google/wiki40b huggingface dataset:
ממשלה גולה

ממשלה גולה היא קבוצה פוליטית המתיימרת לייצג מדינה כלשהי, אך נמצאת מחוץ לגבולותיה, או לעיתים בטריטוריות מעבר לים של המדינה. ממשלות גולות מוקמות לעיתים קרובות במצבי כיבוש: למשל, במהלך מלחמת העולם השנייה פעלו מספר רב של ממשלות גולות מבריטניה, לאחר שמדינותיהן נכבשו על ידי גרמניה הנאצית. בבריטניה עצמה הוכנו תוכניות להעביר את הממשלה לקנדה ולהמשיך משם את המלחמה במקרה של פלישה גרמנית.
עילה אחרת להקמת ממשלת גולה היא סכסוך פנימי על הלגיטימציה השלטונית: במקרים מסוימים מנהיגי משטרים שהופלו בהפיכה או מהפכה ממשיכים לפעול ולטעון ללגיטימיות מחוץ לארצם, ובאחרים קבוצות מהפכניות מקימות ממשלות גולות בתואנה שהמשטר הקיים אינו מייצג את העם.
רוב הממשלות הגולות כיום אינן זוכות להכרה בינלאומית רשמית, אך במקרים מסוימים, כמו ממשלת טיבט הגולה, הן זוכות לאהדה ציבורית. ממשלת סהרה המערבית הגולה באלג'יר עקב הכיבוש המרוקאי בארצה, מוכרת רשמית על ידי מדינות רבות וחברה באיחוד האפריקאי.
קיימים מספר סוגים של ממשלות גולות:

1. ממשלות אשר טוענות לשליטה במדינה קיימת ומוכרת ושלטו בהן בעבר (כאלו הן הראדה של בלארוס, ממשלת אירן הקג'ארית, ממשלת אירן תחת השאה, הממשלה המלכותית של לאוס וממשלת הטליבאן באפגניסטן)

2. ממשלות אשר טוענות לשליטה במדינה שכבר לא קיימת (כזאת היא ממשלת דרום מאלוקו)

3. ממשלות אשר טוענות לשליטה בחלקים נרחבים יותר של המדינה (כזאת היא ממשלת טייוואן אשר טוענת לשליטה בכל סין)

4. ממשלת אשר טוענות לשליטה בכל חלקי המדינה כאשר הן אינן שולטות בכל החלקים הללו, לעיתים ממשלות אלו ממנות גופים מיוחדים שמשמשים מאין ממשלה אוטונומית לחלקים שאינם בשליטה (כאלו הן ממשלת הרפובליקה האוטונומית של אבחזיה, הקהילה האזרבייג'נית של נגורנו-קרבאך, מנהל המעבר של דרום אוסטיה והרפובליקה האוטונומית של קרים) 

5. ממשלות אשר טוענות לשליטה במדינה קיימת ומוכרת (כאלו הן הוועידה לחמש הפרובינציות הצפון קוריאניות, מועצת הכתר של אתיופיה וממשלת הביניים הסורית) 

6. ממשלות בדלניות אשר טוענות לשליטה בחבלים עם תנועות בדלניות פעילות (כאלו הן ממשלת העיר החופשית דנציג, ממשלת פפואה המערבית, ממשלת קבינדה, הממשלה הקופטית, איחוד הקהילות הכורדיות, אמבזוניה, הרפובליקה הצ'צ'נית של איצ'קריה, ממשלת כורדיסטן המערבית, הרפובליקה של קרג'ינה הסרבית, ממשלת הביניים למדינות השאן הפדרטיביות, ביאפרה והממשלה הרב-לאומית של טמיל אלם)

7. ממשלות בדלניות אשר טוענות לשליטה בחבלים עם תנועות בדלניות פעילות אולם מעמדן אינו ברור ולכן אינן יכולות להשתייך לקטגוריה הקודמת (כאלו הן הממשלה הטיבטית הגולה וממשלת מזרח טורקסטן)
אלמר גנטרי

