google/wiki40b huggingface dataset:
דן סאבאג'

ביוגרפיה

נולד בשנת 1964 בשיקגו, אילינוי להורים קתולים ממוצא גרמני ואירי, כשלישי מבין ארבעה ילדים. למד תיאטרון והיסטוריה באוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין. בשנים 1988–1990 חי בברלין המערבית. משם עבר למדיסון, ויסקונסין ובשנים שלאחר מכן החל לעסוק בתיאטרון. כשעבר לסיאטל (שם הוא חי כיום) החל לעבוד גם בעיתונאות והחל לפרסם טורים בנושאי זכויות להט"ב.
בשנת 2005 התחתן עם בן זוגו בונקובר שבקנדה. יש להם בן אחד מאומץ.
בשנת 2010, בעקבות התאבדות של נער להט"בי שסבל התעללות, הקים סאבאג' את האתר It Gets Better שמטרתו למנוע התאבדות בקרב בני נוער להט"בים. נכון לנובמבר 2013, בפרויקט הצטברו יותר מ -50,000 עדויות שנוצרו על ידי המשתמשים וכבר נצפו מעל ל-50 מיליון פעמים. על פרויקט זה קיבל בשנת 2011 פרס ובי.
סאבאג' בעל דעות ליברליות, ואף ליברטריאניות. באוקטובר 2002 תמך במלחמת עיראק, אך שינה את דעתו כמספר חודשים לאחר מכן.
במהלך השנים כתב כארבעה ספרים.
ניסוי הרשי-צ'ייס

ניסוי הרשי-צ'ייס הוא שורה של ניסויים שערכו אלפרד הרשי (Alfred Day Hershey) ומרתה צ'ייס (Martha Cowles Chase) ב-1952 שאישרו שה-DNA הוא חומר תורשתי, כפי שהופגן לראשונה על ידי ניסוי איוורי-מקלאוד-מקארתי ב-1944. ה-DNA היה מוכר היטב לביולוגים מ-1869, אך עד אז סברו רובם כי חלבונים הם שנושאים את המידע המשמש לתורשה.
הרשי וצ'ייס ערכו את ניסוייהם על הבקטריופאג' Enterobacteria phage T2 (או בקיצור T2 phage), סוג של נגיף שמבנהו פוענח זמן קצר לפני כן באמצעות מיקרוסקופ אלקטרוני. מבנה הבקטריופאג' פשוט והוא בנוי ממעטפת חלבון המכילה את החומר התורשתי. הבקטריופאג' תוקף חיידקים באמצעות היצמדות לממברנה החיצונית שלהם והזרקת החומר התורשתי שלו לתוכם, ובכך גורם למנגנון התורשה של החיידק לייצר עוד נגיפים, כשהוא מותיר את מעטפת החלבון הריקה דבוקה לחיידק.
בניסוי הראשון, הם סימנו את ה-DNA של הבקטריופאג'ים בזרחן רדיואקטיבי (P³²), יסוד הקיים ב-DNA, אבל לא באף אחת מ-20 חומצות האמינו, אבני הבניין של החלבונים. הם אפשרו לבקטריופאג'ים לתקוף את החיידק Escherichia coli (או בקיצור E.coli), ואז הסירו את מעטפות החלבון מהתאים שהותקפו באמצעות בלנדר וצנטריפוגה. הם מצאו כי הסמן הרדיואקטיבי היה קיים רק בתוך תאי החיידקים ולא בקליפת החלבון.
בניסוי השני הם סימנו את הבקטריופאג'ים באמצעות גופרית רדיואקטיבית (S³⁵), יסוד הקיים בחומצות האמינו ציסטאין ומתיונין, אבל לא ב-DNA. לאחר ההפרדה, נמצאו הסמן הרדיואקטיבי במעטפות החלבון בלבד, אך לא בחיידק הנגוע, ובכך אישרו כי החומר התורשתי הגורם לחיידק להידבק הוא DNA.
ב-1969 זכה הרשי בפרס נובל לפיזיולוגיה ולרפואה בשל "תגליותיו בקשר למבנה התורשתי של נגיפים".
אני ואימא בבית-המשוגעות

