כיבושי אלכסנדר הגדול באסיה התיכונה

רקע היסטורי

החלק המזרחי של האימפריה הפרסית כלל חלק משטחה של אסיה התיכונה. הפרובינציה החשובה ביותר בחלק הצפון-מזרחי של האימפריה הייתה באקטריה. בסוס, הסטראפ של באקטריה, רצח את דריווש השלישי, שליט האימפריה הפרסית, ביולי 330 לפנה"ס, לאחר תבוסתו של האחרון בקרב גאוגמלה, ותפס את השלטון על החלקים הצפון-מזרחיים של האימפריה הפרסית. אלכסנדר השתמש בטענות לכתר מצדו של בסוס ולהכתרתו לארתחששתא החמישי כעילה נוחה לפלישה לאזור.
לאחר התפרקות הממשל הפרסי המרכזי כתוצאה מכיבוש האימפריה הפרסית בידי אלכסנדר הגדול נעלמה הסמכות הממלכתית גם בחלקים המזרחיים של האימפריה, שטרם נכבשו על ידי אלכסנדר הגדול. כתוצאה מכך, נאלץ אלכסנדר להתמודד עם שליטים מקומיים רבים, שבטים נוודים ושברי האימפריה הפרסית שניסו לנצל את התפרקות האימפריה הפרסית לטובתם. כל זה גרם לכך שלא היה די בניצחון בקרב גדול אחד או במספר קרבות גדולים להכרעת האויב והמאבק קיבל מאפיינים של לוחמת גרילה.

רקע גאוגרפי

החלקים המזרחיים של האימפריה הפרסית נכבשו עוד בתקופת שלטונו של כורש הגדול, שאף נהרג בקרב מול המסגטים על גדות יאקסארטס (סיר דריה המודרני). הם כללו חלקים מפקיסטן, אפגניסטן, טג'יקיסטן, אוזבקיסטן וקזחסטן המודרניות. באזורים אלה הערים היו מעטות יחסית וחלק ניכר מהאוכלוסייה ניהל אורח חיים נוודי או חצי נוודי.
מחוזות באקטריה וסוגדיאנה תחומים ממזרח ומדרום בהרים גבוהים וקשים למעבר, הרי פמיר והינדו-כוש. מצפון להם שוכנים רכס גיסאר והערבה האירואסייתית המשתרעת מגבול סין עד אירופה המרכזית. ממערב נמצא אזור צחיח ומדברי המורכב משני מדבריות גדולים – קאראקום וקיזיל קום – ששימשו בסיס פעולה נוח ללוחמי הגרילה, שהטרידו את צבאו של אלכסנדר, משום שתנאי הקרקע והאקלים הקשים לא אפשרו לצבא גדול לפעול באזורים אלו.
האקלים באזורים אלו לא היה נוח לחיילי הצבא היווני-מוקדוני, שהיו רגילים ללחימה באקלים ים תיכוני מתון יחסית. הקיץ חם מאוד ויבש ואילו החורף קר ומושלג. מספר נהרות גדולים זורמים בהם, אך השטח בין הנהרות הוא רחב ידיים וצחיח, יש בו מקורות מים מעטים בלבד וקשה להשיג בו אספקה. תנאים אלה הקשו על צבאו של אלכסנדר לנהל את המערכה לכיבוש המחוזות הצפון-מזרחיים של האימפריה הפרסית.

סוגדיאנה

סוגדיאנה (Sogdiana) הייתה אזור עתיק, שמרכזו הפוליטי והתרבותי שכן בעיר מרקנדה (Marakanda; סמרקנד באוזבקיסטן המודרנית). תושבי האזור נודעו כסוחרים ממולחים. שיירותיהם הגיעו עד סין, ומרקנדה שימשה תחנת מעבר חשובה על דרך המשי המתהווה. היא שימשה מחסום נגד השבטים הסקיתיים ומנעה את פשיטותיהם ללב האימפריה הפרסית. אורח החיים בסוגדיאנה, ששילב סגנון חיים נוודי וחצי נוודי עם הקמת יישובי קבע, היה אופייני לתושבי האזורים האחרים באסיה התיכונה.
הקמת האימפריה של אלכסנדר הגדול (והממלכות ההלניסטיות שירשו אותה) אפשרה יצירת קשר הדוק יותר בין המזרח (סין) והמערב (אגן הים התיכון) מאשר בתקופת האימפריה הפרסית. עליית הדרישה למוצרי מותרות מסין ומהמזרח באגן הים התיכון והנגישות הנוחה יותר, אפשרו לתושבי סוגדיאנה לפתח עוד יותר את הסחר, שהיה מנוע הצמיחה בסוגדיאנה במשך מאות שנים.

