google/wiki40b huggingface dataset:
רונית לוינשטיין מלץ

ביוגרפיה

מלץ נולדה בתל אביב, ליעקב מלץ, שהיה שופט בית המשפט העליון ומבקר המדינה. למדה בתיכון צייטלין, ובאותה עת החלה ללמוד שיעורי יהדות מפיהם של הרב חיים דרוקמן והרב צוקרמן בבית הכנסת "איחוד שיבת ציון". אחרי התיכון עשתה שנתיים שירות לאומי, שנה כקומונרית באילת ושנה במדרשה ליהדות בעפרה. למדה לתואר ראשון ושני בתנ"ך וסוציולוגיה. במשך כ-20 שנה לימדה בבתי ספר תיכוניים ובמכללות למורים.
נישאה לרב יגאל לוינשטיין, מראשי המכינה קדם-צבאית בני דוד, והתגוררה בהתנחלות עלי, ולהם חמש בנות.
בגיל 43, בזמן שלימדה באולפנת עפרה, התגלתה אצלה מחלת סרטן השד. עקב המחלה חדלה לעסוק בהוראה, וכתבה את ספרה הראשון, "תריסים ירוקים פתוחים". לאחר שהחלימה פרסמה ספרים רבים נוספים.
נפטרה בגיל 55 ממחלת הסרטן ונטמנה בהר המנוחות.

יצירתה

מלץ יצרה את סדרת הספרים לילדים "מסע בעקבות שמי", בהם גיבור הסיפור מתעמק בשמו ומגלה סיפורים על הוריו, משפחתו ועמו לאורך ההיסטוריה ועד היום. "נס של אהבה", אחד מהספרים בסדרה, זכה בפרס יד ושם לספרות ילדים ונוער.
בשנת 2010 יצא לאור ספרה "וקראתם דרור". הספר עוסק בדמותו של אל"ם דרור וינברג שנהרג בשנת 2002 במהלך הפיגוע בציר המתפללים בהיותו מח"ט חברון.
מלץ יצרה גם את סדרת הספרים לילדים "סודות בירושלים". הסדרה מספרת על רועי, שחקן צעיר המשחק בסרטים על ירושלים. במהלך הצילומים רועי מגלה סיפורים וסודות על ירושלים. מלץ כתבה שני ספרים בסדרה, והמשכה נקטע על ידי פטירתה.
לאחר פטירתה ליקטו וסידרו בנותיה את כתביה בחוברת "תורת אמך", המחולקת לשבתות השנה.
שורש ממוצע הריבועים

שורש ממוצע הריבועים, או ממוצע RMS (באנגלית: Root mean square), הוא מספר המשמש לתיאור ממוצע הגודל של פונקציה או של סדרת ערכים. זהו שם אחר לנורמת L2, כמו גם לשונות של משתנה מקרי בעל תוחלת אפס.

הגדרה

שורש ממוצע הריבועים של סדרת הערכים  הוא שורש הממוצע החשבוני של ריבועי הערכים: 
ממוצע RMS של פונקציה  בקטע  הוא: 
ממוצע RMS של הפונקציה על פני כל התחום  הוא: . אם  היא פונקציה מחזורית, גודל זה שווה לממוצע ה-RMS על פני מחזור אחד.

הספק חשמלי

בהנדסת חשמל, לעיתים קרובות יש צורך לדעת מהו ההספק החשמלי הנצרך על ידי נגד. ההספק P הנצרך על ידי נגד בעל התנגדות R כאשר זורם דרכו זרם קבוע I הוא: .
אם בנגד זורם זרם חילופין (I(t, ההספק הרגעי הנצרך על ידו משתנה ובמקומו מחשבים את ההספק הממוצע: . כלומר הזרם ה-RMS הוא הזרם הקבוע שהיה גורם לאותה צריכת הספק ממוצעת על ידי הנגד.
את ההספק ניתן לרשום גם כתלות במתח החשמלי: , ובאותו האופן במתח חילופין ההספק הממוצע הוא: . מתח החילופין הנפוץ ביותר הוא סינוסי: , ועבורו .
מאחר שמתח ה-RMS שימושי לחישוב הספקים, המתח המוצהר של זרם החילופין הביתי (220 וולט בשיטה האירופית ו-110 וולט בשיטה האמריקאית) הוא מתח ה-RMS ולא המשרעת.

מהירות

בפיזיקה, גודל מהירות החלקיקים בגז אידיאלי קלאסי מתפלגת לפי התפלגות מקסוול-בולצמן וכל רכיב של המהירות בשלושת כיווני המרחב מתפלג באופן נורמלי. לכן, הממוצע החשבוני של וקטורי המהירות הוא וקטור האפס, ואת הממוצע החשבוני של גודל המהירות ניתן לחשב כתוחלת של התפלגות מקסוול-בולצמן על ידי אינטגרל גאוסיאני. לעומת זאת את ממוצע ה-RMS של המהירויות ניתן למצוא באופן פשוט יותר משיקולי אנרגיה ולקבל קשר בינו לבין טמפרטורת הגז.
האנרגיה הקינטית הממוצעת של מולקולה בגז אידיאלי תלויה בממוצע ה-RMS של מהירות המולקולות: , ולכן המהירות ה-RMS היא: , כאשר m המסה של מולקולה, M המסה המולרית של הגז, R הוא קבוע הגזים, T הטמפרטורה במעלות קלווין, N מספר המולקולות ו-k קבוע בולצמן.