העלילה

הרומן, שעלילתו נעה בין מציאות לדמיון בתוך ראשה של הדוברת, ממוקם בראשית שנות התשעים והולך אחורנית לשנות השבעים – ימי נעוריה של הגיבורה, שנכנסה אז להריון מצעיר שברח ממנה. מעת לעת מבליחים בעלילה זיכרונות או הזיות מן העבר הרחוק: ראשית המאה בירושלים המנדטורית, שם נפגשו הוריה, או גרמניה הנאצית, משם באו שתי דמויות לא מציאותיות, גבר ואישה, הקיימים כנראה רק במוחה של הדוברת, ומסמלים מיתוסים מן המציאות הישראלית והיהודית. מחד, גבר יהודי מבוגר ונהנתן, שמעבר לכך שאולי היה מאהבה של הדוברת בגיל 15, הוא גם בבואה הפוכה של אביה. מאידך, אישה גרמניה שהיא איזבל המודרנית – אמו הגדולה של האהוב שברח מן הגיבורה בנערותה, שהיא גם השתקפות מעוותת של אמה המשוגעת. 
פעמיים בשבוע מנתחת הגיבורה את חיי הנפש הסוערים שלה על הספה הפרחונית המכוערת של הפסיכולוגית האנגלוסקסית שלה, ובכל יום רביעי היא הולכת לבקר את אמה בבית המשוגעים, שם סורגת האם את אותו הסוודר כבר עשרים שנה. בימים היא מטפלת בילד שלה, עוד מעט בר־מצווה ועדיין תינוק מגודל (היא קוראת לו "המפלצון"), ובלילות היא כותבת מכתב ארוך כגלות ציון לאמו הגדולה של האהוב שזנח אותה בגיל 16. 
זהו סיפור משפחתי טעון, המסופר וכתוב מזווית בלתי שגרתית, תזזיתית, אסוציאטיבית ופוסט מודרנית; מסע מטורף, מצחיק ומרגש השועט במוחה המקאברי של צעירה, הרוצה לטרוף את כל העולם אך לא יודעת איך עושים את זה.

הרקע לרומן

ברומן אני ואימא בבית-המשוגעות, מתמודדת ישראל עם מיתוס הנשיות והאימהות על כל היבטיו. לגיבורה נולד ילד שהיא רואה בו מפלצת. אמה הפורה קינאה כל ימיה באשתו הראשונה של בעלה, אישה שבעצם לא הייתה אישה כלל, אלא אנדרוגינוס – מין שלא ברור מה מינו. וכל הנשים הללו, כולל האנדרוגינוס, הן נשים שמהלכות על חבל שפיות דק מאוד ונאלצות להילחם על מעמדן בעולם. 
הרומן מבוסס בחלקו על זיכרונות משפחתיים, בין השאר על נישואיו הראשוניים של אביה של המחברת, שבגיל 20, כנער דתי ממוצא פרסי בשכונת נחלת ציון בירושלים, שודך לצעירה אשכנזייה דתייה, שלאחר החתונה התברר שמינה אינו ברור, וכעבור כמה חודשים הנישואים עמה בוטלו. 
אין זו הפעם הראשונה שיעל ישראל בוחנת את הנשיות ומרסקת את גבולות המגדר. היא עשתה זאת גם ברומן השני שלה, רואות מכאן את כל העולם, שנלמד מאז שנת 1997 בקורס של ד"ר רוני הלפרן בחוג למגדר באוניברסיטת תל אביב, ומאמר נרחב עליו הופיע ב-2013 בספר "גוף בלא נחת" של ד"ק הלפרן.
בעומק הרומן אני ואימא בבית-המשוגעות נבחנים גם מיתוסים ישראליים שחוקים כגון האתוס הציוני והשואה, אך גם הם מתרסקים בתוך הסחרחרת הסהרורית שטווה הרומן.

מנימוקי השופטים לזכייה בפרס אס"י של איגוד סופרי ישראל

"זהו ספר מלא תשוקות וכתוב בלהט, המערב דימויים מפתיעים בשפת סיפור ישירה ודיבורית, ומגולל הוויה אנושית סגורה בתוך עצמה ורבת חיוניות. כתיבתה המקורית של יעל ישראל בורחת מן הבנאליות, מלאת סקרנות, רבת תובנות וחפה מכל זיוף. בזכות הישגים אלה היא ראויה לפרק אס"י." (מנימוקי השופטים: פרופ' זיוה שמיר,  פרופ' אביבה דורון, ד"ר חיים נגיד).
מקדש אפולו אפיקוריוס בבאסאי

תיאור המבנה

המקדש בנוי מכיוון צפון לדרום, ובכך הוא מנוגד לרוב המקדשים היווניים הבנויים מכיוון מזרח למערב. צורת הבנייה הזו הייתה נחוצה בגלל פני השטח התלולים של מדרון ההר. על מנת להתגבר על המגבלה הזו נבנתה דלת בצד של המקדש, וככל הנראה היא הייתה מיועדת עבור כניסת מאמינים או על מנת שניתן יהיה לפתוח אותה כך שאור השמש יאיר את פסלו של אפולו.
גודלו של המקדש הוא בינוני, והמידות של הסטילובטה הן 38.3 על 14.5 מטרים. בסטילובטה יש פריסטיל דורי הבנוי בצורה של 6 עמודים על 15. הסטילובטה נבנתה מאבן גיר ארקאדית, מלבד האפריז שהיה עשוי משיש. בדומה לרוב המקדשים, למקדש זה יש שלושה חללים: פרונאוס, נאוס (שכולל גם את האדיטון) ואופיסטודומוס. ההשערה  היא שפסלו של אפולו שכן בעבר בנאוס. במקדש בוצעו ליטושים אופטיים, כגון רצפה מעוקלת, הדומים לאלו שבפרתנון.
ייחודיותו של המקדש נובעת מכך שהוא משלב דוגמאות מכל שלושת הסדרים הקלאסיים שבאדריכלות היוונית העתיקה: דורי, איוני וקורינתי. העמודים הדוריים יוצרים את האכסדרה הפתוחה, העמודים האיוניים תומכים בה והעמוד הקורינתי הנמצא בתוך המקדש, הוא הדוגמה הקדומה ביותר המוכרת מסדר זה.
חלקו החיצוני של המקדש מקושט בצורה דלילה. לעומת זאת, בחלק הפנימי של המקדש היה אפריז שתיאר קרב בין היוונים לאמזונות ובין הלפית'ים לקנטאורים. המטופות של האפריז הזה נחשפו על ידי צ'ארלס רוברט קוקרל, והוא לקח אותם למוזיאון הבריטי ב-1815 (המטופות מוצגות עד היום בגלריה מספר 16, ליד שיש אלגין). קוקרל קישט את הקירות של גרם המדרגות הגדול במוזיאון אשמוליאן ומועדון טרבלרס עם חלקים מאותו אפריאז.

