google/wiki40b huggingface dataset:
RT-PCR

רוורס טרנסקריפשן PCR (באנגלית Reverse transcription polymerase chain reaction), תרגום מילולי- שיעתוק הפוך- תגובת שרשרת של פולימראז) או RT-PCR היא טכניקה המשמשת בביולוגיה מולקולרית להגברת רצפי RNA. הטכניקה מבוססת על שיעתוק הפוך של רצפי RNA ל DNA ולאחר מכן PCR- הכפלת מקטע DNA ספציפי מספר רב של פעמים ליצירת אמפליקון.

רקע

בכל היצורים המידע הגנטי אצור בDNA הגנומי. הDNA מכיל גנים המקודדים לחלבונים וכן מקטעים ארוכים שאינם מקודדים לחלבונים. בכל היצורים אין כל הגנים מבוטאים (כלומר משועתקים ל mRNA) באותה העת. כך לדוגמה, בחיידקים מבוטאים גנים לפירוק חומרי תזונה שונים (כמו לקטוז) רק כאשר החומר מצוי בסביבת החיידק. באופן דומה, ביצורים רב תאיים חלבונים שונים מבוטאים בסוגים שונים של תאים, כך לדוגמה אינסולין מיוצר אך ורק בתאי בטא שבלבלב. מאחר שmRNA מתורגם לחלבון יש חשיבות רבה בחקר ריצפו, רק על ידי בדיקת רצף mRNA ניתן רצף החלבון כיוון שרצף הDNA מכיל אלמנטים שאינם מבוטאים בחלבון כגון אינטרונים בנוסף גנים רבים עוברים שיחבור חלופי כך שרצף DNA יחיד יכול ליצור מספר חלבונים.

טכניקת RT-PCR

RT-PCR מבוסס על שני שלבים עיקריים:
1- שיעתוק הפוך- הפיכת RNA ל DNA משלים – cDNA בעזרת אנזים רוורס טרנסקריפטאז המופק מוירוס משפחת רטרו וירוסים כגון M-MLV האנזים משמש את הוירוס בהפיכת RNA ויראלי לDNA כחלק ממחזור החיים של הוירוס. פרט לאנזים מכילה הריאקציה RNA, נוקליאוטידים (dNTP), בופר, ופריימר: בתגובת RT-PCR מקטע DNA קצר נקשר לקצהו של ה RNA- פריימר, כאשר ידוע מקטע הRNA הרצוי הפריימר יהיה ההופכי המשלים שלו, כאשר לא ידוע המקטע או יש עניין במספר מקטעים המקודדים לחלבון ניתן להשתמש בפריימר המכיל רצף בן 15–25 חומצות גרעין של תימין – poly dT. פריימר זה נקשר ל mRNA באתר הפולי אדנילציה. כאשר מקטע הmRNA אינו מקודד לחלבון ולכן אינו מכיל אתר פולי אדנילציה כמו ב small RNA, או tRNA יש להשתמש בפרימרים אקראיים.
בסיום השלב יש לחמם את תערובת הריאקציה ל 95 מעלות כדי לפרק את הקשר בין ה DNA לRNA.
2- PCR- לאחר יצירת cDNA ניתן השתמש בו כתבנית לPCR כמו כל DNA. ריאקצית PCR מכילה: אנזים
Taq polymerase או אנזים DNA פולימראז תרמופילי אחר, נוקליאוטידים, שני פרימרים, cDNA ובופר מתאים. הריאקציה מורכבת ממספר מחזורים – בדרך כלל 20–40 בני שלושה שלבים כל אחד- דנטורציה (בטמפרטורה 95 מעלות), אנילינג (בטמפרטורה 55–65 מעלות בדרך כלל) ופולימריזציה (טמפרטורה של 72 מעלות).
ג'יימס ברולין

שנותיו המוקדמות

נולד בשם קרייג קנת' ברדרלין (Craig Kenneth Bruderlin) בלוס אנג'לס שבארצות הברית. אמו הייתה עקרת בית ואביו היה פועל בניין. בגיל ההתבגרות החל להראות עניין במשחק והושפע מאוד מהשחקן ג'יימס דין. לאחר מכן הכיר את השחקן ראיין אוניל ששכנע אותו לנסות ולהיכנס לעולם המשחק.

