google/wiki40b huggingface dataset:
דוד מונשיין

ביוגרפיה

מונשיין נולד בשכונת "יגיע כפיים" שבירושלים, למשפחה ירושלמית מזה דורות רבים. אביו, מרדכי מונשיין היה משותפי מאפיית "המשביע". אמו, לאה מונשיין, הייתה בכירה בבנק מרכנתיל בירושלים, ונפטרה בגיל 40 כשמונשיין היה בן 20.
בשנות ה-60 למד באוניברסיטה העברית בגבעת רם שבירושלים. בזמן לימודיו היה פעיל בהתאחדות הסטודנטים ובארגון אירועי יום הסטודנט. בתקופה זו נודע כבליין ופעל לפיתוח תרבות חיי הלילה בירושלים. הוא יזם יחד עם שותפו אמנון צבן "הצגות חצות", בהן היו שוכרים אולמות קולנוע בחצות ומוכרים כרטיסים לסטודנטים שמלאו את האולמות בתפוסה מלאה, בשילוב להקות קצב כגון שלמה מזרחי והבמה החשמלית. כמו כן טבע רבות מאמרות הכנף השנונות והמצחיקות שפורסמו בעיתון הסטודנטים "פי האתון", לדוגמה: "חכם עיניו בראשו, טיפש הולך לאופטיקאי" או "כל ישראל ערבים זה לזה אבל אף אחד לא משלם את השטרות".
בשנת 1971 פתח את סוכנות תיווך הנדל"ן "הקטנה ביותר בירושלים", והתמחה במכירת בתים טמפלריים במושבה הגרמנית, בתים ערביים בטלביה ובקטמון, ובתים פרטיים ברחביה ובשערי חסד. יזם את רוב החנויות ברחוב הלל המתחדש בשנות ה-90 המוקדמות.

ספריו

במשך השנים צבר חוויות רבות אותן תיעד בטורו בעיתונים "חדשות", "כל העיר",  "דה מרקר"  וכן בספריו "סיפורי מונשיין", "מונשיין השני" (הוצאת מודן), "אגדות מונשיין" ("חושך - הוצאה לאור") ובמרץ 2016, הוציא לאור את ספרו החדש "היה הייתה פעם ירושלים"  ("חושך - הוצאה לאור"). הספר "אגדות מונשיין" פורסם כביבליוגרפיה מוערת לעובדי הוראה וחינוך בשנת 1995 על ידי הממונה על אישור ספרי לימוד ועורך הביבליוגרפיה המוערת במשרד החינוך.

מסיפורו "דואר אקספרס" נעשה סרט סטודנטים בשם "נחמן ליימינר-דואר אקספרס" אשר יוצריו גיא ליברמן ויואל פרויליך זכו בפרס וולג'ין בפסטיבל הקולנוע ירושלים 1997.
מייקל סיטון

קריירה

סיטון נולד בג'מייקה ובגיל צעיר עבר לארצות הברית. הוא החל לשחק כדורגל "פרייסטייט סוקר אליאנס" ממרילנד, וכשהיה בן 14 הצטרף לאקדמיית הנוער של די.סי. יונייטד. בינואר 2013 חתם על חוזה מקצועני בקבוצה הבוגרת של המועדון, וחודשיים לאחר מכן הושאל לריצ'מונד קיקרס. ב-3 במאי 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה, במשחק נגד וילמינגטון בו גם כבש את שער הבכורה שלו.
ב-12 ביולי 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו עבור די.סי. יונייטד, במשחק ידידות נגד גוודלחרה. בינואר 2014 החל להתאמן עם אינטר מילאנו מהסרייה א', אך בסופו של דבר לא חתם בקבוצה. ב-31 במרץ 2015 חתם סיטון בארברו מליגת העל השוודית, אך ב-4 ביוני עזב את המועדון. ב-6 באוגוסט 2015 חזר לארצות הברית וחתם בפורטלנד טימברס.
ב-1 ביולי 2016 הגיע סיטון לישראל וחתם בהפועל רמת גן מהליגה הלאומית. ב-5 באוגוסט 2016 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה, בניצחון 2-3 נגד בית"ר תל אביב רמלה במסגרת שלב הבתים של גביע הטוטו, משחק בו כבש סיטון צמד שערים. סיטון שיחק חצי עונה בהפועל רמת גן, וב-23 הופעות בכל המסגרות כבש שמונה שערים.
ב-26 בינואר 2017 חתם בהפועל תל אביב מליגת העל. כעבור שלושה ימים ערך את הופעתו היחידה במדי הקבוצה, כשנכנס כמחליף בדקה ה-17 והוחלף בדקה ה-73 במשחק מול הפועל חיפה שהסתיים בתיקו 0-0. לאחר מכן לא שותף סיטון במשחקי הקבוצה, ובתום עונת 2016/2017 ירד עמה לליגה הלאומית.
בקיץ 2017 חתם סיטון בקבוצת מכבי אחי נצרת מהליגה הלאומית, ובמדיה ערך 18 הופעות בכל המסגרות וכבש שער אחד בגביע המדינה. ב-13 במרץ 2018 חזר לארצות הברית וחתם בקבוצת אורנג' קאונטי.