סקיתיה

סקיתים הוא שם קיבוצי שבו השתמשו היוונים לקבוצת עמים נוודים וחצי נוודים דוברי שפות פרסיות שהתגוררו בעת העתיקה בערבה האירואסיאתית. סקיתיה המזרחית משתרעת צפונית-מזרחית לנהר יאקסארטס (סיר דריה המודרני). ההתיישבות הסקיתית הייתה אופיינית לקבוצות נוודיות וחצי נוודיות: חקלאות עונתית וכלכלה המבוססת על גידול סוסים וצאן.
העמים הסקיתיים העיקריים שבהם נתקל אלכסנדר במסעו באסיה התיכונה הם הדאהים (Dahae) שהתגוררו מזרחית לחופי הים הכספי והסאקים (Sakae) שהתגוררו בערבות של קזחסטן המודרנית. בדומה לסקיתים המערביים, גם הסקיתים המזרחיים היו חסרי שלטון מרכזי והתחלקו למספר רב של שבטים וחמולות. אלה נלחמו בינם לבין עצמם, ערכו פשיטות על ארצות שכנות והיו בעלי קשרים רופפים לשלטון הפרסי המרכזי שמעולם לא הצליח להכניעם באופן סופי. כעת, לאחר התפרקות השלטון אבדה גם התלות הקטנה שהייתה קיימת בזמן שבו הפרסים משלו באזור.

באקטרים וסוגדים

חילותיה של באקטריה היו המרכיב הלא פרסי החשוב ביותר בצבא הפרסי המלכותי. הבאקטרים נלחמו הן כחיילים רגלים והן כפרשים. בשני המקרים הפעילו בעיקר לוחמים קלים. הפרשים הקלים היו חמושים בדרך כלל בקשתות ונלחמו כקשתים רכובים. אחרים היו חמושים בכידונים. הטקטיקה הייתה אופיינית לכוחות ניידים וקלים - בעיקר פגע וברח ללא עימות חזיתי.
הפרשים הבאקטרים הקלים שיתפו פעולה עם פרשים נוספים מהאזור, במיוחד עם עמים סקיתיים שהפעילו פרשים כבדים לצד הפרשים הקלים. שיתוף פעולה זה היה קטלני במיוחד כשהופעל כראוי. הפרשים הקלים היו מטרידים את הצבא היריב והפרשים הכבדים היו נכונים לרגע המתאים כדי לפרוץ לתוך שורות מעורערות או לחלופין להביס כל ניסיון להתקפת נגד.
הארגון היה על בסיס שבטי. ראש שבט נקרא לדגל על ידי סטראפ (מושל) המחוז והגיע בראש חייליו. העדויות אודות הציוד הבאקטרי הן בעיקר אפיגרפיות. הם נראים לבושים בלבוש של בני מדי – חולצה קצרה ומכנסיים רחבים. חימושם כלל בעיקר חניתות, קשתות וחרבות קצרות, פטישי קרב וגרזני קרב. ציוד המיגון היה דל והחלק המתכתי היחיד היה בדרך כלל הקסדה ואילו שריון הגוף היה עשוי עור.

לוחמה מרכז אסיאתית

האופי הגאוגרפי של האזור השפיע גם על צורת הלחימה של העמים והשבטים שחיו בו. המישורים הענקיים והצחיחים התאימו יותר ללוחמה של יחידות ניידות ומהירות תנועה, וכתוצאה מכך הלוחמה באסיה המרכזית התבססה בעיקר על כוחות פרשים, קלים וכבדים, ולא על חיל רגלים. לעיתים נעשה אף שימוש בלוחמים הרכובים על גמלים.
הצבאות באזור זה היו בעלי אופי שבטי, ובראשם עמד בדרך כלל ראש השבט המקומי או ראש החמולה. מערכת היררכית מסודרת עם שרשרת פיקוד מוגדרת לא הייתה קיימת. ריבוי השבטים גרם לפיצול רב. כל שבט ואפילו כל חמולה ניסו לשמור בקנאות על העצמאות שלהם ויצירתם של צבאות גדולים הייתה קשה מאוד. בגידות היו דבר שבשגרה ופעמים רבות ראש שבט שהיה בקואליציה עם ראש שבט אחר שינה את נאמנותו.
מדי פעם נאסף בכל זאת צבא גדול, במיוחד כשאחד מראשי השבטים היה אדם כריזמטי שסחף אחריו את יתר השבטים. הטקטיקה התבססה על הימנעות מקרבות סדורים, טקטיקה של פגע וברח ושימוש מושכל בתנאי השטח. כל אימת שהתגברה הסכנה, נטו הצבאות השבטיים להתפזר לכל עבר, להתמזג באוכלוסייה המקומית או לסגת לאזורים מדבריים, שבהם לצבא כבד התנועה של אלכסנדר לא היה סיכוי רב לתפוס אותם. נעשה שימוש נרחב במארבים, שסייעו לעיתים ללכוד ולהשמיד יחידות גדולות למדי של הצבא המוקדוני. אופי הלוחמה הזה גרם לשחיקה מתמדת של צבאו של אלכסנדר והקיז את דמו.
בנוסף, אזורי הגבול של באקטריה וסוגדיאנה היו משופעים בהרים גבוהים, וחלק מהמבצרים ההרריים שנבנו בהם מוקמו במקומות שהגישה אליהם הייתה קשה, כך שהיה כמעט בלתי אפשרי לכבוש אותם בהסתערות. גם הערים הבצורות הגדולות היוו אתגר לא פשוט לצבאות שהיו מבוססים על פרשים, שבדרך כלל לא היו מצוידים במכונות מצור מתוחכמות.

