google/wiki40b huggingface dataset:
מנזר סוצ'ביצה

היסטוריה

בהתחלה הקימה משפחת מובילה מנזר במתכונת צנועה יותר. בימי שלטונו של פטרו הפיסח, שלושת האחים מובילה - ירמיה וסימיון (לימים שניהם שליטים של מולדובה) וגאורגה, משנת 1579 בישוף של רדאוץ והחל משנת 1588 מיטרופוליט של מולדובה, נכדים (דרך אמם) של השליט פטרו רארש, הפכו ליועצים של חצר המלכות 
וזכו למשאבים מספיקים על מנת לבנות את מתחם המנזר הנוכחי בין השנים 1582–1594.
אחרי שהוכתר לשליט מולדובה, הוסיף ירמיה מובילה את שני הפרטויקו החיצוניים בצפון ובדרום, ולאחר מכן הקים את החומות והמגדלים שנותנים למזנר את המראה של מצודה ימי ביניימית. התווספו אחר כך גם מגורים מלכותיים, שנחרבו עם השנים וכוכים של הנזירים.

הסגנון האדריכלי

המנזר אופייני לאדריכלות המולדבית מימי הביניים - שילוב של יסודות אמנותיים ביזנטיים וגותיים ושל יסודות אדריכליים שיכולים לפגוש אותם בכנסיות הישנות מעץ ממולדובה. 
הבניין גדול ממדים שומר עת תוכנית תלת-אפסידית ועל סגנון הנהוג מימי שטפאן הגדול עם נרתקס (פרידבור) סגור. יוצאי דופן הם שני נרתקסים קטנים פתוחים עם עמודים מחוברים בקשתות ב"אקולדה", שנוספו בצדדים הדרומי והצפוני. אלו הדים להשפעה אדריכלית "ולאכית". נשמרות נישות של האפסידות, מסגרות גותיות מאבן, וגומחות רק בצריח, כולל בבסיס בצורת כוכב.
החצר הפנימית היא מלבן שגודלו 100x104 מטר עם חומות גבוהות (6 מטר), ועבות (3 מטר), מצוידות בקונטרפורטים, סוללות, טיילת משמרות, ארבעה צריחים פינתיים ואחד עם קפלה (פאראקליס) מעל מסדרון הכניסה עם הסמל של נסיכות מולדבה. בבניין ישנם עוד חדרים של מגורים העתיקים של בית המלוכה ומרתפים.
בתוך אחת מחומות המתחם קיים מוזיאון עם דברי אומנות וחפצים בעלי ערך היסטורי.

הציורים

בפנים ומבחוץ הקירות מצוירים בציורים המציגים סיפורים מן התנ"ך ומן הברית החדשה.
הם בוצעו על ידי שני אמנים מולדבים - יון וסופרוניה זוגראבול, בין ספטמבר 1595 - יולי 1596 ונשמרו בצורתם המקורית עם צבעם הדומיננטי ירוק כהה אפילו על הקיר הצפוני החשוף לגשמים.

ציורי הפנים

הציורים במנזר סוצ'ביצה כוללים סדרות שלמות של חיי הקדושים יוחנן החדש (ב"אקסונרטקס"), ניקואלוס הקדוש ממירה וגאורגיוס הקדוש (ב"פרונאוס")
בחדר המתים נמצאים קברות האחים ירימיה וסימיון מובילה, עשויים שיש שהובא מרוסקיצה. במנזר נמצאים גם 
מכסות מצבות של שני הנסיכים שבהם ירימיה מובילה מוצג כמו בחייו בעמידה, ואחיו מוצג בשכיבה. 
ישנה גם תמונה של כל משפחתו של ירמיה מובילה, לפי המסורת, משמאל לשער הספינה. ממול לשער זה יש עוד תמונה עם דיוקנאות של המיטרופוליט גאורגה מובילה ואבי שלושת האחים, הלוגופט הגדול יואן מובילה, שהתנזר לפני מותו תחת השם יואניקיה.

ציורי הקירות החיצוניים

הציורים שעל הקירות החיצוניים של מנזר סוצ'ביצה הם השמורים ביותר מבין כל הציורים בחיצוניים של כנסיות מולדובה. מרשים במיוחד הוא ציור הגדול של "סולם המידות הטובות" שעל החזית הצפונית, שבו מוצגים המלאכים, התהו ובהו והגיהנום במחזה המסמל את המאבק בין הטוב ובין הרע, ושאיפתו של האדם לשלמות. 
על קירות האפסידים שבעה רגיסטרים המתארים את "תפילת כל הקדושים".
החזית הדרומית מקושטת ב"עץ של ישי", המוצב מעל פריזה המציגה את הפילוסופים הקדומים, ,תפילה לבתולה הקדושה", "הסנה הבוער" ו"הצעיף של האם הקדושה"
כנסיית התחייה של המנזר סוצ'ביצה נכללה באוגוסט 2010 ברשימת המורשת העולמית של אונסקו, יחד עם עוד שבעה מנזרים מצוירים שבחבל מולדובה.
BASF