קריירה

בתחילת הקריירה שלו הופיע ברולין בהופעות אורח בסדרות כמו "Bus Stop" ו-"Voyage to the Bottom of the Sea". לאחר מכן ביצע הופעות אורח בסדרה המצליחה באטמן לצידו של אדם וסט.
לאחר מכן חתם ברולין על חוזה עם חברת פוקס המאה ה-20. ב-1968 נבחר ברולין לככב לצידו של השחקן רוברט יאנג בסדרה ד"ר מרכוס וולבי בה גילם את דמותו של ד"ר סטיבן קיילי עד שנת 1976 בה הסתיימה הסדרה. הסדרה זכתה לרייטינג גבוה והיוותה את פריצתו הגדולה של ברולין. בשנת 1970 זכה בפרס אמי על משחקו בסדרה והיה מועמד שלוש פעמים לאחר מכן. בשנים 1971–1972 זכה ברולין בפרס גלובוס הזהב.
בתחילת שנות השבעים החל להופיע ברולין בתפקידים מרכזיים יותר בקולנוע לצידם של שחקנים כמו קלינט איסטווד, פרנק סינטרה ויול ברינר. בשנת 1978 שיחק בסרט קפריקורן 1 לצד אליוט גולד. ברולין היה מועמד להחליף את השחקן רוג'ר מור בסרט אוקטופוסי אך לבסוף מור נשאר בדמותו של ג'יימס בונד.
בשנת 1983 שיחק ברולין בסדרה של המפיק אהרון ספלינג שנקראה "הוטל". הסדרה שודרה במשך חמש עונות והסתיימה ב-1988. בשנים 1983–1984 היה ברולין מועמד לפרס גלובוס הזהב על משחקו בסדרה.
בשנת 2000 שיחק ברולין בסרט זוכה האוסקר טראפיק של הבמאי סטיבן סודרברג. בשנת 2002 שיחק בסרט תפוס אותי אם תוכל לצידם של טום הנקס ולאונרדו דיקפריו. באותה שנה גם שיחק בסדרה הבית הלבן. בשנת 2003 שיחק את דמותו של הנשיא רונלד רייגן בסרט משפחת רייגן ועל משחקו בסרט היה מועמד ברולין לפרס אמי ולפרס גלובוס הזהב בפעם החמישית.
בשנת 2008 שיחק בדרמה הרומנטית "הזדמנות אחרונה לאהבה" לצד דסטין הופמן. באותה שנה הופיע בסדרה הדרמה "חוק וסדר: מדור מיוחד", וב-2009 שיחק בסדרה "בניחוש חוקר". בשנת 2013 ביצע ברולין הופעות אורח בסדרות קאסל וקומיוניטי.

חיים אישיים

בגיל 20 שינה את שמו לג'יימס ברולין. בשנת 1966 לאחר 12 ימי היכרות בלבד נישא ברולין לשחקנית ג'ין קמרון. לשניים שני ילדים, ג'וש ברולין (גם הוא שחקן הוליוודי) וג'ס. בשנת 1984 השניים התגרשו לאחר 18 שנות נישואים. ב-13 בפברואר 1995 מתה ג'יין בתאונת דרכים, יום לאחר יום הולדתו ה-27 של ג'וש בנה.
ב-1985 פגש ברולין את השחקנית ג'ן סמיתרס לה נישא שנה מאוחר יותר. ב-1987 נולדה לשניים בת שנקראה מולי אליזבת'. השניים התגרשו ב-1995.
ב-1996 פגש ברולין את הזמרת והשחקנית האמריקאית-יהודייה ברברה סטרייסנד והשניים התחתנו ב-1 ביולי 1998 ומתגוררים במליבו. מנישואיו אליה הוא אביו החורג לבן היחיד שלה, השחקן ג'ייסון גולד.
בסי טומשבסקי

בסי טומשבסקי (באנגלית: Bessie Thomashefsky) (ידועה גם כבסי באומפלד-קאופמן, שמה העברי ברכה, ‏ 6 ביולי 1873 טראשצ'ה האימפריה הרוסית, אוקראינה - 1962, ניו יורק) הייתה זמרת יהודיה אמריקאית ושחקנית, כוכבת בתיאטרון יידיש החל משנות ה-90 של המאה ה-19. היא הייתה אשתו ושותפתו לבמה של בוריס טומשבסקי, השחקן המוביל והפופולרי ביותר בזמנו. תפקידה המפורסם ביותר הוא, אולי, התפקיד הראשי במחזהו של אוסקר ויילד סלומה.
ב-1887 היא פגשה את בעלה לעתיד כאשר היא הלכה אל מאחורי הקלעים בהופעה בבולטימור במהלך מסע הופעות של להקת תיאטרון יידיש כדי לפגוש את ה"שחקנית" הצעירה היפה אותה ראתה על הבמה וגילתה ש"היא" הוא בעצם בוריס בן ה-19 וכי הוא גם מנהלה של הלהקה. לאחר זמן קצר ברחה בסי מן הבית כדי להצטרף אליו ולקחה על עצמה את תפקידי הנערה התמימה ובוריס עבר לשחק בתפקידי הגבר הרומנטי. הם התחתנו ב- 1891.
בנם טד שינה את שמו לטד תומאס ונעשה מנהל במה. אחד מבניו של טד תומאס הוא המנצח הידוע מייקל טילסון תומאס.
היא קבורה יחד עם בעלה בחלקת תיאטרון יידיש בבית הקברות מאונט הברון.
היעלמות סירת השבעה

היעלמות סירת השבעה התרחשה בחודש נובמבר 1952. שתי סירות מפרש ועליהן חניכי קורס של חיל הים הישראלי הפליגו במשימת אימונים מנמל חיפה. אחת הסירות נסחפה אל חופי לבנון ושמונת אנשיה נישבו. הסירה השנייה נעלמה בלב ים על שבעת אנשיה. הם הוכרזו כחללים שמקום קבורתם לא נודע.