פיקוד

במלחמה בלטו שני מנהיגים כריזמטיים. בסוס היה סטראפ באקטריה בזמן השלטון הפרסי והשתתף בקרב גאוגמלה בראש צבא מהפרובינציה שלו. בסוס לא החזיק מעמד זמן רב ונבגד על ידי מלוויו. אחריו עלה לגדולה ראש שבט סוגדי בשם ספיטמנס, שהצית מלחמת גרילה יעילה והצליח להשמיד כוחות מוקדוניים רבים בעיקר במארבים מתוחכמים שטמן להם. גם הוא נבגד בסופו של דבר ונרצח על ידי קרוביו.
מלבדם השתתפו במלחמה ראשי שבטים רבים. חלק החלו לשתף פעולה עם אלכסנדר, במיוחד לאחר מותו של ספיטמנס. אחד מראשי השבטים, אוקסיארטס, חיתן את בתו רוקסנה עם אלכסנדר. אלכסנדר, שרצה לפצל את השבטים ולתקוע טריז ביניהם, עודד את קציניו הבכירים להתחתן עם נשים מקומיות נוספות.

הצבא המוקדוני

במהלך כיבושיו של אלכסנדר הגדול באסיה התיכונה היה הצבא היווני-מוקדוני מורכב משלושה יסודות עיקריים: יחידות מוקדוניות, שכירי חרב מהבלקן (בעיקר מיוון ומתראקיה) ותושבי האימפריה הפרסית. התמשכות המסע וסיפוק העילה המידית בגינה יצא אלכסנדר למלחמה מלכתחילה – נקמה בפרס על רציחתו של אביו, הביאו להתמרמרות הולכת וגוברת בקרב בעלי בריתו היווניים. לכן בחר לשחרר אותם בעת שהותו באקבטנה, כשקיבל תגבורות משמעותיות ממוקדון. יוונים שרצו להישאר בצבא התגייסו כשכירי חרב.
צבא זה, שהתבסס על שיתוף פעולה הדוק בין חיל רגלים כבד לפרשים ומגוון יחידות קלות, היה מתוכנן לניצחונות בקרבות סדורים. כל זה היה חסר משמעות במישוריה הרחבים של אסיה התיכונה. הפלנקס הכבד היה חסר תועלת מול אויב רכוב שלא עוצר כדי להלחם בקרב סדור. בנוסף, מיעוט ערים ונקודות אסטרטגיות חשובות שאפשר לכבוש הקטינו את יעילות הצבא היווני-מוקדוני המקורי שפלש לאימפריה הפרסית. סיבות אלה הביאו את אלכסנדר לשינוי מבני בצבאו כדי להתאימו לסיטואציה המשתנה.
היסוד המוקדוני נותר ללא שינוי מהותי: המוקדונים שירתו בעיקר בתור פזטיירוי, כרגלים כבדים בפלנקס. הפזטיירוי היו חמושים ברומח - הסריסה - שאורכו הגיע עד 5.5 מטרים. חרב קצרה שימשה נשק משני, אם הסריסה נשברה בקרב. למיגונו השתמש במגן פלטה קטן. קסדה ולעיתים שריון קל ומוקיים השלימו את מיגונו של החייל. כמו כן, חיילים מוקדונים הרכיבו את חיל ההיפספסטים, חיילי עלית שחימושם אינו ודאי והוא היה ככל הנראה קל יותר מחימוש החיילים ששירתו בפלנקס, אך כבד יותר מזה שהוקצה לפלטסטים. ייתכן שהיו חמושים בדומה להופליטים יוונים בני התקופה במגן גדול ובחנית קצרה. חלק קטן מבני מוקדון שירת בחיל הרגלים הקלים, בעיקר כקשתים.
הפרשים המוקדונים שירתו בחיל הפרשים הכבדים האליטיסטי, ההטיירוי, והיו נושאי רומח רכובים. הם היו חמושים ברומח - קסיסטון - ובחרב מעוקלת מעט בשם קופיס, ששימשה כנשק משני. למיגונם עטו שריון גוף וקסדה טובה, אך לא השתמשו במגן. חלק מההטיירוי שירתו באילה (פלוגה) המלכותי המכונה גם "האגמה הרכובה" ושימשו שומרי ראשו של המלך בקרב. כמו כן שירתו חלק מהמוקדונים בחיל הפרשים הקלים מסוג פרודומוי (סיירים רכובים) שהיו חמושים ברומח, אך מיגונם היה דל.