נבחרת ג'מייקה

סיטון ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ג'מייקה כשהיה בן 17, במשחק נגד טרינידד וטובגו שנערך ב-15 בנובמבר 2013. את שער הבכורה שלו בנבחרת הבקיע ב-5 במרץ 2014, בניצחון 0-5 נגד סנט לוסיה. סיטון זכה עם הנבחרת בגביע הקריביים 2014.
הארמייה התשיעית (צרפת)

הקמה ראשונה

ב-29 באוגוסט 1914 במהלך המערכה על הגבולות, הוקמה הארמייה התשיעית בפיקוד גנרל פרדיננד פוש, על מנת למלא את הפער בין הארמייה הרביעית לארמייה החמישית. הארמייה השתתפה בקרב על המארן, ולאחר מכן פורקה הארמייה, ופוש מונה למפקד קבוצת הארמיות הצפונית.

הקמה שנייה

ב-6 ביולי 1918 הוקמה הארמייה התשיעית מחדש בפיקוד אנטואן דה מיטרי, ולחמה בקרב השני על המארן, ולאחר מכן פורקה שוב.

מלחמת העולם השנייה

במלחמת העולם השנייה, הייתה הארמייה התשיעית בפיקוד גנרל אנדרה קוראפ פרוסה בין נאמור לסדאן. הארמייה התשיעית לא הייתה ארמיית עילית, והרכבה האנושי כלל חיילי מילואים וחיילים טריטוריאליים מהמושבות, שסבלו מחסרון בחימוש ובאימון. צבאות אלו הותקפו על ידי עיקר הכוח התוקף של הצבא הגרמני, יחידות עילית משוריינות, החמושות במיטב הנשק החדיש. לזאת יש להוסיף את הכשל העיקרי בטקטיקה הצרפתית, והוא האמונה שהמתקפה אינה יכולה לבוא בגזרת קוראפ, שכן יער הארדנים כביכול אינו עביר לרכב קרבי משוריין.
כאשר החלה המתקפה, ב-10 במאי 1940, עמדו יחידות הארמייה תחת מתקפה כבדה, וקרסו. קוראפ עצמו התמוטט והודח ב-15 במאי 1940. הוא הוחלף בגנרל אנרי ז'ירו. התמוטטות הארמייה של קוראפ, והארמייה השנייה בפיקוד שארל הונציגר שלחמה דרומית ומזרחית לו באזור סדאן פתחה את הדרך למבקע גרמני מערבה אל תעלת למאנש ולכיתור עיקר הצבא הצרפתי וחיל המשלוח הבריטי על אדמת בלגיה, ובסופו של דבר לתבוסה הצרפתית.
כאשר קיבל ז'ירו את הפיקוד על הארמייה התשיעית, כבר לא היה מדובר בגוף צבאי הכשיר ללחימה, אלא בשרידי דיוויזיות מנותקים ומותשים ללא פיקוד מרכזי, הנעים בחוסר תיאום לאורך חזית בת 80 קילומטר, בין שלושת הנהרות העיקריים של צפון צרפת המאז, הסאמבר והאיין, כאשר כוח המחץ של המתקפה הגרמנית עובר דרך החזית ללא מעצור של ממש.
ז'ירו דרש תגבורות, וקיבל לפיקודו חלקים מן הארמייה השביעית, שלאחר כניעת הולנד לא היה עוד תועלת בהישארותה בגזרה כה צפונית, והיא פורקה לחלקים שנשלחו לסתום "חורים" בחזיתות השונות. כן נשלחו אליו כוחות מגזרות אחרות, מהלוחמים שהחזיקו בקו מז'ינו (אשר לא הותקף), וכן את דיוויזיית השריון הרביעית בפיקודו של הגנרל שארל דה גול. יחידות אלו הובהלו אל קו החזית, אך בימים הראשונים לפיקוד שקיבל על עצמו ז'ירו, רוב היחידות הללו לא היו פרוסות בגזרתו, אלא בתנועה לכיוונו ממקומות שונים. ז'ירו היה זקוק לשבוע נוסף על מנת לארגן את הכוחות. במציאות שנוצרה במהלך פלישת הבזק הגרמנית, הדבר היה בלתי אפשרי.
במהלך הימים הקרובים נאבק ז'ירו כנגד כוחות עדיפים, והשליך את כל כוחותיו אל המערכה, לרבות מתקפת נגד הרואית שביצע שארל דה גול. כל אלו לא היה בהם כדי לעזור. ב־18 במאי נראה היה כי הארמייה התשיעית חדלה מלהתקיים למעשה.
בלילה שבין ה־18 במאי ל־19 במאי נתקלה מכוניתו של ז'ירו תוך כדי תנועה בחיילי משמר גרמנים (על פי הגרסה הצרפתית מיחידת שריון, בעוד שלפי הגרסה הגרמנית היה מדובר ביחידת מטבח נייד) אשר עסקו בכיוון תנועת הצבא הגרמני על מנת להימנע משדה מוקשים שהונח במקום. המכונית נעצרה, וניסתה להימלט, אולם החיילים ירו בגלגליה, והצליחו לשבות את ז'ירו. הוא נלקח אל טירת קניגשטיין, ליד דרזדן כשבוי מלחמה. עקב שבייתו של ז'ירו התפרקה הארמייה התשיעית, וחדלה להילחם.
ואן קלייברן

