תרומה (הלכה)

רקע וטעם המצווה

התרומה ניתנת לכהנים כחלק ממתנות כהונה שעלים נאמר בפסוק: "וַיְדַבֵּר יְהוָה אֶל אַהֲרֹן וַאֲנִי הִנֵּה נָתַתִּי לְךָ אֶת מִשְׁמֶרֶת תְּרוּמֹתָי לְכָל קָדְשֵׁי בְנֵי יִשְׂרָאֵל לְךָ נְתַתִּים לְמָשְׁחָה וּלְבָנֶיךָ לְחָק עוֹלָם. זֶה יִהְיֶה לְךָ... כֹּל תְּרוּמֹת הַקֳּדָשִׁים אֲשֶׁר יָרִימוּ בְנֵי יִשְׂרָאֵל לַיהוָה נָתַתִּי לְךָ וּלְבָנֶיךָ וְלִבְנֹתֶיךָ אִתְּךָ לְחָק עוֹלָם בְּרִית מֶלַח עוֹלָם הִוא לִפְנֵי יְהוָה לְךָ וּלְזַרְעֲךָ אִתָּךְ." (במדבר פרק יח) התרומה ניתנת לשימושה הרגיל כאשר הכהן בטהרה. כיום התרומה (שמקודשי הגבול) מופרשת ולא תמיד ניתנת לכוהנים כיוון שאינם יכולים לאכלה בטהרה, אולם בעבר כשניתן היה לאכלה בטהרה היא ניתנה לכהנים לאכילה ושימוש, וכן בעתיד שיהיה ניתן לשמור על הטהרה, היא תינתן לכוהנים לאכילה. אף שהתרומה נועדו לאכילת כהנים בטהרה, גם כאשר היא טמאה עדין חובה להביאה לכהן שיכול להשתמש בה להסקה ותאורה ולהאכלת בהמתו, שנלמדת מדרשת הפסוק במסכת שבת, וכך פוסק זאת הרמב"ם "התרומה לכהן בין טהורה בין טמאה אפילו נטמא הדגן או התירוש כולו קודם שיפריש הרי זה חייב להפריש ממנו תרומה בטומאה וליתנה לכהן שנאמר "ואני נתתי לך את משמרת תרומותי" אחת טהורה ואחת טמאה הטהורה נאכלת לכהנים והטמאה יהנו בשריפתה אם היה שמן מדליקין אותו ואם היה דגן וכיוצא בו מסיקין בו את התנור." (רמב"ם הלכות תרומות ב יד)
התרומה נקראת גם ראשית כי היא מסמלת את הרצון לנתינה של כל ההתחלות לאל, כפי שכותב הרמב"ם: "נוהג מנהג התרומה והחלה והביכורים וראשית הגז שהוא ליתן ראשית כל דבר לאלוה" (מורה נבוכים חלק ג פרק לט)

האכילה והשימוש בתרומה

התרומה ניתנת לכהן מיוחס, לאכילה שתייה וסיכה בטהרה, אכילתה היא מצווה מן התורה, וחשובה כעבודה במקדש. ורשאי לחולקה עם אשתו בנותיו הרווקות עבדיו הכנענים ובהמותיו (וכמובן, כהנים אחרים). לכהן זכות לתת במתנה או למכור את התרומה גם לא לכהן. דין תרומה טמאה הוא השמדה, אך עם זאת, רשאי הכהן להפיק הנאה מהתרומה בשעת השמדתה, כל עוד זוהי צורה רגילה לאותה תרומה כגון האכלת שעורים לבהמה, או הדלקת נר בשמן זית הנקרא בחז"ל "שמן שריפה".

החייבים בנתינה

חובת ההפרשה למרות מה שנראה במחשבה ראשונה שמוטל רק על ישראל או לוי, היא על כולם כולל הכהנים אלא שהכוהנים מפרשין ויכולים לתת לעצמן את ההפרשה וכן כהן שמביא ביכורים צריך גם לקרוא.