לוחמה יוונית-מוקדונית ושינוי הרכב הצבא

הטקטיקה ששירתה היטב את אלכסנדר במהלך כיבוש פרס - השמדת הכוח היריב בקרבות גדולים על ידי פגיעה בהנהגה, לא הייתה יכולה להצליח באסיה התיכונה. היו לכך שתי סיבות עיקריות: לא היה ראש מוגדר שניתן היה לכרות וגם לא היו צבאות גדולים שנערכו לקרבות סדורים. גרוע מכך, חלק חשוב מצבאו - חיל הרגלים הכבד שנלחם במערך הפלנקס - היה חסר תועלת בלוחמה ניידת שהתבססה על תקיפות פגע וברח. פרשיו, שחלקם הגדול היה חמוש ברמחים ונלחם בשורות צפופות גם כן נועד להבקיע מערך יריב ולפזר את צבאו ולא לרדוף אחרי קשתים רכובים ניידים.
התגובה הראשונה של אלכסנדר לטקטיקות הגרילה ולמארבים הרבים שאיימו על כוחותיו הייתה אכזרית מאוד, במיוחד נוכח היחס שגילה כלפי האוכלוסייה הפרסית, שבה לא פגע בדרך כלל. הוא הורה לחייליו לא לרחם על המקומיים ורבים מהם נטבחו. כפרים שלמים רוקנו מתושביהם והאוכלוסייה האזרחית הופלה בחרב. המחיר האנושי הכבד לא ריכך את ההתנגדות המקומית לכובשים, אלא רק חיזק את רוחה. האזרחים ברחו להרים או למקומות אחרים שהגישה אליהם הייתה קשה למעבר והצטרפו ללוחמי הגרילה שהעניקו להם מקלט ומזון.
כדי להתגבר על בעיות אלה שינה אלכסנדר הגדול את יחסו אל האוכלוסייה המקומית. כחלק מהמדיניות החדשה, גייס אלכסנדר מספר רב של פרשים מקומיים לצבאו. אלה סיפקו לו את המרכיב הנייד שהיה כל כך נחוץ לו לניצחון. יתרה מכך, שיתוף הכוחות המקומיים תקע טריז בין השבטים המקומיים. אלכסנדר השיג את שיתוף הפעולה של השבטים המקומיים בשתי דרכים - שוחד נרחב לראשי השבטים וכריתת בריתות שחוזקו בקשרי נישואין. היחס הנוח שהופגן כלפי האוכלוסייה המקומית שינה את גישת המקומיים ואלה החלו לשתף פעולה עם אלכסנדר ונמנעו מתמיכה ביריביו. זה ביסס בסופו של דבר את יתרונו ועזר לו להתגבר על הגרילה.
תופעה זו, של שילוב הגורמים המקומיים, שהחלה אף קודם לכן, ושהגיעה לממדים המוניים, גרמה להתמרמרות רבה בקרב המוקדונים. ההתמרמרות גברה במיוחד כשאלכסנדר מסר את הפיקוד על יחידות גדולות, אפילו כאלה שכללו את המוקדונים עצמם, לפרסים ובהמשך לראשי השבטים המקומיים. העובדה שאלכסנדר אימץ מנהגים פרסיים ומקומיים רבים שהיו זרים ליוונים ולמוקדונים, החריפה את המצב. שנואה במיוחד הייתה מחוות הקידה הפרסית המסורתית הפרוסקינסיס – שהמוקדונים ראו אותה כמשפילה. ההתמרמרות גרמה בסופו של דבר לקשר נערי המלך שזממו לרצוח את אלכסנדר בשנת 327 לפנה"ס. הקשר התגלה והקושרים הוצאו להורג.

הכנות לפלישה

מותו של דריווש וכיבוש ארבע ערי הבירה של האימפריה הפרסית לא הבטיחו שקט לאלכסנדר. חודש וחצי לאחר מותו של דריווש לקח לעצמו בסוס, הסטראפ של באקטריה ואחד הרוצחים של דריווש, את שם המלכות ארתחששתא החמישי והכריז על עצמו כשליט החוקי של האימפריה הפרסית. המהלך של בסוס היווה קריאת תיגר גלויה על אלכסנדר ואיום על שלטונו באימפריה הפרסית, ולכן הוא פעל במהירות ויצא בראש צבאו לעבר באקטריה.
נתיב התקדמותו של אלכסנדר עבר דרך מחוז אריה (Aria), והוא הותיר בתפקידו את הסטראפ הפרסי המקומי, סטיברזנס, יחד עם 40 פרשים מוקדונים שהיו אמורים לפקח על נאמנותו. לאחר יציאת צבאו של אלכסנדר, מרד סטיברזנס וחבר לבסוס, ששלח לעזרתו 2,000 פרשים. אלכסנדר חזר על עקבותיו בניסיון לתפוס את סטיברזנס, אך הוא נמלט למדבר ואלכסנדר המשיך את מסעו לעבר באקטריה. הוא השאיר באריה 6,000 רגלים ו-600 פרשים בפיקוד שלושה מצביאים (ארטבזוס, אריגיוס וקרנוס), שהצליחו בסופו של דבר ללכוד את כוחו של סטיברזנס. אריגיוס הרג את סטיברזנס במהלך דו-קרב אישי שנערך ביניהם. בינתיים, לאחר רצח המצביא פרמניון בפקודתו של אלכסנדר, הצטרף לצבאו הכוח שהוא הותיר מאחור באקבטנה, בפיקודו של פרמניון - 6,000 פזטיירוי (לוחמי פלנקס), 5,000 שכירי חרב יוונים ו-600 פרשים. אלכסנדר הותיר באריה 4,000 רגלים ו-600 פרשים כחיל מצב, ושאר הכוח חבר לכוח העיקרי של צבאו שצעד לבאקטריה.