החשיפה, החפירות והשימור

המקדש זכה לתשומת לבם של מטיילים מגרמניה וצרפת, ובחלקים ממנו נערכו חפירות על ידי מומחים בפיקוחם של קוקרל ואוטו מגנוס פון סטקלברג ב-1810 (כולל באפריאז). אולם, החפירה המלאה הראשונה בוצעה רק ב-1836. חפירה זו נערכה על ידי ארכאולוגים רוסים בראשותו של קרל בריולוב. התגלית החשובה ביותר הייתה הכותרת הקורינתית שנחשבת לעתיקה ביותר מסוגה. חלק מהחפצים שהתגלו במקום מוצגים במוזיאון פושקין במוסקבה.
ב-1902 נערכה במקום חפירה מקיפה על ידי החברה היוונית לארכאולוגיה בפיקוחם של מספר ארכאולוגים יווניים. חפירות נוספות נערכו ב-1959, 1970 ובין 1975 ל-1979, תחת פיקוחו של ניקולאוס גיאלוריס.
ריחוקו של המקדש ממוקדי הממשל היווניים תרם למצב השימור הטוב שלו. מקדשים אחרים שהיו יותר נגישים נפגעו או נהרסו במלחמות או על ידי המרה לצרכים אחרים, ודברים אלה לא התרחשו במקדש אפולו. בגלל ריחוקו מאזורים בעלי צפיפות אוכלוסין גבוהה המקדש ניזוק פחות מגשם חומצי שגורם להמסה מהירה של אבן גיר ופוגע בחריטות שבשיש.
מקדש אפולו מכוסה באוהל לבן על מנת להגן על השרידים מפגעי מזג האוויר. עבודות החפירה במקום מבוצעות בפיקוחה של ועדת אפולו האפיקוריאני, הנמצאת באתונה.
משה אלופי

ביוגרפיה

משה אלופי נולד בשם משה לאופגס, בעיר ורשה, פולין. לאחר עלייתו לישראל עיברת את שמו לאלופי. הוא היה נצר למשפחת חסידי ראדזימין מצד אביו יצחק ולמשפחת "מתנגדים" מצד אמו רחל. אביו היה יצרן טקסטיל ותעשיין, אמו הייתה בתו של ראש הקהילה בעיר פלוצק, הייתה עקרת בית. למשה היו חמישה אחים ואחיות. בהיותו בן שתים עשרה שנים נפטרה אמו ממחלה, אביו התחתן בשנית ומשה עבר להתגורר עם דודתו.
אלופי למד ב"חדר" וב"תלמוד תורה," ומגיל 12 עד 16 בישיבה התיכונית "תורת חיים". בגיל 16 עזב את הישיבה, הצטרף לתנועת "השומר הצעיר", היה פעיל עלייה אצל יצחק גרינבוים (חבר הפרלמנט הפולני) והושפע ממנו. בשנת 1932, בגיל עשרים, הצטרף להכשרה בעיר סלונים. בשנת 1934 התגייס לצבא הפולני, שירת כתותחן כשנתיים וחצי ולאחר מכן שב לוורשה.
ב-1937 נשא לאישה את רניה לבית בנק. באוגוסט 1939, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, גויס לצבא הפולני. כבר בתחילת המלחמה נפל בשבי הגרמנים, שם עבר התעללויות, איבד את ראייתו בעינו השמאלית ולבסוף נמלט מהשבי והגיע לביאליסטוק. אחרי זמן מה עבר לגרודנו, שם התמנה לנציג הוועדה הממשלתית לטיפול בפליטים. משה ורניה סירבו לקבל אזרחות רוסית, לכן הוגלו למחנה עבודה בארכנגלסק בו שהו שלוש שנים.
ב-1943 פורק המחנה והיהודים נשלחו לסמרקנד, שם נולדה בתם הבכורה שנפטרה בגיל שנתיים ממחלה. אלופי הואשם בפעילות ציונית ונשלח לכלא. הוא ברח מהכלא ועבר עם רעייתו לטג'יקיסטן, משם ללובלין ולאחר מכן לרומניה, שם עסק בפעילות עלייה של "השומר הצעיר" ובנוסף סייע בהצלת יהודים במתן אישורי עלייה לארץ ישראל מתן ארגון הג'וינט. אביו, אחיו ואחיותיו נספו בשואה.
באוקטובר 1945 עלו אלופי ורעיתו לישראל, באוניה "טרנסילבניה" והצטרפו לחבריו של משה בקיבוץ אילון, אותם הכיר עוד מתקופת ההכשרה בפולין. בקיבוץ אילון נולדו לזוג שתי בנות: פנינה ואביחיל. בתקופת שהותם בקיבוץ היה אלופי אחראי על מטעי הקיבוץ ופעיל בתחום התרבות.
בשנת 1952 עזב עם משפחתו את הקיבוץ והעתיק את מגוריו למושב שרונה שבגליל התחתון. בשרונה נולדה בתו השלישית, אילה. כעבור זמן קצר נתמנה למרכז וגזבר המושב.
בית הספר לאמנויות תל אביב

