google/wiki40b huggingface dataset:
C-Raf

c-Raf הוא אנזים ממשפחת חלבוני קינאזות של סרין ותראונין המקודד באדם על ידי הגן RAF1. לאנזים זה חשיבות במסלול מעבר אותות MAPK/ERK והוא פרוטואונקוגן.
Raf הוא MAP קינאז קינאז קינאז (MAP3K) אשר מופעל בעקבות Ras, שהוא GTPase הנמצא על הממברנה. לאחר הפעלתו Raf-1 יכול לזרחן ולהפעיל את הקינאזות MEK1 ו-MEK2 שבתורם מזרחנים ומפעילים את הקינאזות ERK1 ו-ERK2. חלבוני ERK מופעלים הם גורמים פלאוטרופים הקשורים לפיזיולוגיה של התא ולהם תפקיד חשוב בבקרת ביטוי של גנים המעורבים במחזור חלוקת התא, אפופטוזה, התמיינות ונדידה של תאים.
גן ה-raf הראשון שהתגלה היה האונקוגן v-raf. בהמשך נמצאו הומולוגיים תאיים של v-raf (לא אונקוגניים), שמופיעים בגנומים של איקריוטיים רבים, והתברר כי הם יכולים להפוך לאונקוגנים לאחר שהם עוברים מוטציה. A-Raf ו-B-Raf הם שתי קינאזות עם רצף דומה ל-Raf-1.
בית פלגסטאף

היסטוריה

בית פלגסטאף נבנה בשנת 1846 על מנת לשמש כביתו של מפקד הצבא הבריטי בהונג קונג. המבנה נבנה כחלק ממבני המגורים - מגורי ויקטוריה (Victoria Barracks) שהוקמו על גבעה הצופה על דרך המלכה (Queen's Road). באותה עת מחנה צבא זה היה בסמוך לחוף הים. המבנה נקרא בשם "בית המפקדה" (Headquarter House) עד שנת 1932. 
המבנה הוקם בסגנון התחייה היוונית. ככל הנראה המבנה תוכנן על ידי מרדוך ברוס (Murdoch Bruce) הסקוטי. מייג'ור ג'נרל ג'ורג' צ'ארלס ד'אגילר, מפקד הצבא הבריטי בהונג קונג בין השנים 1844–1846 והמשנה למושל הונג קונג באותה עת, היה הראשון שהתגורר במבנה.
במהלך הכיבוש היפני של הונג קונג נפגעו האגף המערבי והמזרחי של המבנה מהפצצות. שלטונות הכיבוש היפניים שיקמו את המבנה, והמבנה שימש כמגורי מפקד האי היפני.
לאחר שחרור הונג קונג שב המבנה לשמש את מפקד הצבא הבריטי במושבה, ושימש כבית המפקד עד שנת 1978 עת שמפקד הצבא הבריטי במושבה עבר למבנה חדש שנבנה עבורו ברחוב בארקר. בשנת 1981 המבנה ניתן לממשלת הונג קונג, יחד עם שאר המחנה הצבאי על מנת שישמש כשטחי ציבור.
בשנת 1989 הוכרז המבנה כאתר היסטורי לאומי, שוקם למראהו המקורי, וחוזק על מנת שיוכל לשמש כמוזיאון.
בשנת 1984 הפך המבנה למוזיאון לכלי תה, סניף של מוזיאון הונג קונג לאמנות.
בשנת 1995 נוסף למבנה אגף חדש - אגף ק. ס. לו (K.S. Lo Gallery) הנקרא על שם אספן מקומי אשר תרם את אוספיו לעיר הונג קונג בשנות ה-70. אוספים אלה מהווים כיום את עיקר מוצגי המוזיאון.
גיורקאס סיטארידיס

קריירת מועדונים

סיטארידיס החל את הקריירה שלו בגיאנינה, אך בשנת 2001 עבר לפנאתינייקוס לאחר שלא זכה לדקות משחק רבות. בפנאתינייקוס היה שחקן מרכזי, ובשלוש השנים בקבוצה ערך 77 הופעות. בשנת 2004 עבר לפורטו, ומפאת מעמדו הירוד בקבוצה עבר בשנת 2005 לדינמו מוסקבה הרוסית. כעבור שנה לא מוצלחת גם היא, עבר לאתלטיקו מדריד הספרדית ומשם שוחרר בסוף עונת 2008/2009. בקיץ 2009 עבר לפנאתינייקוס איתה זכה באליפות יוון.

נבחרת יוון

את משחקו הראשון בנבחרת שיחק מול נבחרת שוודיה ב-13 בפברואר 2002. את שערו היחיד בנבחרת ב-72 הופעותיו הבקיע מול נבחרת הונגריה. הוא היה בסגל הנבחרת ביורו 2004, בו זכתה נבחרתו, בגביע הקונפדרציות 2005 וביורו 2008.
צבי אהרוני

צבי אהרוני (6 בפברואר 1921 - 25 במאי 2012) היה ראש אגף החקירות בשב"כ, ראש יחידת קיסריה במוסד ונטל חלק בלכידת אדולף אייכמן.