תקציר העלילה

אלמר גנטרי (ברט לנקסטר) הוא סוכן נודד בעיירות. שתיין מהמר ורודף נשים החי מהיד לפה. הוא אוהב לספר בדיחות ולצטט משפטים מכתבי הקודש.
באחת העיירות הוא מבקר באוהל גדול בו מתקיים כנס התעוררות לחזרה בתשובה של "חוטאים" מפשוטי העם. על הכנס מנצחת האחות שרון פלקונר (ג'ין סימונס). אלמר מתאהב בה ומחליט להצטרף ללהקת המטיפים.
הוא יוצר קשר עם אחות אחרת בלהקה, האחות רייצ'ל (פטי פייג') ומקבל דרכה מידע שהלהקה עומדת לעזוב לקנזס. הוא מתגנב לרכבת ובערמה מצליח להתיישב ליד האחות שרון ולנהל איתה שיחה קצרה. הוא מציע לשרון להופיע בכינוסי ההתעוררות והיא מסכימה. גנטרי מצטיין בנאומיו בהם הוא מאיים על החוטאים בגיהנום ושרון מאפשרת להם ישועה. ביחד הם צוות מצוין. הקהל נוהר וההכנסות גדלות.
גנטרי שואף להתקדם ולהגיע לעיר הגדולה זנית (עיר דמיונית המופיעה בספריו של לואיס). לאחר מאמצים הוא מקבל את רשות ראש העיר וחלק מראשי הכנסיות. גם שם מצליחים גנטרי ושרון וההכנסות גדלות. שרון מצליחה להחזיר את השמיעה בעזרת ישו לאדם שאיבד אותה עקב טראומה נפשית.
העיתונאי ג'יס לפרטס (ארתור קנדי) מפרסם כתבה על גנטרי ושרון ומציג אותם כחסרי השכלה בסיסית בדת המנצלים חולשה של מסכנים לעשות מזה כסף.
ראש העיר רוצה לגרש את להקת המטיפים אך גנטרי סוחט אותו בכך שמאיים עליו בגילוי בתי הימור ושתייה השייכים לראש העיר.
גנטרי מחליט להשיב מלחמה. הוא פותח במתקפה נגד לפרטס ובמסע עממי נגד שתייה וזנות. ההמון הורס בתי מרזח ובתי בושת. באחד מבתי הבושת המותקפים פוגש גנטרי את הפרוצה לולו ביינס (שירלי ג'ונס). בעבר גירש אותה אביה הכומר כשתפס אותה ואת גנטרי במצב אינטימי. גנטרי נטש אותה והיא נאלצה לעסוק בזנות.
לולו מחליטה להתנקם בגנטרי. היא מזמינה אותו לשיחה ומביימת תנוחות אינטימיות המצולמות על ידי צלם שנשכר על ידי הסרסור שלה. גנטרי נופל בפח. היא דורשת בתמורה לתשלילי התמונות 25.000 דולר. גנטרי מראה את התמונות לאחות שרון אך היא סולחת לו ומגיעה ללולו למסירת הכסף. לולו אינה לוקחת את הכסף ומוסרת את התמונות לעיתון.
בכנס ההתעוררות לאחר פרסום התמונות בעיתון, מתפרע הקהל וזורק על גנטרי ביצים וחפצים. לולו הנוכחת במקום מזדעזעת ובורחת לבית הבושת שלה שם מנסה הסרסור שלה לחנקה כי לא קבל את הכסף. ברגע האחרון מגיע גנטרי למקום ומציל אותה. בתגובה הולכת לולו לעיתון ומתוודה כי גנטרי נקי מאשמה וכי היא אשמה שטמנה לו פח.
האוהל מוקם בחזרה אך גנטרי מסרב להשתתף בהתעוררות. הוא מבקש משרון לברוח ולהינשא לו אך היא ממשיכה בטקס. לפתע פורצת אש באוהל. כולם בורחים חוץ משרון הבטוחה שישו יגן עליה אך היא נשרפת.
בסוף נראה גנטרי עם מזוודתו והתנ"ך השרוף של שרון. הוא מסרב לבקשתו של מנהל הלהקה להמשיך במופעי התעוררות והולך לדרכו.
עירית קופפרברג

ביוגרפיה

נולדה בשנת 1944 בתל אביב לנח שפירא, כימאי ומחנך, וסוניה שפירא לבית ויינברג, עובדת סוציאלית. הוריה נמלטו לפני הולדתה מאירופה של מלחמת העולם השנייה, ועלו לארץ ישראל. סבהּ, הרב אברהם דוב כהנא שפירא, היה רבהּ האחרון של גטו קובנה. אחיה פרופ' עמנואל שפירא היה רופא ילדים ומדען בתחום הגנטיקה.   
נישאה לאריה קופפרברג, מהנדס כימאי, בשנת 1970, ולהם שתי בנות: אורלי, מטפלת באומנות, ומיה, חוקרת ומרצה בהנדסת תעשייה וניהול; ושבעה נכדים.
קופפרברג מכהנת כפרופסור מן המניין במכללת לוינסקי בתחום חקר השיח, ועורכת כתב העת השפיט "עיונים בשפה וחברה". תחומי המחקר שלה, ספריה, פרסומיה וגליונות מיוחדים של כתבי עת שערכה מתמקדים בחקר השיח הדבור הכתוב והמקוון במקום העבודה, בעיקר שיח בעת מצוקה, מתודולוגיה במחקר איכותני ושילוב שיטות מחקר, חקר השפה הפיגורטיבית וחקר הנרטיב. בשנים האחרונות קופפרברג מתמקדת בנושא קול ושתיקה בחברה ישראלית העכשוית.
היה יהיה