איסורים בתרומה

אכילת תרומה כאשר הכהן או המאכל טמא, ואכילת תרומה בטהרה על ידי כהן ערל (שאינו מהול) או חלל ואכילה על ידי זר (שאינו כהן), אסורה מהתורה והעונש על כך הוא מיתה בידי שמים ואסורה אכילת ביכורים מחוץ לירושלים, או לפני הנחה. וכן קיים איסור לטמא תרומה טהורה בארץ ישראל, כשם שאסור לטמא את הקדשים. ואסור לאבד תרומה או לגרום לה הפסד דוגמה: בישול יין וממילא אידוי של המים הנמצאים בו ומיעוט התרומה.
חיוב מלקות (שמסמל איסור לאו) לאדם שאכל תרומה חל על ערל, זר, וכהן טמא שאוכל תרומה טהורה, (כאשר התרומה טמאה לא חל חיוב מלקות, דוגמת כהן טמא שאוכל טמא וכהן טהור שאוכל טמא). ובביכורים  גם כהן טהור שאוכל ביכורים טמאים (בניגוד לתרומה), והאוכל מחוץ לירושלים, ואם אכל לפני הנחה במקדש, לוקה.
איסור נוסף קל יותר, הוא שאסור לאכול תרומה באותו שולחן עם אדם שאסור לו לאכול בתרומה ואוכל מאכל אחר, בדומה לאיסור לאכול בשר וחלב באותו השולחן לשני אנשים שונים.

קרן וחומש

זר שאכל תרומה בשוגג אפילו כאשר היא טמאה או אם אכל במזיד תרומה טהורה ללא התראה, עליו לשלם לכהן את שווי המאכל "הקרן", ולהוסיף עליו קנס של "חומש" - 25% משווי הקרן. תשלום הקרן ניתן לאותו הכהן שהתרומה הייתה שלו מכיוון שהתרומה היא שלו והיא נלקחה ממנו צריך להשיב לו אותה, ותשלום החומש ניתן לכל כהן מכיוון שהוא קנס, וכן התשלום צריך להיות מאותו סוג הדבר שנלקח. הקרן והחומש שניתנים לכהן שווים לתרומה בכל דיניה, והכהן לא יכול למחול ולא לקבלם. חיוב התשלום חל רק כאשר השימוש בתרומה היה בדרך הרגילה אולם כאשר השימוש בה לא היה כדרכו כדוגמת: סיכת יין, או שהאכילה הזיקה לאדם שאכלה, משלמים רק את הקרן. כאשר אכלו את התרומה במזיד והיא הייתה טמאה התשלום הוא רק "דמי עצים" מכיוון שגם הכהן יכל רק להנאות משריפתה בלבד.

מדומע

עבור מי שאינו כהן, תרומה נחשבת לאיסור אכילה. מפני חשיבותה של התרומה, חכמים הוסיפו כלל לפיו בהתערבות של תרומה עם שאר אוכלים מותרים מאותו הסוג לא מספיק רוב של מזון היתר כנגד התרומה, אלא נדרש שיהיה פי 100 מכמות התרומה, כאשר התערבה התרומה עם פחות ממאה כנגדה הכל נקרא מדומע ואסור באכילה, את המדומע ניתן למכור לכהן במחיר זול (מכיוון שמותרת רק לכהנים שוויה מועט) חוץ משווי מה שנפל שכן הוא שייך כהן. כאשר המאכלים המעורבבים אינם מאותו סוג הכל נאסר רק אם התרומה נותנת טעם בשאר המאכלים. כל סוגי התרומה מצטרפים אחד עם השני ונחשבים כדבר אחד, לדוגמה: תמר מתרומה גדולה ותמר של ביכורים חייבים מאתיים תמרים נוספים כדי לבטלן. סיבת חומרה חכמים של ביטול במאה נלמדת מתרומת מעשר שגם שהיא רק אחד ממאה והיא אוסרת את כל התבואה עד שמפרישים אותה, כך בכל התרומות ישמר אותו היחס.
בביכורים ישנו דין מיוחד שכאשר התערבב בירושלים גם אם יש פי מאה מאותו סוג המאכל הכל נאסר לזרים כדין דבר שיש לו מתירין.

גידולי תרומה

אחת מתקנות חכמים שנתקנו כחלק מי"ח דבר היא התקנה "גידולי תרומה - תרומה". מדאורייתא צמחים שגדלו מזרעי תרומה דינם כחולין, אך חכמים תיקנו שיהא דינם כתרומה. בטעם התקנה מובאות בתלמוד שתי דעות. לדעת רבי חנינא הטעם הוא משום חשש שישראלים ימנעו מלתת את התרומה לכהן, כיון שיוכלו להשאיר את הזרעים בידם ולגדל מהם יבולים. לעומתו לדעת רבא הטעם הוא משום תרומה טמאה שבידי הכהן, שיש חשש שמא ישאיר הכהן את התרומה הטמאה אצלו על דעת לזרוע אותה ולזכות ביבוליה, ובזמן שבינתיים עלול הכהן להיכשל באכילת תרומה טמאה. על גידולי גידולים של תרומה לא גזרו והם נשארו בהיתרם.