ילדות ונעורים

קלייברן נולד בשריוופורט, לואיזיאנה והחל לקבל שיעורי פסנתר בגיל שלוש אצל אמו, רילדיה בי אובראיין (תלמידתו של ארתור פרידהיים, שהיה תלמיד של פראנץ ליסט). כשמלאו לו שש, עבר קלייברן עם משפחתו לקילגור, טקסס ובגיל 12 זכה בתחרות פסנתר של המדינה ובהמשך לכך הופיע לראשונה עם התזמורת הסימפונית של יוסטון. הוא נכנס לבית הספר למוזיקה ג'וליארד בגיל 17 ולמד אצל רוזינה לווין, שהדריכה אותו במסורת הרומנטיקאים הרוסים הגדולים. בגיל 20 זכה קלייברן בפרס לוונטריט והופיע לראשונה בקרנגי הול.

תחרות צ'ייקובסקי

ההכרה שזכה לה במוסקבה היא שהזניקה אותו לתהילה בינלאומית. תחרות הפסנתר הבינלאומית הראשונה על שם צ'ייקובסקי ב-1958 היה אירוע, שנועד להפגין את עליונות התרבות הסובייטית בתקופת המלחמה הקרה, סמוך לניצחונם הטכנולוגי בשיגור הספוטניק באוקטובר 1957. הווירטואוזיות המזהירה של קלייברן בנגינת הקונצ'רטו מס' 1 של צ'ייקובסקי והקונצ'רטו מס' 3 של רחמנינוב בשלב הגמר של התחרות זיכתה אותו בתשואות נלהבות. השופטים הסובייטיים ביקשו את רשותו של ראש הממשלה ניקיטה חרושצ'וב להעניק את הפרס הראשון לאמריקאי. "הוא הטוב ביותר?" שאל חרושצ'וב. "אם כן, תנו לו את הפרס!" בשובו הביתה התקבל קלייברן בהפגנת מעריצים המונית ברחובות ניו יורק, הפעם האחת והיחידה שכבוד זה ניתן למוזיקאי קלאסי. תמונתו התנוססה בשער מגזין "טיים", מלווה בכותרת, "הטקסני שכבש את רוסיה".
חברת RCA ויקטור החתימה אותו על חוזה בלעדיות והתקליט שהפיקה, הקונצ'רטו הראשון של צ'ייקובסקי, זכה להצלחה שלא הייתה כמוה וזיכה את קלייברן בפרס גראמי לביצוע קלאסי מצטיין.
ואן קלייברן הקליט גם את הקונצ'רטו של גריג, הקונצ'רטו מס' 2 של רחמנינוב, הקונצ'רטי מס' 4 ומס' 5 של בטהובן והקונצ'רטו מס' 3 של פרוקופייב.
בשנת 1962 היה קלייברן ליועץ האמנותי של תחרות הפסנתר הבינלאומית הקרויה על שמו. את התחרות ייסדה קבוצה של מורי מוזיקה ומתנדבים מפורט וורת', טקסס, ויוקרתה מתחרה כיום בזו של תחרות צ'ייקובסקי.

קלייברן כיום

קלייברן הופיע והקליט לאורך שנות ה-70', אבל בשנת 1978, אחרי מות אביו ומנהלו, החל להתרחק מן החיים הציבוריים. ב-1987 הוזמן לבצע בבית הלבן לפני הנשיא רונלד רייגן ונשיא ברית המועצות מיכאיל גורבצ'וב, ואחר הוזמן לפתוח את עונת יובל המאה לקרנגי הול. בשנת 2001 קיבל את אות הכבוד של מרכז קנדי.
נשיא ארצות הברית ג'ורג' ו. בוש העניק לו בשנת 2003 את מדליית החירות הנשיאותית ובאוקטובר 2004 קיבל את אות מסדר הידידות הרוסי, אותות ההוקרה האזרחיים הגבוהים ביותר של שתי הארצות. כמו כן קיבל באותה שנה את פרס גראמי למפעל חיים וניגן במסיבת ההפתעה ליום הולדתה החמישים של שרת החוץ קונדוליסה רייס.
בשנותיו האחרונות המשיך קלייברן להופיע במספר קונצרטים מדי שנה ונהנה משבחי הביקורת והקהל. הוא ניגן לפני בתי מלוכה וראשי מדינות מעשרות ארצות ולפני כל נשיאי ארצות הברית מאז הארי טרומן. בימיו האחרונים הוא התגורר בווסטובר הילס, פרבר של פורט וורת', טקסס. ב-1994 הופיע בהופעת אורח בסדרה המצוירת "איש הברזל", כשניגן בתפקיד עצמו בפרק "הדומיה היא בת לווייתי, המוות הוא גורלי".
ורוולף

ורוולף (שמו המלא בגרמנית: Führerhauptquartier Werwolf) היה שמו של מחנה מפקדה ליד העיר ויניצה שבאוקראינה, אשר שימש את שליט גרמניה הנאצית אדולף היטלר במהלך המלחמה בחזית המזרח במלחמת העולם השנייה. היה זה אחד ממספר מחנות ואתרי מפקדה שהוקמו עבור היטלר לפני המלחמה ובמהלכה, והמזרחי ביותר מביניהם ששימש את היטלר בפועל.