היסטוריה

בית הספר נוסד ב-1984 על ידי יעל העליון, שגם שימשה כמנהלת בית הספר עד מותה בשנת 2002. לאחר מכן התמנתה סגניתה, גילה חנונה, למנהלת בית הספר וכיהנה בתפקיד זה עד לשנת 2006. מאז סיום תפקידה, מנהלת הבית ספר היא אורית קרובינר, עד ל-2017, בה משרת המנהל עברה לאודי קליין.
קמפוס בית הספר מכיל את בניין החטיבה הצעירה (שמכונה "החממה") שבו לומדים תלמידי כיתות א' - ג'. בניין "הקמפוס" שבו לומדים תלמידי כיתות ד׳ עד ט', אודיטוריום על שם תד אריסון ואגף עיוני אשר נתרם על ידי קרן אריסון בראשות שרי אריסון.
המגמות בהן מרחיבים התלמידים את לימודיהם בבית הספר הן קולנוע, מחול, אמנות חזותית ודיגיטלית, תיאטרון ומוזיקה. האחרונה מתחלקת לשני מסלולים: מסלול המוזיקה קלאסית ומסלול מוזיקת הג'אז. במגמות מלמדים אמנים פעילים.
לבית הספר מתקבלים ילדים מכל רחבי תל אביב בעלי כישרון אמנותי. הם נבחרים בקפידה לאחר מספר בחינות הנערכות בידי אנשי מקצוע מהתחום.
תלמידי בית הספר השתתפו לצד נתן דטנר בקטעי משחק בתוכניות הטלוויזיה "תופסים ראש" ששודרה בערוץ הראשון בשנים 1988–1991. עם משתפי התוכנית שהפכו לימים לשחקנים מוכרים נמנו טל ועידו מוסרי, ריקי בליך, אורי אומנותי, אוהד קנולר ודנה דבורין. עם בוגרים נוספים של בית הספר לאמנויות שזכו לפרסום בבגרותם נמנים מיכאל הנגבי, בן ארצי, מאיה מרון, רועי חן, אלון עדר, אניה בוקשטיין, גאיה טראוב, תמר עמית יוסף ויובל סגל.
בשנת 1998 הופק ערב מחווה לנתן אלתרמן בשם "כוכבים בחוץ" בהשתתפות תלמידי בית הספר לצד דטנר ובתו שרון דטנר, מיקי קם, דני ליטני ודנה דבורין.
יעל העליון, מייסדת בית הספר, נהגה לכתוב סיפורים. מאז מותה, התקימו בבית הספר מדי שנתיים תחרות סיפורים קצרים לזכרה. הסיפורים נבחרו על ידי צוות שופטים המורכב ממורים ואנשי רוח.
קני ויליאמס

בליגת ה-NBA ובאירופה

ויליאמס נבחר בסיבוב השני של דראפט ה-NBA בשנת 1990, במקום ה-46 על ידי האינדיאנה פייסרס. הוא שיחק בקבוצה 4 שנים, וקלע בממוצע 4.8 נקודות למשחק. בעונת השיא שלו ב-93/94 קלע 6.3 נקודות ב-68 משחקים בהם שותף. שיא הקריירה שלו היה 25 נקודות. הוא גם השתתף בתחרות ההטבעות בסוף-שבוע האולסטאר ב-NBA של שנת 1991.
לאחר קריירת ה-NBA שלו, עבר ויליאמס לשחק באירופה, בוילרבאן הצרפתית ובפורלי האיטלקית.

