google/wiki40b huggingface dataset:
גאלרי לפאייט

גאלרי לפאייט (בצרפתית: Galeries Lafayette) היא חנות כלבו יוקרתית ומפורסמת בשדרות אוסמן ברובע התשיעי של פריז. זו החנות הראשית של רשת "גאלרי לפאייט" באירופה.

היסטוריה

בשנת 1894, פתחו שני בני דודים יהודים צרפתים, תיאופיל בדר ואלפונס קאהן, סדקית קטנה בשם Les Galeries Lafayette בפינת הרחובות לה פאייט ורחוב שוסה-ד'אנטין (Rue de la Chaussée-d'Antin). בזכות מיקומה האידיאלי בקרבת האופרה גרנייה, תחנת סן לאזאר וכמה מהשדרות הרחבות של פריז, הפכה החנות מהר מאוד לפופולרית בקרב תושבי ועובדי האזור, זאת יותר מ-40 שנה אחרי פתיחת חנות הכלבו הראשונה בפריז לֶה בּוֹ מַרשֶׁה (Le Bon Marché). בשנת 1896, החברה רכשה את המבנה שברחוב לה פאייט 1, ובשנת 1903 את המבנים שב-38, 40 ו-42 בשדרות אוסמן, וכן את מספר 15 ברחוב שוסה-ד'אנטין, כולם מתחברים למתחם גדול אחד.
באוקטובר 1912 נחנכה החנות החדשה, בעלת 5 קומות ו-96 מחלקות שונות, החל מסלון תה ועד לספרייה ומספרה. במרכז החנות הונחה כיפה ביזנטית מזכוכית ממוסגרת במתכת המעוטרת במוטיבים פרחוניים, 33 מטרים גובהה. לבקשת תיאופיל בדר, במרכז הכיפה בהק אור זהוב שקרן על החלל המרכזי של החנות וסחורתה. מהקומה האחרונה ניתן היה לעלות למרפסת הצופה על העיר פריז, ובפרט על מגדל אייפל שנחנך כעשור לפני כן. הכל נבנה ותוכנן ברוח האופנה העדכנית ביותר. החנות הפכה לחנות יוקרה משגשגת ומשכה לקוחות רבים. 
החל מתקופת השפל הגדול ב-1929 נכנסה החנות לשפל גם היא, שנמשך עד לאחר מלחמת העולם השנייה. בשנות ה-50 של המאה ה-20 חזרה החנות לקדם את עצמה מחדש, בין היתר על ידי ארגון ביקורי מפורסמים כגון אדית פיאף והכרזה על מבצעים מיוחדים. ב-1958 למשל יצאה החנות במבצע בשם "שלושת הימים" (les 3J) במסגרתו הציעה מוצרים באיכות מעולה במחירים נמוכים להפליא. בין השנים 1952 ו-1956 התווספו לחנות מדרגות נעות ושתי קומות מסחר.
בשנת 2004 נפתח בכלבו סניף ראשון של רשת בתי הקפה הישראלית ארקפה.
לידיצה

היסטוריה

הכפר הוזכר לראשונה בכתובים בשנת 1318. לאחר התיעוש של האזור עבדו תושבי הכפר במכרות ובמפעלי התעשייה של הערים הסמוכות קלאדנו  וסלאני .

השמדת הכפר

היידריך היה ראש המשרד הראשי לביטחון הרייך (RSHA) וזכה בכינוי "מגן בוהמיה", על שום חלקו בהשתלטות הגרמנית והסיפוח הגרמני של החבל הצ'כי בוהמיה בשנת 1939. בתאריך 29 במאי 1942 ארבו לוחמי המחתרת הצ'כית יוזף גבצ'יק ויאן קוביש למכוניתו של היידריך באזור הולשוביצה, בעת שהיה בדרכו לפראג, בירת צ'כיה. שני הלוחמים אומנו בבריטניה והוצנחו בדצמבר 1941 בצ'כיה כחלק ממבצע אנתרופואיד. הם זרקו רימון יד על מכוניתו של היידריך ופצעו אותו קשות. כעבור מספר ימים, ב-4 ביוני 1942, הוא מת כתוצאה מזיהום בפצעיו.
בעקבות ההתנקשות הורה קורט דליגה, שנתמנה ליורשו של היידריך כ"סגן הפרוטקטור", על פעולת עונשין נגד תושבי הכפר - הריסתו והוצאת תושביו להורג. ב-10 ביוני 1942 הגיעו עשר משאיות עם חיילים גרמנים אל הכפר, אשר היה ידוע בהתנגדות תושביו לכיבוש הנאצי ונחשד כמקום מסתור לפרטיזנים מקומיים. החיילים כיתרו את הכפר והטילו עליו סגר מוחלט. לאחר מכן הם הוליכו את כל הגברים (מעל גיל 15), 173 במספר (ועוד 11 בימים הבאים), אל מאחורי אסם וירו בהם בקבוצות של עשרה בכל פעם. הנשים, 190 במספר, נשלחו אל מחנה הריכוז וההשמדה רבנסברוק. חלקן נרצחו בגזים וחלקן נספו בשל תנאי המחנה הקשים. רק בודדות שרדו. 82 מילדי לידיצה נשלחו למחנה השמדה חלמנו שם נרצחו בגז. מספר ילדים אחרים אשר נמצאו "מתאימים מבחינה אתנית", נשלחו לתוכנית להשבחת הגזע (לבנסבורן), שנועדה לחנכם על פי עקרונות תורת הגזע כדי שיוכלו לתפקד כארים.
לאחר שהכפר רוקן מבני אדם, כל בתיו פוצצו, ואדמתו יושרה ונזרעה. שם הכפר נמחק מכל המפות הגרמניות.
כפר נוסף, לז'אקי, הוחרב גם הוא באותה שיטה בדיוק.