פינוי המחנה

הצבא הגרמני נסוג מן המחנה במרץ 1944 מפני הצבא האדום המתקרב. לפני עזיבת המחנה הרסו אותו הגרמנים ומיקשו את הכניסות למתקנים התת-קרקעיים שבו.
אתר המחנה נסרק על ידי הכוחות הסובייטיים לפי פקודתו של סטלין, אך לא נמצאו בו מסמכים. הרוסים חתמו את הכניסות לחלקיו התת-קרקעיים.
כיום האתר הוא קרחת יער, שבה נותרו שברי בטון ושרידי בריכת השחייה של המחנה. האתר איננו מגודר ומשמש את האוכלוסייה המקומית לטיולים ונופש.
בקרבת האתר ניצבת אנדרטה לאלפי עובדי כפיה שנרצחו על ידי הגרמנים ונקברו בקברי המונים ליד הכפר סטריז'בקה (Stryzhavka) הסמוך. אפשר שחלק מהקרבנות הועסקו לפני כן בעבודות להקמת המחנה.
ינאי כלפה

ביוגרפיה

כלפה משתייך למועדון הפועל "בגין" חולון, ומתאמן מאז שהיה בן 4.

2015

בסבב גביע העולם שנערך בשנת 2015 הוא זכה במדליית זהב בפורטוגל, ובמדליית כסף בשווייצריה. באליפות אירופה שנערכה באותה שנה בגרמניה הוא זכה במדליית זהב ב-3 תרגילים.

2016

באליפות העולם שנערכה בפוטיאן , סין בשנת 2016 הוא זכה במדליית כסף.

2017

בסבב גביע העולם שנערך בשנת 2017 הוא זכה בשתי מדליות, זהב וכסף. 
באליפות אירופה שנערכה באותה השנה בזֶ'שוּב, שבפולין, זכה במדלית זהב בכל אחת משלוש התחרויות (תרגיל שיווי-משקל, תרגיל דינאמי, וקרב-רב), והגן על תוארו.
במשחקי העולם שנערכו בוורוצלב שבפולין באותה שנה הוא זכה במדליית ארד.

2018

באליפות העולם שנערכה באנטוורפן שבבלגיה באפריל 2018 הוא זכה בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב ברביעייה ומדליית כסף נבחרת מעורבת.

2019

כלפה השתתף בעונה השנייה של גוט טאלנט ישראל, כחבר צוות בנבחרת האקרובטיקה, ביחד עם דניאל אורלביץ', לידר דנה ואפי סאץ'. נבחרת האקרובטיקה העפילה לגמר שהתקיים ב-16 באפריל, וזכתה במקום הראשון.
מיצואומי קאמיו

ביוגרפיה

קאמיו נולד במחוז שיננו (כיום נאגנו) שבאימפריה היפנית. הוא היה בנו השני של הסמוראי היזדורו קאמיו משבט סווה. הוא הצטרף לצבא הקיסרי, וסיים את לימודיו באקדמיה הצבאית הקיסרית בשנת 1874. הוא שרת כסרג'נט בחיל הרגלים הקיסרי במהלך מלחמת בושין. הוא נודע כמפקד מתון וזהיר, ועד 1882 כבר החזיק בדרגת לוטננט. בין השנים 1885–1886 שרת כנספח צבאי בסין. בשנת 1891 הועלה לדרגת מייג'ור. הוא לחם בהצטיינות במלחמת סין-יפן הראשונה, ובסופה כבר החזיק בדרגת לוטננט-קולונל. בשנת 1897 הועלה לדרגת קולונל, ופיקד על הרגימנט ה-3 של המשמר הקיסרי (近衛師団).
בשנת 1899 מונה כמפקד הדיוויזיה ה-1, שנה לאחר מכן הועבר לדיוויזיה ה-10. בשנת 1902 הועלה לדרגת מייג'ור-גנרל. עם פרוץ מלחמת רוסיה-יפן פיקד על מספר בריגדות, אם כי בעורף, ולא בחזית, כך שאנשיו לא לקחו חלק במלחמה. הוא שימש גם כמפקד חיל המצב היפני בסין. בשנת 1908 הועלה לדרגת לוטננט-גנרל, ובשנת 1912 קיבל את הפיקוד על הדיוויזיה ה-18. בקיץ 1914 במסגרת מלחמת העולם הראשונה, הטילה יפן מצור על המושבה הגרמנית בצ'ינגדאו. קאמיו נשלח עם חייליו לנחות בלונגקואו, כדי לאגף את שאדונג. קאמיו הזהיר הורה לבצע הפצצה מסיבית של האזור, ובזבז תחמושת רבה כדי לאפשר לחייליו לעבור בבטחה. צעד שזכה לתשבחות מאוחר יותר.
בשנת 1916 הועלה לדרגת גנרל, הוא פרש מהצבא בשנת 1925, ונפטר בטוקיו בשנת 1927.
אצולה