ההיעלמות

ב-19 בנובמבר 1952 אחר הצהריים הפליגו מנמל חיפה שתי סירות מפרש דו-תורניות של חיל הים במשימת אימונים לחניכי קורס ימאות מתקדם. על סיפון הסירה "רבקה" נמצאו שמונה חיילים ועל סיפון הסירה "מנחם" נמצאו שבעה. על שתי הסירות פיקדו חוגרים. הצוותים כללו ימאים מוסמכים וחניכים לשעבר של אגודות נוער ימיות. משימת צוותי הסירות הייתה להפליג דרומה ולהגיע לנמל תל אביב ב-23 בנובמבר. שתי הסירות צוידו במכשירי אלחוט, שאפשרו קיום תקשורת ביניהן, אך לא עם החוף.
הסירות יצאו מהנמל בהוראת מפקד הסירה "רבקה", שהיה בכיר מעמיתו בסירה "מנחם". לאחר שיצאו מהנמל ופנו דרומה נתקלו שתי הסירות ברוח חזקה. תורן אחד של "רבקה" נשבר ואנשיה הטילו עוגן צף. הם התקשרו באלחוט ל"מנחם", שאנשיה מסרו שגם הם הטילו עוגן צף. הייתה זו ההתקשרות האחרונה בין שתי הסירות ועם הסירה "מנחם".
על פי הנוהל שנהג אז לא היה על הסירות ליצור קשר עם החוף אלא בקרבת יעדן. ב-23 בנובמבר, משלא הגיעו הסירות לנמל תל אביב, החלו חיפושים אחריהן באמצעות מטוסים וכלי שיט. גם מטוסים בריטים ואמריקאים השתתפו בחיפושים, אך הסירות ואנשיהן לא נמצאו.

לאחר ההיעלמות

לאחר מספר ימים מההיעלמות התברר כי הסירה "רבקה" הטלטלה בים עד 22 בנובמבר ואז הגיעה לחוף העיירה ג'וניה בלבנון, צפונית לביירות. שמונת אנשיה נפלו בשבי. ב-8 בדצמבר הוחזרו הם והסירה לישראל תמורת שחרור אוניה לבנונית וצוותה שהוחזקו בישראל.
בחיל הים מונתה ועדת חקירה לחקירת היעלמות הסירה "מנחם". התברר כי ב-19 בנובמבר לא התאים מזג האוויר להפלגה. אז פנו מפקד בית הספר לימאות בבסיס חיפה ומפקד הסירה "רבקה" לתחנה המטאורולוגית בנמל חיפה. נאמר להם כי מזג האוויר אמור להירגע למחרת. מפקד הקורס טען בפני ועדת החקירה כי הורה למפקדי הסירות להפליג למחרת בבוקר. מפקדה של "רבקה" טען לעומת זאת כי מפקד הקורס הורה לו ולמפקד "מנחם" להפליג כאשר מזג האוויר יאפשר זאת. לא ניתן היה לגבות את גרסתו של מפקדה של "מנחם", שנעלם עמה בים.
באמצעות ועדת שביתת הנשק ישראל-סוריה נעשתה פנייה אל סוריה על מנת לברר אם הסירה השנייה ואנשיה הגיעו שמה. התשובה הייתה שלילית.
ראש הממשלה ושר הביטחון דוד בן-גוריון זימן ללשכתו את הורי שבעת החיילים הנעדרים והודיע להם על אבדנם. חיל הים המשיך בחיפושים עד שהגיע למסקנה כי אין בכך טעם. אז הודיע מפקד החיל על כך למשפחות בכתב.
במשך שנים האמינו משפחות הנעדרים שהם עדיין בחיים וכלואים בסוריה. רק לאחר מלחמת ששת הימים הוצבו מצבות לזכרם בחלקת הנעדרים בבית הקברות הצבאי בהר הרצל. שמותיהם הונצחו גם ביד לחללי חיל הים באשדוד.
לאיוש הטווני

קריירה

הברון הטווני הוא נצר למשפחת הטווני-דויטש. הוא גדל במשפחה יהודית עשירה שהיה בבעלותה מפעל גדול. במשפחה אהבו ותמכו בתרבות ההונגרית. אביו היה שאנדור הטווני-דויטש, בעל מפעל לסוכר, מייסד וסגן הנשיא האיגוד הלאומי ההונגרי של התעשיינים (GYOSZ). הבן לאיוש המשיך את לימודיו אחרי התיכון באוניברסיטאות בהונגריה ובגרמניה. בהונגריה הוא הושפע בעיקר מפאל דיולאי (היסטוריון של הספרות). הטווני סיים בשנת 1905 דוקטורט במדעי הרוח. שלוש שנים מאוחר יותר, בשנת 1908, ביחד עם הוגו איגנוטוש ומיקשה פניה (שלושתם יהודים), הקימו את כתב העת "ניוגט" (מערב), שהיה המגזין הספרותי המשפיע ביותר בהונגריה בשליש הראשון של המאה העשרים. בשנת 1911, בגלל העימות האישי שלו עם ארנו אושבאט (יהודי אף הוא), נפרד הטווני מכתב העט ניוגט ועבר להתגורר בברלין למספר שנים.

