טמקו בוקרו

תכנון ופיתוח

מקורו של ה-T-35 במטוס אחר, גלוב סוויפט. מטוס זה היה מטוס קל בעל שני מושבים, שיוצר על ידי חברת גלוב איירקראפט קומפני בשנת 1946, לאחר מלחמת העולם השנייה. גלוב הגיעה לחדלות פרעון בתוך כשנה, לאחר שייצרה יותר מטוסים ממספר ההזמנות שהיו בידיה. חברת "טמקו", שהייתה הנושה העיקרי של "גלוב", רכשה את רישיון הייצור של המטוס, את קווי הייצור, את המטוסים המוכנים ואת החלקים, בתקווה לכסות את הפסדיה על ידי ייצור מטוסים חדשים.
בתחילת 1948 פנתה ממשלת הפיליפינים לנשיא חברת טמקו, וגילתה עניין ברכישת גרסת אימון של הסוויפט. כמענה לכך בנתה החברה את דגם TE-1A, שהיה מטוס סוויפט GC-1B שבו שונתה צורת הישיבה במטוס - במקום ישיבה זה בצד זה ישבו הטייסים בתצורת טנדם, זה מאחורי זה. בשל שינוי זה היו למטוס החדש מגן רוח צר, חופה ארוכה יותר שהייתה מחולקת לשני חלקים, כשהחלק האחורי בנוי בתצורת בועה. נבנה מטוס יחיד מדגם זה, שיוצר בעבודת יד (ולא במתכונת של ייצור המוני) על פי תוכניות כלליות בלבד. מטוס זה הונע על ידי מנוע קונטיננטל בעל 125 כוחות סוס, שהוחלף לאחר טיסות הניסוי הראשונות למנוע בעל 145 כוחות סוס.
בתחילת 1949 נודע לראשי החברה כי חיל האוויר של ארצות הברית מתכוון להכריז על תחרות לתכנון מטוס לאימון ראשוני ובסיסי. לצורך התחרות בנתה החברה שני אבות טיפוס נוספים, שבהם שילבה כמה שינויים קטנים בלבד, בשל לחץ הזמן. שלושת המטוסים (המטוס שנבנה עבור הפיליפינים ושני אבות הטיפוס הנוספים) סומלו YT-25 על ידי חיל האוויר לצורך בחינתם. שתי חברות נוספות הגישו הצעות: פיירצ'ילד וביצ'קראפט. ב-24 בפברואר 1949 בחר חיל האוויר בדגם של ביצ'קראפט, T-34 מנטור; הדגם של טמקו היה במקום השלישי. עם זאת, בשל אילוצי תקציב בוטלה התוכנית בהמשך השנה.
למרות הכישלון בתחרות של חיל האוויר גבר העניין במטוס מצד ממשלות זרות, ובפרט ממשלת הפיליפינים (כאמור לעיל). לאחר בחינת תוצאות התחרות החליטה טמקו להמשיך בתוכנית להשבחת המטוס. התוכנית כללה, בין השאר, את הארכת גוף המטוס ב-7.6 ס"מ ושינוי חתך הרוחב של המטוס כך שיתאים יותר לתצורת טנדם. מייצב הגובה הוגבה בכ-23 ס"מ, נוספו חיפויים אווירודינמיים בכנפיים ובגוף, כן הנסע שופר ומיקומו שונה מעט לצורך שיפור תכונות ההסעה על הקרקע, הכנפיים חוזקו כדי שיעמדו בעומסים של 9 ג'י, ונעשו שינויים בציוד האלקטרוני ובהתקנתו במטוס; בין השאר הוחלפה המערכת החשמלית ממתח 12 וולט למתח 24 וולט. במקביל לעריכת שיפורים אלה החליטה טמקו לבנות עשרה אבות טיפוס, שיונעו במנועים בעלי 145 כוחות סוס. המטוס המשופר היה למעשה מטוס חדש, שאמנם דמה בקוויו הכלליים לסוויפט ולדגם הראשון, אך למעשה תוכנן לגמרי מחדש.
בתחילת 1950 שב חיל האוויר של ארצות הברית וחידש את התחרות לבחירת מטוס אימון ראשוני ובסיסי. שלושה אבות טיפוס, מדגם TE-1A סומלו מחדש על ידי חיל האוויר YT-35 לצורך התחרות. טמקו החליטה לשנות את המנועים למנועים משופרים בעלי 165 כוחות סוס, בהסכמת חיל האוויר. המטוס המשופר סומל TE-1B, וניתן להם השם "בוקרו". פיתוח שני הדגמים נמשך במקביל, כאשר דגם TE-1A יועד לייצוא ודגם TE-B יועד לחיל האוויר של ארצות הברית. שלושת אבות הטיפוס המשופרים סופקו לחיל האוויר של ארצות הברית לצורך התחרות ביולי 1950, ולאחר בחינה שהתארכה בשל פרוץ מלחמת קוריאה הושבו למפעל ביולי 1951 לשיפוץ לאחר הניסויים המקיפים. חיל האוויר החליט לבחור במטוס אחר, ושלושת המטוסים שיועדו לניסויים נמכרו כציוד עודף.

שירות מבצעי

רוב המטוסים מדגם TE-1B נמכרו לסעודיה במסגרת תוכנית הסיוע להגנה משותפת של ארצות הברית עם בעלות בריתה. חברת טמקו סיפקה לחיל האוויר הסעודי עשרה מטוסים מדגם זה וחלקי חילוף רבים. המטוסים שסופקו לסעודיה חומשו בשני מקלעים 30 מ"מ ועשר רקטות בקוטר 2.75 אינץ' (6.985 ס"מ), חמש בכל כנף.
חיל האוויר היווני רכש מטוס אחד, וכך גם חיל האוויר האיטלקי. חיל האוויר הישראלי חיפש מטוס אימון בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20. הבוקרו היה אחד מהארבעה, שכללו גם את הפוקר S-11 אינסטרוקטור, הדה הבילנד DHC-1 צ'יפמנק והבואינג-סטירמן. טייסי ומהנדסי החיל שבחנו את המטוס התרשמו מביצועי המטוס אך החליטו לבסוף שלא לרכשו בשל מורכבותו, במיוחד זו של כני הנסע ושל המנועים. מטוס אחד אשר נרכש לצורך הבחינה שימש במשך זמן קצר לטיסות קישור, עד שהוצא מן השירות.
נכון ל-2016 מוצג מטוס בוקרו אחד בריאד, בסעודיה. שני מטוסים אותרו במגרש גרוטאות בסעודיה. אלה שוקמו ומופעלים כיום על ידי "אגודת סוויפט הבינלאומית", באתונה טנסי), טנסי, ארצות הברית. נכון ל-2016 רשומים חמישה מטוסי בוקרו בארצות הברית.