אצולה היא שדרה חברתית שבה התואר עובר בירושה בהתאם לכללים וחוקים מסוימים. תוארי האצולה מתייחסים במיוחד לחברות שבהן הייתה או קיימת מלוכה. בני המעמד מכונים לעיתים גם בעלי דם כחול, כינוי שנוצר בספרד (Sangre azul) כדי להבחין בין ספרדים "טהורים" שגוֹן עורם בהיר ועל כן כלי הדם שלהם נראים במבט מבחוץ כחולים, לבין המוּרים, שגון עורם היה כהה יותר.
שורשיה של האצולה האירופית בווסאלים, לוחמיו הנאמנים של המלך, שהיו קשורים אליו בשבועת אמונים וזכו לתגמול על שירותיהם ושירותי לחימה שלהם התחייבו במענק אדמה מיוחד. מענק זה, שהיה בראשיתו זמני ומותנה, הפך עד מהרה לנחלת אדמה העוברת בירושה בין חברי משפחתו של הווסאל. כיום, לעומת זאת, תואר האצולה הוא ברוב המקרים תואר רשמי בלבד.
תואר האצולה הוא תואר היסטורי, חברתי וחוקי, ולא רק מעמד סוציו-אקונומי המבוסס על עושר. אדם עשיר לא יהפוך באופן אוטומטי לאציל, וכן לא כל בני האצולה עשירים או בעלי השפעה (משפחות אצולה רבות איבדו את עושרן, והרעיון של "אציל עני" היה קיים בעולם כמעט מהולדת האצולה). במדינות ללא עבר פיאודלי, לא נמצאת אצולה.
אדון האחוזה, שהיה הבן שזכה בנחלת האדמה, אחיו ואחיותיו שנישאו לווסאלים אחרים, והפכו ללוחמים אבירים או אנשי דת, נמנו כולם עם מעמד האצולה. תואר האצולה עצמו לא ניתן להעברה בכל המקרים לכל בני המשפחה, ולרוב רק הבן שזכה בנחלה העיקרית (החל במאה האחת עשרה, בעיקר הבכור) קיבל את תואר אבותיו, ואילו בני המשפחה האחרים זכו בתואר זוטר יותר.

אצולה מזרחית


יפן של ימי הביניים פיתחה שיטה פיאודלית דומה לזו האירופאית, שבה ניתנה אדמה בתמורה לשירות צבאי. למעמד הדאימיו היה כוח פוליטי וחברתי רב, וכמו מקביליהם באירופה, ניהלו צבאות של סמוראים. במשך תקופות ארוכות, החזיקו אצילים אלו בכוח רב ללא שלטון כללי במדינה, והובילו למלחמת אזרחים. יש כמה הבדלים מהותיים בין האצולה היפנית לאצולה האירופאית, והראשון שבהם הוא ההבדל בין קוד האבירות האירופאי וקוד הבושידו ביפן. השיטה הזו בוטלה בשנת 1868, והוחלפה בשיטה שנקראה קאזוקו, שבוטלה גם היא בשנת 1947, אחרי מפלתה של יפן במלחמת העולם השנייה.
מדינות נוספות במזרח התפארו בתוארי אצולה שונים שקשה להשוותם למערכת האצולה האירופאית המוכרת לנו. בכמה מדינות מוסלמיות אין תואר אצולה רשמי, אך קרובים מאוד לכך הם נושאי התואר סייד, צאצאיו של הנביא מוחמד. רשמית, אין להם זכויות מיוחדות, אך הם נחשבים לבעלי חשיבות דתית גבוהה יותר משאר האוכלוסייה, ואנשים רבים באים אליהם לעצות בנושאי דת. באיראן, לעומת זאת, היו בעבר תוארי אצולה רבים, וכיום האצולה שם מזוהה על פי שם המשפחה.
במזרח אסיה, בלטה השיטה הסינית, שלפיה מעמדה של משפחה ירד בכל דור. צאצאי קיסר סין היו שכבת האצולה הגבוהה ביותר, ובניהם דורגו על ידי מעמדה של הקיסרית או הפילגש. מעמדם ומשמעותם של האצילים השתנו רבות, לאור חילופי השושלות השולטות במדינה.
מצודת גורי