הפלישה לבאקטריה וסופו של בסוס

הפלישה לבאקטריה החלה באביב 329 לפנה"ס. לאלכסנדר היה רק מסלול פלישה אפשרי אחד לאזור זה – איגוף עמוק מדרום של הרי הינדו-כוש וחדירה לבאקטריה מכיוון דרום-מערב דרך אחד המעברים בהרים. מסלול ההתקדמות הישיר מזרחה היה מחייב מעבר של צבאו דרך מדבר, ולפי ידיעותיהם של הגאוגרפים היוונים, מצפון לבאקטריה שכנה ערבה שוממה.
בסוס, שהצבא שעמד לרשותו היה מצומצם, התמקד בהגנה על המעברים הסבירים ביותר בהרים וביצר אותם, אך אלכסנדר הצליח להפתיע אותו וחדר לבאקטריה דרך מעבר חאוואק (Khawak Pass), מהלך שאיפשר לצבאו להגיע לעיר באקטרה (בלך המודרנית) ללא התנגדות. בעת שהותו בבאקטרה קיבל אלכסנדר מסר מסוגדיאנה, בעלת בריתו של בסוס, שסטיברזנס (Satibarzanes), נהרג בקרב מול המוקדונים.
אף על פי שלא הצליח לארוב לצבא המוקדוני במהלך חציית הרי הינדו-כוש, נקט בסוס נגדו בטקטיקת גרילה, והשמיד את היבולים בנתיב התקדמותו. הוא ברח צפונה לעבר סוגדיאנה, כדי לגייס תומכים ולחבור לשבטים סקיתים, ואלכסנדר יצא בעקבותיו. הבעיה העיקרית שעמדה בפני הצבא המוקדוני הייתה תנאי השטח והאקלים הקשים. העדר המים וחום הקיץ העיקו על החיילים ועל הבהמות כאחד. חיילים רבים יותר מתו כתוצאה מצמא וממחלות מאשר מפעילות עוינת.
בסוס המשיך במנוסתו וחצה את נהר אוקסוס (אמו דריה) שסימן את הגבול בין סוגדיאנה ובאקטריה, תוך שהוא משמיד בדרכו יבולים ואמצעי תעבורה. הנהר רחב הידיים היה קשה למעבר, וחייליו של אלכסנדר נאלצו להשתמש בעורות ממולאים בחציר, כאמצעי עזר לציפה, כדי לחצות אותו. מקום החצייה איננו ודאי, ואף שנראה שהיה בקאמפיר טפה (Kampyr-Tepe), גם מקומות אחרים סבירים.
לאחר חציית הנהר, נתקל אלכסנדר בצאצאי היוונים שהוגלו מדימנה. אלה נקראים ברנכידים (Branchidae). קורטיוס טוען שהוא טבח את כולם בשל פשעי העבר הרחוק. המקרה שימש רבות בוויכוח בין תומכיו של אלכסנדר למתנגדיו. בעוד תומכיו שראו אותו באור חיובי ובראשם ויליאם טארן טענו שהאירוע הומצא על ידי קורטיוס, אחרים קיבלו אותו כלשונו.
זמן קצר לאחר מכן, בגדו הקצינים של בסוס במצביאם ומסרו אותו לאלכסנדר. עונשו היה קשה ואכזרי. הוא עונה והוטל בו מום, בהתאם למנהג הפרסי, ולאחר מכן נצלב או שגופו נקרע לשני חלקים.
מעשי הטבח של צבאו של אלכסנדר לא היו מוגבלים לצאצאי היוונים המקומיים. האוכלוסייה האזרחית בבאקטריה סבלה מאוד במהלך הפלישה של הצבא היווני-מוקדוני, ומעשי טבח במקומות היישוב שנכבשו על ידי צבאו של אלכסנדר היו עניין שבשגרה. נראה שאלכסנדר ניסה להטיל פחד על האוכלוסייה המקומית במטרה להדביר את התנגדותה. אולם מדיניות הטרור שלו לא השיגה את מטרתה. במקום לסייע לו בכיבוש האזור, האוכלוסייה המקומית רק הצטרפה ביתר שאת לפעולות הגרילה והגבירה את תמיכתה בהם. גם העונש האכזרי שהוטל על בסוס הרתיע את האליטה המקומית בבאקטריה משיתוף פעולה עם הצבא הכובש.