כשחזר להונגריה בשנת 1917, הפך לעורך של ה"יומן של פשט" ואחר כך ערך את כתב העת הספרותי החדש "השנה" בשנות קיומו בשנים 1918–1919. בעת המהפכה הבורגנית באותן שנים היה חבר המועצה הלאומית ההונגרית וחבר ואף ממייסדי "אקדמיה ורשמרטי" (אגודה ספרותית). בנפילת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית, היגר לווינה ושכר למגוריו את וילה הרמס בליינז. שם אירח מספר דמויות ספרותיות הונגריות של אז, ואחר כך עבר להתגורר בברלין ובפריז. הוא חזר להונגריה בשנת 1927, נשפט ונידון לשנתיים וחצי מאסר בשל ביקורתו "משמיצת-האומה" על משטר הורטי, אך לבסוף קיבל חנינה בלחץ ארצות מערב אירופה. בשל האנטישמיות הגואה בהונגריה, לתחושתו, הוא היגר שוב בשנת 1938; הוא גר תחילה בפריז ואחר כך באוקספורד שבבריטניה.

יצירתו

הטווני הקדיש את כל חייו לתמיכה כספית ומוסרית באומנויות, ובמיוחד בספרות ההונגרית. הוא תמך בסופרים ובמשוררים שאותם ראה כמוכשרים וחדשניים. הייתה לו ידידות קרובה עם המשורר אנדרה אדי. הוא תמך מוסרית ואף חומרית בצעירים מוכשרים כמו רודיון מרקוביץ', אטילה יוז'ף, אנה לסנאי ועוד דמויות רבות אחרות של הספרות ההונגרית. הוא עזר גם דרך כתביו להעלות את המודעות וההכרה ביוצרים צעירים ומוכשרים אלה. הוא היה הנציג הבולט של הביקורת העיתונאית הרציונליסטית והאימפרסיוניסטית. את שארית חייו בילה במחקר לגבי יצירתו והביוגרפיה של שנדור פטפי. הוא השאיר יצירות משמעותיות בהיסטוריה הספרותית, אך כתב גם רומנים ומחזות. ביצירותיו הספרותיות תיאר את היווצרותה והתפתחותה של הבורגנות ההונגרית באינטימיות ובביקורת חריפה. הוא פרסם בהונגרית בהונגריה, אך בגרמנית מחוץ להונגריה. היו לו כמה שמות בדויים אמנותיים: "פילווקס" ו"אגריקולה".
בוריס קוסטודייב

ילדותו

בוריס קוסטודייב נולד באסטרחאן. אביו היה פרופסור לפילוסופיה, היסטוריה של הספרות ולוגיקה. אביו נפטר בצעירותו, ואימו נאלצה לדאוג לפרנסת המשפחה. המשפחה שכרה אגף קטן בביתו של סוחר עשיר. המגורים בבית זה השפיעו על השקפת עולמו של קוסטודייב, ועל ציוריו במשך השנים.

לימודי אמנות

בין השנים 1893–1896 למד קוסטודייב בסמינר התאולוגי שבאסטרחאן. במקביל החל ללמוד אמנות תחת פאבל ולאסוב, תלמידו של ואסילי פרוב.
בין השנים 1896–1906 למד ציור תחת איליה רפין באקדמיה הקיסרית לאמנות שבסנקט פטרבורג. במקביל למד פיסול תחת דמיטרי סטלצקי ורישום תחת ואסילי מייט.
קוסטודייב הציג את התערוכה הראשונה של יצירותיו בשנת 1896.
בעקבות תערוכה זו כתב רפין:
יש לי תקוות גדולות בקוסטודייב. הוא אמן מוכשר, ואמן רציני, מלא אהבה לאמנות.
לאחר שרפין הוזמן לצייר את "יובל המאה למועצת המדינה הרוסית", הוא הזמין את קוסטודייב לסייע לו בציור היצירה רחבת הממדים. רפין וקוסטודייב הכינו סקיצות רבות עבור היצירה, וקוסטודייב צייר את חלקה הימני של היצירה.
בתקופה זו צייר קוסטודייב סדרת דיוקנאות של חבריו ללימודים. סדרה זו כללה את הדיוקנאות של איוואן ביליבין (1901, המוזיאון הרוסי), מולדובצב (1901, מוזיאון קראסנודאר לאמנות) ומייט (1902, המוזיאון הרוסי).
בשנת 1903 נשא קוסטודייב לאישה את יוליה פרושינסקאיה (1880–1942).
בעקבות מלגה שקיבל מהאקדמיה הקיסרית, נסע קוסטודייב לצרפת ולספרד בשנת 1904, ולמד בסטודיו של רנה מנארד בפריז.
קוסטודייב נסע לאיטליה בשנת 1907 ולאוסטריה וגרמניה ב-1909. בשנה זו שב וביקר בצרפת ובאיטליה. במהלך מסעות אלה צייר דיוקנאות רבים וציורי נוף.