שוֹנוּת

בסטטיסטיקה, השונות של אוכלוסייה מוגדרת כהפרש בין ממוצע הריבועים (ריבוע ממוצע ה-RMS) לבין ריבוע הממוצע החשבוני: , או באופן שקול: . כלומר, ממוצע ה-RMS תמיד גדול או שווה לממוצע החשבוני, והוא שווה לשונות במקרה שהממוצע החשבוני הוא אפס.
מערכת בקרת מבנה

היסטוריה

המהפכה התעשייתית השלישית שהתרחשה בשנות ה-80 כשהומצא הבקר המתוכנת הראשון, הובילה להמצאת יכולות אוטומציה שהתפתחו תרמו לייעול ושיפור ודיוק מערכות הייצור בתעשייה. המהפכה לא פסחה על תחום בקרת המבנים מאחר שיכולות אלו שיפרו את ניהול מערכות המבנה, ואפשרו מתן שירות ברמות אחרות ללקוחות המבנה.
בקרת מבנה אופיינית דורשת ערוצי מדידה רציפים רבים עבור: גלאי טמפרטורה לוויסות הטמפרטורות ברחבי המבנה, סנטורים של לחץ או ספיקת מים / אויר ועוד.
המהפיכה התעשייתית השלישית, שהמציאה את הבקר המתוכנת, עמדה בפני אתגר לא פשוט.
האתגר באותן השנים היה שהבקרים המתוכנתים PLC, היו יקרים עד מאוד, ובפרט ערוצי המדידה הרציפה.
הפתרון לאתגר הייתה המצאת בקר ייחודי וייעודי למבנים לו קראו בשם DDC) Direct Digital Control). בקר DDC הוא קונטרול פשוט עם מעבד סטנדרטי, שהורכב על מעגלים אלקטרוניים פשוטים עם סטנדרטים נמוכים. כאמור, המטרה הייתה לתת פתרון לאוטומציה במבנים, ומאחר והסביבה לא הייתה קריטית כמו בתעשייה, בקרי ה- DDC סיפקו מענה מושלם.
הפתרון הפשוט, בסטנדרטי ייצור נמוכים, היו כל כך זולים שבקרי ה-DDC הכילו כניסות אוניברסליות, כלומר כניסת סנסור רציף או דיסקרטי באותה כניסה. חדשנות זו נתנה מענה הולם לבקרים המתוכנתים, שהיו מאוד יקרים באותן השנים.

תוכנה ה-DDC

מאחר שבקרי ה-DDC יושמו על ידי קונטרולרים פשוטים על כרטיסי אלקטרוניקה בסיסיים, לא ניתן היה ליישם בתוכם משימות רבות ומיוחדות שנדרשות בחיי היום יום במבנים. זה היה אתגר לא פשוט, והפתרון היה בהמצאת תוכנת יישומים, תוכנת DDC, שתמכה בבקרים הפשוטים.
תוכנת בקרת ה-DDC היוותה שילוב של ממשק למפעיל, ביחד עם תוכנת התכנות עבור בקר ה- DDC.
הרעיון היה לתכנת את הבקר מראש, באמצעות תוכנה ראשית, אשר טענה לבקר את תוצאות התכנות. דה-פקטו לבקר ה-DDC היו מעט מאוד יכולות של לוגיקה מקומית ועצמאית. בחלק מהבקרים היו עד 7 או 10 פקודות לוגיקה.
בקר ה-DDC והרעיון שבו נשמרו עד היום אולם זוהי שמורת טבע בעולם בקרת המבנים, והסיבות יתוארו בהמשך.
השושלת הבורג'ית

