google/wiki40b huggingface dataset:
רביעייה לקץ הימים

רביעייה לקץ הימים (בצרפתית: Quatuor pour la fin du temps) היא יצירה מוזיקלית מאת המלחין הצרפתי אוליביה מסיאן. היא ייחודית מבחינת נסיבות הלחנתה, נסיבות ביצועה, ההרכב אליו היא כתובה והחומרים המוזיקליים עצמם.

הלחנה וביצוע לראשונה

ב-1939, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נקרא מסיאן לשרת בצבא וב-1941 נלקח למחנה אסירים בגרמניה בשם Silesia, הידוע גם בשם Stalag VIII שם כתב את "רביעייה לקץ הימים".
הרביעייה בוצעה לראשונה במחנה בינואר 1941. מסיאן כתב להרכב מיוחד מאד: צ'לו, פסנתר, כינור וקלרינט, כי אלו היו המוזיקאים איתם עבד במחנה. את הכנר הכיר עוד קודם לכן במלחמה. יחסית למחנה אסירים, שררו בסטאלג תנאים טובים ופעילות תרבותית ענפה. היו אפילו עיתון והרכב ג'אז. הקצינים הגרמנים הכירו בכשרונו של מסיאן, מה גם שבתקופה זו הוא היה מלחין בעל שם. הם תמכו בפעילותו המוזיקלית וסיפקו לו ציוד ואפשרות להלחין.
היצירה מכילה את המאפיינים העיקריים של יצירתו של מסיאן: הלהט הדתי, ריתמוסים א-סימטרים, תכנים חוץ-מוזיקליים, שילוב של שירת הציפורים ושפה מודאלית ייחודית שמסיאן פיתח. היצירה מבטאת בדרכים מוזיקליות את "קץ הזמן": אוסטינטו בלי התפתחות, הפרעות פתאומיות במקצב השגרתי ועוד. 
הרביעייה כוללת שמונה פרקים ומסיאן כתב הקדמה בו הוא מסביר את מקור השם, הנושא של כל פרק ונותן מעין פרשנות אישית שלו למוזיקה: 
וכך הוא כותב:
“מקור ההשראה ליצירה הוא מחזון ההתגלות של יוחנן פרק עשירי:
  "וארא מלאך אחר אביר יורד מן השמים והוא עטה ענן ועל-ראשו כמראה הקשת אשר בענן ופניו כשמש ורגליו כעמודי אש: ובידו ספר קטן פתוח וישם את-רגל ימינו על-הים ואת-שמאלו על-הארץ:  ויקרא בקול גדול כאשר ישאג האריה ובקראו דברו שבעת הרעמים בקולתיהם:  וכדבר שבעת הרעמים בקולתיהם חפצתי לכתב ואשמע קול מן-השמים לאמר חתום את אשר-דברו שבעת הרעמים ואל-תכתב זאת:  והמלאך אשר-ראיתיו עמד על-הים ועל-הארץ הרים ימינו אל-השמים:  וישבע בחי עולמי העולמים אשר-ברא את-השמים וכל-אשר בהם והארץ וכל-אשר בה והים וכל-אשר-בו שאין עוד שהות:  אבל בימי קול המלאך השביעי בעמדו לתקוע ונשלם סוד האלהים כאשר בשר את-עבדיו הנביאים".
מוריס אשקלון

מוריס אשקלון (קליין) (1913 – אוגוסט 2003) היה פסל ומעצב תעשייתי ישראלי.