תגובת העולם

התעמולה הנאצית פרסמה בגאווה את השמדת לידיצה, בניגוד לפעולות טבח אחרות ברחבי אירופה אותן שמרה בסוד. עקב כך, עניין הטבח התפרסם במהירות במדינות בעלות הברית, ובבריטניה אף הופק עליו סרט ("הכפר הדומם" — The Silent Village) תוך חודשים בודדים ביוזמת אביגדור דגן. ערים רבות ברחבי העולם אימצו את השם "לידיצה". ב־1947 הונחו יסודות חדשים לכפר, ולאחר מספר שנים הוא שוקם והפך לכפר בן 150 בתים, בעיקר הודות לתרומות מצ'כיה ומחוצה לה. כיום משמש הכפר אתר הנצחה תרבותי לאומי של צ'כיה, הכולל מוזיאון.
שנתיים בדיוק לאחר הטבח בלידיצה, ב-10 ביוני, אירע גם טבח בכפר היווני דיסטומו ובכפר הצרפתי אורדור-סור-גלאן, כך שב-10 ביוני נערכות במקביל אזכרות בשלושת המקומות.

הקמה מחדש

לאחר תום המלחמה חזרו לכפר 153 נשים ו-17 ילדים. הם שוכנו בכפר החדש באותו שם שהוקם בסמוך לכפר ההרוס. לשיקום הכפר סייעו תרומות שנאספו בסטפורדשייר שבאנגליה, תחת הסיסמה "Lidice Shall Live" ("לידיצה תחיה"). חלקו הראשון של הכפר החדש הושלם ב-1949.
לוסי פאנץ'

ביוגרפיה

פאנץ' נולדה בלונדון. היא למדה בבתי ספר פרטיים גודולפין , ואחר כך בבית הספר לאטימר . מ-1993 ועד 1997 הופיעה עם התיאטרון הלאומי לנוער . היא למדה קורס בקולג' האוניברסיטאי של לונדון אבל עזבה את הלימודים כדי להיות שחקנית. מאז 2006 מתגוררת פאנץ' בווסט הוליווד בלוס אנג'לס.
הופעת הבכורה של פאנץ' הייתה ב-1998 בפרק בסדרה "ההרפתקאות החדשות של רובין הוד". בטלוויזיה שיחקה בתפקיד בתה הנאיבית של אליסון סטדמן בסדרה הקומית קצרת הימים "שיאכלו עוגות" בכיכובן של פרנץ' וסונדרס. היא כיכבה בתפקיד שחקנית כדורגל בתוכנית הטלוויזיה לילדים "Renford Rejects", והופיעה בתפקיד מליסה טאונסנד בפרק בסדרה הבלשית "רציחות במידסומר".
בשנת 2000 הופיעה פאנץ' לראשונה על במת התיאטרון בתפקיד איליין בעיבוד של טרי ג'ונסון לווסט אנד של סרט הקולנוע "הבוגר". עוד בתיאטרון שיחקה בתיאטרון רויאל קורט ובתיאטרון בוש, שניהם בלונדון.
ב-2004 שיחקה פאנץ' בתפקיד פקידת הקבלה איליין דנהם בסדרת הטלוויזיה "דוק מרטין". היא הופיעה ב-11 פרקים ראשונים בתוכנית הטלוויזיה "הכיתה". ב-2006 זכתה בפרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של מונקו על תפקידה בסרט "Are You Ready for Love?".
ב-2010 כיכבה פאנץ' בסרטו של וודי אלן "כשתפגשי זר גבוה ומסתורי". באוגוסט 2010 הופיעה בדרמה קומית משטרתית "Vexed" בערוץ BBC Two לצדו של טובי סטיבנס. ב-2010 שיחקה פאנץ' בסרט "מורה רעה" לצדה של קמרון דיאז, וגילמה את דמות המורה איימי סקווירל.
בשנת 2014 שיחקה בדרמה הקומית "מצחיקה שכזאת" של הבמאי פיטר בוגדנוביץ', לצד ג'ניפר אניסטון, אוון וילסון וקתרין האן.

חיים אישיים

ביולי 2015 ילדה פאנץ' את בנה הבכור, רקס.
אדריכלות ג'ורג'יאנית

אדריכלות ג'ורג'יאנית היא סגנון אדריכלי שהיה נפוץ בארצות דוברות אנגלית בין השנים 1720–1840. הסגנון הג'ורג'יאני קיבל את שמו בהתאם לשמם של ארבעת המלכים מבית הנובר ששלטו בתקופה זו בממלכת בריטניה הגדולה: ג'ורג' הראשון, ג'ורג' השני, ג'ורג' השלישי וג'ורג' הרביעי.