הָיֹה יִהְיֶה היא אסופת סיפורים ספקולטיבית ישראלית היוצאת לאור מדי שנה מאז 2009, בהוצאת האגודה הישראלית למדע בדיוני ולפנטסיה. האסופות כוללות סיפורים בסוגות ספרותיות רבות כגון מדע בדיוני, פנטזיה, אימה, היסטוריה חלופית, סליפסטרים ועוד. שמונה סיפורים מן האסופות השונות זכו בפרס גפן, בהם אחד שזכה פעמיים - בשנה בה פורסם ובפרס רטרו גפן.
עורך הסדרה מיומה הראשון הוא אהוד מימון.
באסופות התפרסמו סיפורים מאת סופרים מוכרים רבים, בהם ורד טוכטרמן, רותם ברוכין, יעל פורמן, לביא תדהר, קרן לנדסמן, יואב אבני, גלית דהן-קרליבך, רוני גלבפיש וסיון שיקנאג'י.
האסופה השנתית מתפרסמת בפסטיבל אייקון, והאסופות השונות מועמדות למכירה בכנסי האגודה השונים: עולמות, מאורות, בדיון, ובכנסים נוספים.
דיוטימה

דיוטימה (מיוונית: διοτίμα) המוכרת גם כדיוטימה ממנטיניאה היא אחת הדמויות המתוארות בדיאלוג "המשתה" (הסימפוזיון) של אפלטון. ישנם חוקרים הסבורים כי הייתה גם אדם אמיתי שחי באותה תקופה.

פילוסופיית האהבה של דיוטימה

במשתה שעורך אגתון אחרי ניצחונו בתחרות דיוניסוס באתונה, מספר סוקרטס לבאי המסיבה על תורת האהבה אותה למד מפיה של הכוהנת דיוטימה. זו לימדה כי ארוס הוא בנם של פורוס ופניה, החוסר והשפע. עוד הוסיפה כי ארוס הוא אחד הדימונים, יצורים המצויים בין האלים לבין בני האדם. תפקידו ככזה, אמרה דיוטימה, הוא "לפרש ולהעביר לאלים את שניתן להם בידי בני-האדם, ולבני האדם – את שניתן להם בידי האלים … ובהיותו באמצע בין אלה ואלה, הריהו משלים את העולם, וכך נמצא כל העולם כולו קשור ומקושר בו בעצמו. ודרך המין הדימוני הזה עוברת גם הנבואה". 
דיוטימה תיארה לסוקרטס מעין אבולוציה של אהבה, "דרך" בת שישה שלבים המובילה מההתענגות החושית ואהבת היופי הגופני הגסות, דרך אהבת הלב ואהבת השכל המעודנות יותר, ועד לאהבת הרוח. לפי כוהנת האהבה על הצועד בדרך זו להתחיל באהבה גופנית לאדם המושך אותו מבחינה חיצונית; בהמשך מתפתחת אהבה זו לכללית יותר והוא הופך למאהבם של כל הגופים היפים; השלב השלישי הוא אהבת נשמה; משם ממשיך האוהב לפיתוח משותף עם הנשמה האחות של אורח חיים אֶתי המבוסס על חוקים ועיסוקים יפים; הצעד הבא מוביל אל המדעים, כלומר אל חיי חקר מה שישנו. לבסוף מעפיל האוהב לשלב אשר בו, סיפרה דיוטימה, "[הוא] רואה לפתע מה שהוא יפה מטבעו עד להפליא, את ההוא, סוקרטס, שהרי לשמו היה עליו לטרוח גם את כל הטרחות הקודמות, ושהוא ראשית כול קיים תמיד, ואינו לא מתהווה ולא כלה ולא גדל ולא פוחת ... ואם יש מקום שהוא, סוקרטס יקירי, בו כדאים לאדם חייו, הריהו בשלב זה של החיים, כשהוא מתבונן ביפה עצמו ... ואם ניתן לאיזה אדם להיות בן-אלמוות, ניתן הדבר גם לו".

זהותה של דיוטימה

המקור היחיד למידע על דיוטימה הוא "המשתה" של אפלטון, ואין מקור מידע אחר היכול לאשר בוודאות כי אכן הייתה אישה כזו. בדיאלוג אומר סוקרטס כי דיוטימה הייתה רואת נסתרות או כהנת שלימדה אותו בצעירותו את "הפילוסופיה של האהבה." לדעת נביה,
 העובדה שאפלטון נמנע בדרך כלל משימוש בדמויות בדיוניות או שנמנע מהענקת שם לדמויות כאלו מצביעה על–כך שדיוטימה הייתה אכן אדם אמיתי. 
קרן ג'. וורן, בהערות להרצאה העוסקת בדיוטימה וביוליה דומינה, מצטטת את מרי אלן ווית' הגורסת כי ישנם שלושה תימוכין לסברה שדיוטימה הייתה אדם אמיתי: הסתירות הרבות בין תורת האהבה של דיוטימה ותורתם של סוקרטס ואפלטון, היעדר ערעור על קיומה לפני המאה החמש עשרה, והאפשרות הסבירה שסוקרטס אכן נועץ בכוהנת. עם זאת, מציינת וורן, לטיעון זה אין ביסוס כלשהו בעובדות מחוץ לדיאלוג. כלל דומה חל גם על טיעונים מרחיקי לכת אף יותר הגורסים, למשל, כי דיוטימה הייתה למעשה בת דמותה של אפאסיה, ההטאירה פילגשו של פריקלס.