היסטוריה

הממלוכים השתלטו על מצרים בשנת 1250. תחילה שלטה השושלת הבחרית אשר כללה בעיקר סולטאנים ממוצא קיפצ'קי, אם כי הסולטאנים הראשונים היו ממוצא צ'רקסי.
בשנת 1377 פרץ מרד אשר בסיומו השתלטו הצ'רקסים על עמדות המפתח באימפריה הממלוכית כשהם מובלים על ידי ברקוק ובראקה. ב-1382 מונה ברקוק לסולטאן ובכך תמה השושלת הבחרית והחלה השושלת הבורג'ית. יריבו המר של ברקוק היה המצביא המונגולי טימור לנג ושני הצדדים נלחמו שנים רבות. ב-1399 נפטר ברקוק ובמקומו מונה בנו פרג' כסולטאן. אחרי חמש שנים נוספות של לחימה ועם מותו של טימור לנג, הצליח הסולטאן פרג' לכבוש את סוריה. למרות הניצחון, סבל הסולטאן פרג' מהתנגדות של האמירים המקומיים ונאלץ לסגת בשנת 1412.
בשנת 1421 תקפה ממלכת קפריסין את מצרים אך המתקפה לא הצליחה ולבסוף הוכרחה לקבל את מרותו של הסולטאן ברסביי. במהלך שלטונו של ברסביי קטנה אוכלוסיית מצרים בצורה ניכרת. הוא הירבה בפשיטות באסיה הקטנה ומת בשנת 1438.
בשנת 1453 עלה הסולטאן אל-אשרף לשלטון, אל-אשרף כונן יחסים חמים עם האימפריה העות'מאנית שכבשה באותן שנים את קונסטנטינופול, כיבוש אשר גרם לעושר רב במצרים. עם זאת, עם מינויו של חשק'דם כסולטאן ב-1463 התגלעה מחלוקת בין מצרים לאימפריה העות'מאנית ושני הצדדים ניהלו קרבות מדי פעם.
ב-1467 תקפו העות'מאנים את הממלוכים לאחר שאחיו של הסולטאן העות'מאני באיזיט השני הורעל בזמן שהיה אורחו של הסולטאן הממלוכי קאיתבאי. באיזיט הטיל מצור על הערים אדנה וטרסוס אך הובס על יד קאיתבאי. קאיט ביי ניסה גם לעזור למוסלמים בספרד בכך שאיים על הנוצרים בסוריה, אך ללא השפעה מכרעת. הוא מת בשנת 1496 והשאיר אחריו חובות גדולים.
ב-1515 הצליחו העות'מאנים לכבוש את סוריה, ושנתיים מאוחר יותר ב-1517 הצליחו העות'מאנים לכבוש את קהיר. עם הכיבוש הפכה איסטנבול למרכז השליטה של האימפריה, אך משפחות הממלוכים המשיכו לשלוט במצרים אם כי הן היו כפופות לסולטאנים העות'מאניים. שלטונם של הממלוכים נמשך עד עלייתו של מוחמד עלי פשה אשר טבח במנהיגי הממלוכים.
תקופת שלטונם של הממלוכים הבורג'ים התאפיינה באי יציבות פוליטית וכלכלית, אשר הביאה לבסוף לנפילתם.
טיסת האינטרודר

עלילה

הרומן מספר את סיפורו של סרן ג'ייק "יד-שקטה" גראפטון, טייס-צי המטיס מטוס A-6 אינטרודר, מטוס תקיפה-הפצצה המבצע בעיקר משימות השמדת מטרות נ"מ. גראפטון, בן דמותו של המחבר, הוא יליד וירג'יניה כמותו אשר זכה לכינויו בצי בשל קור-רוחו תחת אש. גראפטון נדרש להתמודד עם מות חבריו לטייסת ועם חוסר התוחלת שבלחימה נוכח המגבלות הפוליטיות המוטלות על הכוחות הלוחמים בשל המגעים להפסקת אש המתנהלים באותה עת. בספר מתוארת הלחימה האווירית בווייטנאם כמו גם את הווי השירות בטייסת לוחמת. בין שמדובר ביחסי הרעות בין הטייסים, בהומור הפנימי ובאופן הבוטח בו מנהיג אותה סא"ל פרנק קאמפארלי. בשיאו של הספר מופלים גראפטון והנווט שלו מעל לאוס לאחר משימת הפצצה בצפון וייטנאם. המצב מחייב את גראפטון להפגין את אותן תכונות ויכולות אשר גילה באוויר גם על הקרקע.

קולנוע

הספר עובד לסרט בשנת 1991 בבימויו של ג'ון מיליוס ובכיכובם של בראד ג'ונסון (בתפקיד ג'ייק), רוזנה ארקט, דני גלובר ווילם דפו.
טושיהירו טקדה

קריירה

טקדה החל להתאמן במירוצים בכיסאות גלגלים כשהיה בן 30 והשתתף לראשונה במשחקים הפאראלימפיים כשהיה בן 39, בתחרויות אולימפיאדת הנכים אתונה (2004). הוא זכה במדליית זהב במרוץ ל-400 מטר כשקבע שיא פאראלימפי (קטגוריה T52) של 1:00.92 דקות, במדליית זהב עם שיא פאראלימפי נוסף של 13:10.86 דקות במרוץ ל-5,000 מטרים, ובמדליית זהב שלישית בתחרות המרתון עם תוצאה של 2:00:02 שעות.
באתונה התחרה טקדה גם במרוץ ל-1,500 מטרים בו זכה במדליית הארד כשסיים את המסלול בזמן של 3:49.76 דקות.
טקדה היה לחלק מהמשלחת היפנית גם למשחקי אולימפיאדת הנכים בייג'ינג (2008). הוא זכה בשתי מדליות כסף, האחת במרוץ ל-800 מטרים עם תוצאה של 1:53.67 דקות והשנייה במירוץ ל-400 מטרים עם תוצאה של 1:00.32 דקות, שני רק לבן ארצו טומויה איטו שקבע שיא פאראלימפי של 57.25 שניות. הוא זכה בתחרויות גם במדליית ארד אחת, כשסיים את מרוץ המרתון בתוצאה של 1:40.20 שעות, אחרי היפני הירוקזו אויונבארו שזכה במדליית הכסף עם 1:40.10 שעות ותומאס גיירספיצ'לר האוסטרלי שקבע שיא עולם של 1:40.07 שעות.
אונורה דומייה

