עבדאללה עזאם

ביוגרפיה

עבדאללה עזאם נולד בכפר סילת אל-חארית'יה (על כביש 66, דרומית לרם און), באזור ג'נין בצפון השומרון בשנת 1941. 
הוא סיים את לימודיו במדרסה בג'נין, ולמד לימודי חקלאות במכון כדורי בטולכרם.  בהיותו בן 20, התחתן עם אום מחמד, שהייתה אז בת 12. 
עזאם עבד זמן מה כמורה, בהתחלה בכפר שליד העיר כרכ ואחר כך בבירקין. ב-1963 נסע לסוריה שם הוא למד בפקולטה לשריעה באוניברסיטת דמשק, תחת "המפקח הכללי" הראשון של תנועת האחים המוסלמים בסוריה מוסטפא אל-סבאעי, ששימש דיקן הפקולטה באותה עת וקיבל תואר ראשון בלימודי אסלאם בשנת 1966. בחופשותיו היה חוזר לכפרו, מטיף ומלמד במסגד המקומי וכך עשה גם לאחר סיום לימודיו. זמן קצר לאחר מלחמת ששת הימים, עקר עם משפחתו לירדן.
ב-1969 הוא הצטרף ל"אחים המוסלמים" ונטל חלק ב"מלחמת המרדפים" שהתנהלה באזור בקעת הירדן. הוא שימש כמפקד "בסיס הנכבדים" ("קואעד אלשיוח'"), אחד משני בסיסיהם בזרקא שבירדן, שם התאמנו לוחמי "האחים המוסלמים", שפעלו אמנם באופן עצמאי, אך תחת דגל ה"פת"ח" - נגד כוחות צה"ל. עזאם התאכזב מהיחס המזלזל לטענתו של הלוחמים הפלסטינים לאסלאם ומהגישה שהוא ראה כמרקסיסטית-לאומנית של הפת"ח שסתרה את האידאולוגיה הפאן-אסלאמית בה דגל ועבר ללמוד באוניברסיטת אל-אזהר שבקהיר, שם קיבל תואר שני בלימודי אסלאם (שריעה). הוא הושפע מדעותיהם של האימאם חסן אל-בנא, מייסד תנועת האחים המוסלמים, ושל סייד קוטב בנושא המאבק המתמיד בין אומת האסלאם לבין הג'אהליה ואף כתב ספר על סייד קוטב והגותו. במקביל הייתה מחלוקת הדדית בינו לבין יוסוף אל-קרדאווי בנושא חייהם של מוסלמים במדינות לא מוסלמיות (למשל באירופה).
עזאם חזר לירדן ולימד באוניברסיטת ירדן אולם נאלץ לעזוב אותה בשנת 1970, כאשר כחלק מאירועי ספטמבר השחור גירש המלך חוסיין את כל פעילי אש"ף. עזאם חזר למצרים וקיבל בשנת 1973 תואר דוקטור בלימודי האסלאם מאוניברסיטת אל אזהר. לאחר קבלת התואר הוא חזר לעמאן כדי ללמד באוניברסיטת ירדן  והיה גם האחראי לחלוקת קרנות הצדקה של הוואקף דרכו קשר קשרים ולימד מסרים מהפכניים במסגדים הרבים של הפליטים הפלסטינים בירדן. אך פוטר עקב השתייכותו לאחים המוסלמים]. עזאם עבר לערב הסעודית ללמד באוניברסיטת המלך עבד אל-עזיז שמומנה מכספי הנפט שקיבלה סעודיה ושם הפך למורהו הרוחני של אוסאמה בן לאדן שהיה סטודנט בה, באוניברסיטה זו נשאר עד 1979.
עזאם פירש את רעיונותיו של קוטב לגבי הפרדיה (فرض, , תוך הסתמכות על הפיקה. ועל החלוקה המקובלת ל"פרד אל עין" (الفرض العين) שהיא חובתו האישית של המאמין ול"פרד כיפאיה" (الفرض الكفاية) שהיא חובה שמספיק שחלק מהציבור מקיים על מנת לזכות את כל הציבור במצווה. על פי הגותו של עזאם, אם ארץ מוסלמית מותקפת, על כל המוסלמים (האוממה) באופן אישי (פרד אל-עין) לצאת להגנתה. כדוגמאות הוא נתן את אפגניסטן, פלסטין ואנדלוסיה.