מצודת גורי (בגאורגית: გორის ციხე, גוֹריס ציחֶה) היא מצודה שהוקמה בימי הביניים בכארתלי, גאורגיה. המצודה הוקמה על גבעה תלולה וסלעית במרכז העיר גורי. 
השם גוריס ציחה הופיע לראשונה ברשומות במאה ה-13, אולם עדויות ארכאולוגיות מוכיחות כי שטח המצודה היה מבוצר עוד במאות האחרונות לפני הספירה. המצודה חלשה על נתיבים אסטרטגית בעלי חשיבות כלכלית ושכן בה חיל מצב גדול.
במאה ה-16 כבשו העות'מאנים את המצודה במטרה להתקדם לכיוון טביליסי, ולאחר מכן החליפה ידיים בזה אחר זה: העות'מאנים, הגאורגים והפרסים. שרידי המצודה כיום עוצבו ובוצרו על ידי המלכים רוסטום, מלך כארתלי בשנות ה-30 של המאה ה-16 וארקלה השני בשנת 1774.
לאחר כיבוש עיר בידי האימפריה הרוסית בשנת 1801. הוצב במצודה גדוד רמנים (grenadier) רוסי כחיל מצב, אבל חשיבותה הלכה ופחתה. כך תואר המצודה באנציקלופדיה מהמאה ה-19:
למרגלות גבעה סלעית-חולית ניצבת העיר גורי או מצודת גורי, (ייתכן וזו "גורסנה" של סטרבון), המקום השני בחשיבותו אחרי טיפליס. המצודה, מלבנית, אורכה 200 צעדים, 16 פאתומים מעל לליאחווי, הזורם למרגלות הגבעה. כרגע המצודה מוזנחת ורק הקפלה בצידה הדרום-מזרחי היא החלר היחיד שפעיל
— אנציקלופדיה מטרופוליטנה, (1845), עמ' 532
מצודת גורי ניזוקה קשות בזמן רעידת האדמה בגורי שהתרחשה בפברואר 1920. המבנה שנשתמר בצורה הטובה ביותר הוא המבנה שנקרא "צחרָה-קָרַה" ("בעל תשעת השערים", המצוי המערב המצודה וסמוך לחומות המשלימות ממזרח וממערב.
רפובליקה אוטונומית

רפובליקה אוטונומית היא סוג של חלוקה מנהלית בדומה לפרובינציה או מדינה בפדרציה. מספר משמעותי של רפובליקות אוטונומיות ניתן למצוא בתוך מדינות ברית המועצות לשעבר, ואת הרוב ניתן למצוא ברוסיה. רבות מרפובליקות אלו הוקמו במהלך התקופה הסובייטית כחלק מרפובליקות ברית המועצות (כמו הרפובליקה האוטונומית הסובייטית הסוציאליסטית של אבחזיה) שאף הן היוו רפובליקות אוטונומיות.
פאטימה ג'בלי וזאני

ביוגרפיה

וזאני נולדה במקנס, בשנת 1959, ועברה להולנד עם המשפחה שלה בשנת 1970. היא עזבה את הבית בגיל שמונה עשרה, לאחר שסירבה לשידוך שסידר לה אביה, אשר לא סלח לה, ונוצר ביניהם קרע. באותה התקופה, אביה עזב את אמה ונישא לנערה מרוקאית בת 17. וזאני נשבעה לעצמה שלעולם לא תתיר שגורלה יהיה כגורל אמה וסבתה, שגם הן נישאו בשידוכים מסורתיים ולא היו להן בחירות בחיים. למדה פסיכולוגיה תקופה לפני ששינתה כיוון, ונרשמה ללימודית בבית הספר לקולנוע ההולנדי באמסטרדם, שם היא סיימה תואר בבימוי ותסריטאות ב-1992. החל משנת 1973, החלה לעבוד כעיתונאית, במאית ומפיקה ברשות הטלוויזיה והרדיו ההולנדית, כשהיא מתמחה באקטואליה ובסרטים תיעודיים על נושאים חברתיים.
In het huis van mijn vader (בבית אבי, 1997) הוא סרט תיעודי באורך מלא על מאבקה של וזאני עם הציפיות הפטריארכליות מבוססות המגדר של משפחתה המרוקאית. הסרט עוקב אחרי נעימה, נערה מרוקאית המתגוררת בהולנד, בדרכה לנישואים מסורתיים, כולל הגשת סדינים מוכתמים בדם להורי החתן ביום שלאחר ליל הכלולות. הסרט מאיר זרקור על האחריות המוטלת על הנערה לשמר את "השם הטוב" של משפחתה באמצעות ה"טוהר" שלה, ואף מנפץ את המיתוס של קרום הבתולין.
הסרט הוקרן לראשונה ב-1998 בפסטיבל הסרטים של סן פרנסיסקו, שם הוא זכה בפרס מחט הזהב. הוא זכה גם בפרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים הלאומי של מרוקו, על אף שבשל הנושא שלו, הוא לא זכה במרוקו להפצה מסחרית. למעשה, וזאני חוותה תגובות שליליות רבות בארץ מולדתה. לדבריה, הבחירה להיות אמנית היא בחירה לא מקובלת, אך דווקא מאמה היא קיבלה עידוד, כשזו אמרה לה ש"כל מה שחשוב זה שתוכלי לפרנס את עצמך, ולא להיות תלויה בגבר". בנוסף, זכה הסרט בפרס עגל הזהב לסרט התיעודי הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים של הולנד, ובפרס איריס לסרט התיעודי האירופי הטוב ביותר.
גזירה לאחור