ביוגרפיה

מוריס אשקלון נולד כמשה קליין במזרח הונגריה. מגיל צעיר, היה נחוש לממש את שאיפותיו האומנותיות, אולם, על מנת לעשות כן, נדרש לנטוש את שורשיו החסידיים אורתודוקסים וזאת מאחר שביטוי אומנותי לא היה מקובל בעיירה המזרח־הונגרית שבה גדל. כאשר מלאו לו 15 שנה, מוריס עזב את משפחתו ובית הולדתו לטובת לימודי אמנות באקדמיה לאומנויות היפות Beaux Arts בבריסל.
בשנת 1934, לאחר שהשלים את לימודי האמנות הפורמליים בבריסל ולאחר מכן במילאנו, עלה לארץ ישראל, שם פגש באשתו לעתיד, ציפורה קרטוז'נסקי, ילידת פולין (ציפורה, אשר נפטרה בשנת 1982, הפכה לפסלת בזכות עצמה בשנים מאוחרות לחייה, יצרה תבליטי נחושת אשר מדמים את חיי העיירה של ילדותה).
בשנת 1939 עיצב וייצר תבליט נחושת עצום בגובה 14 רגל של שלוש דמויות, "עובד האדמה, העמל והמלומד" אשר עיטרו את החזית של ביתן ארץ ישראל בתערוכה העולמית של ניו יורק (1939). מוריס הוזמן ליצור עבור הביתן ההיסטורי החשוב אשר הציג לעולם את הרעיון של מדינה יהודית מודרנית. עבודה זו היא כיום חלק מאוסף של מוזיאון ספרטוס בשיקגו.
בשנות ה־30 המאוחרות, ייסד אשקלון חברה ישראלית לייצור עיצובים אמנותיים, פל-בל, אשר יצרה מנורות מנחושת ופליז ומוצרי יודאיקה נוספים וכן אמנות עיצובית חילונית ופריטים שימושיים אשר יוצאו בכמויות גדולות לכל רחבי העולם. עיצוביו המוכרים והידועים של מוריס, חלק בסגנון אר דקו, אחרים מסורתיים יותר, הציגו את השימוש הכימי המכוון בהשרייה בפטינה לעבודות ישראליות בברזל, אשר מהוות כיום חותמת איכות לתעשיית חפצי הנוי הישראלית. במהלך מלחמת העצמאות, מוריס עיצב תחמושת עבור צה"ל, ולבקשת הממשלה הסב את מפעלו על מנת לייצר תחמושת במסגרת המאמץ המלחמתי.
בשנת 1956 היגר אשקלון לארצות הברית, והתגורר בניו יורק ובלוס אנג'לס. הוא רכש מוניטין כחרש כסף מומחה, תוך יצירת כתרי תורה מרהיבים לבתי כנסת ומוצרי יודאיקה טקסיים נוספים אשר למד אודותם בצעירותו. במשך זמן מה, הוא לימד פיסול בפקולטה לאמנות יפה באוניברסיטה ליהדות בלוס אנג'לס.
בשנות ה־70 המאוחרות, בית המלאכה של אשקלון, ששמו "סטודיו אשקלון", הועבר לאזור פילדלפיה. הוא הפך לסטודיו אמנות רב פנים אשר מוקדש לעיצוב ויצירה של אתר אמנות לפולחן ומקומות ציבוריים. הסטודיו משמש למטרה דומה גם כיום, תחת ניהולו של בנו - דוד אשקלון.
בפברואר 2003, חגג אשקלון את יום הולדתו ה־90 כתושב קווארנוואקה, מקסיקו, מקום שבו התגורר עם בנו הבכור, אדיר אשקלון (אדיר היה צייר סוריאליסטי ופסל אשר שיתף פעולה עם המורליסט המקסיקני דוד אלפרו סיקיירז). באוגוסט 2003, נפטר אשקלון מסיבוכים של מחלת פרקינסון, ממנה סבל בשנותיו האחרונות.
היצירות אשר הוזמנו ממוריס אשקלון כוללות יצירות אמנות קבועות במקומות פולחן ומקומות ציבוריים בכל רחבי ארצות הברית, מקסיקו וישראל. עבודותיו הוצגו ומהוות חלק מהאוספים של מוסדות לרבות מוזיאון היהדות (ניו יורק), המוזיאון האמריקאי להיסטוריה יהודית בפילדלפיה, מוזיאון ספרטוס בשיקגו, האוניברסיטה ליהדות בלוס אנג'לס.
קונקורד (קליפורניה)