עזאם ובן לאדן נסעו לפקיסטן ב-1980 במטרה להילחם בכוחות הסובייטיים שפלשו לאפגניסטן. הוא לימד תחילה כמושאל מטעם האוניברסיטה הסעודית על שם עבד אל-עזיז באוניברסיטה האסלאמית באסלאמאבאד אך ב-1984 עזב את האוניברסיטה באסלאמאבאד לאחר שהסעודים סירבו לחדש את חוזהו, כיוון שהשלטונות המקומיים (הפקיסטניים) לא שבעו נחת מכך שהשתתפותו בג'יהאד באפגניסטן נעשתה על חשבון שעות ההוראה שלו באוניברסיטה. לפיכך, הוא עבר לפשאוור (עיר גבול פקיסטנית סמוכה לאפגניסטן), והחל ללמד ב"מכללת (לימים אוניברסיטה) ההטפה והג'יהאד" שהוציאה מתוכה "מוג'אהדין" (לוחמי מלחמת קודש) רבים שהשתתפו בלחימה באפגניסטן. במקביל הוא ניהל את משרדי "אגודת העולם המוסלמי" וה"אחים המוסלמים" בפשאוור, והיה ממונה על שליחת מורים לבתי ספר שהטיפו לג'יהאד. אשתו עסקה באותו זמן בפעילות הומניטרית בקרב הפליטים האפגניים. שם הוא גם הקים את "מכתב ח'ידמאת אל-מוג'אהדין" - "המשרד למתן שירותים למוג'אהדין". במימון שהשיג בן לאדן, שהיה מקורב אז לבית המלוכה הסעודי. יחד הם הקימו שם ארגון מתנדבים שמנה למעלה מ־40,000 לוחמים.
לפי טענת תומכיו הוא גם השתתף פיזית בקרבות, ממלא אחר ההלכה כי "שעה אחת של לחימה למען דרכו של אלוהים טובה יותר משבעים שנות תפילה". האגדה מספרת עליו כי למרות היותו בשנות הארבעים לחייו, הוא חצה את אפגניסטן לרוחבה ולאורכה על חמורים וברגל, במעברי הרים צרים ובמסעות ארוכים שעייפו רבים משותפיו הצעירים אך לא אותו. 
כחלק נכבד מעיסוקו השוטף, קיים עזאם נסיעות רבות מחוץ לאפגניסטן, שנועדו בעיקר לגייס מתנדבים ל"ג'יהאד". הוא ביקר, בין השאר, גם בארצות הברית. ב-1986 פתח עזאם את הסניף הראשון של הארגון שלו לגיוס מתנדבים אסלאמיים בעיר טוסון שבמדינת אריזונה; השתתף בכינוס אסלאמי שהתקיים ב-1988 באוקלהומה סיטי; קיים ביקור במוסד לגיוס מתנדבים לג'יהאד, שהוקם בברוקלין שבעיר ניו יורק, ביוזמת פעילים אסלאמיים מקומיים. מוסד זה פעל במשך כעשור.
עם הנסיגה הסובייטית וניצחון הג'יהאד באמצע שנת 1989, החלו מאבקי כוח קשים בין פלגים שונים של המוג'אהדין על השאלה מי ישלוט בארגון. בראש שתי הקואליציות הגדולות עמדו אחמד שאה מסעוד מצד אחד וגולבודין חקמטיאר מצד שני. עזאם ניסה להשכין שלום ביניהם ואף הוציא פתווה (פסק הלכה מוסלמי) שאוסרת על הלוחמים הערבים ליטול צד במאבק הכוחות על השליטה. תלמידו ושותפו, בין לאדן, צידד יותר ויותר בחקמטיאר. הקשר של בן לאדן לתכנון ההתנקשות במסעוד, העכיר מאוד את היחסים בין עזאם לבין בן לאדן.
עזאם נהרג ב-24 בנובמבר 1989 בפשאוור כשהמכונית בה נסע עם שני בניו התפוצצה. ספקולציות שונות הועלו בקשר למותו. יש הטוענים שהיה זה המודיעין הסובייטי שהתנקש בחייו. ויש הטוענים כי האמריקנים עשו זאת, מנגד, חוקרים רבים מאמינים כי איימן א-זוואהירי, ממנהיגי אל-קאעידה, הוא העומד מאחורי ההתנקשות בפקודתו של אוסאמה בן לאדן, וזאת לאור חילוקי הדעות בין השניים בנושאים רבים, בהם: מידת המעורבות של לוחמים ערביים בקרבות השליטה הפנימיים באפגניסטן, שאלת השימוש בכספים ובתחמושת למטרות אחרות מחוץ לאפגאניסטאן והמשך דרכה של תנועת הג'יהאד בכלל. ויש חוקרים הטוענים כי בן לאדן עמד מאחורי ההתנקשות והמניע היה חילוקי דעות יחסים עכורים והרצון לרשת אותו. בן לאדן עצמו טען שזאת הייתה מלאכת ידיו של המוסד הישראלי. אחרים טוענים שהיו אלה שליחיו של שירות המודיעין הפקיסטני, ה-CIA או מפקדים אפגניים יריבים. בפיצוץ נהרגו גם שניים מבניו. לאחר מותו הפך בן לאדן לראש תנועת אל-קאעידה.
ארגון הטרור הקרוי על שמו - גדודי עבדאללה עזאם בסוריה ובמצרים ביצע בשארם א-שייח סדרת פיגועי טרור ב־23 ביולי 2005.