התפתחות

האדריכלות הג'ורג'יאנית היא המשך לבנייה בסגנון הבארוק האנגלי, שאחד מאדריכליה המפורסמים היה כריסטופר רן. השינוי הסגנוני בא לידי ביטוי בהגדלת ההשפעה של האדריכלות הפלדיאנית, ביחד עם השפעות של סגנון התחייה הגותית ושינוזרי. החל מאמצע המאה ה-18 חלה עלייה בדומיננטיות של האדריכלות הנאו-קלאסית, בעיקר כתוצאה מבנייה בסגנון התחייה היוונית.
הבנייה בסגנון הג'ורג'יאני הייתה נפוצה גם בקולוניות הבריטיות שמעבר לים. במקומות רבים נבנה הסגנון בהתאמה לזמינות החומרים המקומיים, ובאופן זה הוקמו מבנים ג'ורג'יאניים מעץ טבעי ולוחות עץ מעובד. בניגוד לאדריכלות הבארוק, שהייתה רלוונטית בעיקר למבני פאר כגון כנסיות וארמונות, הסגנון הג'ורג'יאני היה נפוץ גם בקרב המעמד הבינוני במושבות, תוך יישום עקרון הבנייה הוורנקולרית.
החל מ-1840 חלה ירידה במעמדו של הסגנון הג'ורג'יאני באירופה, והוא הוחלף בהדרגה על ידי סגנון התחייה הגותית. בארצות הברית הוא היה אחד ממאפייני הקולוניאליזם, ולפיכך חל פיחות במעמדו גם שם. בקנדה ובמדינות חבר העמים הבריטי היה הסגנון הג'ורג'יאני אות נאמנות לממלכה המאוחדת ולמורשתה, והיה הסגנון הדומיננטי במאה ה-19. בעשורים הראשונים של המאה ה-20 הפך הסגנון לדומיננטי פעם נוספת, וכונה "התחייה הקולוניאלית" או "הסגנון הנאו-ג'ורג'יאני". במאה ה-21 הסגנון מבוקש בעיקר בקרב לקוחות פרטיים באחוזות כפריות.
האח הגדול עונה 3

על העונה

העונה השלישית, שאמורה הייתה לעלות לשידור ב-4 בדצמבר, נדחתה בעקבות השריפה בכרמל ל-8 בדצמבר 2010 ושודרה עד ל-26 במרץ 2011 (בסך הכל 109 ימים). העונה הזו זכתה לנתוני רייטינג גבוהים יותר מעונות ראשונה ושנייה שקדמו לה והכניסה לזכיינית מעל ל-80 מיליון ש"ח.
העונה השלישית של "האח הגדול" לוּותה בביקורת ציבורית ערה בשל תכנים שהושמעו בתוכנית ובשל התנהגותם של מספר דיירים בבית. שדולת הנשים בישראל גינתה התבטאות של הדייר עמיר גולדברג וכינתה אותו "עלוב נפש" לאחר שגולדברג הציע לדייר יגאל לנקרי להכניס דיירת למקלחת ושם לדפוק את ראשהּ בקיר. הפקת התוכנית הוקיעה את הדברים וגולדברג עצמו הביע חרטה עליהם מספר פעמים.
בעקבות התבטאות בעלת אופי מיני בוטה של עורך התוכנית יורם זק כלפי המתמודדת דנה רון, הודיעה חברת הכנסת ציפי חוטובלי (ליכוד) על כוונתה לכנס דיון מיוחד בוועדה לקידום מעמד האישה. "תוכניות הריאליטי לא יכולות להיות שטח הפקר בו ניתנת במה להתנהגות מבזה כלפי נשים המשפילה אותן," אמרה חברת הכנסת חוטובלי. דברים ברוח דומה הביעה גם חברת הכנסת אורית זוארץ (קדימה), חברה אף היא בוועדה.
ימים ספורים אחר-כך, בעקבות דברי הערכה שהביעה המתמודדת פרידה הכט כלפי מחבלים מתאבדים, הגיש חבר הכנסת עתניאל שנלר (קדימה) תלונה במשטרה על "הסתה לאלימות או טרור."
ב-27 בפברואר 2011 הוגשה בקשה לתובענה ייצוגית מצד שני שומרי מסורת שנפגעו לדבריהם מחילול ספר התנ"ך על ידי הדיירת פרידה הכט, שנהגה להיכנס עמו בקביעות לבית השימוש.
הרשות הלאומית למלחמה בסמים ואלכוהול גינתה דברים שאמר המתמודד אלעד צפני בשיחה עם הדיירים ג'קי מנחם ולי-עוז כהן. צפני שיתף את השניים ברצונו לצרוך סמים. מנכ"ל הרשות יאיר גלר הגדיר את האמירה של צפני "חמורה" ו"מזיקה".
קבוצה של אמהות שכולות ואמהות לחיילים בשירות פעיל הגישה תלונה לשידורי קשת כמו-גם אל הפקת "האח הגדול" בשל אמירות גזעניות ופוגעניות לאחר שהדיירת נופר מור כינתה את בסיס חיל האוויר בו שירתה במצפה רמון "גועל נפש של מקום" משום ש"היו בו הרבה חיילים אשכנזים מתים." הפקת "האח הגדול" דחתה את הביקורת בשם עיקרון חופש הביטוי.
התוכנית, ששודרה במוצאי שבת שלאחר רצח בני משפחת פוגל באיתמר, עוררה גינויים אצל חלק מהציבור על כך שהמשיכה כרגיל. יהורם גאון גינה בתוכניתו את בקשתו של ארז טל בתחילת התוכנית לשים את מאורעות היום מאחור. ח"כ מיכאל בן ארי דרש ממנכ"ל הרשות השנייה לנקוט בהליכים כנגד מקבלי ההחלטה לשדר כרגיל.
יהודה גדליה