BASF ‏(FWB: BAS; OTCQX:BASFY;‏ LSE:BFA) היא חברת הכימיקלים הגדולה בעולם. במקור היו BASF האותיות ראשי תיבות בגרמנית של: "Badische Anilin- und Soda-Fabrik" (תרגום: מפעל אנילין וסודה בבאדן) אולם כיום הן סימן מסחר של החברה.
קבוצת BASF כוללת חברות בת במעל 80 מדינות בכל רחבי העולם. ומשרדיה הראשיים ממוקמים בלודוויגסהאפן שבגרמניה.
בנימין צ'ייקין

חייו

צ'ייקין נולד לדיין הרב משה אביגדור ולטאנה רבקה חייקין. סיים לימודי אדריכלות באנגליה, שם הספיק לתכנן כמה מבנים לפני מלחמת העולם הראשונה, ושירת כקצין בחיל ההנדסה המלכותי במהלכה. עם שחרורו באביב 1920 השתקע בירושלים ופתח בה משרד אדריכלים. הוא נישא לאולגה מירל סלוצקין, בתו של אלעזר משה סלוצקין, איש עסקים אוסטרלי שמוצאו מקריצ'ב, ונולדו להם שני בנים. ב-1926 התאלמן, ילדיו עקרו לאוסטרליה והוא נשאר לבדו בארץ. תחילה גר ברחוב הנביאים בירושלים, לאחר מכן עבר למושבה הגרמנית, בה חי כל ימיו בקרב ידידים בריטיים. עם פינוי הנתינים הבריטים בתקופת המרי העברי סירב לעזוב את הארץ.

עבודתו

סגנונו היה אקלקטי אך מינימליסטי יחסית, והא שילב גישות וצורות של האדריכלות המודרנית והסגנון הבינלאומי עם מאפיינים אדריכליים מזרחיים, שהבולט בהם הוא הקשת. 
צ'ייקין היה בין המתכננים הראשונים של מבני האוניברסיטה העברית ובתוכם תיאטרון המעלות. כן היה שותף לתכנון מלון המלך דוד, ובנה את שני בתי הבריאות על שם נתן שטראוס בירושלים ובתל אביב. לזכותו נזקפת גם בניית תחנת הכוח ירושלים בדרך בית לחם (ליד המושבה הגרמנית). חייקין אף תכנן בתים פרטיים בירושלים בתלפיות וברחביה.
בחיפה תכנן את בניין העירייה, את בית יורדי הים, את בית-החלוצות ואת בית מושל מחוז ירושלים, אדוארד קית-רוץ'. על גדת הכנרת תכנן ביחד עם זליג אקסלרוד את בית הלורד מלצ'ט, אלפרד מונד. ביחד עם זליג אקסלרוד תכנן בטבריה את בית החולים על שם שוויצר. צ'ייקין תכנן בניינים נוספים ברחבי הארץ. 
נפטר בביתו בירושלים, ונקבר בבית הקברות בשייח' באדר.
הרי קטסקיל

הרי קטסקיל (באנגלית: Catskill Mountains) הוא אזור של רמה מבותרת במדינת ניו יורק, מצפון-מערב לעיר ניו יורק ומדרום-מערב לעיר אולבני. אזור הרי קטסקיל מהווה את חלקה המזרחי של רמת אלגני ויש הרואים בו את המשך הרי האפלצ'ים אל שטח מדינת ניו יורק, אף שאין זהות גאולוגית בין האזורים. הרי הקטסקיל הם ממערב לנהר הדסון ונמצאים על גבול שישה מחוזות במדינת ניו יורק.

גאוגרפיה

בשוליים המזרחיים של האזור ההרים עולים בחדות ב"מתלול קטסקיל" מעמק נהר הדסון. גבולם המערבי של הרי קטסקיל הרבה פחות ברור, כיוון שההרים יורדים בהדרגה בגובהם ובשיפועיהם ומתמזגים לרמת אלגני. לא קיים קונצנזוס אף באשר לגבולות הצפוניים והדרומיים של הרי קטסקיל, ההסכמה היחידה היא כי המגיע לכביש I-88, לנהר דלאוור או לרכס שוואנגונק (Shawangunk Ridge) יצא מתחום האזור.
אזור הפוקונוס הנמצא מדרום-מערב לקטסקיל, בתחומי מדינת פנסילבניה, הוא למעשה המשך האזור מבחינה גאוגרפית אך תחת שם אחר. באזור הקטסקיל יותר משלושים פסגות בגובה שמעל 1,000 מטר, וערוציהם של שישה נהרות מרכזיים עוברים באזור. הר סלייד הוא הגבוה בקטסקיל, בגובה 1,274 מטר.
באזור הקטסקיל נמצאת אף חלק משמורת יער ניו יורק. כ-60% משטח הקטסקיל מורכב מאדמות פרטיות, אך נעשים מאמצים נמשכים להעביר שטחים נוספים לרשות הציבור.