בישראל

בשנת 1997 עבר לשחק בשורות הפועל ירושלים בישראל. ויליאמס הפגין יכולת גבוהה, ובלט בכושרו האתלטי וביכולת ההטבעה המרשימה שלו. בעונה שלאחר מכן, הגיעה יכולתו לשיאה, כאשר לקבוצה הובאו המאמן אפי בירנבוים, הרכז אייץ' וולדמן והפורוורד דרק המילטון, איתם הייתה לוויליאמס כימיה מיוחדת. הקבוצה סיימה את העונה הסדירה במקום הראשון, אך לא זכתה באליפות או בגביע. ויליאמס המשיך בירושלים עד לשנת 2001, עם הפסקה קצרה באפס פילזן הטורקית. בשנה זו הסתבך לאחר שהתגלה שברשותו דרכון צ'כי מזויף.
לאחר מכן המשיך ויליאמס לשחק בקבוצות נוספות בישראל. הוא שיחק לתקופה קצרה בבני הרצליה, מכבי רמת גן, הפועל תל אביב אותה הוביל לסדרת גמר הפלייאוף, מכבי גבעת שמואל, מכבי שהם ובית"ר בנימינה מהליגה הלאומית.
ויליאמס התחתן עם ישראלית, אך אין ברשותו אזרחות ישראלית, והוא מתגורר בישראל בעזרת אשרת תייר. במרץ 2009 הוא נעצר על ידי רשות ההגירה בישראל בחשד שהוא שוהה בארץ באופן בלתי חוקי מאז אוגוסט 2006. עם זאת הוא המשיך לשחק בבנימינה, עד לפרישתו מהמשחק. באותה תקופה התגורר במקביל בתל אביב עם שני ילדיו, ובארצות הברית. גורש מישראל לארצות הברית במרץ 2013.
בשנת 2010 הקים סוכנות שחקנים בשם "Solution Sport Management". בשנת 2011 כתב ספר בשם "The Gift and the Curse", המספר על הקריירה שלו. לספר מצורף DVD עם קטעים נבחרים מהקריירה של השחקן וראיונות עמו.
באוגוסט 2013 נידון ויליאמס לתשעה חודשי מאסר בבית-דין פדרלי בארצות-הברית בגין אי תשלום מזונות.
קובט מערב

קובט-מערב היא מחוז ברפובליקה של קונגו, במערב המדינה. היא גובלת במחוזים קובט וסאנגה ובמדינת גבון. בירת המחוז היא הכפר אוואו.
קובט מערב היה מקורן של כמה מהתפרצויותיו של נגיף האבולה.
ארנו אמורי

ארנו אמורי (לטינית: Arnaldus Amalricus, קטלאנית: Arnau Amalric, צרפתית: Arnaud Amaury‏; ? – 29 בספטמבר 1225) היה נזיר ציסטרסיאני קטלאני במוצאו. כיהן כאב מנזר פובלה בין  1196 ל-1198, בתפקיד זהה בגראן סלב בין 1198 ל-1202 ולאחר מכן אב מנזר סיטו, הדרגה הגבוהה ביותר במסדר הציסטרסיאני. מ-1204 היה שליח האפיפיור, יחד עם פטרוס מקאסטלנו, למאבק במינות הקתרית ואינקוויזיטור. עמד בראש מסע הצלב האלביגנזי בתקופתו הראשונה וב-1212 קודם לארכיבישוף נרבון.
השלב הראשון של מסע הצלב האלביגנזי, שהתחיל ב-1209, נקרא גם "מסע הצלב של הברונים". מלך צרפת, דוכס בורגונדי ומספר רוזנים נוספים שהאפיפיור הציע להם לעמוד בראש מסע הצלב, סירבו; יתר המשתתפים ברונים שווי דרגה, ולכן הפיקוד הוטל על אמורי.
הצלבנים כיתרו את העיר בזייה והטילו עליה מצור ולאחר ניסיון הימלטות כושל של התושבים כבשו את העיר וטבחו בתושביה. למרות שבין תושבי העיר היה ידוע על קיומם של 500 קתרים בלבד, כל תושבי העיר נטבחו. על פי הסופר צזאריוס מהייסטרבאך, אחד מראשי צבא הצלבנים שאל את אמורי איך יוכל להבדיל בין הקתרים ובין תושבי העיר הקתולים; שליח האפיפיור השיב: "Caedite eos. Novit enim Dominus qui sunt eius" (הרגו אותם. כי יֹדַע ה' אֶת אֲשֶׁר לוֹ). בצד הצלבני היה גם אח ציסטרסיאני בשם פייר דה וו דה סֶרנֶה שכעבור עשר שנים כתב את ההיסטוריה של המערכה האלביגנזית. שליח האפיפיור דיווח לרומא כי 20,000 מתו, מספר מוגזם שהיה לכל הפחות כפול מכלל האוכלוסייה; חוקרים מודרניים מתקשים להעריך את האבדות, אך בהינתן העובדה שבזייה המשיכה לתפקד כמרכז סחר, אומדים אותן בין כמה מאות לכמה אלפים. הידיעות על הטבח נפוצו במהירות רבה ותושביהם של יישובים רבים נבעתו והחליטו לקבל מחדש את עול הכנסייה.
לאחר מכן כבשו הצלבנים את קרקסון. הציר האפיפיורי הציע לשווא את הפיקוד העליון על המסע לכמה אצילים בכירים, שסירבו בזה אחר זה, ולבסוף קיבל את התפקיד סימון הרביעי דה מונפור, הזוטר יחסית. לאחר מכן דחף אמורי לנידויו מחדש של רמון השישי, בו ראה פטרון ומגן לכופרים. הוא הצליח לעכב את הדיון בעניינו ולשכנע את מלך אראגון להכיר במונפור כווסאל שלו, וכך ביצר את הישגי מסע הצלב. ב-1212 עזב את הזירה לטובת כהונתו כארכיבישוף נרבון, וכמעט מיד יצא לספרד כדי להשתתף ברקונקיסטה. הוא נכח בניצחון הנוצרי הגדול בלאס נוואס דה טולוזה. ב-1213 כתב לו האפיפיור אינוקנטיוס השלישי מכתב חריף בו הורה על הפסקת מסע הצלב האלביגנזי, שהפך למלחמת כיבוש לשמה. אמורי עשה כמיטב יכולתו כדי לסכל את כוונות השלום של הכס הקדוש, וזה הורה על הדחתו מתפקידו כשליח ושיגר למקום את פטרוס מבנוונטו. לבסוף מאס גם הוא במונפור, שינה לחלוטין את טעמו ונעשה לתומך של רמון השישי. הוא אף ליווה אותו לוועידת לטראנו הרביעית. הממסד הכנסייתי הצליח בינתיים להעביר את האפיפיור לצדד במונפור, וכל תאריו של רוזן טולוז נשללו בהצבעה. בשנותיו האחרונות ניסה לשווא לשכנע את הונוריוס השלישי להחזיר לו את רוזנותו. הוא מת במנזר פונפרואד, סמוך לנרבון.
מירצ'ה אקסנטה