דיוטימה בספרות

מחוץ לדיאלוג של אפלטון, ידועה דיוטימה במיוחד כשם הבדוי של סוזטה (בורקנשטיין) גונטרד, ב"היפריון", הרומן הפילוסופי של פרידריך הלדרלין. גונטרד הייתה לדעת רבים דמות מפתח בתהליך שהביא את הלדרלין לאיבוד שפיות דעתו.
כמו כן, דיוטימה היא כינוייה של דמות ברומן "האיש בלא תכונות" מאת רוברט מוסיל.
יצחק רשקובסקי

יצחק רשקובסקי הוא כנר ומחנך רוסי-ישראלי, המשמש כמנהל המוזיקלי של מיזם "קשת אילון".

ביוגרפיה

רשקובסקי בעל תואר שני מהאקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים, בה למד אצל יאיר קלס.
ב-1991 היה רשקובסקי בין מייסדי העמותה "כתות אמן קשת אילון" שהקימה את הכפר המוזיקלי "קשת אילון". מאז, הוא משמש כמנהל המוזיקלי של "קשת איילון" ומלמד בעצמו נגינת כינור בכיתות אמן במסגרת זאת.
בשנת 1998 התקבל על ידי הנסיך צ'ארלס כחבר בקולג' המלכותי למוזיקה, בעקבות תרומתו ארוכת השנים למוזיקה.
בעשור השני של המאה ה-21 מנגן רשקובסקי בכינור "Giovanni Francesco Pressenda" שנוצר בשנת 1831, אותו קיבל בהשאלה מ-Elderberry Foundation. 
נשוי ואב לשניים. רשקובסקי יחד עם רעייתו, אני שנארך, וילדיהם, בן כנר ובת ויולנית, ביצע קונצרט שכותרתו "A Family Affair".
המרכז לאמנות יהודית

היסטוריה

המרכז לאמנות יהודית באוניברסיטת העברית בירושלים הוקם בשנת 1979 על ידי פרופ' בצלאל נרקיס, חתן פרס ישראל, במטרה לתעד את חפצי האמנות היהודית ולפתח אינדקס איקונוגרפי מקיף של נושאים יהודיים. יסודו של המרכז במחקר איקונוגרפי על כתבי יד עבריים מאוירים מימי הביניים, שניהלו פרופ' נרקיס ופרופ' גבריאל סד-ריינה (פריס) בשנת 1974.
האינדקס האיקונוגרפי לאמנות יהודית כלל בתחילה ארבעה מדורים: מדור לכתבי יד עבריים מאוירים, מדור לתשמישי קדושה ומצוה, מדור לאמנות יהודית עתיקה, ומדור לאמנות יהודית מודרנית.
פרופ' בצלאל נרקיס  עמד בראש המרכז עד 1991. המנהלת הבאה, פרופ' עליזה כהן-מושלין ייסדה מדור חמישי - המדור לאדריכלות יהודית ולבתי קברות יהודיים. תחת הנהגתה יצאו משלחות מחקר רבות למרכז ומזרח אירופה הפוסט-קומוניסטי, שלא היו נגישים בעבר לחוקרים מערביים, על מנת לתעד בתי כנסת בסכנת הכחדה ומצבות.  בנוסף, משנת 1994 תיעד המרכז בתי כנסת בגרמניה ששרדו  את המשטר הנאצי. פרויקטי התיעוד בגרמניה נעשו בשיתוף פעולה עם המחלקה להיסטוריה של אדריכלות באוניברסיטה הטכנית בבראונשוויג, בראשותו של פרופ' הרמן תיס. בשנת 1997 שיתוף פעולה זה מוסד כ"בית תפילה" – יחידת מחקר לאדריכלות יהודית באירופה.

אינדקס לאמנות יהודית ע"ש בצלאל נרקיס

האינדקס לאמנות יהודית ע"ש בצלאל נרקיס הוא "המוזיאון הווירטואלי" היהודי הגדול ביותר בעולם, הכולל כ-250,000 תמונות מכ-600 מוזיאונים, אוספים פרטיים ובתי כנסת ב-41 מדינות, כמו גם תוכניות אדריכליות של כ-1,500 בתי כנסת. התמונות ממוינות לפי נושא איקונוגרפי, סוג החפצים, מוצא ותאריך. הדיגיטציה של האינדקס מתבצעת כעת בשיתוף פעולה עם הספרייה הלאומית וחטיבת היודאיקה של ספריית אוניברסיטת הרווארד.
יום האמוג'י

יום האמוג'י העולמי הוא חג לא רשמי הנחגג ב-17 ביולי. היום נחשב כ"חגיגה עולמית של האמוג'י" והוא נחגג בעיקר באינטרנט. היום נחגג מדי שנה מאז 2014. ה-NBC דיווח כי היום היה הפריט הטרנדי ביותר בטוויטר ב-17 ביולי ב-2015.

מקור

יום האמוג'י העולמי הוא "פרי יוזמתו של ג'רמי בורג" לפי ערוץ CNBC שציין ש"מייסד אמוג'יפדיה יזם אותו" ב-2014.
הניו יורק טיימס דיווח כי בורג קבע אותו ל-17 ביולי, "בהתבסס על הדרך בה האמוג'י של לוח השנה מוצג ב-iphone". על יום האמוג'י העולמי הראשון, בורג אמר לאידפנדנט "לא היו תוכניות רשמיות כלשהן" מלבד בחירת התאריך.
גוגל שינתה את המראה של התו לוח שנה ביוניקוד  U+1F4C5 📅 כך שיציג את 17 ביולי באנדרואיד, ובמוצרים Gmail ו-Hangouts ב-2016.

