הולודומור

מקור השם

המונח "הולודומור" מגיע מהמילים "הולוד" (голод) – "רעב", ו"מור" (мор) – "מגפה". אך ישנה סברה שהשם מגיע מהמונח 'Морить голодом' - שפירושו "להרעיב", "להמית ברעב".

הסיבות והתוצאות

בשנות העשרים של המאה העשרים, כאשר ברית המועצות שזה עתה נולדה הייתה חייבת לזכות בחיבתם של אזרחיה, הממשלה עודדה מדיניות ייצוגית של היחידות האתניות והמיעוטים בכל דרגות השלטון. באוקראינה ואפילו באזורים מחוצה לה שיושבו על ידי אוקראינים, "האוקראיניזציה" הייתה היישום של מדיניות ה"קורניזציה" שהייתה פופולרית מאוד באותה התקופה. בתנאים ההם האוקראינים נהנו מעשור של תחיית התרבות הלאומית, חיזוק הזהות הלאומית, ביסוס הייחודיות והקמת אליטה חברתית. עד לתחילת שנות ה-30 התפתחות זו הדאיגה את הממשל הסובייטי, שראה סכנה בחיברות האוקראינים אל האומה האוקראינית ולא עם האידאולוגיה הסובייטית. בתחילת שנות ה-30, מדיניות האוקראיניזציה הוחלפה ברוסיפיקציה (הפיכה לרוסים) כאשר זו גורמת למאבקים חברתיים, תרבותיים ופוליטיים באזורים המיושבים על ידי אוקראינים.
בד בבד הוחדרה מדיניות הקולקטיביזציה של החקלאות ועד לשנת 1932 כ-69% ממשקי הבית היו מאוגדים. אף על פי שהיו אזורים אחרים בברית המועצות שעברו את אותו התהליך, הושפעה החקלאות האוקראינית בצורה העמוקה ביותר. מדיניות הקולקטיביזציה הוכחה כמאוד לא אהודה אצל האוכלוסייה האגררית, כאשר הקולקטיביזציה הייתה עדיין בהתנדבות מעט מאוד חקלאים הצטרפו לחוות שיתופיות. לכן הממשל החל להפעיל לחץ גובר והולך על החקלאים להצטרף לחברה שיתופית, לבסוף בשנת 1929–1930 עשרות אלפי פקידים סובייטים נשלחו לאזורי הכפר כדי לזרז את התהליך.
באותו הזמן ה"עשרים וחמשת אלפים" (עובדי תעשייה ובעיקר בולשביקים אדוקים) נשלחו כדי לעזור בניהול החוות השיתופיות. בנוסף ציפו מהם לחסל את ההתנגדות הגוברת (הפסיבית והאקטיבית) לקולקטיביזציה על ידי אימוץ המדיניות של מה שנקרא אז "הדה-קולאקיזציה": מאסרים של "קולאקים" - כביכול איכרים אמידים שהתנגדו למשטר והחזיקו בתבואה - אותם העבירו כמשפחות שלמות אל אזורי הרי אורל ומרכז אסיה בעיקר קזחסטן, שם הועסקו בתחומים אחרים של הכלכלה, למשל בתעשיית העץ.
למעשה המונח "קולאק" הודבק לכל אדם שהתנגד לתהליך הקולקטיביזציה. רבים היו לא יותר אמידים מאיכרים אחרים. על פי מקורות מידע מתועדים כ-300 אלף אוקראינים מתוך אוכלוסייה של 30 מיליון סבלו מאותה מדיניות והאוקראינים היו כ-15% מ-1.8 המיליונים שהוגדרו כ"קולאקים".
הקולקטיביזציה הוכחה כשלילית בתוצאותיה בתוצר החקלאי בכל מקום, אבל משום שאוקראינה הייתה אזור חקלאי ברובו (כמעט 50% מתפוקת החיטה באימפריה הרוסית הגיעה מאזור אוקראינה, בתחילת המאה ה-20) התוצאות במדינה היו הרות גורל ודרמטיות במיוחד.
כאשר תחזיות התפוקה של התבואה ירדו כך גם האסיפות של התבואה על ידי המדינה קטנו גם כן. עבור קציר 1932 תוכנן לאסוף 29.5 מיליון טונות למדינה מתוך תוצר של 90.7 מיליוני טונות, אבל התוצאה הסופית הייתה תוצר של 55–60 מיליון טונות ולכן המדינה אספה רק 18.5 מיליון טונות של תבואה.

