיר המסמכים של OpenOffice.org 2.0.
בעקבות כך החליטו מפתחי KOffice שזה יהיה גם תסדיר המסמכים הרגיל שלהם (החל מגרסה 1.5, שיצאה באפריל 2006.
חסידות חלם

חסידות חלם היא חסידות פולנית. מייסדה היה רבי יוסף קעזיס.
קרשי המשכן

קרשי המשכן הם הקרשים ששימשו את אוהל מועד בתקופת הנדודים של בני ישראל במדבר. קרשים אלו נוצרו על ידי בצלאל בן אורי ואהליאב בן אחיסמך ועליהם פרסו את יריעות האוהל. נושאי הקרשים היו בני מררי.
הציווי על עשיית הקרשים מופיע בתורה בספר שמות, פרק כ"ו, פסוקים ט"ו-ל' ועשייתם בפועל מתוארת בספר שמות, פרק ל"ו, פסוקים כ'-ל"ד.

הקרשים

במשכן היו 48 קרשים. גובהם היה 10 אמות, אורכם- אמה וחצי ועובי כל קרש היה אמה. הם היו עשויים מעצי שיטים והיו מצופים בזהב. לקרשים היו אדני כסף, שתפקידם היה לייצב את הקרשים שלא יפלו. הקרשים חוברו על ידי טבעות זהב ובריחים מעץ. בתלמוד מובאת דעת רבי יהודה הסובר שהקרשים היו רחבים מלמטה וצרים מלמעלה, אך רבי נחמיה חולק עליו וסובר ש"כשם שמלמטן עוביין אמה- כך מלמעלן עוביין אמה".
הקרשים נועדו להרכבת מבנה אוהל מועד. באוהל מועד מוקמו 20 קרשים בצד דרום, 20 בצד צפון ועוד 8 בצד מערב. מתוך שמונת הקרשים שבצד מערב, שני הקרשים הקיצוניים שימשו לפינת האוהל, כך שרק חצי אמה מהם הייתה בחלל האוהל, כאשר האמה הנותרת הוצמדה לכותל הצפוני או הדרומי, שהיו בעובי אמה. כך יוצא ששטחו של אוהל מועד (בלי עובי הקירות) הוא 30 אמה על 10 אמות. עובי הקירות היה אמה אחת. לכן, אורכו של אוהל מועד מבחוץ היה 31 אמה ורוחבו- 12 אמה.

הבריחים והטבעות

הקרשים חוברו על ידי טבעות ובריחים. הטבעות היו עשוית זהב והן נקבעו בחלק העליון של הקרשים על ידי חריצים. כל טבעת חיברה שני קרשים וכך נוצר מבנה בעל שלושה קירות שכל קרשיו מחוברים.
בנוסף לכך, הוכנסו בריחי עצי שיטים על מנת לחבר את הקרשים של כל קיר ביחד. לכל קיר היו חמישה בריחים- שניים מלמעלה, שניים מלמטה ואחד באמצע. אורך הבריחים העליונים והתחתוניים היו באורך חצי מהקיר (15 אמה בצפון ובדרום ו6 אמות במערב)- כך שכל בריח חיבר חצי קיר- והבריח האמצעי- הנקרא "הבריח התיכון"- חיבר את כל הקיר ואורכו היה 30 אמה בצפון ובדרום ו12 אמה במערב. לפי זה, יוצא שהיו בסך הכל 15 בריחים במשכן, אך חז"ל במסכת שבת דרשו מהפסוק "וְהַבְּרִיחַ הַתִּיכֹן בְּתוֹךְ הַקְּרָשִׁים מַבְרִחַ מִן הַקָּצֶה אֶל הַקָּצֶה" (ספר שמות, פרק כ"ו, פסוק כ"ח) שלא היו שלושה בריחים תיכונים (אחד לכל קיר), אלא בריח אחד שחיבר את שלושת הקירות ונכפף בצורה ניסית! לפי פירוש זה היו רק 13 (שהם 7, אם נחשיב כל שני בריחים שמחברים חצי קיר- לבריח אחד) בריחים למשכן.
הבריחים הוכנסו לתוך טבעות זהב הקבועות על צידם החיצוני של הקרשים. לתוך טבעות אלו הוכנסו כמין שני חצאי קנים מזהב שיצרו מין קנה זהב ארוך ולתוכם הוכנסו הבריחים. הבריח התיכון הוכנס לתוך חלל בתוך הקרשים עצמם. גם לתוך חלל זה הוכנסו חצאי קנים מזהב.
אזור התעשייה תלפיות