הדומים לתרומה

מנחות שהוקדשו אך עדיין לא קדשו בכלי, ולחמי התודה או לחמי הרקיקים של הנזיר שהקרבן שלהם עדיין לא נשחט, דינם כתרומה לעניין הטומאה שנטמאים עד שלישי. הלחם שמרימים לכהנים מקרבן התודה דינו כספק תרומה לעניין איסור האכילה לזרים בעקבות הסתפקות חז"ל בתלמוד לגביו, ולכן אין חייבים עליו מיתה וחומש ואין בו דין מדומע

הטהרה בתרומה

תרומה שנטמאה בכל אחד מדרכי ההיטמאות אסורה באכילה ודינה השמדה, בין אם מאב הטומאה, ראשון לטומאה או שני לטומאה ואפילו שהתרומה נהיית רק בדרגת שלישי לטומאה. כאשר התרומה נטמאת ממשהו שדרגת טומאתו היא שני לטומאה התרומה הופכת לשלישי לטומאה שזו טומאה שקיימת רק בתרומה ובחמורים ממנה. תרומה שטמאה בדרגת ראשון ושני טמאה, ומטמאת גם דברים אחרים, ובדרגת שלישי היא טמאה ומטמאת רק קודש וחטאת. 
בחלה יש דין מיוחד שכאשר העיסה ספק נטמאה לפני ההפרשה מטומאה של לפחות ראשון אף על פי שעכשיו דינה כחולין (שבספק טומאה טהור) מחמירים בחלה המופרשת ממנה שדינה יהיה לתלות.

נטילת ידיים

בעקבות גזירת חכמים הקרויה "טומאת ידיים",ידיים שנגעו בראשון לטומאה או בכתבי הקודש ואפילו סתם ידיים טמאות (בדרגת שני לטומאה), כאשר רוצים לאכול תרומה או אפילו רק כדי לגעת בתרומה חייבים לטהר את הידיים על ידי נטילת ידיים בכלי, או טבילת הידיים במקווה.תרומה שנגעו בה בסתם ידיים דינה השמדה, אך על פי שזה גזירה דרבנן. כל הדינים שיש בנטילת ידיים ללחם קיים בתרומה, חוץ מדין מיוחד שקיים בנטילה לתרומה, שהוא שלאחר שנוטלים ידיים פעם אחת צריך לחזור וליטול שוב, מכיוון שהמים הראשונים שנשפכו על היד נטמאו וצריך להעביר אותם מהיד. כאשר אין מים ניתן לעטוף את הידיים בבד כדי לא לטמא את התרומה. במקרה שקיים ספק בטומאת הידיים מתייחסים לתרומה כטהורה. מצוות נטילת ידיים בימנו מגיע בעקבות דין נטילת ידיים לתרומה

אכילת ושתיית מאכלים טמאים

מכיוון שאוכל ומשקה אינם נעשים "אב הטומאה", מן התורה אין הם מטמאים אדם. חכמים החמירו, שהאוכל או שותה דברים טמאים נעשה בכך טמא טומאה קלה, במדרגת "שני לטומאה", והוא אסור לאכול תרומה או לנגוע בה עד שיטבול במקווה (אך אינו צריך לחכות להערב שמש). במקרה שאכל תרומה בדרגת שלישי אינו יכול לאכול תרומה אך מותר לו לגעת בתרומה. הסיבה לכך היא שקיים חשש שאדם שאוכל תרומה יאכלנה תוך כדי אכילת חולין טמאים, ואפשר שחלקי המזון יגעו זה בזה בתוך פיו והתרומה תיטמא.

רחיצה במים שאובים

מי שטובל את רוב גופו במים שאובים (הפסולים למקווה), או שופך על רוב גופו מים (בכמות של שלושה לוגים, ליטר אחד בערך) - נטמא טומאה קלה, במדרגת "שני לטומאה", ואסור לו לאכול תרומה או לנגוע בה, עד שיטבול במקווה כשר (אך אינו צריך לחכות להערב שמש). הסיבה לכך היא כדי שאנשים לא יחשבו שרחיצה במים מטהרת.

הכוונה והיסח הדעת

מעלה שעשו חכמים היא שאדם שטבל או נטל ידיו צריך להתכוון לתרומה ואם לא התכוון צריך לטבול שוב. וכן מגזירת חז"ל אדם שטבל כדי לאכול תרומה והתחרט מלאכול נחשב כטמא עד שיטבול שוב (אך אינו צריך לחכות להערב שמש), סיבת הדין שקיים חשש שמכיוון שהסיח דעתו לא שם לב שנטמא. וכן בנטילת ידיים שהתחרט מלאכול ידיו נחשבות טמאות.
וכן אשה לפני שאוכלת תרומה, צריכה לבדוק את עצמה שלא יצא ממנה דם.