היסטוריה

העמקים הנמצאים מצפון להר דיאבלו היו מיושבים באינדיאנים משבט המיווק, שחיו מציד דישונים ומדיג בנחלים הרבים היוצאים מהר דיאבלו לכיוון מפרץ סן פרנסיסקו. בשנת 1772 החלו חוקרים ספרדים לעבור במקום, אך לא התיישבו שם. בשנת 1834 הוענקה חוות "רנצ'ו מונטה דל דיאבלו" (Rancho Monte del Diablo) הנמצאת בתחתית הר דיאבלו, על ידי הממשלה המקסיקנית (ששלטה בקליפורניה לפני מלחמת ארצות הברית-מקסיקו) לסלביו פצ'קו (Salvio Pacheco), על שמו העיירה פצ'קו הסמוכה.
קונקורד נוסדה בשם "טודוס סנטוס" (פירוש: "כל הקדושים"; בשם זה נקראת כיכר העיר המרכזית והפארק שבין דרך וילואו פס ורחוב סלביו) ביוזמתו של פצ'קו בשנת 1869. אוכלוסיית העיר גדלה במחצית השנייה של המאה ה-19 על ידי תושבי העיירה הסמוכה פצ'קו, שעברו לקונקורד לאחר החורבן שהמיטו שריפות ושטפונות בפצ'קו, וגרמו נזק קשה לכלכלתה המשגשגת של פצ'קו. קונקורד ופצ'קו התאחדו בשנת 1905.
האזור שמסביב לקונקורד, בעמקים של איגנסיו (Ygnacio) וקלייטון (Clayton), היה אזור חקלאי גדול. בין היבולים שגודלו שם כללו ענבים, אגוזי מלך, חיטה, חציר ואפילו עגבניות. באזור שממזרח היו מספר חוות ענקיות של חיטה, בשטח של למעלה מ-20 קמ"ר. בתקופה שלאחר חקיקת חוק היובש נעקרו כרמים רבים, ובמקומם גודלו אגוזי מלך.
משרד הדואר הראשון נפתח בקונקורד בשנת 1872.

תחבורה

עד שנת 1995 הייתה קונקורד התחנה האחרונה בקו המזרחי של הרכבת התחתית של אזור המפרץ (BART); מאז הקו הורחב, ונוספו התחנות של פיטסבורג וביי פוינט. חברת האוטובוסים קאונטי קונקשן מספקת שירותי תחבורה מוגבלים בתוך העיר, ומהעיר למקומות אחרים במחוז. שירותי תחבורה ציבורית ניתנים גם מתחנת צפון קונקורד/מרטינז של הרכבת התחתית ועד לעיר מושב המחוז, מרטינז.
הרחובות הראשיים של העיר הם דרך וילואו פס (Willow Pass Road), קונקורד אבניו (Concord Avenue), שדירת קונקורד (Concord Boulevard), דרך קלייטון (Clayton Road), שדרת הזיכרון (Monument Boulevard), דרך איגנסיו ואליי (Ygnacio Valley Road) ודרך אוק גרוב (Oak Grove Road). העיר מחוברת גם לכביש בין-מדינתי 680, ולכבישים המדינתיים 4 ו-242.

תקשורת

בעיר קונקורד קיימת תפוצה של העיתון היומי, הקונטרה קוסטה טיימס, הנדפס על ידי "קבוצת החדשות של אזור המפרץ - המפרץ המזרחי" (חלק מחברת העיתונות "מדיה ניוז גרופ", דנוור, קולורדו), עם משרדים בעיר וולנט קריק. המוציא לאור מפיץ גם עיתון שבועי, ה"קונקורד טרנסקריפט" (Concord Transcript) עבור תושבי קונקורד ותושבי קלייטון הסמוכה.
ישנו גם אתר חדשות מקומי, ה-"Concord Patch", המפרסם חדשות ואירועים מקומיים. אתר אינטרנט נוסף הוא "claycord.com", בלוג פרטי המשרת את תושבי קונקורד וקלייטון.
בין השנים 1963-1993, פעלה בקונקורד תחנת רדיו - KWUN AM 1480, שהייתה ידועה גם בשם "Contra Costa's K-15" וכיום אינה קיימת. תחנת הרדיו "KVHS FM 90.5" (ידועה גם בשם "The Edge", "הקצה") פעילה, והיא תחנת רדיו המופעלת על ידי תלמידים מהקמפוס של תיכון קלייטון ואליי.
שלמה מסלאוי