גזירה לאחור או בנייה לאחור (באנגלית: Back-formation) היא תהליך מורפולוגי של יצירת לקסמה חדשה ("מילה" חדשה) באמצעות סילוקן של מוספיות ממשיות או משוערות.
גזירה לאחור מכונה גם "דו-כיווניות", הואיל והלקסמה הנוצרת בתהליך זה נוצרת בדרך של קיצור מילה, ולא בדרך של הלחם בסיסים או הרכבת מוספיות על בסיס קיים.
גזירה לאחור עשויה להיות זהה לניתוח-מחדש של אטימולוגיה עממית, כאשר היא נשענת על הבנה מוטעית של מורפולוגיית המילה הארוכה.
בשפה העברית תופעה זו נפוצה כאשר מנסים לשחזר את צורת היחיד על פי צורת הרבים.
כך מצורת הרבים גרוטאות נולדה המילה גרוטאה ומהריבוי של נמוש–נמושות, נולדה המילה נמושה. גם שם הפרי פומלו עוות לפומלה, כתוצאה מגזירה לאחור.
"פרשייה" הוא גזירה לאחור מצורת הרבים "פרשיות"; ואולם זו בתורה אינה אלא צורת הרבים של "פרשה". כלומר, במקרה זה, שויכה בטעות האות י' שבמילה "פרשיות" לצורת הבסיס, בעוד שלמעשה הייתה זו חלק ממוספית הרבים.
חורשה

חורשה או חֹרֶשׁ היא קבוצה קטנה של עצים הגדלים בצפיפות, בדרך כלל בלי שיחים רבים או צמחים אחרים תחתיהם.
החורשים הטבעיים הם קטנים, גודלם נמדד במספר דונמים לכל היותר. לעומת זאת מטעים מעשה ידי אדם, עשויים להיות קטנים מאוד עד גדולים מאוד, כגון מטעי התפוחים בוושינגטון בארצות הברית או הפרדסים בפלורידה שיכולים להיות עצומים בגודלם. וכולם מהווים סוגי חורשות. חורשות אדירות ממדים הן יערות.
רוב החורשות שנטעו על ידי האדם ניטעו בשורות, וברוב המקרים העצים בהן הם מאותו המין כגון: אקליפטוסים, אלונים, מיני הדרים ועוד.
בראשית היישוב בארץ ישראל  עצי אקליפטוס ניטעו בהמוניהם, מכיוון שהאמינו כי הם מסייעים בייבוש הביצות שבהן חיים יתושי אנופלס המפיצים את מחלת המלריה ("קדחת הביצות").
פרדריק וילם דה קלרק

קריירה מוקדמת

דה קלרק נולד ביוהנסבורג כבן למשפחת פוליטיקאים אפריקאנרית: אביו יוהאנס דה קלרק היה שר ונשיא הסנט של דרום אפריקה, ודודו יוהאנס סטריידום היה ראש ממשלת דרום אפריקה בין השנים 1954–1958. ב-1958 סיים בהצטיינות לימודי משפטים. ב-1969 נבחר לראשונה כחבר פרלמנט מטעם המפלגה הלאומית – מפלגת השלטון השמרנית-לאומנית של ימי האפרטהייד. בשנת 1978 מונה לשר בממשלה, וב-1982 הועמד בראש המפלגה הלאומית בפרובינציית טרנסוואל.
לאחר קריירה פוליטית ארוכה בה רכש לעצמו מוניטין שמרני, עמד ב-1989 בראש קבוצת ה"נאורים" במפלגה, ובפברואר נבחר לעמוד בראשה. בספטמבר אותה שנה, כאשר אולץ הנשיא פיטר וילם בותה לפרוש בעקבות שבץ מוחי שלקה בו, תפס דה קלרק את מקומו כנשיא המדינה.