קריירה

אקסנטה התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של LPS גאלאץ. בגיל 18 חתם בפוליטכניקה טימישוארה. לאחר שלא מצא את מקומו בין השנים 2007–2010 הושאל לקבוצות כמו: שקולאר רשיצ'ה, אקדמיקה צלינצני, גלוריה בוזאו ואוצלול גאלאץ. בעונת 2010/2011 חזר לטימישוארה ועד מהרה הפך לשחקן הרכב. ב-29 ביולי 2011 הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון בניצחון 1-2 נגד מייפה שהיה גם משחק הבכורה שלו במסגרת אירופית. 3 ימים לאחר מכן הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון במסגרת הליגה, אך בתום העונה ירדה טימישוארה לליגת המשנה. בליגת המשנה אקסנטה כבש 8 שערים והיה שותף לחזרה של המועדון לליגת העל.
בתום העונה סיים את חוזהו וחתם בדינמו בוקרשט. בבוקרשט לא השתלב ואף על פי שפתח את עונת 2013/2014 במועדון, לקראת סיום מועד חלון העברות האחרון הוא חתם בויטורול קונסטנצה. בקיץ 2014 עזב לראשונה את רומניה וחתם בארמיס ארדיפו אך עזב לאחר חודשים בודדים במועדון וחתם בטרגו מורש.
ב-3 בפברואר 2016 חתם במכבי נתניה מליגת העל. הוא שוחרר, שלושה מחזורים לפני סיום העונה, לאחר שהופיע בתשעה משחקים ולא כבש שער. בקיץ 2016 חתם בגז מתאן מדיאש. ב-26 בינואר 2017 חתם באל-פאייסלי הסעודית. ב-7 בינואר 2018 חתם בבוטושאן.
בקיץ 2018 אקסנטה הצטרף לדינמו בוקרשט, ובינואר 2019 חתם באוניברסיטטה קלוז'.
בקיץ 2019 אקסנטה חתם בפולי טימישוארה.
אלברט מוסה

איזק אלברט מוֹסֶה (בגרמנית: Isaac Albert Mosse;‏ 1 באוקטובר 1846 – 31 במאי 1925) היה שופט יהודי-גרמני ומומחה למשפט חוקתי ומשפט אזרחי-קונטיננטלי. סייע לקיסרות יפן בכתיבת חוקת מייג'י.

תולדות חייו

מוסה נולד ב-1846 בעיר גרֶץ (Grätz) שבדוכסות פוזנן, ממלכת פרוסיה, בנו של הרופא מרקוס מוסה. למד משפטים באוניברסיטת ברלין, תוך סיוע כספי של אחיו, רודולף מוסה, שעשה את הונו בתחום הפרסום והוצאה לאור. ב-1876 התמנה לשופט בשפנדאו ולאחר מכן התקדם למשרה הגבוהה ביותר אליה יכל יהודי להגיע במערכת המשפט הגרמנית, שופט בבית משפט של המדינה (Landgerichtsrat) בברלין.
ב-1882, בהמלצת משרד המשפטים הגרמני, נפגש עם איטו הירובומי, ראש ממשלת יפן וראש משלחת שנשלחה מיפן לאירופה על מנת לאתר מערכת חוקתית שתוכל להתאים לארצו. מוסה שכנע את היפנים שחוקת ממלכת פרוסיה והקיסרות הגרמנית יכולה להתאים במיוחד לקיסרות היפנית ושקד על כתיבת טיוטות החוקה. בהמשך עבר ליפן ושימש כיועץ לראש הממשלה יאמגאטה אריטומו בכתיבת חוקים ומערכות משפט ומנהל. בסך הכל חי מוסה ביפן בין 1886 ל-1890.
עם שובו התמנה לשופט עליון בקניגסברג ומ-1904 כיהן כפרופסור למשפט פרוצדורלי באוניברסיטת קניגסברג. ב-1907 פרש ועבר לברלין, שם כיהן כחבר מועצת העיר וכיועצה המשפטי. 
בתו, מרתה מוסה, הייתה האשה הראשונה בפרוסיה שכיהנה כמפקחת משטרה, היא שרדה את גטו טרזיינשטט והעידה במשפטי נירנברג.
לאון חרבון