תולדות חייו

ר' יהודה גדליה בן משה גדליה דפס פורטוגזית, יליד ליסבון. עסק כמנהל עבודה בבית הדפוס של אליעזר טולדנו בליסבון. גורש מפורטוגל והתיישב בסלוניקי. בשנת 1515 הקים את הדפוס העברי הראשון שהוקם בעיר זו, תוך שימוש בגופנים שהביא עמו מליסבון. התחיל בהדפסת התלמוד בין השנים 1519 - 1523. במהדורתו נכלל פירוש רש"י, אך לא התוספות. הגופן שבגמרא ריבוע ובפרשנות בכת"י רש"י בסגנון פורטוגל. אחת העבודות הראשונות שנדפסו הייתה "עין יעקב" של יעקב בן חביב, אשר גדליה העריך מאוד. ר' גדליה היה יודע ספר. רבי יעקב בן חביב מעיד בהקדמתו לעין יעקב על האיכות החשובה והיקרתית של עבודת בית הדפוס גדליה: 
"אמן ראוי, בעל שם, קשיש, בעל אופי חביב ואמין, הוא האיש המכובד והחכם הזה, כבוד הרב יהודה גדליה - ה' יגן עליו ויעניק לו חיים טובים וארוכים. הכרתי אותו בימיו הראשונים בליסבון בביתו של החכם הנכבד והצנוע - כבוד הרב אליעזר טולדנו ז"ל, שהיה כבן ואח לו, גדליה לקח על עצמו את עבודת הקודש שנעשתה בביתו של טולדאנו. כשהגיע לעיר הזאת,  הרב גדליה הוציא הרבה כסף ומאמץ גדול כדי להשיג עבודה זו לשלמות. בניו ואחרים בביתו הקדישו את עצמם בלב שלם לעבודה זו"
ר' יהודה גדליה עסק גם הוא בכתיבת ספרי הלכה ופירושי ספרי קודש וביניהם פירושו על מסכתות מהתלמוד הירושלמי, אינדוקס לתלמוד הירושלמי (קונסטנטינופול, 1573), פירוש למדרש רבה (סלוניקי, 1595), וכן הערותיו זוהר (סלוניקי, 1596-97).
ר' יהודה גדליה מת בלערך 1526 בסלוניקי. עבודת בית הדפוס נמשכה על ידי ילדיו, שהוציאו לאור כשלושים ספרים.
מיסליין דובאל

חיים וקריירה

מיסליין דובאל התעניינה במשחק מגיל 12. לאחר שהיא סיימה את לימודיה, מיסליין דובאל התחילה לשחק תפקידים שונים בתכוניות טלוויזיה, ובסופו של דבר היא החליטה להתחיל את הקריירה שלה כקומיקאית.
חזי לסקלי

חזי לֶסְקְלִי (26 ביולי 1952 – 26 במאי 1994) היה משורר, כוריאוגרף ומבקר אמנות ישראלי.

ביוגרפיה

חזי לסקלי נולד ב-1952 ברחובות, כבנם היחיד של הורים יוצאי צ'כיה, וגדל בגבעתיים.
בגיל 22 עבר להאג שבהולנד, שם למד מחול ואמנויות באקדמיה הפתוחה לאמנויות. לאחר שובו לישראל עסק בכתיבת ביקורות מחול במקומון "העיר", בו היה חבר משנת 1980 ואף נטל חלק בעריכתו. היה לו גם טור קבוע בעיתון, בשם "יומן הנרגן". חזי לסקלי עסק בכוריאוגרפיה ופרסם שלושה קטעי מחול.
חזי לסקלי כתב מגיל 14 ופרסם את שיריו הראשונים בכתבי עת בגיל 18. בספר ראו אור שיריו לראשונה באנתולוגיה "ביכורי עטים" (מסדה, 1972), בעריכת מתי מגד. ספר שיריו הראשון, האצבע, פורסם כשהיה בן 34. בולטים בשירתו המחול וההומוסקסואליות. 
לסקלי היה פעיל בארגוני להט"ב והיה בין הראשונים בישראל שהזדהו בציבור כהומוסקסואלים. באחד מטוריו ב"העיר" כתב על גבריאל שרובר, שנפטר ב-1988 בגיל 42, ומשפחתו העשירה הנציחה את שמו בפרויקטים בארץ (דוגמת בית גבריאל על שפת הכנרת). לסקלי חשף כי הלה היה הומוסקסואל וכי נפטר מאיידס, ותקף את המשפחה על שהיא מסתירה זאת בניגוד לרצונו המפורש של המנוח. פרסום זה חולל שערורייה, והעיתון הוצף בתגובות אוהדות ונזעמות. לסקלי עצמו נפטר בשנת 1994 ממחלת האיידס ונטמן בבית העלמין קריית שאול בתל אביב. ספר שיריו האחרון ראה אור לאחר מותו, ב-1994.
עיר מגוריו, גבעתיים, גם היא מוזכרת בשיריו לא פעם, לצד ערים נוספות בישראל ובעולם. כמו כן, רב השימוש שלסקלי עושה בשירתו בחפצים דוממים, כמו ידית של דלת, כוס, משור, עיפרון, מחק ועוד. בשיריו קיימים מוטיבים של ארס פואטיקה:
שִׁירָה אֵינָה חַיֶּבֶת לְהִיוֹת שִׁירָה.