ביוגרפיה

דומייה נולד במרסיי, וכבר בצעירותו הראה נטייה בולטת לאמנות, שאביו ניסה לדכא ללא הועיל על ידי שליחתו לעבודה, תחילה כנער עזר ושליחויות ל- huissier ואחר כך אצל סוחר ספרים. בתחילת דרכו דומייה עסק באמנות הליתוגרפיה ויצר לוחות עבור מוציאים לאור של מוזיקה ואיורים למודעות. אלו לֻוו ביצירות אנונימיות בסגנון Charlet, בהן הפגין התלהבות לאגדה הנפוליאונית.
בזמן שלטונו של לואי פיליפ, ייסד שארל פיליפון (Charles Philipon) את המגזין הקומי La Caricature. דומייה הצטרף לסגל המגזין, שכלל אמנים כמו אשיל דבריה (Achille Devéria), דני אוגוסט מארי ראפט (Denis Auguste Marie Raffet) וז'אן גרנדוויל, והתחיל לצייר תמונות סאטיריות (כדוגמת "במעלה מדרגות היכל המשפט") על חולשות הבורגנות, השחיתות של מערכת המשפט, והממשלה המגושמת שאינה כשירה לתפקידה. קריקטורה שלו, שהציגה את המלך כ"גרגנטואה", הביאה למאסרו למשך שישה חודשים בכלא Ste Pelagic בשנת 1832. הוצאתו לאור של La Caricature נפסקה זמן קצר לאחר מכן, אך פיליפון סיפק שדה מערכה חדש לפעילותו של דומייה כשייסד את ה-Charivari.
דומייה אייר למגזין זה את הקריקטורות החברתיות שלו, בהן הוא לועג לבורגנות בדמותו של רוברט מאקאיר, גיבור מלודרמה פופולרית מאותה תקופה. סדרה נוספת שלו 'L'histoire ancienne', כוונה נגד הפסאודו-קלאסיציזם שאחז באמנות של אותה תקופה. בשנת 1848 יצא דומייה שוב במסע פוליטי, עדיין בשירות ה- Charivari, אותו עזב בשנת 1860 אך שב אליו בשנת 1864.
למרות יצירתו המקיפה בתחום הקריקטורות (רשימת הליתוגרפיות של דומייה שהורכבה בשנת 1904, מנתה לא פחות מ-3,958 תבניות ליתוגרפיה), מצא זמן להמריא לרמות גבוהות יותר של ציור. תמונת "ישו והשליחים" שלו מוצגת ברייקסמוזיאום באמסטרדם, ותמונות "השומרוני הטוב", "דון קישוט וסנשו פנשה", "הלעג לישו" ואחרות, נמצאות באוסף לונידס בדרום קנזינגטון.
כצייר, דומייה, אחד מחלוצי הריאליזם, הקדים את זמנו, ולא זכה להצלחה עד שנת 1878 - שנה לפני מותו. אז אסף מ. דוראנדרואל את יצירותיו של דומייה והציג אותן בגלריות שלו והראה את התחום הרחב של גאוניותו של האדם שכונה "מיכלאנג'לו של הקריקטורה". בזמן התצוגה שהה דומייה, שהיה אז כבר עיוור לחלוטין, בבית כפרי בוואלמונדיו, שהועמד לרשותו על ידי הצייר קאמי קורו, שם מת בשנת 1879. תערוכה חשובה של יצירותיו נערכה בבית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות בשנת 1900.
ויקטור פלאס

ויקטור פלאס (בצרפתית Victor Place;‏ 1818, פריז, צרפת - 1875, רומניה) היה ארכאולוג ודיפלומט צרפתי. הוא חפר בחורסבאד, היא דור שרוכין בין 1852 ל-1855, וכן בנינווה, והוציא תעוד מפורט של מחקרו בספר בן שלושה כרכים תחת השם "נינווה ואשור" ב-1867.
רוב ממצאיו מצויים במוזיאון הלובר ובמוזיאון הבריטי.

קריירה

פלאס סיים תואר ראשון במשפטים וב-1842 התלמד כקונסול. בין 1841 ל-1851 מילא משימות קונסולריות בהאיטי, קאדיז ונאפולי.
שלוש שנים אחר כך ניהל את הקונסוליה בסנטו דומינגו ובין 1852 ל-1855 היה הקונסול במוסול ואז גם השתתף בחפירות הארכאולוגיות.
ב-1855 מונה לקונסול ביאסי, רומניה ושנה לאחר מכן קודם לדרגת קונסול ראשון. הוא היכן גם באדריאנופול, כלכותה וניו יורק.
ב-1870 נשפט באשמת מעילה, קיבל חנינה לאחר שנתיים בידי אדולף תיר ולאחר שנה, ב-1873 פרש מהשירות ועזב את צרפת לרומניה.
אליעזר והגזר

עלילה

פַּעַם בָּא אֶל גַּן הַיֶּרֶק

סַבָּא אֱלִיעֶזֶר.

אַחַת-וּשְׁתַּיִם – פָּשַׁט יָדַיִם

וּמָשַׁךְ בַּגֶּזֶר.

מְשֹׁךְ בַּגֶּזֶר, מְשֹׁךְ בַּגֶּזֶר –

אֵין כָּמוֹהוּ גֶּזֶר!