ביוגרפיה

נולד בשם הרמן ארונהיים בפרנקפורט על האודר שבצפון-מזרח גרמניה להיינריך, עורך דין מצליח ומראשי הקהילה היהודית בעיר, ולאויגניה לבית סימון, אחיו הוא יוחנן אהרוני. עם עליית הנאצים לשלטון עברה המשפחה לברלין. ב-1936 נפטר האב וב-1938, לאחר שסיים את לימודיו התיכוניים, עלה אהרוני לארץ יחד עם אימו ואחיו. עם הגיעו לארץ הצטרף לקיבוץ אלונים שם הכיר את אשתו גאולה. באלונים שימש כבנאי, מקצוע אותו למד בגרמניה ולאחר זמן מה הצטרף למשטרת היישובים העבריים כנוטר בעמק יזרעאל. 
ב-1942 התחתן עם גאולה ונאלץ לעזוב את הקיבוץ בעקבות רצונו להצטרף לצבא הבריטי וללחום בנאצים. הוא הוצב במצרים, הוכשר כחוקר שבויים והתקדם עם הצבא הבריטי לצפון אפריקה, לאחר מכן לאיטליה, שם שהה יותר משנה, וסיים את המלחמה בווינה. ב-1946 השתחרר משירותו הצבאי ונרשם לטכניון ללימודי ארכיטקטורה, אך נאלץ להפסיק את לימודיו עם פרוץ מלחמת השחרור. הוא התגייס להגנה ולצה"ל ולחם בחטיבת כרמלי בתחילה כמפקד מחלקה ואחר כך כמפקד פלוגה.
בתום מלחמת השחרור השתחרר מצה"ל, התגייס לשרות הביטחון הכללי (שב"כ) והתקדם לתפקיד ראש אגף החקירות. בתחילת 1960, בעקבות ידיעות שהגיעו מהתובע הגרמני פריץ באואר ולבקשתו, נשלח אהרוני לארגנטינה, במטרה לאתר שם את אדולף אייכמן. היה זה לאחר שמספר ניסיונות קודמים לאתרו נכשלו. בעזרתם של עוזרים מקומיים איתר אהרוני את אייכמן תוך שבועיים, צילם אותו במצלמה נסתרת ואימת שהבית שייך לרעייתו וורה. עם החומר שברשותו חזר לארץ ובעקבות זה הוחלט לצאת מייד למבצע ללכידתו. 
תוך מספר שבועות התארגן צוות של השב"כ לנסוע לארגנטינה עם אהרוני. בעת החטיפה נהג אהרוני ברכב ולאחר מכן היה היחיד שהורשה לדבר ולחקור את אייכמן. אהרוני הוציא מאייכמן את ההודאה שהוא אכן האיש המבוקש והחתים אותו על מכתב שהוא מוכן לבוא ולהשפט בישראל.
לאחר פרשת אייכמן הוצב אהרוני מטעם המוסד בפריז והיה בין היתר אחראי לאיתור פושעים נאציים נוספים ובראשם יוזף מנגלה. בסיועו של קצין אס אס לשעבר איתר אהרוני, ככל הנראה, את מנגלה בחווה נידחת באזור סאו פאולו בברזיל וערך עליו תצפיות. באותו זמן נקרא בדחיפות לפריז לסייע באיתור הילד יוסל'ה שוחמכר ולאחר מכן לא נתבקש עוד להמשיך את המעקב אחרי מנגלה וכך אבדו עקבותיו.
ב-1964 חזר אהרוני לישראל ותוך זמן קצר התמנה לראש אגף המבצעים במוסד (מה שנודע, על פי פרסומים זרים, כ"יחידת קיסריה"). הוא יזם וניהל מבצעים רבים של המוסד שחלקם טרם הותרו לפרסום. בשנת 1970 השתחרר אהרוני משירות המדינה ונסע להונג קונג.
אהרוני עבד בהונג קונג במשך כ-5 שנים ובעקבות פטירת אשתו הראשונה נישא בשנית לאזרחית בריטית. כששב לישראל הקים את המכון הישראלי לפוליגרף. בשנת 1980 מכר את חלקו במכון והצטרף לשאול אייזנברג למשך 5 שנים בסין.
בשנת 1985 יצא אהרוני לגמלאות וזמן קצר לאחר מכן, עבר להתגורר עם רעייתו באקסטר שבדרום-מערב אנגליה.
אהרוני נפטר בביתו באנגליה במאי 2012, והותיר אחריו בן ובת.
נטליה אנטיוך

ביוגרפיה

אנטיוך נולדה בסנקט פטרבורג.
באולימפיאדת אתונה (2004) זכתה אנטיוך בשתי מדליות, כסף וארד. מדליית כסף, בריצת שליחות 4x400 מטר בתוצאה של 3:20.16 דקות, אחרי ארצות הברית (3:19.01 דקות) ולפני ג'מייקה (3:22.00 דקות) ומדליית ארד, בריצת 400 מטר בתוצאה של 49.89 שניות, אחרי טוניק ויליאמס-דרלינג מבהאמה (49.41 שניות) ואנה גווארה ממקסיקו (49.56 שניות).