ביוגרפיה

לאון חרבון נולד בקיוסטנדיל לצ'לבי ובוקה ולמד בבית הספר היסודי בעירו. בהמשך, היגרה המשפחה לבירה סופיה ולאון שהתייתם מאביו, עבד לפרנסת המשפחה. ב-1943 נשלח לאון לעבודות כפייה ליד בלגואבגרד וחבר לכוחות הפרטיזנים. בהמשך, הגיע לקיוסטנדיל שם שהו בני משפחתו אשר גורשו מסופיה. בקיוסטנדיל הצטרף לחטיבת פרטיזנים שהורכבה מבני העיר סופיה. במאי 1944 במהלך חבלה בקווי חשמל נלכד על ידי המשטרה הבולגרית כשהוא פצוע. לאון חרבון עבר עינויים פיזיים קשים במיוחד, אך סירב להסגיר את חבריו. לאחר שנכשלו השוטרים בחילוץ המידע בדבר חבריו לקבוצת הפרטיזנים, הועבר לכפר נובו סלו הסמוך לעיר ראדומיר, שם נסקל באבנים על ידי כפריים מקומיים בהנחיית המשטרה והושאר בשטח כשהוא פצוע קשה ונטרף על ידי חיות בר. לפי גרסה אחרת נרצח לאון בידי השוטרים וגופתו הושלכה בשטח פתוח. המשטרה אסרה על תושבי הכפר לקבור אותו וגופתו נותרה טרף לחיות בר. לאחר שנרצח לאון, גורשה משפחתו למחנה הריכוז קאייליקה אשר סמוך לפלבן.
לאחר שחרור בולגריה אותרו שרידי גופתו של לאון, על ידי דודו איזק חרבון והוא הובא לקבורה בהלוויה ממלכתית בסופיה. בבולגריה הוקם בית דין מיוחד לשפיטת ראשי המשטר המלוכני ומנגנוני הביטחון ובמסגרת זו נשפט והוצא להורג קצין המשטרה אשר בין היתר היה אחראי לרציחתו של לאון חרבון. במעמד ההוצאה להורג נכחו בני משפחתו של לאון.

הנצחתו

נסיבות מותו הקשות של לאון השפיעו על הלכי הרוח של הנוער הבולגרי ונכנסו לנרטיב המאבק לשחרור בולגריה מעול המשטר הפרו-פאשיסטי. לאון הונצח בבלדה שכתב המשורר הבולגרי הצעיר חריסטו אוסוגובסקי (בולגרית: Христо Осоговски) באחת מיצירותיו הראשונות. הבלדה פורסמה בעיתון היהודי "אברייסקי וסטי" בסופיה והפכה את לאון לסמל התנגדותם הפעילה של הצעירים הבולגריים ככלל והיהודים בפרט לשלטון הפרו-פאשיסטי.
"רוח עזה שורקת, מרעידה האילן
אני חי ומת מזה שבועיים
על אדמה מושלגת ועירומה
קופא בזוהר כוכבים חיוורים
בלילה קר זה, פעמיים גוועתי,
אך המוות לא פרש עלי כנפיו.
חירות אדירה לשחר מוליכתני, 
לחיות בבתים, עננים ושירים."
אדם לאדם זאב

אדם לאדם זאב (בלטינית: Homo homini lupus est) הוא פתגם בלטינית שמשמעותו הוא שאדם מתנהג לאדם אחר כזאב מטבעו - הוא חשדן כלפי רעהו ושואף לפגוע בו. הביטוי נטבע בידי המחזאי הרומאי פלאוטוס במחזהו "החמורים" ב-195 לפנה"ס. לעיתים הביטוי מתורגם כ"אדם הוא זאב לרעהו", משמע האדם הוא הטורף של מינו עצמו. שימוש שגור בביטוי הוא בנושא הזוועות שלהן מסוגלים בני האדם.

הפילוסוף והמחזאי הרומאי סנקה כתב, כטענת נגד לביטוי, ש"לעיתים, אדם לאדם מקודש". הפילוסוף האנגלי תומאס הובס עסק בשני הביטויים האלה. בספרו De Cive‏ כתב הובס: 
אם נדבר ללא משוא פנים, נוכח כי שתי האמרות נכונות מאוד. אדם לאדם הוא סוג של אלוהים; ואדם לאדם הוא זאב תועה. הראשון נכון אם נשווה את האזרחים ביניהם לבין עצמם; והשני, אם נשווה ערים.
אבחנתו של הובס מהדהדת בקו לטענתו של פלאוטוס על פיה האדם הוא אנוכי מטבעו.
הפילוסוף הקנדי סרג' בושארד אמר כי "אדם לאדם זאב, עליך להסכים, אינו מחמיא במיוחד לזאב". במשפט זה טוען בושארד כי טבע האדם אכזרי ובוגדני אף יותר משנהוג לייחס לזאב.
מירצ'ה קרישאן