מְשֹׁךְ יָמִינָה, מְשֹׁךְ שְׂמֹאלָה –

לֹא יָזוּז הַגֶּזֶר!
במרכז הסיפור גזר ענק ועקשן שנזרע בגינת הירק של סבא אליעזר וסבתא אלישבע. באחד הימים ניסה סבא אליעזר להוציאו מהאדמה, אך הוא לא זז, לא משנה כמה חזק הוא מושך. סבתא אלישבע הגיעה לעזרתו ומשכה גם כן, אך הגזר לא זז. הגיעו בזה אחר זה, הנכדה אביגיל, הב הב הכלבלב, ומיאו החתול ועזרו למשוך והוא עדיין לא זז. רק כאשר הצטרף למשיכה "עַכְבָּר אָפֹר", הגזר יצא.
בגרסת הספר, לאחר שהוציאו את הגזר מכינים ממנו תבשיל טעים, וכל השכנים מוזמנים לאכול. רק הכלב, החתול והעכבר לא אוכלים מהתבשיל, כי הם מקבלים דייסה מתוקה משלהם.

מוסר ההשכל

הסיפור עוסק במסר של עזרה לזולת והתנדבות למען האחר. הודות לשיתוף הפעולה של כל הדמויות הם מצליחים להוציא את הגזר הענק מהאדמה. כך המסר עוסק גם בכוחה של הקבוצה, הגדול מכוחו של היחיד, וגם בשיתוף הפעולה בו ניתן להשיג יותר מאשר לבד.

מקור

עלילת "אליעזר והגזר" מבוססת על המעשייה "הלפת הענקית" (ברוסית: Репка), שהופיעה בדפוס לראשונה בשנת 1863 בקובץ "מעשיות רוסית" שערך ופרסם הפולקלוריסט הרוסי הנודע אלכסנדר אָפָנָאסייב (Афанасьев). בסיפור זה, סבא שותל לפת בגינה, וכשהוא מגיע להוציאה מהאדמה, הוא אינו מצליח. מגיעים בזה אחר זה לעזרתו הסבתא, הנכדה, הכלב, החתול והעכבר, ורק כשכולם מושכים ביחד, הם מצליחים.
לפני שכתב את השיר סבא אליעזר והגזר עיבד קיפניס את הסיפור הרוסי וכתב את "סבא יפת והלפת" שפורסם בספר "מעשיות" בהוצאת דביר.
אכילה לאורו

הספינה

הספינה הוזמנה בשנת 1938 על ידי חברת ספנות הולנדית, ובנייתה החלה בשנת 1939, במספנה בנמל פליסינגן שבהולנד. בנייתה התעכבה בגלל מלחמת העולם השנייה, והושלמה בשנת 1947. נתוניה המקוריים: אורך 192 מטר, רוחב 25 מטר, שוקע 9 מטר ומעמס מרבי של 21 אלף טון, עם 900 נוסעים ו-400 אנשי צוות. שמה המקורי היה "וילם רייס". 
בשנת 1964 נמכרה הספינה לחברת הספנות האיטלקית "לאורו ליין", ועברה שיפורים משמעותיים. היא נכנסה לשירות בשנת 1966, בשם החדש "אכילה לאורו" (Achille Lauro), על שם ראש העיר לשעבר של נפולי.

החטיפה

ב־7 באוקטובר 1985, בעת שהספינה הפליגה מאלכסנדריה לפורט סעיד שבמצרים, ארבעה טרוריסטים חמושים מארגון "החזית לשחרור פלסטין" השתלטו עליה. הם התגלו על ידי אחד מאנשי הצוות, ולכן פעלו מוקדם מהמתוכנן. החוטפים איימו לפגוע בבני הערובה אם לא ישוחררו חמישים אסירים פלסטינים שהיו כלואים בישראל. הם הפליגו לכיוון נמל טרטוס שבסוריה, אך סוריה סירבה לאשר את כניסתם. החוטפים ירו בנוסע יהודי־אמריקני, נכה בכיסא גלגלים בשם ליאון קלינגהופר, והשליכו אותו לים בעודו חי. הספינה הפליגה בחזרה למצרים, ואחרי יומיים של משא ומתן החוטפים הסכימו לעזוב את הספינה, והוטסו לכיוון תוניסיה במטוס נוסעים מצרי.
בעקבות מידע מודיעיני שמסרה ישראל לארצות הברית, יורט המטוס ב־10 באוקטובר על ידי מטוסי קרב של חיל הים האמריקני, ואולץ לנחות בבסיס של נאט"ו בסיציליה (איטליה). החוטפים נעצרו על ידי המשטרה האיטלקית, והמטוס הורשה להמשיך בטיסתו לתוניסיה, למרות דרישתה של ארצות הברית לעכב אותו (בין הנוסעים החופשיים היה מנהיג החוטפים, אבו עבאס). ארבעת החוטפים נשפטו באיטליה והורשעו (אבו עבאס נמלט מאיטליה, ולכן נשפט והורשע בהיעדרו). 
ב-16 באוקטובר, בהופעה טלוויזיונית בערוץ הראשון, ראש אמ"ן, אהוד ברק, פרסם הקלטה של שיחה אשר יורטה על ידי המודיעין הישראלי ב-9 באוקטובר בין אבו עבאס לבין החוטפים על האונייה. בשיחה, אבו עבאס אשר באותה עת ידע כי הפעולה נכשלה, הנחה את החוטפים להצהיר שכוונתם לא הייתה לחטוף את האונייה. לטענת ישראל, השיחה הוכיחה את הקשר בין החוטפים לבין אבו עבאס, המקורב ליאסר ערפאת, ראש הארגון לשחרור פלסטין (אש"ף). עם פרסום ההקלטה, ממשלת איטליה טענה כי המודיעין הישראלי מסר את קלטת הסלילים למקבילו האיטלקי באיחור של חצי שעה, לאחר שניתן אישור למטוס החוטפים להמריא.