מדליית זהב באליפות העולם

באליפות העולם שנערכה בהלסינקי, פינלנד בשנת 2005 זכתה אנטיוך במדליית זהב בריצת שליחות 4x400 מטר בתוצאה של 3:20.95 דקות, לפני ג'מייקה (3:23.29 דקות) ובריטניה (3:24.44 דקות).
באליפות העולם שנערכה בברלין, גרמניה בשנת 2009 זכתה אנטיוך במדליית ארד, בריצת שליחות 4x400 מטר, לאחר שהשתתפה בשלב המוקדמות.

אלופת אירופה

באליפות אירופה שנערכה בברצלונה, ספרד, בשנת 2010 זכתה אנטיוך במדליית זהב בריצת 400 מטר משוכות בשיא אליפות חדש של 52.92 שניות, לפני וניה סטמבולובה מבולגריה שקבעה שיא לאומי חדש של 53.82 שניות ופרי שייקס-דרייטון מבריטניה (54.18 שניות). 
באליפות העולם שנערכה בטגו, קוריאה הדרומית בשנת 2011 זכתה אנטיוך בשתי מדליות ארד, בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 53.85 שניות, אחרי לשינדה דמוס מארצות הברית (52.47 שניות) ומליין ווקר מג'מייקה (52.73 שניות) ובריצת שליחות 4x400 מטר בתוצאה של 3:19.36 דקות, אחרי ארצות הברית (3:18.09 דקות) וג'מייקה (3:18.71 דקות).

אלופה אולימפית

באולימפיאדת לונדון (2012) זכתה אנטיוך בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב, בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 52.70 שניות, לפני לשינדה דמוס (52.77 שניות) וזוזנה הינובה מצ'כיה (53.38 שניות) ומדליית כסף, בריצת שליחות 4x400 מטר בתוצאה של 3:20.23 דקות, אחרי ארצות הברית (3:16.87 דקות) ולפני ג'מייקה (3:20.95 דקות). 
באליפות העולם שנערכה במוסקבה, רוסיה בשנת 2013 זכתה אנטיוך במדליית זהב, בריצת שליחות 4x400 מטר, לאחר שהשתתפה בשלב המוקדמות. נוסף לכך, היא סיימה במקום 13 בבריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 55.55 שניות.
מיכיהו בן ימלה

מִיכָיְהוּ בֶן-יִמְלָה (גם מִיכָיְהוּ בֶן יִמְלָא), על פי התנ"ך היה נביא לה' שפעל באמצע תקופת הבית הראשון במאה התשיעית לפנה"ס, בחצרו של אחאב מלך ישראל בשומרון.
משמעות שמו היא: "מיהו כמו יהו (ה')"? בדומה לשם מיכאל.
בסיפור המופיע במלכים א', כ"ב ובדברי הימים ב', י"ח, מיכיהו נקרא על ידי אחאב ועמיתו יהושפט מלך יהודה לנבא את התוצאות של מלחמה מתוכננת נגד ארם ברמות גלעד. אחאב שנא את מיכיהו "כִּי לֹא יִתְנַבֵּא עָלַי טוֹב כִּי אִם רָע", אולם יהושפט שכנע את אחאב להזמינו בכל זאת. ציפיית אחאב מתגשמת כאשר מיכיהו, בניגוד לשאר נביאיו ובתוכם צדקיהו בן כנענה, מנבא מוות לאחאב ומנוסה לצבא ישראל. מיכיהו משתמש בתיאור, נדיר במקרא, של ה' "יֹשֵׁב עַל כִּסְאוֹ וְכָל צְבָא הַשָּׁמַיִם עֹמֵד עָלָיו מִימִינוֹ וּמִשְּׂמֹאלוֹ". בתגובה לדבריו מכה אותו צדקיהו על לחיו באומרו "אֵי זֶה עָבַר רוּחַ ה' מֵאִתִּי לְדַבֵּר אוֹתָךְ?". מיכיהו משיב לו שכאשר נבואתו תתגשם, גם אתה "תָּבֹא חֶדֶר בְּחֶדֶר לְהֵחָבֵה". אחאב מצווה לאסור את מיכיהו עד שובו בשלום מהמלחמה; ואולם, נבואתו של מיכיהו מתגשמת: אחאב נפגע מחץ במהלך הקרב, ומת מאיבוד דם כעבור כמה שעות.
Enterprise Performance Management

Enterprise Performance Management או בראשי תיבות EPM הוא תחום בבינה עסקית בו נמדדים ומנוהלים ביצועי הארגון לפי מדדי מפתח לביצועים או באנגלית KPI. מונחים חליפיים ל-EPM הם: Corporate Performance Management או בראשי תיבות CPM ו-Business Performance Management (לא כדאי להשתמש בראשי התיבות BPM משום שמקובל יותר להשתמש בהם בהקשר של Business Process Management). 
תחום ה-EPM מורכב מאוסף של תהליכי ניהול וניתוח מבוססי טכנולוגיה המאפשרים לארגון להגדיר מטרות אסטרטגיות ואחרי כן למדוד ולנהל את הביצועים מול המטרות האסטרטגיות הנ"ל. תהליכי הליבה של EPM כוללים תכנון פיננסי ותכנון ניהולי, קונסולידציה ודווח, מידול עסקי, ניתוח ומעקב אחרי KPI. מטרת המדידה היא שיפור ביצועי הארגון.