הכרזות

ביום האמוג'י העולמי 2015, פפסי השיקה את PepsiMoji שכלל לוח מקשים אמוג'י, ופחיות ובקבוקים של פפסי מותאמים ליום האמוג'י העולמי. 
אלה הופצו במקור בקנדה, והורחבו ל-100 שווקים ב-2016. 
אולפני ההנפשה של סוני הכריזו ביום האמוג'י 2016 על טי ג'יי מילר כאיש הצוות הראשון בהפקה של אמוג'י: הסרט. גוגל השיקה "סדרה של אמוג'י חדשים, שהם כוללניים יותר עבור נשים ממגוון רקעים ובכל תחומי החיים", ואמוג'יפדיה השיקה ב-17 ביולי את פרס האמוג'י העולמי הראשון.
חברות נוספות שהוציאו הכרזות הקשורות לאמוג'י ביום האמוג'י 2016 כוללות את גוגל, דיסני, ג'נרל אלקטריק, טוויטר, קוקה-קולה.
אדגר ברונפמן (הבן)

קורות חיים

אדגר הבן נולד בניו יורק לאן לואב ואדגר האב. זמן קצר לפני לידתו משפחתו עברה ממונטריאול, בה היו המשרדים הראשיים של חברת סיגרם (Seagram) לניו יורק, אך תקופה קצרה אחרי לידתו חזרה לשם. ברונפמן למד בבית ספר פרטי בניו יורק (Collegiate school), ובשנים אלו החל להתעניין בתיאטרון וקולנוע. כשהתבגר התחיל להפיק סרטים, הראשון בהם היה על בית ספרו, שהיה בין בתי הספר הוותיקים ביותר בניו יורק; הסרט זכה לשבחים מעיתון Los Angeles Times. לפני סיום בית הספר נסע ללונדון כדי לעבוד על סרט בחברת MGM. בשנות ה-70 התחיל לכתוב שירים, וכן נהיה למפיק סרטים. 
סבו קיווה כי יצטרף לעסק המשפחתי עם פטירתו ב-1971, אך אדגר המתין מספר שנים, ורק בשנת 1982 הצטרף לחברת סיגרם ולהנהלתה, ומונה למנהל סניף לונדון. בשנת 1984 התמנה למנהל ניהולי בניו יורק. בתקופה זאת הרחיב את פעילות החברה מחוץ לייצור משקאות גם להפקת אלבומי מוזיקה, תחום אהוב עליו במיוחד. בשנת 2001 מכר חלק ממניות החברה לויבנדי, צעד שנתפס שנוי במחלוקת בעיתונות. ב-2004 רכש את חברת המוזיקה וורנר מיוזיק גרופ, והוא עומד כיום בראשה.
ברונפמן הוא אב ל-7 ילדים, שלושה מאשתו הראשונה שרי ברואר, לה היה נשוי בשנים 1979–1991, וארבעה מאשתו הנוכחית קלריסה אלקוק, לה נישא ב-1993. בנו הבכור בן ברואר הוא סולן וגיטריסט להקת "The Exit", אותה הקים בשנת 2000.
גריגורי פוטיומקין

ראשית חייו

פוטיומקין נולד באחוזת צ'יז'ובו שליד סמולנסק למשפחה של קצין זוטר. הושעה מאוניברסיטת מוסקבה עקב התרשלות בלימודים והתגייס לחטיבת העלית היוקרתית סמיונובסקי. השתתף בהפיכת החצר בשנת 1762, שהביאה להדחתו של פטר השלישי ולהמלכתה של יקתרינה הגדולה כקיסרית של רוסיה. בעקבות זאת קיבל פוטיומקין 10,000 רובל, סכום עתק במונחי הימים ההם, 4,000 (לפי מקורות אחרים 400) צמיתים וקודם לדרגת סגן-משנה של המשמר (מקבילה לסרן רגיל). בנוסף לכך עצם ההשתתפות בהפיכה קירבה אותו לקיסרית. בשנת 1767 התקרב פוטיומקין למשפחת אורלוב רבת ההשפעה שאחד מבניה, גריגורי, היה מאהבה של הצארינה ולקח חלק בעבודת ועדת חקיקה שעסקה בעניינים דתיים.