תביעות נזיקין

משפחתו של ליאון קלינגהופר תבעה את "הארגון לשחרור פלסטין" (אש"ף) על חלקו ברצח, אך התביעה בוטלה בעקבות תשלום פיצויים בסכום לא ידוע שהעביר הארגון לבנותיו של קלינגהופר. הכסף שימש למימון קרן לזכרם של ליאון ומרילין קלינגהופר מטעם הליגה למניעת השמצה.
בישראל עדיין מתבררת תביעת נזיקין שהגישו בשנת 2000 העזבונות של שתי יהודיות מנוסעי האונייה נגד "הארגון לשחרור פלסטין" ואחרים, בגין נזקים נפשיים שנגרמו להן עקב חטיפת האונייה.

האופרה "מות קלינגהופר"

האופרה "מות קלינגהופר" מאת המלחין האמריקאי ג'ון אדמס, המבוססת על חטיפת הספינה ורציחתו של קלינגהופר, הועלתה בשנת 1991 ביוזמתו של הבמאי פיטר סלרס. הליברית נכתב על ידי אליס גודמן. באופרה התייחסויות רבות למקורות הסכסוך הישראלי-ערבי. בנותיו של קלינגהופר שצפו בהצגת הבכורה בניו יורק ראו בהצגה כניצול ציני של רצח אביהן. לקראת העלאת האופרה במטרופוליטן אופרה בשנת 2014 היו מחאות רבות שראו באופרה האדרה והצדקה של מעשה טרור.

המשך חיי האונייה

לאחר אירוע החטיפה, חזרה האונייה לשירות בשנת 1987, בחברת "סטאר לאורו" (שמה החדש של "לאורו ליין"). ב־30 בנובמבר 1994 היא נשרפה מול חופי סומליה. בעקבות כך ננטשה ולבסוף טבעה ב־2 בדצמבר 1994.
מאדי ווטרס

שנותיו המוקדמות

מורגנפילד נולד ב"פינת ג'אג" - אזור במדינת מיסיסיפי, הסמוך לנהר המיסיסיפי. אמו, ברטה ג'ונס, נפטרה כשהיה בן חמש, ולכן גדל אצל סבתו. הוא קיבל את כינויו כבר בילדותו, כשהירבה לשחק בבוץ ("Mud"). בגיל 13 החל לנגן במפוחית, וכשהיה בן 17 רכש את הגיטרה הראשונה שלו והחל לשיר עם להקת "סאן סימס פור". במקביל, פיתח את יכולת הנגינה בגיטרה והושפע משני אמני בלוז: סאן האוס - שבהשפעתו פיתח ווטרס את הצליל הכבד, היציב והנוקשה; ורוברט ג'ונסון - ממנו קיבל את טכניקת הפריטה של גיטרת הסלייד במקצבים מהירים יותר.
לאחר גיחה לסנט לואיס ב-1940, חזר ווטרס למיסיסיפי וניהל בר בו התקיימו גם הימורים ונגינת מוזיקה (של ווטרס עצמו). ב-1941 הגיע למיסיסיפי, בשליחות ספריית הקונגרס, המוזיקולוג אלן לומקס והקליט את ווטרס. הייתה זו הפעם הראשונה בה הוא שמע את קולו מוקלט. לומקס שלח אל ווטרס גם תקליט עם ההקלטה שלו ודבר זה עודד אותו להאמין ביכולתו להצליח כמוזיקאי.
בשנת 1943 עבר ווטרס מאזור הדלתא לשיקגו במטרה להפוך למוזיקאי מקצועי. הוא התגורר אצל קרוב משפחה, נהג במשאית ביום וניגן במועדונים בלילה. באותה עת, סצנת הבלוז בשיקגו הייתה תחרותית ביותר והמוזיקאי המוביל בה היה ביג ביל ברונזי. ברונזי תרם לקידומו של ווטרס בכך שאפשר לו להופיע לפני הופעותיו. ב-1945 קיבל ווטרס מדודו את הגיטרה החשמלית הראשונה שלו, דבר שסייע לווטרס להתגבר בצליליו על רעש הקהל במועדונים.
לאחר מספר שנות נגינה במועדונים, שכללו גם מספר הקלטות שלא התפרסמו בשעתן, חתם ווטרס בחברת הקלטות קטנה בשם "Aristocrat" (שהפכה מאוחר יותר ל"צ'ס רקורדס") וב-1948 התפרסמו שני סינגלים שלו: "I Can't Be Satisfied" ו-"I Feel Like Going Home", אשר זיכו אותו בפופולריות הולכת וגוברת. בהמשך אותה שנה הוציא את להיטו הגדול, "Rollin' Stone", שהפך לסימן ההיכר שלו.