מערכה בסוגדיאנה ומסע עונשין נגד הסקיתים (סוף 329 לפנה"ס)

לאחר הוצאתו להורג של בסוס קבע אלכסנדר את בסיסו במרקנדה (סמרקנד) ויצא לעבר נהר יאקסארטס (סיר דריה). היישוב המשמעותי היחיד באזור היה העיר קירופוליס. מיקומה הנוכחי איננו ידוע בוודאות אך ככל הנראה יש לזהות אותה עם איסטרוושן בטג'יקיסטן. אף שקירופוליס הייתה עיר גדולה יחסית, היא הייתה ממוקמת במרחק של כ-40 ק"מ מהנהר. אלכסנדר לא הסתפק בכיבושה, אלא החליט לבנות עיר נוספת, ממש על גדות הנהר וקרא לה אלכסנדריה אסכטה (אלכסנדריה הרחוקה ביותר). יש לזהות אותה ככל הנראה עם העיר חוג'נד.
המערכה בסוגדיאנה התבררה כקשה במיוחד. האוכלוסייה המקומית התנגדה לשינויים שביקש להנהיג אלכסנדר באזור ולפיכך פרץ מרד גדול נגד הצבא המוקדוני הפולש. אחד מהמנהיגים המקומיים, ספיטמנס, שמסר את בסוס לידי אלכסנדר, החליט לשנות שוב את נאמנותו וחבר לכוחות שלחמו נגד אלכסנדר. בזמן שהאחרון הטיל מצור על קירופוליס תקף ספיטמנס את מרקנדה. אלכסנדר לא הסיר את המצור על קירופוליס, אך שלח כוח חזק שמנה 2,360 חיילים לעזרת מרקנדה. לאחר כיבוש קירופוליס בעזרת תחבולה, יצא אלכסנדר לעבר נהר יאקסארטס. צבאו חצה את הנהר על אמצעי ציפה מאולתרים והתנגש עם כוח גדול של נוודים סקיתיים. במהלך הקרב הצליח אלכסנדר לכתר ולהביס את הצבא הסקיתי וגרם לו אבדות קשות.
אלכסנדר לא יכול היה לנצל את ניצחונו על הסקיתים, כי הצבא ששלח לעזרת מרקנדה נפל למארב שטמן לו ספיטמנס והושמד ברובו. הוא יצא עם כוחו העיקרי לעזרת חיל המצב שהותיר במרקנדה וספיטמנס בחר להימנע מקרב סדור מולו ונמלט עם כוחו לערבה רחבת הידיים. אלכסנדר יצא למרדף, אך איבד את עקבותיו ונאלץ לנטוש את המרדף אחריו. אירועים אלה נמשכו לאורך מרבית שנת 329 לפנה"ס. אלכסנדר הותיר 3,000 חיילים במרקנדה ופנה דרומה לעבר באקטריה. בשלב זה חברה אליו תגבורת גדולה מאוד שמנתה 16,000 שכירי חרב מיוון ומצפון הבלקן, כולל 2,500 פרשים.

תבוסתו של ספיטמנס

ספיטמנס, שהצליח לחמוק מהמצוד של הכוחות היוונים-מוקדונים, תקף את העיר באקטרה, ששימשה מרכז שלטוני ולוגיסטי לצבאו של אלכסנדר. ההתקפה נועדה לפגוע במצבורי האספקה ובמיוחד בעדרי הבקר שרוכזו באזור העיר, ונועדו להזנת צבאו הגדול של אלכסנדר. הכוח התוקף הצליח להשמיד את חילות המצב המוקדונים שהוצבו ליד באקטרה ולתפוס את עדרי הבקר, אך לא העז לתקוף את באקטרה עצמה, שהייתה עיר מבוצרת בעלת חומות חזקות. חיל המצב היווני-מוקדוני בבאקטרה ניסה לתקוף את כוחו של ספיטמנס, אך נפל למארב וכמה מאות מאנשיו נהרגו.
אלכסנדר ארגן מחדש את כוחותיו ומינה את קליטוס השחור למושל באקטריה, אולם לאחר שרצח את קליטוס בהתקף זעם זמן קצר לאחר מכן, מינה אלכסנדר לתפקיד את אמינטס בנו של ניקולאוס.
אמינטס נותר בסוגדיאנה עם כוח פרשים גדול ושתי חטיבות פלנקס ואילו אלכסנדר עם עיקר הצבא יצא למגורי חורף בבאקטריה הדרומית. הוא פיצל את כוחותיו כדי להקל על איסוף האספקה, וגם כדי לכסות שטח גדול ככל האפשר במטרה למנוע מספיטמנס בסיס פעולה זמין. ראשי שבטים מקומיים שהתנגדו לאלכסנדר נמלטו מפניו צפונה עם 2,500 פרשים, אך כוחותיו של אמינטס הצליחו ליירט ולהביס אותם, תוך שהם גורמים להם כ-700 אבידות.
ספיטמנס ניסה לתקוף עם כל כוחו חיל מצב יווני, אך קוינוס חש לעזרתו והצליח להביס את ספיטמנס בקרב גדול ליד גאבאי. האחרון ספג כ-800 הרוגים ועוד פצועים ושבויים רבים, אך הצליח להימלט בעצמו. בעקבות התבוסה, הסקיתים שקשרו את גורלם בזה של ספיטמנס, הבינו שהמערכה אבודה והחליטו לבגוד בו. הם הרגו את ספיטמנס ושלחו את ראשו לאלכסנדר בניסיון לפייס אותו וכהוכחה לנאמנותם.