היסטוריה

איות שמם המקורי של ההרים היה Kaatskil, מקורו בשם שהעניקו למקום מהגרים הולנדים שהתיישבו באזור במאה ה-17, ואיות זה עדיין מצא ביטוי בסיפורו של וושינגטון אירווינג "ריפ ואן וינקל". באתרים שונים בהרי קטסקיל עדיין ניתן למצוא מוסדות הדבקים באיות המקורי.
במהלך המאה ה-19 הפך האזור למוקד משיכה לעשירי העיר ניו יורק אשר הקימו באזור בתי נופש כמפלט מהמולת העיר. ההרים, כמו גם עמק הדסון, משכו לאזור אף ציירים שבאו לצייר את נופי האזור. במקביל התקיימה באזור אף פעילות ערה של חוות חקלאיות וכריתת עצים, פעילות שהכחידה רבים מנופי היער.
במאה ה-20 החלו מאמצים לשמר את הנוף הייחודי לקטסקיל על ידי הקמת פארק קטסקיל ושמורת יער. תדמיתו של אזור, כאזור נופש מועדף המשיכה גם במאה ה-20, ובמחצית המאה ברוב אזור הקטסקיל היו אתרי נופש וחניוני קמפינג. קבוצות אתניות רבות מן העיר ניו יורק, בהן גרמנים, צ'כים, ויהודים הקימו אתרי נופש. נודעו במיוחד אתרי נופש שנועדו לאוכלוסייה היהודית של ניו יורק ואשר זכו לכינוי רצועת הבורשט, אתרים בהם קומיקאים ומוזיקאים רבים החלו את דרכם המקצועית (יש אף המכנים בהומור את האזור בשם "האלפים היהודיים"). אף שהדגש על האופי האתני של נופשי האזור פחת במידה רבה מאז שנות ה-60, תדמית רצועת הבורשט עדיין נותרה במידה רבה חלק ממורשת הרי קטסקיל, וכמה מאתרי הנופש מאותה תקופה עדיין פעילים. אזור הקטסקיל הוא אף מוקד לרבבות ילדים ומבוגרים המגיעים למחנות קיץ מדי שנה.
בתחילת המאה ה-21 החלו קמים באזור אתרי נופש קטנים יותר, הפונים לקהל המחפש חופשה פעילה בטבע וכן נופשים המגיעים בעונת הסקי בחורף.
אזמלוניים

מערכת העצבים

בדומה לבעלי החוליות, יש לאיזמלונים מעין חוט שדרה בצד הגבי לכל אורך הגוף - מהפה ועד לזנב. בדומה לחולייתנים, השרירים מסודרים בבלוקים. בניגוד לבעלי החוליות, העצבים אינם מוגנים על ידי עצם, אלא באמצעות מיתר הגב (Notochord) העשוי מתאים גליליים היוצרים מעין מוט יחסית קשיח. מיתר הגב ממשיך גם לאזור הראש, שם הוא מתעבה מעט. במיקרוסקופ אלקטרוני ניתן להבחין בחלקים המזכירים מוח קדמי, אולי מוח אמצעי ומוח אחורי.

תזונה ומערכת העיכול

האזמלונים הם אוכלי פלנקטון פסיביים. רוב הזמן הם קבורים למחצה בחול, כאשר רק חלקם הקדמי בולט החוצה. ניזונים מיצורי פלנקטון" חיידקים, צורניות, איקריוטים, זואופלנקטון ונבלות. מעט ידוע על יכולת התזונה של הזחלים.
הפה של האיזמלונים מכיל מיקרו-סיסים דמויי מחושים, המסננים את התכולה שנכנסת למערכת העיכול. משם ממשיכים המים המסוננים לכיוון הלוע. החלק הבטני של הלוע מכיל שני איברים המייצרים ריר ודוחפים את המזון באמצעות מיקרו-סיסים  מעבר לפתחי הזימים אל כיוון המשך מערכת העיכול: אנדוסטיל (endostyle) ולאחריו גומת האטסצ'ק (Hatschek's pit).
גם לבוגרים וגם לזחלים יכולת הקאה, שמטרתה לרוקן את הפה במקרה של גופים גדולים מדי לבליעה.  
המשך מערכת העיכול עשוי מצינור פשוט הממשיך מהלוע ועד פי הטבעת, ממנו יוצא hepatic caecum - מעי עיוור המקביל לכבד (אך איננו מכיל יכולות של כבד היצורים מתקדמים יותר), ובו תאים פגוציטים הבולעים את חלקיקי המזון. תכונה זו איננה קיימת אצל החולייתנים, שהם  יצורים מתקדמים יותר.

איברים נוספים

האזמלוניים נושמים בעיקר דרך העור, העשוי מאפיתל פשוט. מעט גם באמצעות פתח הזימים. קיימת מערכת הובלה הדומה לדגים פרימיטיביים, בלי לב ובלי תאי דם וללא המוגלובין.

אורגניזם מודל

האזמלוניים נעשו ידועים בשנות ה-60 של המאה ה-19 בזכות הזואולוג הגרמני ארנסט הקל שראה בהם את האב הקדמון של כל בעלי החוליות, ולכן ראו בהם אורגניזם מודל. בהמשך המאה ה-20 היו ספקות האם הם אכן האב הקדמון של החולייתנים. עם התפתחות הגנטיקה המולקולרית, חוזרת ההכרה בהם כאב קדמון.
לאור זאת התפתחו שיטות לשמירה ולהרבעה של כמה מינים - בְּרַכִיוֹסְטוֹמָה לַנְצֵלַטוּם Branchiostoma lanceolatum האירופאי ומינים נוספים ממקומות אחרים בעולם.