השפעת מהפכת 1905

למהפכת 1905, אשר על אף כישלונה זיעזעה את התרבות הרוסית, הייתה השפעה רבה על יצירותיו של קוסטודייב. קוסטודייב תרם בתקופה זו יצירות למגזין הסאטירי "זופל" ו"אדסקאיה פוצ'טה" (דואר השטן), וכן פגש את חברי קבוצת "מיר איסקוסטבה" (עולם האמנות), והצטרף אליהם לבסוף בשנת 1910.
בשנת 1905 החל קוסטודייב לאייר ספרים, ובין היתר אייר את ספריו של ניקולאי גוגול: "נשמות המתים", "המרכבה", "המעיל" ואת ספרו של מיכאיל לרמונטוב "הצאר איוואן ואסילייביץ', האופרצ'ניק הצעיר והסוחר האמית קלאשניקוב", ואת ספריו של לב טולסטוי: "כיצד השטן גנב את לחמו של האיכר" ו"הנר".
בשנת 1909 התקבל קוסטודייב לאקדמיה הקיסרית לאמנות.
קוסטודייב סבל באותה עת משחפת שפגעה בחוט השדרה שלו. בעצת רופאיו, נסע קוסטודייב לשווייץ לקבלת טיפול רפואי, ושהה שם בקליניקה פרטית, אולם המחלה לבסוף הביאה לשיתוקו בשנת 1916. בתקופת שהותו בשווייץ המשיך קוסטודייב לצייר יצירות המתארות את נופי רוסיה ואנשיה, אליהם התגעגע. בין היצירות ניתן למנות את "יום שלישי של מסלניצה" (1916) ואת "פונטאנקה" (1916) אשר צייר בהתבסס על זכרונותיו.
בשנת 1918 צייר את היצירה "אשת הסוחר" שהייתה לידועה שביצירותיו.
מהפכת אוקטובר, בשנת 1917, היוותה השראה רבה לקוסטודייב, אשר שילב בציוריו את רוח המהפכה. בתקופה זו אייר את כתבי העת "שדה החיטה האדום" ו"פנורמה אדומה" וציוריו זכו להצלחה רבה.

עיצוב תפאורות

במקביל לציור פעל קוסטודייב בתחום עיצוב התפאורות. עבודותיו הראשונות בתחום זה נעשו בשנת 1911 עת עיצב את הבמה עבור "הלב הנוקשה" של אלכסנדר אוסטרובסקי. הצלחת עיצוב זה הביאה להזמנות רבות, וב-1913 הוזמן לעצב תפאורות ותלבושות עבור תיאטרון האמנות של מוסקבה, ובעיקר עבור מחזותיו של אוסטרובסקי.

שלהי חייו

בשנת 1923 הצטרף קוסטודייב לאיגוד האמנים של רוסיה המהפכנית, והמשיך לצייר וליצור תחריטים בנושאים שונים, וכן תפאורות לתיאטרון עד מותו ב-28 במאי 1927 בלנינגרד כתוצאה ממחלת השחפת.
הרצח במגדל

הרצח במושבה מגדל התרחש ב-28 בינואר 2017. במסגרתו רצח נדב סלע בדקירות סכין את אשתו, דור כרסנטי, שני ילדיו, יוסף ובנימין, ואת בן השכנים, נחמן עתיה, בבית המשפחה שבמגדל.
ב-30 במאי 2018, הורשע סלע במעשי הרצח ובניסיון רצח ונדון לארבעה מאסרי עולם.

הרצח

ב-28 בינואר 2017, סמוך לשעה 14:00, נטל נדב סלע (בן 29) סכיני שף מהמטבח ופנה לעבר אשתו דור (23) שעמדה במטבח, אחז בה והחל לדקור אותה בכל חלקי גופה, על אף תחינותיה שיפסיק. באותו זמן שהו בבית המשפחה ילדי השכנים, נחמן עתיה (11) ואחיו נתן (10), ששיחקו בסלון. כשהבחינו במתרחש, ניסו השניים להימלט דרך חלון הבית, אך נדב סלע שהבחין בהם, ניגש לנתן ודקר גם אותו חרף תחנוניו וניסיונו להתנגד. לאחר שנתן העמיד פני מת, עזב אותו נדב סלע, ופנה לאחיו נחמן, דקר אותו למוות, והשליך את גופתו במורד המדרגות המובילות למרתף הבית. לאחר מכן שיסף נדב סלע את גרונו של בנו יוסף בן השנה ושמונה חודשים שהיה גם הוא בסלון, ומשם המשיך למיטתו של בנו התינוק בנימין בן השמונה חודשים ורצח גם אותו. לאחר מכן ניגש נדב סלע להחליף בגדים בחדר השינה ונמלט מהדלת האחורית של הבית.
לאחר ששמע את נדב סלע עוזב את הבית, ניסה נתן לצאת דרך דלת הבית הקדמית, וכשראה שהיא נעולה פתח את החלון בכוח ויצא דרכו. לאחר הליכה של עשרות מטרים, עצר רכב שעבר במקום, ונהגו הזעיק את המשטרה.
נדב סלע נמלט למטע זיתים בפאתי היישוב, שם נעצר על ידי שוטרי הסיור שהוזעקו למגדל.