הצלחה בשנות החמישים

ב-1950 הקליט ווטרס יחד עם הרכב של נגני בלוז מהשורה הראשונה, שכלל מפוחית, גיטרה, גיטרת סלייד, גיטרה בס, תופים ופסנתר, ונחשב לאחד מהרכבי הבלוז הטובים בהיסטוריה. בין להיטיו עם הרכב זה היו "Hoochie Coochie Man" ,"I Just Want To Make Love To You" ו-"I'm Ready", שלושה שירים שכללו מסר מאצ'ואיסטי, שלא היה אופייני לווטרס. מבקר המוזיקה של הרולינג סטון, רוברט פלמר, כתב לאחר שנים, כי להיטים אלו נועדו ליצור לו תדמית ופרסום שיאפשרו לו לפרוץ לתודעה ברחבי ארצות הברית כולה.
נט המשפט

נט המשפט היא מערכת מידע לניהולם של בתי המשפט בישראל. המערכת מנהלת את ההליך המשפטי לכל אורכו, החל מהגשת כתב אישום תובענה או כל פנייה אחרת למערכת המשפט, המשך בכל שלבי הדיון המשפטי, וכלה בפרסום כל החלטה שהתקבלה, ובפרט פסקי דין וגזרי דין.

פיתוח, תחזוקה ותפעול של המערכת

בעקבות ביטול מכרז מב"ת 2000 אליו ניגשה רק חברה אחת, חברת EDS, החל בשנת 2003 פיתוח המערכת שעבר ללא מכרז לחברות נס טכנולוגיות כקבלן ראשי, וחברות יבמ גלובל סרוויסס (IGS) וטלדור כקבלני משנה. בהתאם לחוזה שנחתם עמן, שלוש חברות אלה יעסקו בתחזוקה ובתפעול של המערכת עד סוף שנת 2011. 
עלות פיתוחה והטמעתה של המערכת הגיעה לכחצי מיליארד ש"ח.

מהלך הטמעת המערכת

הטמעת המערכת בבתי המשפט החלה בהדרגה בינואר 2007 והושלמה בכל בתי המשפט, מלבד בית המשפט העליון, באפריל 2010. ההטמעה נעשתה בפיקוחו של מנהל בתי המשפט בפועל, השופט משה גל. לשם הטמעת המערכת נערכו גם שינויים מסוימים בתקנות סדר הדין האזרחי ובתקנות הארכיב. 
מהלך הטמעת המערכת מלווה בתקלות רבות, ועל המערכת נמתחה ביקורת מצד משתמשים שנתקלו בקשיים ובפגמים. 
דו"ח מבקר המדינה לשנת 2009 הציג שלל ליקויים בניהול הפרויקט וציין "ריבוי התקלות - כמו אי-יציבות, מהירות תגובה אטית, אמינות נמוכה ואי-טיפול בתקלות השפיעו על פעולת המערכת, עד כדי חוסר שביעות רצון של המשתמשים מהמערכת".
הנהגת "נט המשפט" היוותה למעשה מהפך מהותי במערכת המשפט בישראל, מעל ומעבר לשינוי הטכנולוגי. נשיאת בית המשפט העליון, דורית ביניש, התייחסה לכך בפסק דין שנתנה:
"המצב שנוצר מחייב שלא להשאיר את הנושא ללא טיפול המותאם להתפתחויות ולנסיבות החדשות שנוצרו. הגיעה העת לבחינה מחודשת של תקנות העיון."

חשד לפריצה לאתר

באוגוסט 2012 נעצרו משה הלוי ושני אנשים נוספים, בחשד שפרצו למערכת "נט המשפט" וחשפו חומרים סודיים ורגישים. הלוי טען כי לא פרץ לאתר וקיבל את המסמכים לאחר שהכניס מספר זהות בלבד בגלישה רגילה. עוד טען כי "אם האתר הזה הוא מאגר מידע, אז הם עברו על חוק הגנת הפרטיות. אם הייתה להם כוונה שלא לחשוף מסמכים, הם היו צריכים לבנות אתר מאובטח".
תה צהוב

תה צהוב (בסינית: 黄 茶; בפין-יין: huángchá) הוא בדרך כלל תה מיוחד המעובד באופן דומה לעיבוד תה ירוק, אך עם אופן הכנה הכולל שלב ייבוש איטי וארוך יותר, שבו עלי התה הלח מיובשים וצבעם נהיה צהוב. לתה בדרך כלל יש מראה מאוד צהוב, וריח שונה מתה לבן ומתה ירוק. לפעמים הריח נחשב בטעות לתה שחור.
המושג "תה צהוב" לתאר את סוגי התה האיכותיים המוגשים בבית משפט הקיסרי, בד בבד עם כך שהוא יכול להיווצר מכל סוג של תה על גבי אדניות שמש.
עיקור (רפואה)

עיקור  הוא  הליך רפואי  שמטרתו למנוע מאדם או מבעל חיים מסוים את היכולת להתרבות.   עיקורים מתבצעים בעיקר באמצעים ניתוחיים, ומתבצעים בזכרים ובנקבות. עיקורים הם לרוב תהליך בלתי הפיך. בבני אדם מטרתם העיקרית של עיקורים היא לסייע בתכנון המשפחה, לרוב במדינות מתפתחות בעלות אוכלוסייה רבה. רוב העיקורים של נשים  מתרחשים במדינות אלו, ואילו עיקור של גברים  מתבצע בעיקר  במדינות המערב המתועשות. עיקורים  ברחבי העולם נעשים בעיקר בקרב נשים.