מיון

היה מקובל שנים רבות, שתת-מערכת מיתרני הראש Cephalochordata היא "אחות" לבעלי החוליות Vertebrate, ושניהם ממוקמים תחת מערכת המיתרניים Chordata (שהיא בעצמה "אחות" למיתרני הזנב Tunicata / Urochordata). מחקרים חדשים מציעים, חלוקה אחרת: מיתרני הראש הם המקור הבסיסי של כל המיתרנים, ועל כן בעלי החוליות ומיתרני הזנב הם "אחים".
פסח עיר-שי

שתי עליות לארץ ישראל

ב-1925 עלה עיר-שי לארץ ישראל. בארץ עיצב עבודות גרפיות, כותרות עיתונים וכרזות שבלטו ברחובות תל אביב עם אותיות "חיים" המקוריות. הטיפוגרף יאן לוויט, שביקר בארץ ישראל ב-1929, הכליל את האות בקובץ טיפוגרפי פרי עטו, ועל כן היא רשומה במקרים רבים על שמו של לוויט. יחד עם אביגדור המאירי ואליעזר דונת היה עיר-שי שותף לייסוד התיאטרון הסאטירי העברי הראשון, "הקומקום". וצייר את כל כרזותיו. בתוך כך עִברת את שמו, "אירשאי" (Irsai), ל"עיר-שי".
ב-1929 שב עיר-שי להונגריה והיה לאחד המעצבים החשובים בתנועה המודרניסטית. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נותר בבודפשט וסבל את אימי שואת יהודי הונגריה. עיר-שי הוא מניצולי "רכבת קסטנר". כמו כל ניצולי הרכבת היה כלוא במחנה הריכוז ברגן-בלזן, שם צייר ממראות המחנה; הציורים נמצאים בארכיון בית לוחמי הגטאות שבקיבוץ לוחמי הגטאות. בשנת 1945 עלה שנית לארץ ישראל והתיישב בתל אביב, המשיך בעבודתו כגרפיקאי וכתב מאמרים על טיפוגרפיה ועיצוב.
בשנת 1952 זכה עיר-שי בתחרות האו"ם לציור בול זכויות האדם.
נפטר בשנת 1968.
אזוב (עיר)

היסטוריה

בתחילת המאה ה-3 לפנה"ס הוקמה לחוף ים אזוב מושבה יוונית שנקראה טנאיס (Τάναϊς), על שמו היווני של נהר דון, אם כי נקרופוליס שהתגלה באתר מעיד על התיישבות כבר בתקופת הברונזה. טנאיס חרבה בידי הגותים במאה ה-3 וחורבותיה שוכנות מספר קילומטרים מצפון לאזוב.
במאה ה-10 בא האזור תחת שליטתה של נסיכות טמוטראקאן (Тмутаракань) הסלאבית, אך ב-1067, השנה הנחשבת לשנת ייסודה של העיר, השתלטו על המקום הקפצ'אקים (טורקית Kıpçak), בני עם טורקי אשר העניקו לו את השם אזאק, "מקום נמוך". משם זה התפתח השם המודרני שהוחל הן על העיר והן על הים הסמוך. קיימת סברה עממית מקובלת הטוענת כי מקורו של השם הוא בנסיך בשם אזום או אסוף, אשר נהרג בעת הגנת העיר.
אורדת הזהב (Altın Orda Devleti) המונגולית שלטה בחופי ים אזוב במהלך המאה ה-13 וה-14, אך לסוחרים מונציה ומג'נובה הותר להתיישב באתר העיר המודרנית, וב-1316 הם הקימו מושבה לה קראו טאנה בהשפעת השם היווני הקדום. ב-1471 כבשו העות'מאנים את טאנה והקימו בה את מצודת "אזק" או "אזוב". ממועד זה ובמשך מאות שנים, הייתה מצודת אזוב לנקודת מפתח במלחמות רוסיה-טורקיה השונות ועברה מיד ליד מספר פעמים. הקוזקים כבשו אותה ב-1637 אך השיבו אותה לעות'מאנים ב-1642 אחרי שהחריבו אותה. פיוטר הגדול ניסה לכבשה שוב ב-1695 והצליח בכך ב-1696, אולם לאחר ניצחון הטורקים במלחמת רוסיה-טורקיה הרביעית שבה העיר לחזקתם ב-1711. לאחר מלחמת רוסיה-טורקיה החמישית נחתם הסכם ניסה ורוסיה קיבלה את העיר לשליטתה אבל נשללה ממנה הזכות לבצרה. לאחר תקופת עצמאות קצרה של חצי האי קרים שכלל גם את אזוב סופחה העיר לרוסיה על ידי יקטרינה הגדולה.
פרנסואה רבלה