הגדרה וטווח

EPM הוא תחום בינה עסקית המשווה בין המטרות והיעדים העסקיים שנקבעו, לבין הביצוע בפועל כפי שהוא נמדד. מטרתו לגלות פערים בין הביצוע בפועל לבין הביצועים הנגזרים מהאסטרטגיה והיעדים.
ביצועו דומה לביצוע בינה עסקית תפעולית. שני תחומים אלה של בינה עסקית עוסקים בעיקר במידע תפעולי בזמן אמת ופחות במידע היסטורי שהועבר לבסיס נתונים ייעודי לצורך ניתוח ודיווח. השוני נובע מכך ש EPM מתמקד באסטרטגיה וביעדים, בעוד בינה עסקית תפעולית, עוסקת גם בנושאים שאינם כאלה. הבדל משמעותי יותר הוא שבינה עסקית בכלל ובדומה לכך בינה עסקית תפעולית מתמקדת בנתונים (Data), בעוד EPM מתמקד בתהליכים.
בגלל המספר הקטן של מדדים או KPIs המוצגים בדווחי EPM, התצוגה היא באמצעות Dashboard או Score Card. תוכנו של Dashboard או Score Card זה עשוי למעשה להיות זהה או דומה למקבילו במערכות Business Activity Monitoring, המציגות את סטטוס ביצוע התהליכים הכלל ארגוניים במערכת BPM.

מגבלות

במצב הנוכחי השיטה הנפוצה למדידה היא Balanced Score Card ומקור המידע העיקרי לצורך מדידות הוא מחסן הנתונים. במידע הנמצא בו מודגשים המדדים הקשורים בהיבטי לקוח כגון: שביעות רצון לקוחות ושימור לקוחת ובהיבטים פיננסיים כמו: ROI ועלויות. אין במחסן הנתונים מדדים המתייחסים לתהליכים וללמידה וגידול. הגישה של Balanced Score Card פחות מתאימה לטיפול במדדי תהליכים.
ארבעים הילדים

ארבעים הילדים (አርባ ልጆች, באמהרית: ארבע ליג'וץ') היו קבוצת יתומים ארמנים שנמלטו מרצח העם הארמני בטורקיה ואומצו על ידי יורש העצר של האימפריה האתיופית, ראס טפרי מקונן (לימים היילה סלאסי, קיסר אתיופיה). לתזמורת ארבעים הילדים נודעה השפעה ניכרת על התפתחות המוזיקה האתיופית המודרנית במאה העשרים.
בשנת 1924 עלה טפרי לרגל לירושלים בדרכו למסע דיפלומטי באירופה. בכניסה לכנסיית הקבר קיבלה את פניו תזמורת צועדת של ארבעים יתומים מארמניה. בעקבות התרשמותו העמוקה מהתזמורת ביקש טפרי את אישור הפטריארך הארמני של ירושלים לאמץ את הילדים ולהביאם עמו לאתיופיה.
כעבור ארבעה חודשים שבה משלחתו של טפרי מאירופה ואספה את ארבעים הילדים בנמל פורט סעיד. להובלת התזמורת מונה קוורק נלבנדיאן (Kevork Nalbandian), גולה ארמני בקהיר ששימש בטורקיה כמוביל מקהלות, מלחין ומורה למוזיקה. ב-6 בספטמבר 1924 הגיעו ארבעים הילדים לאדיס אבבה ולאחר שנה של חזרות החלו להופיע כתזמורת האתיופית הרשמית הראשונה. התזמורת ליוותה את הקיסרית זאודיתו במסעותיה עד פטירתה בשנת 1930. באותה שנה, בה הוכתר ראס טפרי לקיסר אתיופיה, הלחין נלבנדיאן את המארש טפרי. מארש זה, שחובר על ידי יופתחה נגוסה (Yoftehé Negusé), היה להמנון הלאומי האימפריאלי משנת 1930 עד המהפכה האתיופית בשנת 1974.
ערב הפלישה האיטלקית לאתיופיה נמנו כמאתיים וחמישים מוזיקאים בתזמורות הרשמיות השונות הפזורות ברחבי אתיופיה. עם תום הכיבוש האיטלקי של אתיופיה בשנת 1941 הוסיפו קוורק נלבנדיאן ואחיינו נרסס נלבנדיאן לנצח על תזמורת ארבעים הילדים, לצד מוזיקאים ארמנים נוספים שהכשירו אמנים מקומיים. לנרסס נלבנדיאן מיוחסת תרומה מכרעת בעידוד זמרים מקומיים להצטרף להופעות התזמורת. באתיופיה שויכו זמרים נודדים (אזמרים) למעמד חברתי נמוך, בדומה למעמד המוזיקאי בחברה המערבית בימי הביניים. לעומתם, הזמרים שטיפח נלבנדיאן וממשיכיו הפכו לכוכבים מוזיקליים נערצים.
עד תום מלחמת העולם השנייה קמו שורה של תזמורות אתיופיות, שרובן הוכשרו על ידי אירופאים וארמנים, הבולטות שבהן היו תזמורת הצבא, תזמורת המשטרה ותזמורת שומרי הראש הקיסריים. זו האחרונה נוהלה על ידי אלכסנדר קונטורביץ', כנר פולני בן-כיתתו של יאשה חפץ, שהוזמן על ידי סלאסי לאתיופיה בשנת 1944. חנוכת תיאטרון היילה סלאסי בשנת 1955 מסמנת את תחילת תור הזהב של המוזיקה האתיופית, שהסתיים כעבור עשרים שנה עם נפילת האימפריה ועליית שלטון הדרג.
הבעיה הסוקרטית