המשפט

בטרם הגשת כתב אישום בפרשה, הופנה סלע לקבלת חוות דעת פסיכיאטרית בדבר כשירותו לעמוד לדין. בסיכום חוות הדעת נקבע כי סלע כשיר לעמוד לדין על מעשיו.
במרץ 2017 הוגש כנגד סלע כתב אישום על ארבעה מעשי רצח ובניסיון רצח. באופן חריג, הוטל חסיון על פרטיו המלאים של כתב האישום וזאת עקב התיאורים הקשים המופיעים בו ועל מנת לשמור על צנעת הפרט של הנרצחים ובני משפחותיהם.
ב-30 במאי 2018 הורשע סלע בבית המשפט המחוזי בנצרת ברצח אשתו דור כרסנטי, ילדיו, יוסף ובנימין ובן השכנים נחמן עתיה. בהכרעת הדין ציין השופט אשר קולה כי לא נמצא מניע  לרציחותיו של סלע, אך קבע כי מניע אינו אחד מיסודות העבירה, וכי ניתן להרשיע את סלע ברציחות גם מבלי לייחס לו מניע עבורן.
סלע נידון לארבעה מאסרי עולם מצטברים וכן לעשר שנות מאסר על ניסיון רצח אחיו של נחמן, נתן. כמו כן, נגזר על סלע פיצוי כספי של משפחות הקורבנות. על רצח אשתו יפצה את משפחתה ב-258,000 ש"ח. על רצח ילדיו יפצה את עזבונם ב-516,000 ש"ח. על רצח נחמן עתיה יפצה את משפחתו ב-258,000 ש"ח ועל ניסיון הרצח של אחיו יפצה ב-100,000 ש"ח.
ישראל סדן (מחנך)

ישראל סדן (קוז'ניצקי) (1923 - 11 בינואר 1996 אייר ה'תרפ"ג - כ' בטבת ה'תשנ"ו) היה ממייסדי נוער מזרחי, מייסד "מדרשית נעם" בפרדס חנה ומנהלה הכללי כיובל שנים.

ביוגרפיה

ישראל סדן נולד למאיר קוז'ניצקי בלודז' שבפולין. בהיותו כבן עשר עלה עם הוריו לארץ ישראל.
ב-1941 הקים עם מיכאל ליברמן (לימים מיכאל צור) את תנועת "נוער מזרחי". התנועה הוציאה כתב עת בשם "חזון" וסדן (אז קוז'ניצקי) פרסם בו מדור קבוע "על הסדן", ממנו אימץ את שמו.
ב-1945 הקים יחד עם מיכאל צור והרב יהושע יגל את "מדרשית נעם" ("נעם" ראשי תיבות "נער מזרחי") בפרדס חנה, ואף הגה את רעיון שם המוסד - "מדרשיה". סדן, שניחן בכישורי שפה ודיבור מעולים, ביקר בבתי חניכיו מ"נוער המזרחי" ושכנע את ההורים שיתנו בו אמון וישלחו את ילדיהם למדרשיה, וכך נאספו תלמידי המחזור הראשון. הוא היה מנהלה הכללי כיובל שנים. הקים את "חוג ידידי המדרשיה", ששימש הגב הכלכלי של המוסד. סדן ערך והוציא לאור באופן קבוע את ספרי "ניב המדרשיה", בימה לדברי הלכה מחשבה חינוך וספרות.
נפטר בכ' בטבת ה'תשנ"ו (11 בינואר 1996). בצוואתו הוא "מבקש מכל מי שיהיה לאל ידו להשפיע במדרשיה... כי צביונה של המדרשייה כמוסד בלתי מפלגתי המושתת על מורשת הציונות הדתית ישמר מכל משמר". בנוגע לעתיד הוא מבקש: "כי יעשו ככל האפשר...להמשך קיומה המכובד של המדרשייה מכל הבחינות לבל יבולע לה, וכי תוסיף לשמור על ייחודה". וכן הוא מוסיף: "כל ימי חלדי לא נהניתי שום הנאה שלא הגיעה לי כדין בכל מהלך עבודתי במדרשיה, ואתחנן לה' כי דבר זה יישמר במדרשיה לעד..."
סמילישוק

יהודי סמילישוק

ערב מלחמת העולם השנייה חיו בעיירה כ-60 משפחות יהודיות, ופעל בה בית ספר עברי. עם סיפוח ליטא לברית המועצות ב-1940, נאסרה בה הפעילות הציונית. בתקופה הסובייטית הגיעו ליישוב כ-200 בחורי ישיבת ברנוביץ' ששהתה עד אז בטרקאי הסמוכה ועברה עם צוות הישיבה לסמילישוק. ראש הישיבה, הרב אלחנן וסרמן עזב את סמילישוק 12 ימים לפני כניסת הנאצים לליטא בשל מידע שקיבל על כך שהסובייטים מחפשים אחריו. בעקבותיו עזב גם הרב ישראל יעקב ליובצ'נסקי. שניהם נהרגו מאוחר יותר. הרב דוד רפפורט שנשאר בסמילישוק, הוגלה לסיביר ונפטר שם בספטמבר 1941.
עם כיבוש העיירה בידי הגרמנים בסוף יוני 1941, במהלך מבצע ברברוסה, ריכזו ליטאים לאומנים את יהודיה במתחם של הכנסייה המקומית, אשר הוסב לגטו. יהודי הגטו נלקחו מדי יום לעבודות כפייה, ומעת לעת נרצחו חלקם בידי ליטאים מקומיים, בעידוד הכומר המקומי. עם הבאת יהודים נוספים מהסביבה לגטו, הגיע מספר יושביו ל-995 איש.
ב-6 באוקטובר 1941 רצחו הליטאים את כל יהודי הגטו שבעיירה ביער סמוך. לפי דו"ח יגר נרצחו במועד זה 962 יהודים, מהם: 213 גברים, 359 נשים ו-390 ילדים. 23 יהודים מהעיירה הצליחו להימלט מהאקציה, וחלקם נתפסו בידי הגרמנים והליטאים.
תפילות לבובי