חייו

רבלה היה בתחילה נזיר מתלמד במסדר הפרנציסקנים. מאוחר יותר שהה בפונטניי-לה-קומט, שם למד יוונית ולטינית, מדע, פילולוגיה ומשפטים. כבר אז היה מפורסם ומוכר בקרב ההומניסטים בני דורו. המסדר התנגד לכיוון לימודיו, ורבלה ביקש מהאפיפיור קלמנס השביעי לעבור למסדר הבנדיקטינים במלזייס, שם הוא התקבל בחום רב יותר. 
מאוחר יותר הוא עזב את המנזר על מנת ללמוד באוניברסיטה של פואטייה ובאוניברסיטה של מונפלייה. ב-1532 עבר לליון, אחד מהמרכזים האינטלקטואליים של צרפת, שם עסק ברפואה וערך חיבורים בלטינית עבור המדפיס סבסטיאן גריפיוס. כרופא, הוא עסק בזמנו הפנוי בכתיבת פמפלטים הומוריסטיים שהיו ביקורתיים כלפי הסמכות הממוסדת והדגישו את תמיכתו בחירות אישית. החיבורים המהפכניים שלו, למרות שהיו סאטיריים, הראו כי הוא הבין היטב את האירועים החברתיים והפוליטיים שאירעו בחצי הראשון של המאה ה-16. 
כשהוא כותב תחת שם עט, פרסם ב-1532 את ספרו הראשון, "פנטגרואל", שיהיה גם הראשון בסדרת ה"גרגנטואה" שלו. בספרו, רבלה שר את שבחי היינות בעיר מוצאו, שינון, בתיאורים בסגנון של "אכול ושתה כי מחר נמות". למרות הפופולריות הרבה של "פנטגרואל", גם הספר הזה וגם הספר שאחריו נאסרו לקריאה על ידי האקדמאיים בסורבון בשל הרעיונות הלא-אורתודוקסיים המופיעים בהם. גם הכנסייה הקתולית אסרה את הספרים בשל יחסו ההומוריסטי למנהגים דתיים מסוימים. גם ספרו השלישי, שפורסם תחת שמו שלו, נאסר. 
עם תמיכתה של משפחת די-בלה החשובה, רבלה קיבל את אישורו של המלך פרנסואה הראשון להמשיך ולפרסם את כתביו. לאחר מותו של המלך הזעיפו אליו פנים באליטה האקדמית, והצרפתים הפסיקו את המכירות של ספרו הרביעי. 
לאחר מכן נסע רבלה לעיתים קרובות לרומא יחד עם הקרדינל ז'אן די-בלה, וחי זמן מה בטורינו עם אחיו של די-בלה, גיום. רבלה העביר כנראה חלק מזמנו בסתר, כשהוא מאוים בניסיונות לסמנו ככופר. רק ההגנה של די-בלה הצילה אותו לאחר האיסור של ספרו על ידי הסורבון. 
מאוחר יותר לימד רבלה רפואה במונטפלייר ב-1537 וב-1538. ב-1547 התמנה לכומר בסט. כריסטוף דה ג'מב, משם הוא פרש לפני מותו בפריז ב-1553. 
הוא כתב צוואה מפורסמת בת שורה אחת: "אין לי דבר, אני חייב הרבה, ואת השאר אני מותיר לעניים".
חוק יחסי ממון בין בני זוג

חוק יחסי ממון בין בני זוג, התשל"ג-1973 הוא חוק שעוסק בדרך חלוקת הרכוש של בני זוג במקרה של גירושין או פטירה.
החוק נחקק בעקבות פניות הרבות לבתי המשפט בנושא חלוקת רכוש לפי הלכת השיתוף", כלומר, הכלל המשפטי שנקבע בפסיקה על ידי בית המשפט, המסדיר את נושא חלוקת הרכוש בעת הגירושין בין בני זוג.
החוק עבר ארבעה תיקונים החל משנת 1995 ועד התיקון העדכני ביותר שנעשה בשנת 2008.

הרקע לחוק

בעבר, טרם החלת החוק, הרכוש בין בני זוג נעשתה לפי "הלכת השיתוף" הקובעת כי הרכוש כולו שנצבר במהלך חיי הנישואין מתחלק באופן שווה בין שני בני הזוג. זה בתנאי ששני בני הזוג תרמו מכוחם וממשאביהם לבניית הזוגיות גם אם צד אחד הכניס יותר כסף ונכסים לזוגיות, ותרומת הצד השני הייתה דאגה למשק הבית.
השיתוף מתבטא גם בכך שהרכוש הרשום על שמו של אחד מבני הזוג בלבד הוא נכס שנרכש במהלך חייהם המשותפים ונרשם רק על שמה של האישה, הוא יהיה שייך גם לגבר מכוח ההבנה שהייתה כוונה לשתף אותו בבעלות. זאת גם אם שמו לא מופיע כבעלים של הרכוש.
על מנת שרכוש מסוים יצא מחזקת השיתוף יש להוכיח שלא הייתה כוונה לרשום את הרכוש גם על שמו של בן הזוג השני. נטל ההוכחה הוא על מי שמבקש להשאיר את הרכוש בחזקתו.
כמו כן, רכוש שמקורו מחוץ לזוגיות כגון: ירושה, מתנה מקרובים לאחד מבני הזוג וכדומה, הוא יישאר בחזקת בן הזוג שלו ניתן הרכוש מלבד.