ביוגרפיה

נולד בשנת 1955 וגדל בשכונת הארגזים בתל אביב, במשפחה בת 13 אחים.
מסלאו מכהן ברצף כחבר במועצת העיר ת"א-יפו החל משנת 1993. בשנת 1993 רץ כמספר 3 ברשימת לב-אני תל אביבי בראשות רוני מילוא שזכתה ל-5 מושבים במועצה. בשנת 1998 רץ ברשימת דורון לת"א בראשות דורון רובין כמספר 2. בשנים 2003–2013 כיהן כחבר מועצה מטעם סיעת הליכוד. בבחירות לרשויות המקומיות שהתקיימו ב-22 באוקטובר 2013 התמודד באופן עצמאי כראש רשימת תל אביב בטוחה שרצה תחת המסר של החזרת הביטחון לתושבים. מסלאוי פעיל ודובר מרכזי בתחומי רווחה וחברה (משפחות נזקקות, גמלאים, חינוך מיוחד, אמהות חד-הוריות, עולים, נשים, בני נוער, נכים, תרבות) בתל אביב. ברשימתו חברים פעילי שכונות, המתמקדים בתחום הרווחה ושיפור חיי החברה של התושבים. לאחר הבחירות ב-2013 חתם במשותף עם סיעת הגמלאים על הסכם קואליציוני עם תל אביב 1 בדגש על נושאים חברתיים. בבחירות 2018 מסלאוי רץ במשותף עם נתן וולוך כמספר 2 ברשימת "כח לגמלאים ואזרחים ותיקים". הרשימה זכתה ל-2 מושבים ומסלאוי נבחר שוב כחבר מועצה. 
בתקופת כהונתו של שלמה להט, כיהן כראש אגף שפ"ע (שיפור פני העיר).
שימש כראש אגף הרווחה בעיריית תל אביב-יפו בתקופת כהונתו של ראש העיר רוני מילוא.
כיום מכהן גם כמ"מ יו"ר ההסתדרות מרחב תל אביב מטעם סיעת "עוז", וחבר הנהלה של המכון היהודי ערבי]. במועצת העיר חבר בוועדת הרווחה, ועדת משנה לתכנון ובנייה, ועדת הביקורת, ועדה לצמצום פערים ובוועדה לענייני יפו.
איגוד העובדים הסוציאליים הארצי העניק בשנת 2016, לראשונה, אות מופת לאנשי ציבור הפועלים לקידום הרווחה בחברה הישראלית ומסלאוי היה אחד מחמשת הזוכים. עם זאת, עיקר פרסומו של מסלאוי ברבים הוא בשל פעילותו בנוגע לזכויות האדם של תושבי דרום תל אביב, הנפגעים מהצפת שכונותיהם במסתננים הבלתי חוקיים מאפריקה.
מסלאוי התנגד ומבקר את החלטותיו של בג"ץ בהן הוא ביטל פעמיים, בנימוק של פגיעה בזכויות האדם, תיקונים לחוק למניעת הסתננות (עבירות ושיפוט). מסלאוי טוען כי התושבים הוותיקים הפכו לפליטים בארצם וכי חלק משופטי בג"ץ ספונים במגדל השן שלהם ואינם קוראים נכון את המציאות. לדעתו, הסתמכות ההחלטות על הגדר שתעצור את המסתננים היא נאיבית, כיוון שניתן לחדור באמצעות סולמות מנהרות ודרך גבול ירדן ולאחר מכן לתקוע יתד בארץ, בעזרת פסיקת בג"ץ ובסיוע ארגוני השמאל. עד לביטולו בשנית של התיקון לחוק למניעת הסתננות (עבירות ושיפוט) יצאו למעלה מ-5,000 מסתננים את הארץ, כיוון שזומנו למתקן השהייה "חולות" ונאסר עליהם לעבוד. כמו כן, הייתה ירידה של 40% בהיקף הפשיעה בשכונות. לדעתו של מסלאוי, בפסיקת בית המשפט הגבוה לצדק, לא ייחסו חשיבות רבה לנתונים אלה ולא התייחסו לזכויות האדם של התושבים בשכונות דרום תל אביב ולפגיעה המתמשכת לאורך שנים באורח חייהם, באיכות חייהם וברמת חייהם, כמו גם להתגברות המשמעותית בהיקף הפשיעה המדווחת ושאינה מדווחת. פגיעה זו משנה לדעתו את מסלול חייהם של התושבים, שמלכתחילה היו במעמד סוציו-אקונומי נמוך.
מסלאוי נשוי ואב לשלושה.
פיטר אוזגוד