הבעיה הסוקרטית היא בעיה בחקר משנתו של הפילוסוף סוקרטס, הנובעת מחוסר היכולת לברור את הלך מחשבתו ורוחו האותנטיים מבין כתביו של תלמידו אפלטון, אשר לעיתים השתמש בסוקרטס ככלי ספרותי להבעת דעותיו העצמיות. סוקרטס, אשר לו חשיבות יסוד בפילוסופיה המערבית, היה מורו ומדריכו של אפלטון. אפלטון, כמקובל בתקופתו, כתב דיאלוגים על מורו.
מרבית הידוע לנו על סוקרטס הוא מכתבי אפלטון. למרות זאת, ההנחה הרווחת היא כי מעטים מכתביו של אפלטון, אם בכלל, ניתנים להילקח כתמלילי שיחה או כייצוג חסר מתווכים להלך רוחו של סוקרטס. נראה כי רבים מהדיאלוגים משתמשים בסוקרטס כדמות המבטאת את פרשנותו של אפלטון למורו, ולעיתים דמות זו נמצאת בסתירה לתיאורים נוספים של סוקרטס. לדוגמה, בכתבי אפלטון כופר סוקרטס בגישה של לקיחת תשלום עבור שיעוריו, בעוד בסימפוזיון לקסנופון מצהיר סוקרטס כי תלמידיו משלמים לו עבור שיעוריו, וכי זהו עיסוקו. בהתחשב בהתפתחות הנראית לעין בהגותו של אפלטון משנותיה הראשונות לשנות בשלותה ושנותיה המאוחרות, לעיתים קרובות מניחים כי כתביו של אפלטון עברו בהדרגה לייצג את הגותו של אפלטון בהסתמכות על לימודו אצל סוקרטס ולא את דעתו האותנטית של מורו. למרות זאת, השאלה מהם האספקטים המדויקים בכתבי אפלטון אשר מייצגים את השקפתו של סוקרטס רחוקה מפתרון או הסכמה מלאה.
מסננת

מִסְנֶנֶת (נקראת גם כְּבָרָה או נָפָה) היא כלי מטבח קעור ומחורר המשמש לסינון מוצרי מזון. 
מסננות עשויות בדרך כלל מתכת דקה (אלומיניום או פלדת אל חלד) או פלסטיק. ישנן מסננות בצורת קערה עם ידית ארוכה, לפעמים עם "אוזניים" לאיזונן על דפנות כיור, סיר או קערה, כך שיטפטפו מטה. אחרות הן מעין קערה עם שתי ידיות אחיזה עגולות משני צידיהן ובסיס המאפשר הצבת המסננת, למשל בתוך כיור, כדי לאפשר לנוזלים לזרום ממנה. ישנן מסננות בגדלים שונים, וגם גודל החרירים משתנה.  
שימוש נפוץ במסננת גדולה הוא לאחר בישול פסטה, כדי לרוקן את מי הבישול מהפסטה. לעיתים מטרת הסינון אינה להיפטר מהנוזלים אלא להפריד בינם לבין המוצקים, כך למשל סינון מרק, כאשר הנוזל ניגר מהמסננת כדי להפרידו מהמוצקים (שעשויים לשמש גם הם למאכל, ביחד או בנפרד מהמרק). טכניקה כזו משמשת גם להכנת רגל קרושה וגספצ'ו.
מסננות עם חרירים קטנים משמשות בין השאר לחליטת תה ולזריית אבקת סוכר בשכבה דקה על מאפים.
קוסקוס מבשלים באמצעות כלי רב קומות, שחלקו העליון הוא כעין מסננת לאידוי הסולת באדי הירקות והבשר המתבשלים מתחתיה.
מסננת מיוחדת משמשת לטיגון עמוק כדי להקל על הוצאת המזון מהשמן. היא בעלת חרירים רחבים וידיות, מונחת בתוך סיר בו מורתח שמן ומכניסים לתוכה את המזון הדורש טיגון, למשל רצועות או פרוסות תפוחי אדמה להכנת טוגנים. בגמר הטיגון הרשת נשלפת להוצאת המזון.
ניתן להשתמש במסננת להכנת גבינות ביתיות, על ידי סינון מוצרי חלב כגון חלב, שמנת ויוגורט דרך בד דקיק בתוך מסננת.
לניפוי קמח משתמשים לעיתים בנפה - מסננת עשויה רשת צפופה מאוד, לעיתים צורתה מרובעת.
כף דמויות מסננת משמשת לשליית פריטי מזון (כגון בשר וירקות) מתוך מרק או תבשיל אחר.
ילדים משתמשים במסננות משחק מפלסטיק, בשלל צבעים וצורות, למשחק בארגז החול או על שפת הים.
סוף סוף רומן