עיקרי החוק

החוק נחקק בשנת 1973, והוא מוגדר גם כצו הקובע כי כל הרכוש שצברו בני הזוג במהלך נישואיהם, הוא רכוש משותף, ולכן יחולק ביניהם שווה בשווה כאשר הסדר זה נקרא "איזון משאבים" וכל הזוגות שנישאו לאחר 1/1/74 מחויבים לו. קיימים שני מקרים חריגים שעליהם החוק אינו חל אם בני הזוג ערכו לפני הנישואין או אחרי כן הסכם ממון, או אם בני הזוג ערכו הסכם במסגרת הליך הגירושין, ושני הצדדים חתמו על הסכם חלוקת רכוש שקיבל תוקף של פסק דין מחייב.

משמעות החוק

חוק זה מקנה זכאות לכל אחד מבני הזוג לקבל מחצית מרכושם המשותף ונוסף על כך, לפי החוק, נכסים שהיו שייכים לבן הזוג לפני הנישואין, או שקיבל אותם בירושה או במתנה במהלך הנישואין לא יחולקו בין בני הזוג אלא יישארו בחזקת בן הזוג שעל שמו רשומים הנכסים.

(תיקון מס' 2)

הסכם ממון שנחתם לפני הנישואין יכול להיות מאומת בידי נוטריון לפי חוק הנוטריונים, תשל"ו-1976 שקובע חיוב נוכחות הנוטריון כאשר בני הזוג הניצבים בפניו עשו את ההסכם בהסכמה חופשית ובהבינם את משמעותו ותוצאותיו.

(תיקון מס' 3)

הסכם ממון מחייב אישור של בית המשפט לענייני משפחה או של בית הדין הרבני שלו.
האישור יינתן רק לאחר שבית המשפט או בית הדין נוכח לדעת שבני הזוג עשו את ההסכם בהסכמה חופשית, ושבני הזוג מבינים את משמעותו ואת תוצאותיו.

(תיקון מס' 4)

התיקון נעשה בשנת התשס"ט–2008 והוא מאפשר חלוקת רכוש בין בני זוג עוד בטרם מתן הגט.
בטיסטה פינינפארינה

בטיסטה "פינין" פארינה (באיטלקית: Giovanni Battista "Pinin" Farina;‏
2 בנובמבר 1893 - 3 באפריל 1966) היה מעצב רכב איטלקי, מייסד חברת המרכבים, קרוצריה פינינפארינה, שהפכה לשם נרדף לכמה ממכוניות הספורט האיטלקיות הקלאסיות והנודעות ביותר.
פארינה, הבן העשירי במשפחה בת 11 ילדים, נולד בטורינו. כינויו, "פינין", הוצמד לו בשל היותו מצעירי ילדי המשפחה.
פינין החל לעבוד בגיל 12 יחד עם אחיו ג'ובאני בסדנת פחחות, ושם החל להתעניין בעולם הרכב. הוא נשאר לעבוד ב־Stablimenti Industriali Farina, הסדנה של אחיו, במשך שנים ארוכות ושם למד לעומק את מבנה המכוניות בעודו מתחיל בתכנון מכוניות משלו.
פינינפארינה ייסד את חברת "קרוצריה פינינפארינה" ב־1930 כדי להתמקד בעיצוב ובניית מרכבים למכוניות חדישות. עד מהרה הוא זכה להצלחה ניכרת והיה בונה המרכבים המבוקש ביותר לאחר "קרוצריה טורינג" בשנות ה־30. עבודתו עם פרארי החל בשנת 1952 הקנתה לו את מרב פרסומו, אף על פי שלמעשה בנו, סרג'יו, היה זה שניהל את רובה. סרג'יו מנהל את החברה גם כיום.
בשנת 1961 שינה פינין את שמו רשמית ל"בטיסטה פינינפארינה".
פרנסס פרקינס