הִיא יְכוֹלָה לִהְיוֹת מָזוֹן מְדַבֵּר.

שִׁירָה יְכוֹלָה לִהְיוֹת קוֹנְפִיטוּרָה

כְּלוֹמַר פְּרִי מֵת וְטָעִים.
— "שירה", העכברים ולאה גולדברג (הוצאת הליקון-ביתן), עמוד 38
עַל הַשִּׁירָה לִהְיוֹת אַכְזָרִית מִבְּלִי לְהִתְאַכְזֵר.

עַל הַשִּׁירָה לָגוּר בְּדִירָה

בְּלִי חַלּוֹנוֹת.
— "שעת האישה העיוורת", העכברים ולאה גולדברג (הוצאת הליקון-ביתן), עמוד 90
אף על פי שנפטר בגיל צעיר יחסית, הספיק להותיר מורשת חשובה של שירה חיה ונועזת.
בשנת 1996 יצא הסרט התיעודי "יקנטליסה" בבימויו של יאיר לב, המשרטט באופן א-סנטימנטלי דיוקן קולנועי מורכב וטרגי של לסקלי. הסרט, שהשתתף בתחרות וולג'ין בפסטיבל הקולנוע בירושלים באותה שנה, נפסל לשידור בטלוויזיה הישראלית ולבסוף הוקרן ב-2002 בערוץ 8 בכבלים.
ב-2009 ראה אור מבחר מכל שיריו, בעריכת מאיר ויזלטיר.
מונסי

היסטוריה

המקום יוּשב לראשונה על ידי אינדיאנים בני שבט המונסי. במקום נמצאו חפצים וגם עדיין אפשר לראות כמה מקלטי סלע מזמני האינדיאנים. ב-1841 הוקמה במונסי תחנת רכבת.

אוכלוסייה חרדית

מונסי הוא מרכז יהודי בולט בארצות הברית. כ-41% מתושבי המקום דוברי יידיש, וכ-6% דוברי עברית. פועלות בו כמה קהילות חסידיות, בהן חסידות ויז'ניץ מונסי שמרכזה ביישוב הסמוך כתר וויליז', חסידות סאטמר ועוד. כמו כן יש בו  את ישיבת בית מדרש עליון, קהילה ומוסדות ליטאיים נוספים. בשנות ה-50 של המאה ה-20 פעלה במקום רק ישיבה אחת, אך בעקבות הגידול המהיר באוכלוסייה החרדית הוקמו עד 1997 45 ישיבות ו-112 בתי כנסת.
היישוב הוא חלק מהעיירה ראמאפו . זהו היישוב השני בארצות הברית בגילם הממוצע של התושבים, 18.6 שנים. 
אחת מהערים התאומות של ראמאפו היא בית שמש במדינת ישראל בשל איכלוס הקהילות החרדיות בשתי הערים.
מסגד עומר

מסגד עוּמר (בערבית: مسجد عمر) הוא מסגד שנמצא ממול לכניסה הראשית (דרומית) לכנסיית הקבר הקדוש ברובע הנוצרי בירושלים.
על פי המסורת, לאחר שירושלים נכבשה על ידי המוסלמים הוזמן הח'ליף עומר בן אל-ח'טאב על ידי הפטריארך סופרוניוס לבקר בכנסיית הקבר הקדוש. על פי מסורת זו, כשהגיע זמן התפילה הציע הפטריארך לח'ליף להתפלל בכנסייה, אולם הח'ליף סירב, כדי שהמקום לא יהפוך למקום קדוש גם למוסלמים, ויפתח פתח לסכסוכים ומלחמות על המקום, ויצא להתפלל מחוץ לכנסייה. יש לציין כי באותה תקופה הייתה הכניסה אל הכנסייה מצד מזרח. ואמנם, קיימת סברה כי מסגד עומר הראשון הוקם במקום בו התפלל הח'ליף, דהיינו ממזרח לכנסיית הקבר.
המסגד הנוכחי הוקם בשנת 1193 על ידי הסולטאן אל-מליכ אל-אפד'ל עלי, בנו של צלאח א-דין, על יסודותיו של בית חולים צלבני,  כדי להנציח את תפילת הח'ליף עומר. המסגד נמצא ממול (מדרום) לכניסה הנוכחית של כנסיית הקבר. צריח המסגד חודש לאחרונה בשנת 1458 לאחר רעידת אדמה שפקדה את העיר.
אין לבלבל את המסגד הזה עם כיפת הסלע המצויה על הר הבית וקרויה על ידי רבים בטעות בשם "מסגד עומר". עומר אמנם בנה על הר הבית מסגד, אך לא הייתה זו כיפת הסלע, אלא מסגד אל-אקצא, שהיה אך מבנה דל עשוי עץ, שלאחר כ-60 שנה הוחלף במבנה גדול ומפואר. (הערה: אחד מהאגפים במבנה מסגד אל-אקצא נושא אף הוא את השם "מסגד עומר").
מגלן לבן