עלילה

מרי גריפית' (סיגורני ויבר) היא נוצרייה אדוקה שמגדלת את ילדיה על פי משנתה השמרנית של הכנסייה הפרסביטרית.
כאשר בנה בובי (ראיין קלי) מגלה לאחיו הגדול שיש לו נטיות הומוסקסואליות, משתנים חיי המשפחה.
מרי מאמינה שאלוהים יכול לעקור מבנה את יצרו הרע. היא פונה לעזרת הכנסייה ולפסיכיאטרית העוסקת בטיפולי המרה.
בובי משתף בתחילה פעולה עם אמו על מנת לרַצותה, אך משהוא מגלה שמשיכתו לגברים אינה משתנה, הוא מתרחק מהמשפחה ומנסה למצוא מחסה אצל דודניתו. חוסר הקבלה של אמו והקונפליקט האמוני נוכח נטייתו המינית מביאים את בובי לשים קץ לחייו.
לאחר מות בנה, מתחילה מרי להטל ספק בדברי הכנסייה. היא מגלה כי יש אנשים דתיים אשר סובלניים להומואים ולסביות, ויוצרת קשר עם ארגון הורים, משפחות וחברים של לסביות והומואים (PFLAG), המספק תמיכה להורים של הומואים ולסביות.
מרי מכירה בכך שהתנהגותה החמירה את מצוקת בנה ותרמה להתאבדותו. היא הופכת לפעילה במאבק לסובלנות לשוויון זכויות להומואים לסביות ביסקסואלים וטרנסג'נדרים.
אידל ינקלביץ'

ביוגרפיה

ינקלביץ' נולד בלאובה הנמצאת היום במחוז לאובה שברפובליקת מולדובה, מקום שהיה בעת לידתו בבסרביה, רומניה. בשנת 1928 נסע ללייז', בלגיה והתחיל ללמוד רפואה. לאחר שנה חזר לרומניה והתגייס לצבא. בשנת 1931 חזר לבלגיה והתחיל ללמוד פיסול.
השתתף הכנת הביתן הרומני בתערוכה הבינלאומית העולמית שנערכה בבריסל בשנת 1935. לאחר מכן, תערוכות של יצירותיו הוצגו בבריסל, תל אביב, פריז, אמסטרדם וערים נוספות.
בשנת 1945 ינקלביץ' קיבל אזרחות בלגית. באותה שנה, הוצגה בבלגיה יצירתו המפורסמת l'appel ("הקריאה"). שנה זו היוותה נקודת מפנה ביצירתו: הוא החל לפסל בשיש ובאבן - חומרים הידועים כקשים ודורשים הפשטה של הצורות. מאז ואילך, ינקלביץ' היה שרוי בחיפוש מתמיד אחר צורות פשוטות יותר ופנים סכמטיות יותר.
בד בבד עם עיסוקו בפיסול, ינקלביץ' גם עסק בציור. ציוריו עומדים בפני עצמם כיצירות אמנות, והן אינן רק סקיצות לפסליו. מכל מקום, ביצירתו בשני התחומים נוכחים אותם הנושאים, והיא מאופיינת בחתירה לפשטות הצורות.
ב-1950, התיישב ינקלביץ' במזון-לאפיט שבצרפת, שם הוא התגורר עד למותו בגיל 86. מרכז התרבות שבעיירה קרוי עתה על שמו.
חולדת הרעמה

מאפיינים

אורכה הממוצע של החולדה 15-30 ס"מ ומשקלה עד 750 גרם. חולדת הרעמה מזוהה בעיקר בזכות הפרווה הארוכה שלה ומזכירה מעט בואש. הרעמה בולטת מעל ראשה וגם מצדו התחתון של הגוף והיא שחורה ומוקפת  בלבן. במרכז הגוף ישנה שכבה של רצועת פסים חומים מוקפים פסים לבנים ושחורים, שמכסה על רקמת עור בלוטות. הרקמה עוברת מאחורי העורף, לאורך רוב צדדי הגוף. בצד האחורי של הגוף ישנה פחות פרווה בצבע כהה והכפות בעלות טפרים ברגליים הקדמיות. הפנים מפוספסות בפסים כהים מעט. הראש כבד ובעל שיניים חזקות יותר מרוב המכרסמים.
לחולדה ישנה בלוטת עור גדולה בצבע חום מצידי הגוף, והיא נפרשת מאחורי השערות כאשר החולדה מאוימת. השערות סביבה הן ספוגיות ורטובות והחולדה יכולה לשפשף אותן מול צמחים ממשפחת ההרדופיים, כדי למרוח אותן ברעל קטלני שנספג בבלוטה ועוזר לה להתגונן מטורפים ולעיתים אפילו להרוג אותם. 
החולדה חיה בטבע בעיקר במזרח אפריקה באתיופיה, סומליה, דרום סודאן, סודאן, טנזניה, אוגנדה וקניה ומאובניה נמצאו צפונה עד לישראל. היא חיה בעיקר באזורי סלעים או באזורים מיוערים. 
החולדה היא יצור לילי ויחידאי היוצא בלילה לחפש צמחים שונים, עלים, פירות וכו' ובשבי הם אוכלים גם בשר, חרקים או ירקות. הם אוכלים את מזונם בעמידה על 2 וייתכן שקיבתם בעלת מדורים המזכירים באופן שטחי את מעלי הגירה. ייתכן שיש לה גם חיידקים העוזרים לה לעכל את העלים המורכבים לעיכול.
יוסי שקל