חביב הקיסרית

עד מהרה קודם פוטיומקין לדרגת מייג'ור-ג'נרל ובדרגה זו השתתף במלחמה העות'מאנית-רוסית של 1768–1774. לאור הצטיינותו הרבה במלחמה, בשנת 1774 קודם פוטיומקין לדרגת לוטננט-ג'נרל והפך לחביבה של הצארינה וככל הנראה גם למאהבה אחרי שסר חינו של גריגורי אורלוב בעיניה. במהלך שבע-עשרה השנים הבאות היה אחד האנשים החזקים ברוסיה. אף שכמו יקטרינה נטה לתענוגות ונהנה מן הכוח שצבר, הפגין בתחומים רבים אחרים את רוח עידן האורות בגלותו סובלנות כלפי שונות דתית ובהגנה על מיעוטים לאומיים. כגנרל-פלדמרשל, מפקד הצבא (רשמית משנת 1784), הדגיש תפישה הומנית יותר של משמעת ודרש מהקצינים לדאוג לחייליהם ברוח אבהית; כמו כן הוא תמך בפקודו אלכסנדר סובורוב אשר התנגד בתוקף לחיקוי הצבא הפרוסי בהבלטת רושם חיצוני כגון מצעדים, דבר שבכל זאת התרחש מאוחר יותר. תמיכה זו לא הפריעה לו להתנכל לסובורוב המוכשר שמעולם לא נוצח בקרב ולפטר אותו מהצבא ב-1788. כשנתיים מאוחר יותר - לאחר שסובורוב הוחזר לתפקידו בידי הקיסרית - העביר אותו פוטיומקין לחזית פינלנד הנחשבת פחות.

מושל הדרום

פוטיומקין זכה להצלחה רבה בשטחיה החדשים של רוסיה לחופי הים השחור ובראשם חצי-האי קרים, שם שלט כדיקטטור של ממש. הוא תמך בהקמת התיישבויות רוסיות וזרות רבות, ייסד ערים חדשות, כדוגמת עיר-הנמל חרסון, ובנה מכלום את צי הים השחור של רוסיה, שמנה לקראת שנת 1787 5 ספינות גדולות, 15 פריגטות וכ-20 ספינות קטנות יותר. בשנת 1783 סיפח את קרים לרוסיה, פעולה שזיכתה אותו בתואר "נסיך טבריצ'סקי", על שם שמה העתיק של קרים, טאורידה. ככלל, פוטיומקין תכנן רבות ולא קימץ באנשים, משאבים או זמן, אך בשל העובדה שתכנוניו היו גדולים יתר על המידה רובם הגדול לא נשלם מעולם. ארבע שנים מאוחר יותר ארגן את מסעה המפואר של יקתרינה לאזורי הדרום. שמו של פוטיומקין נודע לשמצה כתוצאה ממסע זה, שכן נטען כנגדו כי הקים לאורך הדנייפר כפרי דמה על מנת להטעות את הצארינה לחשוב שהאזור משגשג, כפרים שזכו לכינוי כפרי פוטיומקין, כינוי המשמש עד ימינו כביטוי לתוכניות ראווה מתעתעות. מטרת המסע, שזכה לפרסום רב, הייתה להפחיד את אויביה של רוסיה - וטורקיה בראשן - ולקרב לרוסים את אוסטריה. הדבר הוביל למלחמה - המלחמה העות'מאנית-רוסית של 1787–1792, שבה רוסיה ניצחה. כמפקד העליון של הצבא, נקט פוטיומקין אסטרטגיה זהירה שניתן היה להצדיקה מבחינה צבאית (אם כי אחרים, כגון סובורוב, התנגדו לה ודרשו מדיניות התקפית יותר), אך אשר לא הגבירה את האהדה אליו.

אחרית חייו

באפריל 1791, לקראת סוף המלחמה, חזר פוטיומקין בחפזה לסנקט פטרבורג הבירה, כיוון שהסתבר לו כי ליבה של פטרוניתו יקתרינה נוטה לכיוון מאהב חדש - פלטון זובוב. אף שהקיסרית לא גרעה מהסמכויות שהיא האצילה עליו, ניכר היה כי אהבתה אליו כלה, ולבסוף היא שלחה אותו בחזרה לחזית הטורקית לניהול שיחות השלום. תוך כדי השיחות, ב-5 באוקטובר 1791, פוטיומקין מת ליד יאשי שבמולדובה, רומניה.
דאודורו דה פונסקה