שלב שלישי – סוף ההתנגדות המאורגנת בבאקטריה ובסוגדיאנה

לאחר תבוסתו של ספיטמנס נחתם גורל המערכה. ראשי שבטים אחרים המשיכו, אמנם, בהתנגדות, אך חסרו את יכולת המנהיגות של ספיטמנס ואת הכריזמה שלו. הם מעולם לא הצליחו לאסוף תומכים רבים. כמה מהם התבצרו בעריהם שעמדו על הרים גבוהים, אך זה לא עזר, החומות נפרצו בעזרת כלי מצור מתוחכמים והם אולצו להיכנע. גם הפוליטיקה של אלכסנדר השתנתה במקום מסע טרור וטבח של האוכלוסייה המקומית, חזר אלכסנדר למדיניות מימי שהותו בפרס והציע תנאים נוחים לכניעה.
אחד מראשי השבטים סיסימתרס (Sisimithres) שעירו עמדה על הר תלול ונכבשה אך לפני זמן קצר והוא עצמו אולץ לוותר על כסאו, הוחזר לתפקידו הישן. אלכסנדר עצמו התחתן עם רוקסנה, בתו של אוקסיארטס. לא ברור אם נשא אותה לאישה בגלל אהבה או שיקולים פוליטיים, אך התוצאה הייתה טובה מבחינתו של אלכסנדר. תושבי האזור מנעו מחסה מכוחות הגרילה ואלה לא יכלו להמשיך בהתנגדות ללא בסיס אזרחי שיתמוך בהם.
התנגדות הכוחות שהתנגדו לאלכסנדר נשברה סופית בסתיו חורף 328 לפנה"ס - 327 לפנה"ס. קרטרוס שפיקד על שלוש חטיבות פלנקס ועוד פרשים רבים הצליח לתפוס את המתנגדים והפיל בהם 1,620 חללים, כולל מנהיגם קטאנס (Catanes). ראש שבט אחר אוסטנס (Austanes) נתפס ונמסר לאלכסנדר. פוליפרכון הצליח להביס את אלה שחמקו מידיו של קרטרוס.
למרות סיום ההתנגדות המאורגנת, האזור עדיין לא היה שקט. אלכסנדר המשיך אמנם מזרחה, להודו, אך הותיר בבאקטריה צבא חזק מאוד שכלל 10,000 רגלים ו-3,500 פרשים תחת פיקודו של אמינטס. גודלו של חיל המצב הבאקטרי חורג בהרבה מהממוצע המקובל אצל אלכסנדר. למעשה, המספר כולל כ-43% מחיל הרגלים וכ-95% מהפרשים שהוצבו כחילות מצב בכל האימפריה של אלכסנדר. חיל מצב כה חזק מלמד שהמאבק המזוין לא נגמר באופן סופי כאשר יצא אלכסנדר מבאקטריה.

מורשת ותוצאות הכיבוש

בניגוד ללב האימפריה, שהוכנעה יחסית בקלות לאחר התבוסה בקרבות, הניצחון המוקדוני באסיה התיכונה היה חלקי. העדר מרכז סמכותי יחיד מוסכם על הכל שניתן להכניעו או לשלוט בו בדרך אחרת, גרם לכך שכאשר הסתלק אלכסנדר מהבמה הפוליטית והאימפריה שלו התפרקה למרכיבים קטנים, התנתקה אסיה התיכונה הלכה למעשה מהאימפריה הסלאוקית, שירשה את האימפריה של אלכסנדר באסיה. בשטחי הכיבוש הוקמה הממלכה היוונית של באקטריה והיא נותרה גורם משמעותי באזור במשך דורות רבים.
בדומה למקומות אחרים, גם כאן יסד אלכסנדר מספר אלכסנדריות. ידועות לפחות שש ערים כאלה. שנים ספורות לאחר שעבר באזור, נפטר אלכסנדר הגדול והאימפריה שלו התפרקה למרכיבים קטנים יותר. סדרה ארוכה של מלחמות הדיאדוכים שנמשכה בערך 40 שנים שטפה את העולם ההלניסטי. בסופו נפל האזור תחת שליטתה של האימפריה הסלאוקית. מרכז הכובד של האימפריה היה באזור הסהר הפורה והשפעתה על המזרח היה נמוך יחסית. גודלה העצום של האימפריה וגודלו הקטן של היסוד היווני-מוקדוני של האימפריה מנע ממנה שליטה אפקטיבית באסיה התיכונה. כתוצאה מכך, התנתק האזור הלכה למעשה מהשלטון הישיר של האימפריה הסלאוקית סביב שנת 250 לפנה"ס ונוסדה הממלכה היוונית של באקטריה.
הממלכה פרחה והצליחה לבסס את עצמה באזור ואף פלשה להודו והקימה שם את הממלכה היוונית של הודו. בסופו של דבר נפלה בסביבות שנת 125 לפנה"ס בגלל גלי פלישה של שבטי נוודים בני שבט היְוֵּאגְ'ה (Yuezhi). בסופו של דבר הוקמה באזור אימפריית קושאן (אחד הענפים של יואג'ה) שהחזיקה מעמד כמה מאות שנים.