העלילה

תל אביב הולכת ומתרוקנת מתושביה. הניצולים המעטים אינם מורשים לקרוא או לכתוב. פקחי הנייר עוברים מבית לבית, ומחרימים ספרים, יומנים, לוחות שנה, אפילו מכתבי אהבה ישנים – כל דבר שעשוי מנייר. בשוק השחור סוחרים לא רק בתחליפי חלב וביצים ובספרים משומשים, אלא גם בזיכרונות אסורים ובבקבוקוני ריח.
הסיבה להחרמת כל סוג של נייר, כולל את כל הספרים הקיימים, היא שאת הגופות קוברים בארונות בשל חשש מהדבקה, ולשם כך יש לייצר אינספור ארונות מקרטון עבה. את המתים בארונותיהם קוברים בתל אביב בכיכר מלכי ישראל.
בעיר הרפאים הזאת, בבדידות איומה, חיה מאיה, אלמנה צעירה שאיבדה את כל משפחתה במגיפות. היא לא מוותרת, ויוצאת למסע ארוך בעקבות הכתיבה, התקווה, החיים והאהבה. המסע מוביל אותה תחילה אל קולט, ניצולת שואה שמבקשת להחזיר אליה את מכתבי האהבה הישנים שכתב לה אהובה בשנות המלחמה, ואחר כך אל רומן, פקח נייר חתרני, הזומם להפיל את המשטר הבירוקרטי האפל. יחד זוממים השניים להקים רשת מחתרתית בת שני אנשים: מחתרת שתיאבק על הזכות לאהוב, להתחתן, ואפילו להביא לעולם חיים חדשים.

הפרשנות

ברומן דיסאוטופי זה נבחנת מדינת ישראל בתקופה פוסט אפוקליפטית דמיונית, אחרי ששלל מגיפות מוזרות פקדו את הארץ. בתל אביב הכמעט מרוקנת מתושבים חיים מעט ניצולים, הניזונים מתחליפי מזון המחולקים להם על ידי הרשויות. אבל נדמה שבעוד שהתושבים הולכים ונעלמים, הבירוקרטיה רק הולכת ומסתעפת והבירוקרטים רק הולכים ומתרבים.
בעולם בירוקרטי זה אסור להחזיק בספרים ובניירת, אך דווקא בשל כך מנסה הדוברת לתעד בכתיבה את חייה ואת חייהם של הניצולים המעטים שנותרו בסביבה, בהן קולט ניצולת השואה, שסיפורה האפוקליפטי כמו משיק לחייה של הדוברת הצעירה, שאיבדה את כל משפחתה בחורבן הישראלי הפוסט אפוקליפטי. כך הופך התיעוד האישי של הדוברת למעין תיעוד לאומי של צומתי דרך בהיסטוריה הישראלית של המאה ה-20, מהשואה דרך מלחמות ישראל.
המציאות ברומן פנטסטי זה אינה נבחנת על ידי פרמטרים ריאליסטיים, אלא דרך פריזמה מעוותת משהו, שמתייחסת לכל דבר במציאות הישראלית כאל אתוס גרוטסקי משהו. כך למשל, הדוברת שמתעדת את חייה של קולט הזקנה, מוציאה מתחת לקולמוסה כמה גרסאות כיסוי של חיי קולט בתקופת השואה, כל אחת מעוותת ולא מספקת יותר מקודמתה. אחר כך היא עושה את אותו הדבר לביוגרפיה האמיתית (או הבדיונית) של פקח הנייר רומן, ששירת באחת ממלחמות ישראל, שלא במקרה מזכירה במשהו את מלחמת יום כיפור.
מסקנת הרומן היא שכל ניסיון כתיבה על האתוסים הציוניים הגדולים, הנשחקים עד דק בספרות הישראלית, נידונים לכישלון מראש, משום שאין שום דרך מקיפה ואותנטית לכתוב עליהם. התיעוד הספרותי של האתוסים הציוניים נשאר בגדר אילוסטרציה בלבד.
ברובד הארס פואטי של הרומן נבחנת מלאכת הכתיבה עצמה. מאיה, הגיבורה והדוברת, מחליטה שכדי לא לאבד את קיומה השברירי בעולם ההולך ונעלם, עליה לתעד את חייה וחיי שכניה המעטים באמצעות הכתיבה. תחילה, היא עוזרת לשכנתה הזקנה קולט לנסח מכתב תביעה לרשות הנייר לצורך החזרת מכתבי האהבה מתקופת השואה, אבל אז הכתיבה הופכת מתיעוד לפרוזה: גרסאות שונות של חיי האנשים שהיא כותבת עליהם. היא מתחילה כמתעדת, והופכת לסופרת.
כריסטינה לואיזה, נסיכת אטינגן-אטינגן