חייו

פונסקה נולד במדינת אלגואס בעיר אשר נושאת בימינו את שמו. הוא פיתח קריירה צבאית, ובמהלכה דיכא את מהומות פריירה בפרנמבוקו ב-1848, שהיו המקבילה הברזילאית למהפכות אביב העמים. הוא נלחם במלחמת ארגנטינה-ברזיל ובמלחמת הברית המשולשת (1864–1870), ובמהלכן הגיע לדרגת סרן. מאוחר יותר, ב-1884, הוא הועלה לדרגה הצבאית הפיקודית הגבוהה ביותר, פלדמרשל. אומץ ליבו, יכולתו הצבאית וסגנון מרשים הפכו אותו לאישיות בקנה מידה לאומי.
לימים, כאשר התמנה פונסקה למושל מדינת ריו גראנדי דו סול, משכילים רפובליקנים כמו בנג'מין קונסטנט ורוי ברברוסה חיזרו אחריו, בחוגי הקפה של סאו פאולו. ב-1886, פונסקה הזהיר כי הממשלה האימפריאלית הורתה על מעצרם של רפובליקנים בולטים. לכן, פונסקה נסע לריו דה ז'ניירו, ושם עמד בראש פלג צבאי שתמך בחיסול העבדות. יוקרתו האישית העמידה אותו בראש ההפיכה הצבאית שהדיחה את הקיסר ב-15 בנובמבר 1889. הוא עמד בראש הממשלה הזמנית, וזו קראה לקונגרס העתיד להיבחר לנסח חוקה חדשה עבור איחוד המדינות של ברזיל. עם זאת, הוא נכנס במהרה לעימות עם המנהיגים הרפובליקניים האזרחיים.
בחירתו של פונסקה לנשיא על חודו של קול ב-26 בפברואר 1891 התרחשה במקביל ללחץ צבאי שהופעל על הקונגרס. מספר ימים אחרי כן הוא אמר את שבועת הנשיא בקוינטה דה בוסה ויסטה, הארמון המלכותי בריו דה ז'ניירו, וכיום המוזיאון הלאומי של ברזיל.
בעוכרה של ממשלת פונסקה עמדו יחסי האיבה בין הנשיא לבין סגנו, פלוריאנו פיישוטו. היא נתקלה באופוזיציה חזקה בקונגרס, שלקחה על עצמה לנסות ולהכשיל את פעולות הממשלה. בשל כך, הנשיא הרבה להשתמש בצווים נשיאותיים, מה שחיזק את התנגדות האופוזיציה, שהלכה והתאחדה סביב סגן הנשיא פיישוטו. אחד הצווים שעוררו התנגדות רבה, הוא הצו שהעניק לחברה פרטית את הזיכיון על נמל טורס, פעולה שהנחיתה מכה לקפיטליזם הלאומני. המתח בין הקואליציה לאופוזיציה הגיע לשיא כאשר פונסקו הודיע על פיזור הקונגרס, והכריז על מצב חירום לאומי ב-3 בנובמבר 1891. ההתנגדות גברה, ונבחרי העם שהתנגדו למהלך מצאו תמיכה בפקידים הבכירים של הצי הימי של ברזיל. ברזיל הייתה על סף מלחמת אזרחים, ולכן ב-23 בנובמבר 1891 פונסקה התפטר מתפקידו והעביר את משרת הנשיא לפלוריאנו פיישוטו.
דאודורו דה פונסקה מת בריו דה ז'ניירו ב-23 באוגוסט 1892.
Living on My Own

רקע

בשנת 1985 הוציא פרדי מרקורי את אלבומו הסולו הראשון שלו. השיר Living on My Own הגיע למקום ה-50 במצעד הפזמונים הבריטי. בשנת 1993, שנתיים לאחר מותו של מרקורי, יצא השיר בגרסת רמיקס וזכה להצלחה עולמית. גרסת 1993 הגיעה למקום הראשון בבריטניה ובמדינות אחרות באירופה, והייתה לשיר הראשון שהוביל את מרקורי למקום הראשון, במסגרת קריירת הסולו שלו. 
הקליפ לשיר בגרסה מ-1985 ומ-1993 מכיל קטעי וידאו ממסיבת יום הולדתו ה-39 של מרקורי, שנערכה במינכן.
פלזמה (דם)

שימוש בפלזמה ובנסיוב במעבדה

למטרות של בדיקות דם, הפלזמה מבודדת משאר הדם. על מנת למנוע קרישה, חומר נוגד קרישה כגון ציטרט או הפרין מוסף לדם מיד אחרי הנטילה. לאחר מכן מתבצעת הפרדה של הדם מתאי הדם על ידי צנטריפוגה והפלזמה יכולה להיות מוקפאת לצורכי שימוש. הפלזמה יכולה להישמר בהקפאה לתקופת זמן כמעט בלתי מוגבלת.
לצורכי רוב הבדיקות ניתן להשתמש הן בפלזמה והן בנסיוב. ניתן לבודד נסיוב על ידי הקרשת הדם טרם השימוש בצנטריפוגה. הנסיוב מועדף בדרך כלל כאשר גורמי הקרישה יכולים להטות את תוצאות הבדיקה. בבדיקות המשתמשות באלקטרופורזה, למשל, שימוש בפלזמה יכול להוביל להופעת "פס" נוסף בג'ל, אשר ניתן לזהות אותו בטעות כפאראפרוטאין. בדיקות קרישה כגון (INR או APTT), לעומת זאת, דורשות שימור של כל גורמי הקרישה בדם, ולכן אינן יכולות להתבצע על נסיוב.
התפקיד העיקרי של הפלזמה הוא להעביר מזון לכל תאי הגוף (להעביר חמצן).
סאו לואיס

היסטוריה

בטרם הוקמה העיר היה במקום כפר של שבט הטופינאמבה. האירופאים הראשונים שהגיעו למקום בשנת 1612 הקימו במקום מושבה צרפתית וקראו לה "סאן לואי" על שם לואי הקדוש - הקדוש המגן על צרפת, וכן על שם מלך צרפת באותה עת לואי ה-13.
זמן קצר לאחר מכן נכבשה המושבה על ידי הפורטוגזים, שהקימו את מדינת מרניאו להגברת השמירה על האזור. ב-1641 שוב נכבשה המושבה על ידי פולשים זרים, הפעם מתיישבים הולנדים בפיקודו של מאוריץ ואן נאסאו, ורק בשנת 1644 היא חזרה לידיים פורטוגזיות.
העיר היא בירת המדינה היחידה ממדינות ברזיל שלא נוסדה על ידי פורטוגזים, אך למרות זאת, יש אומרים עליה שהיא הבירה הברזילאית שהכי דומה לעיר פורטוגזית.
החל משנת 1989 נעשה מאמץ לשפץ את שרידי העיר הקולוניאלית ובעקבות מאמץ זה, בשנת 1997, הוכרז מרכז העיר כאתר מורשת עולמית על ידי ארגון אונסק"ו.