רבייה

עונת הרבייה מתרחשת באביב, ובמהלכה המגלנים הלבנים מתאספים בלהקות גדולות ליד מקורות מים. למרות שהמגלנים הלבנים הנם מונוגמיים, הזכרים לעיתים מזדווגים עם נקבות אחרות, כראה לצורך הגדלת הסיכויים של העברה מוצלחת של הגנים לדור הבא. הקן מוקם על ענפיו של עץ או שיח. הזכר והנקבה ממלאים יחד חלק בהגנה על הקן והגוזלים; לאורך עונת ההזדווגות והדגירה על הביצים, הזכר עומד על המשמר ותוקף כל פולש (מגלן אחר או טורף) שמנסה להתקרב אל הקן. מספר הביצים תלוי באזור שבו המגלן חי; 1-5 ביצים בצבע כחול-ירוק מוטלות בכל האזורים, אך המספר הנפוץ הוא 2 או 3.

תפוצה

תחום תפוצתו של המגלן הלבן מתפרש על פני חוף המפרץ של ארצות הברית, קובה ורפובליקה הדומיניקנית, ומשם לאורך רצועות החוף של אמריקה המרכזית וצפון-מערב אמריקה הדרומית. תחום התפוצה של המגלן הלבן בוונצואלה חופף לתחום התפוצה של מגלן השני, ופרטים משני המינים באזורים אלה לעיתים מתרבים ביניהם. אוכלוסייתו של המגלן הלבן בפלורידה היא הגדולה ביותר, ונצפתה באזור זה להקה שכללה 30,000 פרטים. אורכו של המגלן הוא כ-56 עד 68 ס"מ, ומשקלו כ-750 עד 1050 גרם, בעוד הזכרים גדולים מן הנקבות.
לאבוצ'קין

היסטוריה

החברה הוקמה באפריל 1937 כמפעל תעשייה אווירית, ביוני אותה שנה הפך למשרד התכנון מס' 301 ולמנהלו הראשון מונה אסקין שניהל את המפעל עד סוף מלחמת העולם השנייה. מנהל משרד התכנון 301 הראשון היה א. דובורבין שניהל את המשרד עד דצמבר 1938.
בסוף מאי 1939 המשרד התמקד בבניית מטוסי קרב ומטוסי ניסוי וביוני 1939 מונה ולדימיר גורבונוב לעמוד בראש המשרד, בדצמבר 1940 החליפו מיכאיל גודקוב.
באוקטובר 1945 מונה סמיון לאבוצ'קין לעמוד בראש משרד התכנון הניסויי 301, תפקיד אותו מילא עד למותו ביוני 1960. לאחר מותו החל המשרד לשאת את שמו ונקרא מפעל בניית המכונות ע"ש לאבוצ'קין.
בשנים 1962-1964 המפעל היה לסניף של משרד התכנון מס' 52 וייצר טילים עבור הצי הסובייטי.
בשנת 1965 המשרד עבר הסבה לתכנון וייצור מערכות תקשורת חלל ולוויינים. בשנת 1971 שמו שונה לאיגוד המחקר המדעי ע"ש לאבוצ'קין.
לאחר התפרקות ברית המועצות הופרטה החברה והפכה לחברת מניות ולאחת מהחברות הגדולות בתעשיית החלל של רוסיה.
אנדרואיד אקלר

חוויית המשתמש

ברירת המחדל של מסך הבית של אקלר מציג שורת חיפוש של Google הקבועה על פני החלק העליון של המסך. אפליקציית המצלמה גם עוצבה מחדש עם מספר רב של תכונות צילום חדשות, כולל תמיכה בהבזק, זום דיגיטלי, מצב סצנה, איזון לבן, אפקטי צבע, ופוקוס. האפליקציה של גלריית התמונות מכילה גם היא כלים בסיסיים לעריכת תמונות. גרסה זו כללה גם תוספת של רקעים חיים, המאפשרים אנימציה של תמונות הרקע של מסך הבית כך שינועו. הוצג לראשונה דיבור-לטקסט, שהחליף את מקש הפסיק.