אזור התעשייה תלפיות הוא אזור תעשייה, תעסוקה ומסחר בדרום ירושלים. האזור משתרע על שטח של כ-50 דונם, ממערב לשכונת תלפיות הוותיקה.   
בתקופת המנדט הבריטי שכן במקום מחנה אל-עלמיין של הצבא הבריטי, שנכבש בידי כוחות ההגנה במאי 1948 כחלק ממבצע קלשון. ההחלטה לפתח את האזור כאזור תעשייה, בשיתוף החברה הכלכלית לפיתוח ירושלים, התקבלה במועצת העיר ירושלים באפריל 1964, לאחר פינוי  מעברת תלפיות הסמוכה. בשנות ה-70 עברו לאזור מוסכים ובתי מלאכה אשר פונו ממתחם ממילא שבמרכז העיר.   
בשנות ה-90 החלו להתפתח במקום חיי מסחר ובילוי, ובצד המפעלים ובתי המלאכה נפתחו בו קניונים, מועדוני לילה (כגון האומן 17) ומוזיקה (כגון הצוללת הצהובה). פועלים בו גם מספר מוסדות לימוד, ביניהם בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה, בית הספר לתיאטרון חזותי, מכללת אמונה ועוד.  
כיום, עם דחיקת התעשייה הכבדה והמוסכים לשוליו, וכן הקמתו ולאחר מכן הרחבתו של קניון הדר ברחוב פייר קניג, הפך האזור לאחד ממתחמי המסחר, התעסוקה והקניות המרכזיים בבירה, הנהנה מסמיכות לכמה מהשכונות החזקות בירושלים, כגון מקור חיים, ארנונה, קטמון הישנה, בקעה והמושבה הגרמנית וכן נגישות לשכונות גדולות יחסית כגון קטמונים, בית צפאפא וארמון הנציב. 
ב-2013 אישרה הוועדה המחוזית לתכנון ולבנייה של מחוז ירושלים את תוכנית האב החדשה לאזור התעשייה תלפיות. התוכנית יוצרת עירוב שימושים ומבדילה בין אזור תעסוקה, אזור תעשייה המיועד למלאכה, ובדפנות האזור- בנייה למגורים, תוך מטרה להפוך את האזור למגוון ועשיר בשימושים כגון משרדים, היי טק, מוסדות השכלה גבוהה, אולמות אירועים, בתי קולנוע, מרפאות, סדנאות אומנות וגלריות.  התוכנית כוללת שדרה עירונית של קילומטר וחצי לאורך רחוב פייר קניג, מצומת אורנים ועד לדרך ברעם בה ישולב קו הרכבת הקלה העתידי.  התוכנית מאפשרת הרחבת שטחי מגורים בשולי אזור התעסוקה בהיקף של כ-3,500 יחידות דיור.
אברהם בינג

נעוריו ותחילת דרכו

נולד בפרנקפורט דמיין בשנת תקי"ב 1752 לרבי אנוש הלוי סג"ל בינג. עוד בנעוריו נחשב כעילוי מבריק וזכה להערכה רבה מרבני עירו. בתחילה למד תורה מפי רבה של העיר רבי אברהם אביש מליסא, אולם את עיקר לימודו עשה בצילו של המקובל רבי נתן אדלר, בו ראה את רבו המובהק. גם שם תפס רבי אברהם מקום של כבוד ונחשב בקרב לומדי הישיבה ומדפיסי ספרי רבו, כ"אחד המיוחד מתלמידי רבנו".

אחרית ימיו

בשנת תקצ"ו (1836) זימנה ממשלת בוואריה לעיר וירצבורג רבנים ואנשי ציבור מרוב קהילות פרנקוניה התחתית על מנת לדון בשאלת האמנציפציה של היהודים. עקב מצבו הבריאותי הרופף נבצר מהרב בינג להשתתף באספה והוא ביקש את הרב יצחק דב במברגר למלא את מקומו ואף הנחה אותו מניסיונו בדרכי המאבק מול פורקי העול למיניהם.