דה קלרק כנשיא – ביטול האפרטהייד

מיד עם כניסתו לתפקיד התגלה דה קלרק כרפורמיסט נאור, שהבין כי משטר האפרטהייד הגיע אל סוף הדרך ושאין מנוס משיתוף הרוב השחור בשלטון. הרפורמות החלו להתגלגל במהירות, ובנאומו ההיסטורי בפרלמנט ב-2 בפברואר 1990 הודיע דה קלרק כי הוא מכיר בכך שמדיניות האפרטהייד נכשלה. באותו מעמד התיר מחדש את פעילותם של הקונגרס הלאומי האפריקני (ANC), הקונגרס הפאן אפריקניסטי (PAC), והמפלגה הקומוניסטית, שהיו עד אז מחוץ לחוק. במקביל הודיע על שחרורם של אסירים פוליטיים רבים, ביטל את עונש המוות, והגביל את אורך תקופת מעצרים מנהליים למקסימום 6 חודשים. שבוע מאוחר יותר, ב-10 בפברואר 1990, הסעיר את דרום אפריקה והעולם כולו כשהכריז שלמחרת היום ישתחרר נלסון מנדלה מכלאו. במאי אותה שנה החלה ממשלתו במשא ומתן עם ה-ANC, שבעקבותיו הסכים ANC לנטוש את המאבק המזוין, וביוני 1990 בוטל מצב החירום ששרר במדינה.
ב-1991 ביטל דה קלרק את חוקי האפליה שעוד נותרו בתוקף – החוקים שנגעו לבעלות על קרקעות, לאזורי מגורים, ולסיווג על פי גזע במרשם האוכלוסין. במרץ 1992 נתנו אזרחיה הלבנים של דרום אפריקה במשאל עם, ברוב סוחף, מנדט לדה קלרק לנהל משא ומתן עם ה-ANC ותנועות אחרות על חוקה חדשה למדינה, שתשתף את הרוב השחור בשלטון. ב-1993 קיבלו דה קלרק ונלסון מנדלה את פרס נובל לשלום על פועלם המשותף לביטול האפרטהייד והעברת השלטון בדרכי שלום.
הרפורמות של דה קלרק הקנו לו יריבים מבית, גם מתוך מפלגתו. קבוצה של שמרנים חסידי האפרטהייד עזבו את המפלגה הלאומית והצטרפו למפלגה השמרנית שהתנגדה לרפורמות. התנגדות מחתרתית יותר הייתה גם מצד "תנועת ההתנגדות האפריקאנרית" הימנית-קיצונית. במקביל נמשכו עימותים אלימים ועקובים מדם בין ה-ANC ליריבתה באופוזיציה - מפלגת החופש אינקאתה של בני הזולו.

לאחר הנשיאות

באפריל 1994 התקיימו הבחירות הדמוקרטיות הראשונות בהן השתתפו בני כל הגזעים במדינה. דה קלרק התמודד באופן סמלי על הנשיאות מול מנדלה, שכצפוי זכה ברוב מוחץ. בממשלת האחדות הלאומית שקמה שימש דה קלרק כסגן-נשיא לצד מנדלה, עד שהכריז על פרישתו בשנת 1996. ב-1997 דה-קלרק ויתר על ראשות המפלגה הלאומית ועזב את החיים הפוליטיים.
בשנת 1998 התגרש דה קלרק מאשתו מזה 38 שנה מריקה דה קלרק בעקבות חשיפת מערכת יחסיו עם אליטה גאורגיאדס, רעייתו של איל הספנות היווני טוני גאורגיאדס, אשר ככל הנראה נמנה עם התורמים למפלגה הלאומית. זמן קצר לאחר מכן נשא דה קלרק את אליטה גאוריאדס לאישה.
בשנת 1999 ראתה אור האוטוביוגרפיה של דה קלרק "The Last Trek-A New Beginning".
בדצמבר 2001 הזדעזעה דרום אפריקה מן הרצח הברוטאלי של גרושתו מריקה במהלך שוד אלים. מריקה נמצאה בדירתה בקייפטאון כשעליה סימני דקירה וחנק. באותה העת שהה דה קלרק בשוודיה לרגל אירוע המציין 100 שנים לפרס נובל. הרוצח נתפס ונשפט ונגזרו עליו שני מאסרי עולם.
בשנת 2014, קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת חיפה.
אפר וסט סייד

גאוגרפיה

אפר וסט סייד מתוחם בדרום על ידי רחוב 59, במזרח על ידי סנטרל פרק ועל ידי נהר ההדסון במערב. גבולה הצפוני של השכונה פחות מוגדר, אם כי מבחינה היסטורית מיוחס לרחוב 110, אך לעיתים מתייחסים לרחוב 125 כגבולה הצפוני של השכונה, כולל מורנינגסייד הייטס. האזור שמצפון למערב רחוב 96 ומזרחו של ברודוויי גם מזוהה כעמק מנהטן. האזור החופף ממערב לשדרת אמסטרדם עד לפארק ריוורסייד נחשב כעבר כמחוז בלומינגדייל.
במורנינגסייד הייטס, ממערב להארלם, נמצאים קתדרלת סנט ג'ון האלוהי, אוניברסיטת קולומביה, ברנארד קולג', בנק רחוב המכללה לחינוך, המועצה הלאומית של הכנסיות, יוניון תאולוג'יקל סמינרי, בית הספר מנהטן למוזיקה, הקולג' למורים של אוניברסיטת קולומביה, בית המדרש לרבנים באמריקה כמו גם קבר גרנט וכנסיית ריברסייד.

דמוגרפיה

ב-2010 התגוררו באפר וסט סייד 209,084 בני אדם – ירידה בכמות האוכלוסייה משנת 1990, אז התגוררו באזור זה 210,993 בני אדם. 140,850 (67.4%) מהתושבים הם לבנים, 31,347 (15%) הם ממוצא היספני, 15,834 (7.6%) הם ממוצא אפרו-אמריקני, 15,988 (7.6%) הם ממוצא אסייתי, 221 (0.1%) הם ממוצא אינדיאני או ילידי אלסקה, 671 (0.3%) הם מגזעים אחרים.