ביוגרפיה

פרקינס נולדה בעיר בוסטון שבמדינת מסצ'וסטס לסוזן ולפרדריק פרקינס, בעל עסק של כלי כתיבה. פרקינס למדה בבית ספר לבנות "פרי הול" שבמדינת אילינוי. ב-1902 סיימה לימודי תואר ראשון במכללת מאונט הוליוק, וב-1910 סיימה לימודי תואר שני בסוציולוגיה באוניברסיטת קולומביה. באותה שנה זכתה פרקינס לראשונה בפרסום ארצי בעת ששימשה כראש איגוד הצרכנים של ניו יורק, ונאבקה בנחישות למען שיפור תנאיהם של העובדים. בשנה שלאחר מכן הייתה פרקינס עדה לאסון שריפה במפעל טריינגל שירטוייסט שאירע בעיר ניו יורק, וגבה את חייהם של 146 אנשים.
ב-1913 נישאה פרקינס לפאול קאדוול וילסון אך לא שינתה את שם משפחתה לשם משפחתו של בעלה, דבר שנחשב חריג באותה תקופה. בתקופה זו החזיקה פרקינס לסירוגין במספר תפקידים בממשל של ניו יורק. ב-1918 קיבלה פרקינס את הצעתו של אל סמית', מושל מדינת ניו יורק, להצטרף לוועדה התעשייתית של ניו יורק ובכך הפכה לאישה החברה הראשונה בהיסטוריה של הוועדה. ב-1926 עשתה פרקינס היסטוריה נוספת כאשר מונתה ליושבת ראש הוועדה.
ב-1929 מונתה פרקינס על ידי מושל ניו יורק החדש, פרנקלין דלאנו רוזוולט, לתפקיד נציבת התעשייה במדינה. בתקופת השפל הגדול הצליחה פרקינס להביא לשיתוף פעולה בין הפלגים הפוליטיים השונים, דבר שזיכה אותה בהערכה רבה. פרקינס הצליחה להציב את ניו יורק בראש המדינות שהעבירו רפורמות משמעותיות בניסיון להילחם במיתון שפשט במדינה. היא הגדילה את ההשקעה במפעלים, הקטינה את מספר שעות העבודה לנשים, ותמכה בחוקים שהבטיחו שכר מינימום והבטחת הכנסה.
ב-1933, לאחר היבחרו לנשיא, מינה רוזוולט את פרקינס למזכירת העבודה הרביעית של ארצות הברית. פרקינס החזיקה בתפקיד זה 12 שנה, והייתה האישה הראשונה בתולדות ארצות הברית שמונתה לשמש כחברת קבינט. רוזוולט תמך באופן קבוע בתוכניותיה של פרקינס דבר שנחשב חריג באותה עת, שכן ממשלו נודע בפשרנותו הרבה. פרקינס מצידה הייתה אחראית לרבות מחקיקות הניו דיל, והיה לה תפקיד משמעותי במיוחד בהעברת חוק הביטוח הלאומי בשנת 1935.
ב-1939 ספגה פרקינס ביקורת מצדם של מקצת חברי הקונגרס בעקבות חוסר נכונותה לתמוך בגירושו של הארי ברידג'ס, אחד ממנהיג ארגון העובדים הבולטים באותה תקופה, אשר נחשד כקומוניסט. ברידג'ס זוכה בסופו של דבר מכל אשמה על ידי בית המשפט העליון של ארצות הברית.
ב-1945 לאחר תום כהונתה כמזכירת העבודה, התבקשה פרקינס על ידי הנשיא החדש, הארי טרומן, לשמש כנציבת השירות הציבורי. פרקינס שימשה בתפקיד זה עד שנת 1952, אז היא התפטרה לאחר מות בעלה. בתקופה זו פרסמה פרקינס ספר זיכרונות מתקופת עבודתה תחת ממשלו של רוזוולט שנקרא בשם "הרוזוולט שהכרתי" (The Roosevelt I Knew) שהציג נקודת מבט אוהדת על הנשיא המנוח.
בשנותיה האחרונות עבדה פרקינס כמורה וכמרצה באוניברסיטת קורנל. היא נפטרה ב-14 במאי 1965 בגיל 83. לכבודה, קרוי על-שמה בניין מטה מחלקת העבודה של ארצות הברית הנמצא בוושינגטון די. סי..
בן ציון שטרנפלד

הרב בן ציון שטרנפלד (נפטר ה'תרע"ז) היה רב ליטאי מגדולי פוסקי ההלכה בדורו. רבן של שש עיירות וערים במרחב הליטאי, מהן: איישישוק, חסלביץ' ובילסק.

ביוגרפיה

נולד לרב אריה לייב שטרנפלד, בילדותו התגורר בוולקוביסק ובה קיים קשרים עם מהרי"ל דיסקין. כיהן במשך שישים שנים כרב ברוסלאביצי, במרטש שבמחוז אליטא, בקלווריא ובשרשוב שבפלך גרודנה, ובה למד אצלו יצחק יעקב רבינוביץ, לימים רבה של פוניבז'. התמנה כרבה של איישישוק אחרי הרב אברהם שמואל מחבר שו"ת "עמודי אש" שנפטר בשנת תרכ"ט. לאחר פטירת הרב אריה לייב ילין, רבה של בילסק, התמנה תחתיו לרבנות העיר. הוא היה מגדולי רבני ליטא בזמנו, והסכמותיו מעטרות ספרים רבים, הבולטים בהם הם הספר הלמדני-ליטאי הקלאסי "המאיר לעולם" של רבי מאיר מיכל רבינוביץ; והמפורסם יותר, ספר ההלכה הנודע "משנה ברורה" של רבי ישראל מאיר הכהן מראדין. בעקבות פנייתו אל ה"חפץ חיים", פעל האחרון להקדים את החלקים העוסקים ב"בין אדם לחברו" ב"תפילה זכה" הנאמרת לפני תפילת "כל נדרי" בליל יום הכיפורים, לתחילת התפילה, בשל חשיבות עניינים אלו והאפשרות שאנשים לא יאמרו את התפילה כולה והמודעות לחשיבות המצוות שבין אדם לחברו תיפגע.
הרב שטרנפלד נפטר בשנת תרע"ז במהלך מלחמת העולם הראשונה.