פלטפורמה

אנדרואיד אקלר ירש תוספות פלטפורמה מהשקת דונאט, דויכולת לערוך חיפוש בכל הודעות ה-SMS ו-MMS השמורות, שיפור לגוגל מפות 3.1.2 ותמיכת Exchange לאפליקציית הדוא"ל. מערכת ההפעלה מספקת מהירות הקלדה משופרת על מקלדת וירטואלית, יחד עם פריטי נגישות חדשים, לוח שנה, וממשק רשת וירטואלית פרטית (API). עבור גלישה באינטרנט, אנדרואיד אקלר הוסיף תמיכה ב-HTML5, רענון ה-UI של הדפדפן עם סימניות ממוזערות, וזום לחיצה-כפולה.
דה צ'יינסמוקרס

2012–2014: תחילת הקריירה והפריצה

דה צ'יינסמוקרס נבנו כצמד דיג'יים של מוזיקת דאנס אלקטרונית בשנת 2012 תחת ניהולו של אדם אלפרט בניו יורק. הם התחילו על ידי יצירת רמיקסים של להקות אינדי. בשנת 2012, הם שיתפו פעולה עם השחקנית והמוזיקאית ההודית פריאנקה צ'ופרה בסינגל "Erase" אשר ליווה את הסרט "The Rookie" בתחילת 2013.
הסינגל שלהם "SELFIE#", הופץ בחינם בדצמבר 2013, נאסף על ידי חברת התקליטים 'דים מאק רקורדס' אשר פרסמה מחדש את הסינגל בינואר 2014, ולבסוף הזרימה אותו ל'ריפבליק רקורדס'. הצמד הגיע להצלחה פורצת דרך כאשר הסינגל "SELFIE#" הגיע לרמת פרסום בינלאומית במיוחד בטבלאות השירים בסוגות הדאנס-אלקטרונית. ב-5 באוגוסט 2014, דה צ'יינסמוקרס הוציאו את "Kanye" בשיתוף sirenXX. שבעה חודשים לאחר מכן, הם הוציאו את "Let You Go" בשיתוף הרכב הסינת'פופ האמריקאי, Great Good Fine Ok. הם הוחתמו על ידי חברת התקליטים 'דיסראפטור רקורדס', אשר נמצאת בבעלות משותפת עם 'סוני מיוזיק אנטרטיינמנט', יחד עם המנהל שלהם אדם אלפרט, באפריל 2015.

2015–2016: Bouquet ו–Collage

ב-23 באוקטובר 2015, דה צ'יינסמוקרס הוציאו את המיני-אלבום הראשון שלהם "Bouquet", ובו הסינגלים "New York City", "Until You Were Gone", "Waterbed", "Good Intentions" ו-"Roses". סינגל הפולו-אפ שלהם, "Don't Let Me Down", יצא ב-5 בפברואר 2016, יחד עם הזמרת Daya. חודשיים לאחר מכן, הם הפיצו את הסינגל, "Inside Out", באירוח הזמרת האוסטרית צ'רלי (Charlee).

2016–2017: אלבום בכורה Memories...Do Not Open

ב-29 ביולי 2016 הם הוציאו את הסינגל "Closer", בשיתוף הזמרת הלסי, הסינגל הגיע בשיאו למקום הראשון בבילבורד הוט 100 ובמצעד הסינגלים בבריטניה. באפריל 2017, יצא אלבום הבכורה שלהם - "Memories...Do Not Open" שכולל בתוכו את השיר "Something Just Like This" יחד עם Coldplay. הקליפ של השיר ביוטיוב זכה להצלחה רבה עם יותר ממיליארד צפיות. שיר נוסף באלבום הוא "Paris".
ב-3 באוגוסט 2017, הופיע הצמד בישראל במתחם הלייב פארק שבראשון לציון.

2018–הווה: Sick Boy

ב-19 ביולי 2018, הופיע הצמד בישראל בלייב פארק ראשון לציון.
Earth Song

הפקה

השיר Earth Song נכתב במקור על ידי ג'קסון בשם What About Us. גרסת דמו של השיר תוכננה לצאת כחלק מהגרסה המחודשת של האלבום Dangerous שיצאה בשנת 2001, אך לבסוף בוטלה. הפקת השיר בוצעה על ידי ג'קסון עצמו בשיתוף עם דייוויד פוסטר וביל בוטרל.
בהפקת השיר נעשה ניסיון ליצור שיר המעביר מסרים חברתיים בשילוב מלודיה קליטה, שתאפשר גם למאזינים שאינם דוברי אנגלית לשיר את הפזמון ביחד.

וידאו קליפ

הוידאו קליפ, שליווה את השיר, עסק בנושאים סביבתיים וחברתיים שונים ונראו בו תמונות הקשורות לפגיעה בבעלי חיים, בירוא יערות, זיהום, עוני ומלחמה. הצילומים התקיימו בארבעה מקומות שונים. החלק הראשון צולם ביער האמזונאס, באזור שחלק גדול ממנו נהרס שבוע לאחר סיום הצילומים. בקליפ צולמו תושבים ילידים מקומיים ולא שחקנים. החלק השני צולם בקרלובץ, קרואטיה, שהייתה חלק מאזורי הקרבות במלחמה בין הקרואטיים והסרבים. החלק השלישי צולם בטנזניה ועסק בציד והרג בלתי חוקי של בעלי חיים. החלק האחרון צולם בוורוויק, ניו יורק ובו נראתה שריפת יער, שלמעשה הייתה שריפה מבוקרת שצולמה בשדה תירס.
הקלפי זכה בפרס ג'נסיס על שם דוריס דיי בשנת 1996. הפרס ניתן לאנשים או ארגונים בתחום המדיה על תרומתם להעלאת המודעות לנושאי זכויות בעלי חיים. הקליפ היה מועמד כקליפ הטוב ביותר בטקס פרסי הגראמי בשנת 1997.
דוד סלומון