ביוגרפיה

כריסטינה לואיזה נולדה ב-20 במרץ 1671 באטינגן, לאלברכט ארנסט הראשון, נסיך אטינגן-אטינגן ולכריסטינה פרדריקה, דוכסית וירטמברג, בתם של אברהרד השלישי, דוכס וירטמברג ואנה דורותיאה מזאלם-קירבורג. מכיוון שאמה מתה בילדותה, גודלה כריסטינה לואיזה על ידי דודתה כריסטינה שרלוטה מווירטמברג-שטוטגרט באאוריק, שם שיחקה במשך 11 שנים בתיאטרון המקומי.
ב-22 באפריל 1690 התחתנה כריסטינה לואיזה עם לודוויג רודולף, רוזן בלקנבורג, ממנו נולדו לה 4 בנות. בשנת 1707 התחתנה בתה אליזבת כריסטינה מבראונשווייג-וולפנביטל עם קרל, ארכידוכס אוסטריה והטוען לכתר ספרד, ובתמורה אחיו הבכור יוזף הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה העניק לבעלה את התואר נסיך.
בשנת 1731 מת גיסה אוגוסט וילהלם, דוכס בראונשווייג-לינבורג ללא ילדים, ובעלה לודוויג רודולף ירש אף את נסיכות בראונשווייג-וולפנביטל. הוא העביר את מקום מגוריו לוולפנביטל, שם הוא מת בשנת 1735. לאחר מותו פרשה כריסטינה לואיזה מהחיים הפוליטיים, וב-3 בספטמבר 1747 היא מתה בבלקנבורג.
אלכסנדר ברוולד

קורות חיים

ברוולד נולד בברלין למשפחת סוחרים יהודית מתבוללת, ולמד באוניברסיטה הטכנית בשרלוטנבורג, מאז 1920 רובע של ברלין. ב-1906 נישא לציירת לוטֶה אייזנברג. עבד בשירותו של האדריכל ארנסט פון אינה על בניין הספרייה המלכותית הפרוסית (כיום ספריית המדינה בברלין). במלחמת העולם הראשונה שירת בצבא הגרמני כקצין ארטילריה ימית, והיה הקצין היהודי הראשון בתחום זה. את פנים ביתו בברלין תיכנן אלכסנדר ברוולד בדיוק לפי תא הפיקוד שלו באוניה. בברלין עצמה היה אחראי לתכנון שכונות בהן התגוררו המדינאים ואנשי התרבות והמדע של העיר.
ב-1910 הוזמן ברוולד לתכנן בחיפה את הבניין שעתיד היה לאכלס את מוסד ה"טכניקום", בהמשך - "הטכניון" את תכנון המבנה עשה ממשרדו בברלין, אבל לתכנון עצמו קדם מסע לימוד בארץ ישראל. הוא נע בארץ עם רעייתו ועמד מקרוב אחר מנהגי הבנייה הערבית, מאפייניה והתאמתה לאקלים הארץ. המיוחד התרשם מיכולת החציבה והעיצוב באבן מבלי להזדקק לתוספות דקורטיביות מחומרים אחרים. הוא התרשם עמוקות מן הקשת המחודדת, מסורגי האבן והעץ של המרפסות, מחלונות האיורור ומעיטורי הצריחים. כל אלה באו לידי ביטוי בעיצוב המבנה המיועד לטכניקום. ב-1925 עלה לארץ והתיישב עם אשתו בחיפה, שם לימד בפקולטה לאדריכלות בטכניון שנפתח לא מכבר, פקולטה שנוצרה במיוחד עבורו. במקביל ניהל משרד לתכנון אדריכלי.
ברוולד הוא האדריכל היהודי-ציוני הראשון אשר באופן מודע חיפש מקורות חדשים בניסיון ליצור "אדריכלות ישראלית" חדשה המתאימה לשובו של העם היהודי לארצו. חיפושיו של ברוולד אחר סגנון מקומי חדש נעשו על רקע החזון הציוני של הקמת יישוב עברי חדש בעל תרבות חדשה, המתבססת על תרבות העם היהודי וארץ ישראל. הוא ראה בבנייה האסלאמית על מאפייניה השונים בארץ (כגון אדריכלות ממלוכית) סגנון אליו צריכה תרבות הבנייה היהודית החדשה להתקשר. התוצר האדריכלי של בנייניו של ברוולד הוא אותו סגנון שלימים כונה "הסגנון הארץ ישראלי" אשר שילב בין מזרח ומערב והיה הסגנון השולט ביישוב עד שנות ה-20. בבניין הטכניון, למשל, מתבטא השילוב הזה בקשתות בסגנון מזרחי ומעליהן גמלוני-לבנים בסגנון צפון-אירופי. 
שני בתי הספר שתכנן ברוולד בחיפה, בניין הטכניון ואחריו גם את בניין בית הספר הריאלי הישן, נחשבים עד היום לדוגמה טובה של הסגנון האקלקטי. בתכנון בניין הטכניון נעשה גם מאמץ לתת לו ממד ציבורי וממלכתי באמצעות סימטריה והעמדה מונומנטלית ביחס לסביבתו (בדומה לבניין הגימנסיה העברית הרצליה שנבנה בתקופה המקבילה בתל אביב). על כל פנים, נראה כי בסוף ימיו הפנה ברוולד עורף לעקרונות הסגנון האקלקטי שהנהיג: "בית פיליפס" שנבנה על הר הכרמל בנוי כבר במתכונת הסגנון הבינלאומי. בשלוש השנים האחרונות לחייו תכנן ברוולד בית עבור חיים ויצמן, שנועד להיבנות בהר הצופים, בסמוך לאוניברסיטה העברית. בסופו של דבר סבל הפרויקט דחיות חוזרות ונשנות, ולבסוף לא יצא אל הפועל.
ברוולד הרבה לצייר ולרשום נופים, בני-אדם וקריקטורות, ואף אייר מספר ספרים. הוא היה מוזיקאי חובב אשר ניגן בויולה, ובעודו בגרמניה ניגן ברביעיית מיתרים שהשתתף בה גם אלברט איינשטיין. הוא נפטר ממחלה קשה ב-1930, והובא לקבורה בבית הקברות בהר הזיתים. לזכרו רחוב בהדר הכרמל בחיפה ואנדרטה במרכז הכרמל במקום שבו נהג לשבת.
אברהם פינסו

הרב אברהם פינסו (ת"ק – י"ח בחשוון תק"פ; 1740 – 1820) היה ראש ישיבה ואב בית דין בעיר סרייבו שבבוסניה.