עיקור במדינות העולם

בהודו התבצעו מדי שנה עיקורים בנשים במחנות עיקור מיוחדים מטעם הממשלה, במסגרת  תוכנית לתכנון המשפחה, שמופעלת על ידי המשרד לבריאות ורווחת המשפחה. התוכנית פועלת באמצעות NRHM -  "כוח המשימה הלאומי באזורים הכפריים"  שפועל  מאז 2005 לשיפור רמת הבריאות בכפרי הודו באמצעות מאות אלפי פעילים, שאחד מתפקידיהם הוא לייעץ ולעודד מניעת ילודה. הפעילות מתמקדת בעיקר במדינות הצפוניות והחקלאיות של הודו, בעיקר מקבוצת EAG. 
ב-. ב-2017 (עד אוקטובר, 2017) התבצעו בהודו 1,473,418 הליכי עיקור.  6.8% היו ניתוחי עיקור גברים ו 93.1% עיקור נשים.
ב-2014 נעצר רופא הודי בחשד שגרם למותן של 13 נשים עקב תנאי סניטציה ירודים.

ההליך הניתוחי

טכנית, עיקור מתבצע באמצעות חיתוך צינור הזרע ("וסקטומיה") בגברים וקשירת חצוצרות בנשים.
חתך צינור הזרע הוא הליך כירורגי  פשוט יחסית. בתהליך זה נאטמים או נקטעים צינורות הזרע ובכך נמנע מן הזרע להגיע לשופכה.   הניתוח מבוצע בהרדמה מקומית או בהרדמה מלאה קלה לפי בחירת המנותח. ההכנה לניתוח וההתאוששות ממנו אינן כרוכות באשפוז, ולרוב אחרי התאוששות קצרה החולה נשלח הביתה לנוח.
קשירת חצוצרות אצל נשים הוא הליך מסובך יותר שנעשה בהרדמה מלאה בחדר ניתוח, באמצעות לפרוסקופיה. המנתח הוא גינקולוג שמבצע חיתוך של החצוצרות וקשירתן או צריבתן באופן המונע מעבר ביציות אל הרחם. ההליך הוא לרוב בלתי הפיך ומיועד רק לנשים שהחליטו שאינן מעוניינות להיכנס להיריון נוסף, או לכאלה שהיריון נוסף מסכן את חייהן.
הליכים אחרים אשר גורמים לעיקור, כמו סירוס בגברים וכריתת רחם בנשים, אינם מתבצעים בבני אדם לצורך עיקור אלא מסיבות אחרות.
קרל אמסון יואל

ביוגרפיה

יואל, בנו של סוחר טקסטיל, ייסד בשנת 1928 בנירנברג חברה להזמנת מוצרי טקסטיל וביגוד בדואר. שנה לאחר מכן החל הייצור. חברתו של יואל הפכה במהרה לאחת המובילות בתחומי מכירות בדואר בגרמניה (יחד עם Quelle - Schöpflin).
לאחר עליית הנאצים לשלטון (1933) הופלה יואל על ידי המנהיגים האזוריים של המפלגה הנאצית, במיוחד יוליוס שטרייכר. לכן העביר יואל את החברה לברלין בשנת 1934 ושם שכר אתר למפעל בוודינג והתקין מכונות אריזה חדשות. מחלקת התפרים, לעומת זאת, נותרה בנירנברג. עם התגברות האפליה (למשל, חיוב סימון משלוחים באות "J" כסמל ליהודי), ועם התגברות האריזציה, נאלץ יואל למכור את החברה ליוזף נקרמן  ב-1938. התשלום המקורי של 2.3 מיליון רייכסמארק הופחת על ידי נקרמן ל-1.1 מיליון רייכסמארק. הכסף הועבר לנאמנות לבנק הארדי ושות' (.Hardy & Co) בברלין.
ביולי 1938 היגרו יואל ואשתו מטה לשווייץ. בנם הלמוט (שנקרא מאוחר יותר הווארד - אביו של בילי ג'ואל) למד שם בפנימייה. כמי שנקרא "Devisenausländer" (מהגר מטעמים כלכליים) לא יכול היה יואל לקבל גישה אל חשבון הנאמנות בברלין. באוגוסט 1938 נאסרה חזרתו ובספטמבר הוחרמו יתר עסקיו. דרך צרפת ואנגליה הפליגו בינואר 1939 לקובה ומשם הגיעו לארצות הברית, שם פתח יואל עסק חדש ב-1942.
ב-1957 קיבל יואל פיצוי של 2 מיליון מארק גרמני מנקרמן עבור חברתו. באותה תקופה הייתה בבעלותו של נקרמן החברה המשגשגת ביותר בגרמניה להזמנות בדואר. 
ב-1964 חזר יואל לנירנברג, שם נשאר עד מותו ב-1982.