פולקלור

באזור זה, בדומה לאיראן, נודע אלכסנדר בגרסה הפרסית של שמו - איסקנדר או סיקנדר. על שמו נהר - איסקנדר דריה ואגם - איסקנדר קול. בפולקלור המקומי יוחסו לו כוחות מיתיים כמו יכולת לשלוט בשדים וברוחות.
עמי האזור שמרו על אגדות רבות אודות אלכסנדר. כך למשל באגדה טג'יקית אחת מסופר שסבו של אלכסנדר, אמינטס השלישי, הבטיח לו שירש לא רק את ממלכתו אלא גם שטחים רבים נוספים, ביניהם את בדחשן (Badakhshan). אגדה זו לא אפשרית כלל היות שאמינטס נפטר בשנת 370 לפנה"ס, כ-14 שנים לפני הולדתו של אלכסנדר. גם אחד השליטים של בדחשן בשם מוחמד בן המאה ה-15 טען לשורשים שמגיעים עד אלכסנדר, אם כי ללא תיעוד ממשי לכך. באגדה טג'יקית אחרת מסופר כי אלכסנדר נהרג בקרב מול גיבור מקומי בהרי פאמיר ונקבר באזור.
גם יריביו של אלכסנדר הגדול זכו לכבוד. הטג'יקים הקימו אתר זיכרון לספיטמנס, יריבו הסוגדי של אלכסנדר. כמו כן, קיים בטג'יקיסטן עיטור צבאי שמוענק לאנשי כוחות הביטחון שנקרא על שמו של ספיטמנס, עיטור ספיטמנס. על שמו של ספיטמנס נקראת גם נפת ספיטמן בטג'יקיסטן שבתחילת המאה ה-21 התגוררו בה כ-100,000 בני אדם. הכיבוש הונצח גם בסרט של חברת אוזבק-מולטפילם (Uzbek Multfilm). גם עסקים רבים שאבו את שמם משמו של הגיבור המקומי ספיטמנס.
לפי אגדה אוזבקית ניצל אלכסנדר ממוות לאחר שחלה במחלה קשה בעקבות שתיית מים מזוהמים. ההצלה הגיעה משתית מים חיים מנחל קדוש בשייחנטהור. בהמשך בימי הביניים נבנתה באזור אחוזת קבר יפהפייה לזכרו של השייח חובנדי-אט-טהור. לאחר מכן הפך המקום לבית קברות יוקרתי שנקברה בו האריסטוקרטיה המקומית.
מרקו פולו הזכיר בתיאוריו צאצאים יוונים מתקופת הכיבוש בדיווח על מסעותיו. בפקיסטן חלק מבני שבט קטן בשם קאלאש, מזהים את עצמם כצאצאי מצביא מוקדוני שהשתייך לצבאו של אלכסנדר. הם קוראים לו שלקש (Shalakash).

ספרים וסרטים

בתקופה מודרנית הונצחה המלחמה בספרו של סטיבן פרספילד (Steven Pressfield, The Afghan Campaign) - המערכה באפגניסטן, שלא תורגם לעברית.
הכיבוש הונצח במספר סרטים דוקומנטריים שמוקדשים לאלכסנדר הגדול. מייקל ווד, היסטוריון בריטי שעבד ככתב עבור ה־BBC כתב את התסריט והגיש סדרה בת ארבעה פרקים בשם In the Footsteps of Alexander the Great על אלכסנדר הגדול בשנת 1998. הפרק השלישי הוקדש כולו לכיבוש אפגניסטן. הסדרה יצאה כספר שתורגם לעברית על ידי הוצאת מעריב-הד ארצי. סרט דוקומנטרי אחר: ALEXANDER'S LOST WORLD הציג זווית אחרת של הכיבוש. הכיבוש הוזכר גם בסרט האיש שרצה להיות מלך משנת 1975.