העיר כיום

העיר היא עיר נמל, דרכה מייצאת ברזיל את מרבית עפרות הברזל שלה. חלק ניכר מכלכלת העיר מתבססת על תעשיית הטקסטיל והסוכר. על אף חופיה היפים של העיר, היא אינה מהווה אתר תיירות מרכזי. בעיר נמצאת האוניברסיטה הפדרלית של מרינאו ומדי שנה בחודש יוני נחוג בה פסטיבל הבומבה מאו בוי.
הכופר

תקציר העלילה

מחמוד נאסר (אומיד ג'לילי) הוא בעל ואב מוסלמי בריטי, אשר מקשיב למוזיקת רוק, במיוחד לכוכב הפופ גארי פייג', ושותה לעיתים אלכוהול. מחמוד גר בשכנות ליהודי אמריקאי בשם לאונרד "לני" גולדברג (ריצ'רד שיף‎), אותו הוא שונא ומגלה כלפיו יחס אנטישמי. בנו של מחמוד, ראשיד (עמית שאה), רוצה להתחתן עם אוזמה (סוראיה רדפורד), אבל לשם כך הם זקוקים לברכתו של אביה החורג ארשאד אל-מסרי (יגאל נאור), מוסלמי אדוק. לשם כך, מחמוד מסכים להעמיד פנים שגם הוא מוסלמי אדוק.
בעודו מפנה את ביתה של אמו המנוחה, מחמוד מוצא תעודת אימוץ ומגלה שאומץ על ידי הוריו המוסלמים כשהיה בן שבועיים; הוריו הביולוגיים הם יהודים, ושמו האמיתי הוא סולומון "סולי" שימשילביץ'. כאשר לני מגלה זאת, הוא מספר למחמוד שהוא מכיר אדם עם שם דומה - יצחק "איזי" שמשילביץ' - שייתכן והוא אביו הביולוגי של מחמוד. מחמוד מגיע לבית אבות יהודי, על מנת לבקר את איזי, אולם בכניסה לחדרו נמצא רב (מאט לוקאס), שמסרב לאפשר לו להיכנס. הרב מסביר שיהיה זה זעזוע עבור איזי, יהודי, לראות את בנו, מוסלמי, והוא מייעץ למחמוד ללמוד להתנהג יותר כמו יהודי, אם הוא רוצה לראות את אביו לפני מותו.
לני מסכים ללמד בסתר את מחמוד מה זה להיות יהודי; במקביל, על מנת לרצות את בנו, מחמוד נאלץ להעמיד פניום שהוא מוסלמי, ההופך ליותר ויותר קיצוני, על מנת למצוא חן בעיני ארשאד.
פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

הפקה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

הפצה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

ביקורות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

רימייק בוליוודי

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.
בלאנש ראוואלק

ביוגרפיה

ראוואלק הייתה דיילת באייר פראנס.

משחק

ב-1978 שיחקה בסרט הקומדייה "La Carapate" של הבמאי ז'ראר אורי והופיעה בתפקיד קטן בסרט "Une histoire simple" של קלוד סוטה שהיה מועמד בפרס האוסקר לסרט הזר הטוב ביותר.
ב-1979 גילמה את חברתו של מלתעות בסרט מונרייקר.
ב-1984 שיחקה בסרט "Les voleurs de la nuit" שהיה מועמד לפרס בפסטיבל ברלין, בשנה זו גם הופיעה בסרט "Le sang des autres" המבוסס על ספרה של סימון דה בובואר.
ב-1986 הופיע בסרט המדע הבדיוני "Kamikaze".
ב-1987 שיחקה בקומדיית המין "Club de rencontres".
ב-1994 גילמה אמא של ילד הנמצא בבית חולים פסיכיאטרי בסרט "Quand j'avais cinq ans je m'ai tué".
ב-2000 שיחקה בסרט הפשע "Scènes de crimes".
ב-2001 שיחקה בפרק של סדרת הטלוויזיה "Joséphine, ange gardien" ב-TF1.

דיבוב

היא דיבבה בצרפתית בסדרת סרטי ברבי.
בנוסף היא גם דובבה בראגרטס: הסרט.
היא עוסקת רבות בדיבוב צרפתי של סדרות טלוויזיה אמריקאיות, היא דיבבה בין היתר את השחקנית מרשה קרוס במספר הפקות ששיחקה ובין הסדרת שדובבה הן בטי ותיקים באפלה.