מירצָ'ה קרישאן (ברומנית: Mircea Crişan, שמו בלידה - מאוריצ'יו קראוס - Mauriciu Kraus), נולד ב-9 באוגוסט 1924, ככל הנראה, במחוז מרמורש ברומניה - בקרון רכבת - 22 בנובמבר 2013 דיסלדורף), היה שחקן תיאטרון, רביו וקומיקאי יהודי רומני, שפעל בשנותיו האחרונות בעיקר בגרמניה.
בילדותו ליווה את הוריו בנדודיהם בשווקים ובירידים עם דוכן נייד למשחקים עם פרסים.
בנעוריו בבוקרשט מירצ'ה קרישן עבד כמוכר בחנות לדברי בשר. אחרי השחרור מהשלטון הצבאי-פאשיטי למד בשנים 1944 - 1946 בקונסרבטוריום לאמנות דרמטית, בכיתה של מריה פילוטי. פרט לתפקידיו הקטנים הראשונים בתיאטראות רביו, הופיע קרישאן בסרטונים הומוריסטיים קצרים ("איליה עושה ספורט", "איליה בירח דבש") שהוצגו להנאת הקהל לפני "סרטי תעודה" תעמולתיים. בגיל 19 הופיע לראשונה בתיאטרון היהודי באראשאום (Baraşeum) כניצב במחזה "הזכייה הגדולה" של שלום עליכם. בהמשך הופיע בהמבול של יוהאן אוגוסט סטרינדברג וב-1946 זכה להצלחה גדולה במופע "Ca la noi la nimeni" (אין כמו אצלנו) לצדה של מריה טנאסה ושחקנים ידועים נוספים. כישורי החיקוי שלו (חיקוי אנשים כולל עמיתיו בתיאטרון, וחיקויים של צלילים מן הטבע) זכו לפופולריות רבה. הוא הופיע בשנים 1967-1946 גם ב"תיאטרון הצבא" (1957-1947), ב"סאבוי" ובלהקת הרביו של "Teatrul de Estradă" (שהוקמה ב-1949).
הופיע במופעי רביו לצדם של כוכבים רבים של "המוזיקה הקלה" הרומנית, בטלוויזיה בתוכניות סטאנד אפ ומערכונים, לצדה של סטלה פופסקו ואחרים. נחשב ל"מלך ההומור" של רומניה של שנות ה-60 ובמהלך ההיסטוריה יש סבורים כי רק קונסטנטין טנאסה זכה לפופולריות גדולה יותר ברומניה. מחברי הטקסטים ההומוריסטיים שלו היו ברוב המקרים אלכסנדרו אנדי וראדו סטנסקו.
השלטון הקומוניסטי הרשה למירצ'ה קרישאן, פעם שנייה, בשנת 1967 לצאת למסע הופעות של 3 חדשים בפריז (על במת אולימפיה), אך במקום לחזור לרומניה הגיע בסופו של דבר לישראל ואחר כך לגרמניה. הוא התיישב בגרמניה ומאז רשם את שמו Mircea Krishan. לאחר שהתיישב בגרמניה, שקד על שיפור הגרמנית, שידע לפני כן ובהדרגה התחיל להופיע בתפקידי ליווי קטנים. ב-1972 קיבל את התפקיד הראשי בכנר על הגג (בכורה על במת התיאטרון העירוני של אולם) והופיע בו 800 פעמים. בהמשך קיבל תפקידים נוספים בקומדיות מוזיקליות ומחזות זמר. שיחק את סנצ'ו פנסה ב"האיש מלה מנצ'ה" של מיץ' לי, את דוליטל בגבירתי הנאווה, בוב ב"אירמה לה דוס" (בשנים 1975–1985), את הקומיסר בליאנוב ב"נינוצ'קה" מאת מלכיור לנגייל, (1988), שיחק גם את החייל שווייק, גם ב"השמן והרזה בגרמניה" מאת אורס וידמר, (1981) את האסטרולוג סמירנוב ב"פשעו של הלורד ארתור סאביל" מאת אוסקר ויילד (1999). שיחק ושר באופרטות כמו בתפקיד פרי באצ'י ב"סילביה" מאת אמריך קלמן (בשנים 1990–1991 ו-1993), ב"אלמנה העליזה" מאת פרנץ להר, "העטלף מאת יוהאן שטראוס הבן
וכן הופיע ב-60 סרטי טלוויזיה ו-90 מופעי טלוויזיה אחרים.
אחרי שנת 1993 שיחק בכל שנה בחושים יוני-אוגוסט בפסטיבל לתיאטרון מימי הביניים ברלסוויק.
ב-2001 הגיע לסיבוב הופעות בישראל במופע הרוויו "Teatru Bucureşti".
מירצ'ה קרישן התגורר בשנותיו האחרונות במיינטל, במדינת הסן. הוא נפטר בדיסלדורף בשנת 2013. היו לו שני בנים.