חקיקה רצחנית

ב-7 באוגוסט 1932 הממשל הסובייטי העביר חוק שעל פיו על כל גניבה של רכוש ציבורי בברית המועצות יוטל גזר דין מוות. מהות החוק הייתה רחבה יותר ממה שהיה נדמה וכללה גם את הלקיחה הקטנה ביותר של תבואה על ידי האיכרים לשימוש עצמי. למרות זאת החוק לא נאכף בצורה קשה ונערכו בו שינויים. ב־16 בספטמבר 1932 הפוליטבירו שינה מעט את החוק וקבע כי על גניבה בהיקף קטן של הרכוש הסוציאליסטי לא יינתן גזר דין מוות. לעומת זאת, נקבע כי על חברות בארגון שפועל באופן שיטתי להרס של רכוש השייך למדינה, יוטל עונש מוות. "קולאקים" ללא קשר לחברותם בקולחוז אשר מארגנים התנגדות או לוקחים בגניבה רכוש קולחוזי ותבואה, יש להרגם. עובדי הקולחוז אשר גנבו רכוש או תבואה השייכת לארגון עלולים היו לקבל עד 10 שנות מאסר. גזר דין מוות הוטל רק על גונבים באופן שיטתי.

השלכות

בשנת 1932 כאשר היה ברור שאספקת התבואה הייתה נמוכה מההערכות של הממשלה, הואשמו ה"קולאקים", הלאומנים והפטליוראים בהפחתה של התוצר החקלאי. לפי הדוח של נשיא בית המשפט העליון ב-15 בינואר 1933 כ-103 אלף בני אדם הואשמו בגניבה לפי החוק שהתקבל. 79 אלף מהמקרים הועברו לטיפול בית המשפט: 4,880 נידונו למוות, 26,086 ל-10 שנות מאסר ו-48,097 לעונשים אחרים. אלו שנידונו למוות הואשמו בעיקר כ"קולאקים", רבים מהאחרים לא היו קולאקים.
ויאצ'סלב מולוטוב שהיה ראש ועדה מיוחדת, נשלח לאוקראינה כדי למלא אחר אכיפת החוקים ומילוי המכסה. צו סודי שהוצא ב-9 בנובמבר קבע שעל ארגוני הביטחון הסובייטים להגביר את האפקטיביות. מולוטוב ציווה גם שאם לא תשאר תבואה בכפר יש לקחת כל מזון אחר הקיים בכפר.
ב-6 בדצמבר הותקנו חוקים חדשים אשר הטילו את הסנקציות הבאות על הכפרים האוקראינים שנחשדו בתת-ביצוע של תהליך איסוף התבואה: איסור על אספקת מוצרים או אוכל לכפרים; החרמת כל מוצר למאכל או תבואה שנמצא באזור; איסור על מסחר כלשהו; החרמת כל המשאבים הפיננסים. מחזיקי תבואה או הסוחרים בה נשפטו, והאכיפה נעשתה בעזרת "בריגדות ההלם" שביקרו לעיתים קרובות בכפרים כדי לאסוף את התבואה. מעשים אלו נעשו ללא התחשבות באיכרים, ובאם הם שמרו מספיק אוכל להאכיל את עצמם או לזריעה עבור הקציר הבא.
הרעב השפיע בעיקר על האוכלוסייה הכפרית ובניגוד לרעב הקודם בשנת 1921–1922 שנוצר בעקבות בצורת והרעב שבא אחריו בשנת 1947, הרעב של 1932–1933 באוקראינה לא נוצר מהתמוטטות התשתיות או ממלחמה אלא כתוצאה מהחלטות מנהליות ופוליטיקה מכוונת. התוצאות היו קטסטרופליות: תוך מספר חודשים, אזור הכפר באוקראינה, אחד האזורים הפוריים ביותר בעולם, היה זירת התרחשות לרעב כללי.