בחו"ל

נולד בחרקוב שבאוקראינה לרב אברהם ישראל משה סלומון, שהיה רבה של העיר, ולצירל, בתו של הרב משה לנדינסקי, ראש ישיבת ראדין. ילדותו ובחרותו עברו בצל המהפכה הקומוניסטית, השלטון הקומוניסטי סגר את כל הישיבות ברוסיה ואוקראינה. כתוצאה מכך עבר למינסק שבבלארוס, בה התקיימו לימודים מחתרתיים שאורגנו על ידי קבוצות בחורים מישיבות שנסגרו על ידי השלטונות. השיעורים נמסרו על ידי הרב יהושע צימבליסט מהורודנא במרתף בית הכנסת "שואבי מים", ועל ידי הרב אברהם אליהו מייזס (לימים מראשי נטורי קרתא) בבית הכנסת "משכיל לאיתן" בעיר. על חבריו באותה תקופה נמנו הרב שאול ישראלי ששימש לו כחברותא והרב משה צבי נריה.
עם הזמן הפך המצב לבלתי נסבל, סלומון וחבריו אף נעצרו על ידי הנ.ק.ו.ד, ולמזלם הרב שוחררו לאחר חקירה צולבת, ללא משפט ומאסר. בעקבות המעצר החליט לברוח לפולין ולצורך כך הצטרף ליוזמתו של שאול ישראלי, ביחד עם הרב אברהם שדמי (לימים ראש כולל "בית זבול").
השלושה פנו לקבל עצה מהרב יעקב קלמס במוסקבה (לימים חבר מועצת הרבנות הראשית). הרב קלמס ערך עבורם "גורל הגר"א" שנפל על הפסוק "פנו וסעו לכם ובאו הר האמורי ואל כל שכניו בערבה ובשפלה ובנגב ובחוף הים ארץ הכנעני והלבנון עד נהר הגדול נהר פרת" (דברים, א', ז'). מבחינתם הפור הופל והרמז הברור הכריע את הכף; לחצות את הגבול על אף הסכנה הכרוכה בכך. בכ"ג בשבט ה'תרצ"ג (19 בפברואר 1933), התכסו השלושה בסדינים לבנים, למטרות הסוואה, על מנת שלא יבלטו על רקע השטח המושלג, והחלו להתגנב דרך נהר פרוט הקפוא הגובל עם פולין. השלושה הצליחו להתחמק מהמשמרות הסובייטים, אך נתפסו מיד על ידי אנשי משמר הגבול הפולני והובאו למעצר. בתחילה רצו הפולנים למסור אותם לידי הרוסים, אולם לאחר מכן הסכימו לבקשת העצורים לאפשר להם לנסות להשיג סרטיפיקטים לארץ ישראל, ואז "יגורשו" כחוק מפולין. העצורים פנו במכתב לרב אברהם יצחק הכהן קוק בבקשת סיוע להשגת אישורי עליה לארץ ישראל, שהיו מוגבלים במסגרת "הספר הלבן השני". הרב קוק, שהבין את סכנת החיים בה שרויים הבחורים, פנה מיידית אל הנציב העליון, ארתור ווקופ, אשר נענה לבקשה ונתן את האישורים. עם הגעת הסרטיפיקטים לפולין, שוחררו השלושה מהכלא וגורשו לארץ ישראל.

בארץ ישראל

עם הגעתו ארצה בצוותא עם חבריו, החל הרב סלומון את לימודיו בישיבת מרכז הרב שעמדה בראשותו של הרב קוק. כארבע שנים לאחר מכן, הוסמך לרבנות במסגרת הישיבה על ידי הרב יעקב משה חרל"פ. במשך תקופה למד בהיכל התלמוד בתל אביב. משרתו הראשונה, הייתה כרבם של המושבים עין גנים וכפר אברהם, שהפכו במרוצת השנים לשכונות בעיר פתח תקווה. הוא הקים בעין גנים ישיבה, שבהמשך עברה לכפר אברהם.
עם קום המדינה בתש"ח, יזם בצוותא עם כמה רבנים שונים של הציונות הדתית, את הקמת "חבר הרבנים שעל ידי הפועל המזרחי", ארגון שמטרתו הייתה לתת מענה לשאלות הלכתיות בענייני דת ומדינה. 
למרות פעילותו הציונות והשתייכותו לזרם המפד"ל, היה ביחסים קרובים עם רבני הציבור החרדי, ואף עם מתנגדי המדינה כדוגמת רבי יצחק זאב הלוי סולובייצ'יק, איתו למד בדרך קבע אחת לשבוע. גם מבחינה חינוכית פעל עם אנשי אגודת ישראל, כאשר ייסד את רשת ישיבות תורה ומלאכה (תו"ם), תחת הנהלתו של איש אגודת ישראל וחבר כנסת מטעמה, הרב שלמה יעקב גרוס.
נפטר בט' באייר ה'תשכ"ה, מהתקף לב, בשנת ה-55 לחייו ונקבר בבית הקברות סגולה.
על שמו שכונת "קריית הרב סלומון" הסמוכה לכפר אברהם, וישיבת נחלת דוד שהוקמה על ידי בנו, הרב ברוך שמעון סלומון כמחצית השנה לאחר פטירתו.