קריירה

את דרכו החל שקל במחלקת הנוער של מכבי עירוני אשדוד, ולאחר איחוד הקבוצות בעיר המשיך במחלקת הנוער של מועדון ספורט אשדוד. בקבוצת הנערים היה בין השוערים הטובים בגילו ונחשב להבטחה גדולה, ועם קבוצת הנוער זכה בגביע המדינה לנוער. לזכותו 8 הופעות בנבחרת הנוער של ישראל ו-9 הופעות במדי הנבחרת הצעירה, עמה העפיל לאליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21.
לאחר שעזב את אשדוד שיחק שקל בקבוצות רבות, ובשנת 2007 זכה עם מכבי הרצליה בגביע הטוטו. בשנת 2011 הפך לכדורגלן הישראלי הראשון בליגת העל הקזחית, כשחתם בקבוצת קאיראט אלמטי. כעבור שנה חזר לישראל, וחתם בקבוצת מכבי יבנה. בפברואר 2013 חתם בהפועל ראשון לציון.
בקיץ 2015 פרש ממשחק פעיל והחל לעבוד ככבאי בתחנת כיבוי האש באשדוד.
בינואר 2017 מונה למאמן השוערים של בקבוצת הפועל אדומים אשדוד מליגה ג', ובמקביל גם נרשם כשחקן בקבוצה. בתום העונה עלה עם הקבוצה לליגה ב', ובעונה שלאחר מכן העפיל עמה לליגה א'.
בינואר 2019 שקל חתם בהפועל אזור.
אוטו בקל

אוטו בקל (בגרמנית: Otto Böckel;‏ 2 ביולי 1859 - 17 בספטמבר 1923) היה פוליטיקאי גרמני שהיה מהראשונים לזכות בפופולריות על ידי שימוש באנטישמיות.

חייו

בקל נולד בפרנקפורט שבהסן ולמד משפטים באוניברסיטת מרבורג. אולם הוא לא עבד כעורך דין אלא התפרנס כספרן ונודע כפולקלוריסט. בשנת 1887 הוא פרסם מנשר שהאשים את היהודים בהשתלטות על התרבות הגרמנית. באותה שנה הוא נבחר מטעם מרבורג לרייכסטאג והתמודדו באופן עצמאי נגד נציג של המפלגה השמרנית הגרמנית. במערכת הבחירות הוא הציג מצע של אנטישמיות ותמיכה בקואפרטיבים של איכרים וסיסמתו הייתה "נגד יונקרים ויהודים". בקל טען שיש להיפטר מהיהודים השולטים בכל תחומי החיים, למעט עבודה יצרנית, על מנת לאפשר לאיכרים לחזור לחיים טובים נעדרי ספקולציות. בהיבחרו הוא היה צעיר חברי הרייכסטאג וזכה לכינוי מלך האיכרים. בקל הוציא עיתון משלו ששילב אנטישמיות, התנגדות לקפיטליזם, התנגדות לדת והטפה לדמוקרטיה. בשנת 1887 הוא ייסד את איגוד האיכרים של חבל הסן שארגן פעילות כלכלית תוך מידור יהודים. 
בשנת 1890 ייסד את מפלגת העם האנטישמית שבאותה שנה רצה בבחירות בשיתוף פעולה עם מפלגתו האנטישמית של מקס ליברמן וזכתה לארבעה מושבים ברייכסטאג. עד שנת 1894 הוא עמד בראש חזית של אנטישמים עצמאיים ברייכסטאג. הצלחתו של בקל הייתה קצרת ימים לאור סירובו של בקל להצטרף לחזית אנטישמית רחבה יותר עם תיאודור פריץ וחזרת מצביעים למפלגה השמרנית הגרמנית אשר בשנת 1892 אימצה את האנטישמיות כחלק ממצעה. בקל המשיך לכהן ברייכסטאג עד 1903 ואז חזר לאלמוניותו. בשנת 1923 הוא נפטר בחוסר כל.
Love Make the World Go Round

וידאו קליפ

באותו יום שיצא לאור השיר, לופז ומירנדה הודיעו שהם צילמו את הווידאו קליפ של השיר על גג התיאטרון של "ריצ'רד רוג'רס". אמנם הקליפ לשיר צולם, אך לא הועלה לחשבון היוטיוב של הזמרת. במקום הקליפ שלא הועלה לערוצה של הזמרת, יצא לאור סרטון המציג את לופז שרה את השיר בהופעה חיה, ונכון ל-5 ביולי 2017, ההופעה צברה קרוב למיליון צפיות. 
ב-9 באוגוסט, פורסם סרטון המראה את הכנת הווידאו קליפ בחשבון הפייסבוק של הזמרת.