מספר הקורבנות

מספר הקורבנות של ההולודומור אינו ידוע במדויק. במשך השנים ניתנו הערכות של היסטוריונים לפיהן נספו בין 3 ל-10 מיליון אוקראינים.
על פי מסמכי ארכיון מברית המועצות מתו בהולודומור לפחות 2.7 מיליון בני אדם. כמיליון מתוכם היו מקרים של תמותת תינוקות. היסטוריונים מודרניים בדקו את נתוני הארכיון והתאימו אותם לנתונים של סקרי אוכלוסין שנעשו באותה תקופה. על פי חישוביהם, מספר הנספים הוא כ- 3.2 מיליון.
על אף המחקר ההיסטורי, פוליטיקאים אוקראינים נוהגים לנקוב במספרים גדולים יותר. בנאום של ויקטור יושצ'נקו בפני הקונגרס של ארצות הברית בשנת 2005 הוא טען שההולודומור גבה את חייהם של 20 מיליון בני אדם. לאחר מכן, במאמר בוול סטריט ג'ורנל בשנת 2007, הוא תיקן את דבריו וטען שנספו בין 7 ל-10 מיליון אוקראינים.
דברי יושצ'נקו זכו לביקורת מפי היסטוריונים רבים, בהם סטיבן ויטקרופט , המתמחה בהיסטוריה סובייטית בתחילת המאה העשרים. ויטקרופט תומך במחקר המודרני המבוסס על חישוב נתונים דמוגרפיים ולפיו מספר הנספים, כולל קורבנות רעב ותמותת תינוקות, הוא כ- 3.2 מיליון בני אדם.

עמדות בינלאומיות כיום

על אף שהיסטוריונים לא הגיעו להסכמה אם המדיניות המכוונת שהובילו הסובייטים מתאימה להגדרה של "רצח עם", היו מדינות שהגדירו אותו ככזה, בהן:
אוסטרליה,
איטליה,
אנדורה,
אסטוניה,
אקוואדור,
ארגנטינה,
ארצות הברית,
גאורגיה,
הונגריה,
הוותיקן,
לטביה,
ליטא,
מקסיקו,
ספרד,
פאראגוואי,
פולין,
פרו,
צ'ילה,
צ'כיהקולומביה
וקנדה.
כמו כן הצטרפו להגדרה זו הערים: רומא, ריו דה ז'ניירו, גרנדולה בפורטוגל ואספלוגס דה-לוברגט (עיר לוויין של ברצלונה) בספרד (קטלוניה)
מצד שני, רוסיה מסרבת בכל תוקף לתת לרעב את ההגדרה רצח עם, וטוענת שמדובר בהשלכה של הקולקטיביזציה שממנה סבלו כל עמי ברית המועצות
החלטה ברוח דומה קיבלו גם גרמניה וסלובקיה.
עמדה דומה הביע גם ארגון אונסק"ו, שבהחלטתו נאמר ש"אין לראות בהולודומור פעולה מכוונת נגד העם האוקראיני, בשל העובדה שמהרעב סבלו גם עמים אחרים בברית המועצות". התנגדותה הנמרצת של רוסיה מנעה עד כה גם דיון בנושא בעצרת הכללית של האו"ם. בשל עמדה זו של המוסדות הבינלאומיים, ישראל הביעה את הכרתה בהולודומור, אך לא כ"רצח עם", זאת למרות בקשה מפורשת של נשיא אוקראינה בביקורו בישראל.
בנובמבר 2006 הועבר חוק בפרלמנט האוקראיני, שעל פיו הכחשת רצח העם האוקראיני היא עבירה על החוק באוקראינה.
ב-3 ביולי 2008 הכיר הפרלמנט של האיחוד האירופי בהולודומור באוקראינה, אך סירב לדון בהצעה להכיר בו כרצח עם.
נכון ל-2011, קבעו 13 מדינות כי הרעב היה למעשה רצח עם שתוכנן על ידי השלטון הסובייטי בראשותו של סטלין, וזאת על מנת להטיל טרור על העם האוקראיני ולמנוע בכך התקוממות אפשרית בעתיד.
בשנת 2008 נפתח בקייב מוזיאון הקרוי אנדרטת הזיכרון לציון קורבנות הרעב ההמוני באוקראינה, ובשנת 2010 קיבל מעמד של מוזיאון לאומי.