משפחתו

לרב שטרנפלד היו בן, ר' חיים דוד שהדפיס את החלק השלישי בסדרת ספריו של אביו "שערי ציון". ובת יחידה, אלטע, שנישאה לרב משה אהרן בן דעת (בנדס) שהיה עוזרו ולאחר פטירתו ממשיכו ברבנות בילסק, הוא נספה עם בני קהילתו בשואה.
מריה אנטונייטה, נסיכת שתי הסיציליות

ביוגרפיה

מריה אנטונייטה נולדה ב-16 במרץ 1851 בנאפולי, לפרנצ'סקו, רוזן טראפאני ולמריה איזבלה, ארכידוכסית אוסטריה, בתם של לאופולד השני, הדוכס הגדול של טוסקנה ומריה אנטוניה, נסיכת שתי הסיציליות.
בשנת 1859 מת פרננדו השני, מלך שתי הסיציליות, ובנו פרנצ'סקו השני, מלך שתי הסיציליות עלה לשלטון במקומו. זמן קצר לאחר מכן ניצחו הכוחות הצרפתיים והסרדיניים את הצבא האוסטרי במלחמת אוסטריה-סרדיניה, מה שהוביל כעבור זמן קצר לאיחוד איטליה ולהדחתו של פרנצ'סקו השני מהשלטון. בעקבות כך ברחו מריה אנטונייטה ומשפחתה לרומא.
ב-8 ביוני 1868 התחתנה מריה אנטונייטה עם בן דודה הנסיך אלפונסו, רוזן קזרטה, בנו של פרננדו השני, מלך שתי הסיציליות.
בשנת 1886 מת אחי בעלה לואיג'י, רוזן טראני, ומכיוון שהייתה לו רק בת אחת - מריה תרזה, נסיכת שתי הסיציליות, הפך בעלה אלפונסו לראשון בתור בסדר הירושה. בשנת 1894 מת אחיו למחצה פרנצ'סקו השני, מלך שתי הסיציליות, ואלפונסו הפך לטוען לכתר ממלכת שתי הסיציליות. בשנת 1934 מת אלפונסו בקאן בצרפת, ובנם הנסיך פרננדו פיו, דוכס קלבריה הפך לטוען לכתר של שתי הסיציליות, וב-12 בספטמבר 1938 מתה מריה אנטויינטה בפרייבורג בגרמניה.
Popular Problems

מצעדים ומכירות

האלבום הגיע למקום הראשון במצעד האלבומים הקנדי, ומכר 20,000 עותקים בשבוע הראשון לצאתו. בשבוע השני ירד למקום השני, לאחר אלבומו של בראיין אדמס Tracks of My Years, ומכר 10,500 עותקים. נכון לינואר 2015, נמכרו 68,000 עותקים של האלבום בקנדה.
בארצות הברית הגיע האלבום למקום ה-15 במצעד Billboard 200, למקום הראשון במצעד הפולק ולמקום הרביעי במצעד אלבומי הרוק, ומכר 20,000 עותקים. נכון למאי 2015, האלבום מכר 67,000 עותקים בארצות הברית.
בית קשת

היסטוריה

הקיבוץ הוקם ביום כ"ו אב תש"ד, 15 באוגוסט בשנת 1944 על ידי לוחמי פלמ"ח וזהו היישוב הראשון בישראל שהוקם על ידי אנשיו. נקודת ההתיישבות הייתה ממזרח לנקודת היישוב הנוכחית במקום שנקרא היום בית קשת הישנה. אל המקימים הצטרפו בעת ההקמה בוגרי המחנות העולים ובוגרי בית הספר החקלאי כדורי. שמו של היישוב (כלי הנשק קשת) מסמל את יכולתם של מקימי הקיבוץ לעמוד מול אויביהם.
ב-16 במרץ 1948 יצאה מבית קשת כיתה של שמונה סיירים בפיקודו של עלי בן צבי (בנו של הנשיא לעתיד יצחק בן צבי) לסייר בגבעת שהב (מקומה הנוכחי של בית קשת). בהגיעם למקום נפתחה עליהם אש תופת מכל הצדדים על ידי מארב מתוכנן של בני שבט ערב א זביח. רק ניצול אחד הצליח להימלט ולהגיע לשער הקיבוץ ושם התמוטט (ראו קרב בית קשת). ב-17 בספטמבר 1948 הונחה אבן הפינה למקום ההתיישבות הנוכחי של בית קשת. לאחר מכן עבר הקיבוץ לנקודת ההתיישבות הנוכחית.
בעשור הראשון של המדינה לא צלח דרכו של הקיבוץ והוא שקע בחובות. עם זאת, בעשור השלישי של המדינה, יחד עם התפתחות הרפת והענפים החקלאיים בקיבוץ, הוא החל למכור חלב וביצים לאורך כל המשק (בהפצת חברת תנובה), ונכון לתחילת המאה ה-21 נמצא הקיבוץ ברשימת עשרת הקיבוצים העשירים בישראל.
בשנת 1952, עם מינויו של יצחק בן צבי לנשיא המדינה, פורק צריף המגורים שבו התגורר עם משפחתו ברחביה במשך 26 שנה, והועבר לקיבוץ בית קשת, לשמש בית תרבות לזכר בנו עלי. בשנת 2002 הוחל בשיפוץ הצריף. בשנת 2008 שופץ הצריף ביוזמת המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל.
בבית קשת ממוקמת התחנה של רדיו קול רגע. את הקיבוץ מקיפה שמורת אלוני בית קשת. וליד הקיבוץ נמצא השער המזרחי של דרך נוף יער בית קשת החוצה את השמורה.
מול הכניסה שריד של חאן תג'ר (חנות תגרים) שנבנה כאחד החאנים בדרך הדואר לדמשק.