ביוגרפיה

נולד בסביבות שנת ת"ק (1740) בעיר הבירה סרייבו שבבוסניה לישראל ולשרה. בהיותו כבן שלוש שנים מת אביו, וזמן קצר לאחר מכן מתה אמו. על אירוע קשה זה הוא כותב בהקדמה לספרו "תולעת שני": 
"שלא זכיתי לקיים כיבוד אב ואם, שבעוונותי הרבים נהרג אבי תנצב"ה אל נקמות ה', ומבן שלש שנים הייתי, וכשנפטרה אמי תנצב"ה הייתי בעונת הפעוטות".
מדבריו ("נהרג אבי", "אל נקמות ה'") נראה שאביו לא מת מיתה טבעית, וייתכן שנהרג על ידי השלטונות, שלעיתים קרובות היו מעלילים על יהודי העיר עלילות שווא והיו מוציאים אותם למיתה על כך.
בתחילת דרכו למד מפי רבני העיר, אך רבו המובהק היה הרב דוד פארדו שהיה רב העיר במשך תשע שנים (החל משנת תקל"ג – 1773). בין הרב והתלמיד שררה קרבה רבה. נשא את בת הגביר ר' חיים דניאל הלוי, מעשירי סרייבו, שפרנסו והאכילו.
משעלה רבי דוד פארדו לארץ ישראל (תקמ"א – 1781) ביקש הלה מתלמידו להשתדל בהדפסת ספריו. לשם כך נסע רבי אברהם פינסו לליבורנו שבאיטליה, ושם נפגש עם החיד"א ששהה בעיר לרגל שליחותו, ועם רבה של פרארה רבי יעקב משה עייאש (לימים הראשון לציון). שני הרבנים אף ציידו אותו במכתב המלצה לסייע בעדו להדפסת ספרי רבו.
עמד בראשות ישיבה בעיר ולימד בה ש"ס ופוסקים. במקביל כיהן גם כאב"ד בעיר. בתקופה זו היו תשובי העיר נתונים במצב קשה עקב המלחמות הקשות באזור, ורבני העיר, רבי אברהם פינסו ורבי יצחק פארדו, כינסו את היהודים בבתי הכנסיות להתפלל ואף חיברו קינות ובקשות לרגל המצב הקשה.
בסוף ימיו (לאחר שנת תקס"ה) עלה רבי אברהם לארץ ישראל והתיישב בירושלים. את רצונו זה הביע מספר פעמים בכתביו ובהקדמות שרשם לספריו. בהקדמתו האחרונה שרשם בגולה (לספרו "תולעת שני") הוא מזכיר את צרות עם ישראל בארצו שהגזירות אוכלות אותם ואת ממונם, ומסיים: "יראו עינינו וישמח לבנו לחזות בנועם ה' ולבקר בהיכלו". בירושלים הוא המשיך בכתיבת חיבוריו והשלימם.
נפטר בי"ח בחשוון תק"פ (1820), נקבר בחלקת הספרדים בהר הזיתים, בסמוך לקבר רבו רבי דוד פארדו ורבנים נוספים.
בנו רבי חיים דניאל שלמה עלה עם אביו לירושלים, ונודע בין גדולי רבני העיר ומראשי המקובלים. מחבר הספר שם חדש על ספר יראים. בן אחר שלו היה רבי יצחק.
הר אגס

שמות ההר

מקור שמו של ההר בעצי אגסי הבר הגדלים באזור הפסגה. שמו הערבי הוא ג'בל סומאק (הר אוג הבורסקאים).

גאוגרפיה

ההר הוא שלוחה של כתף שיאון, הוא נמצא כ-2 ק"מ מדרום לפסגת הר דב (כתף שיאון או הר הבתרים), סמוך לגבול לבנון.

הצומח

לרגלי הר אגס מצויים עצי אגסי בר (אגס סורי) ועל כן שמו.

אתרים היסטוריים

במקום נמצאים שרידים של יישוב-גבול הנקרא "העיר האבודה", מהתקופות הרומית והביזנטית. היישוב מיוחס ליטורים והוא האתר הקדום והגדול ביותר בחרמון. בין השרידים: שרידי בתים בנויים אבן גיר קשה ומסותתת, בכל בית שלושה חדרים, בור מים וחצר, מתקן ששימש כנראה לסחיטת מיצי פירות.
ליד היישוב עברה הדרך הרומית מן הבאניאס אל לבנון, והגישה אליו היא בדרך סלולה המסתעפת מהכביש הראשי לעבר הר אגס ועוברת בקרבתו.