קריירת מועדונים

אוזגוד נולד בווינדזור. כנער חתם בצ'לסי וערך את הופעת הבכורה בגיל 17 גביע הליגה כשהבקיע את שני השערים בניצחון 2-0 על וורקינגטון טאון ב-16 בדצמבר 1964. כשחקן בקבוצת המילואים, כבש 30 שערים ב-20 משחקים ולא עבר זמן רב עד שהפך לשחקן הרכב קבוע.
לאחר מחנה אימונים באוסטרליה בו כבש 12 שערים בשמונה משחקים, פתח בהרכב בניצצון 4-1 על רומא ב-22 בספטמבר 1965 בגביע ערי הירידים. הוא כבש עוד שבעה שערים בליגה, אחד מהם היה אחרי ריצה של 60 יארד מול שחקני ברנלי.
הוא שבר את רגלו לאחר התקלות עם אמלין יוז מבלקפול בגביע הליגה ב-6 באוקטובר 1966, מה שעצר את התקדמותו, בעקבות כך גם החמיץ את גמר גביע ה-FA הראשון של צ'לסי ב-20 במאי 1967. בלעדיו, הפסידו "הכחולים" 2-1 לטוטנהאם הוטספר באצטדיון ומבלי.
הייתה זאת אכזבה גדולה לשחקן, למרות זאת התגבר על פציעתו וחזר לשחק. ראיית המשחק שלו ותכונותיו הפיזיות זוהו על ידי המאמן החדש דייב סקסטון שהציב אותו בדרך כלל כקשר.
בסך הכל, שיחק אוזגוד 380 משחקים בצ'לסי וכבש 150 שערים. הוא אחד מתשעה שחקנים בלבד שכבש בכל סיבוב של גביע ה-FA (ונכון להיום, האחרון שעשה זאת), כשעזר לצ'לסי לזכות בגביע ב-1970 לאחר משחק חוזר מול לידס יונייטד. הוא כבש את שער השוויון באולד טראפורד כשקבוצתו ניצחה לבסוף 2-1.
ב-1971 אוזגוד היה חלק מהקבוצה שזכתה בגביע המחזיקות לאחר ניצחון 2-1 על ריאל מדריד בפיראוס, במשחק בו כבש את השער השני והמנצח של צ'לסי. ב-1972, כבש בגמר גביע הליגה, אך צ'לסי הפסידו 2-1 לסטוק סיטי.
לאחר אי-הסכמה עם המגנ'ר דייב סקסטון בהקשר לצורת חייו, אוזגוד, יחד עם כמה שחקנים אחרים, הועברו לרשימת ההעברות ונמכר לסאות'האמפטון במרץ 1974 בסכום שיא של 275,000 לירות שטרלינג. עם סאות'האמפטון, זכה בגביע האנגלי ב-1976 עם ניצחון 1-0 על מנצ'סטר יונייטד. הוא עזב את הקבוצה בנובמבר 1977, תקופה קצרה לאחר שעזר למועדון לעלות ליגה. הוא כבש 36 שערים ב-157 משחקים אצל "הקדושים". לקראת סוף הקריירה שלו, שיחק גם תקופה קצרה בנוריץ' סיטי.
אוזגוד חזר לצ'לסי בדצמבר 1978 אחרי ששיחק מספר משחקים בפילדלפיה פיורי בארצות הברית. הוא חזר לסטאמפורד ברידג' בזמן שהקבוצה הייתה במאבקים נגד הירידה. הוא כבש בבכורה המחודשת שלו בקבוצה, בהפסד 7-2 למידלסברו. הוא נשאר במועדון עד סוף העונה לפני שפרש בדצמבר 1979.

נבחרת אנגליה

אוזגוד עשה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אנגליה בפברואר 1970 בניצחון 3-1 על נבחרת בלגיה. הוא היה בסגל במונדיאל 1970, בו שיחק בשני משחקים מול נבחרת צ'כוסלובקיה ונבחרת רומניה כמחליף. הוא שיחק בסך הכול ארבעה משחקים בנבחרות, ללא כיבושים. הוא נפטר בחודש מרץ של שנת 2006, בגיל 59 בלבד.
אמנת אוטווה

האמנה בדבר איסור השימוש, האגירה, הייצור והעברה של מוקשים נגד אדם ועל השמדתם, הידועה בכינויים "אמנת אוטווה" ו"אמנת האיסור על מוקשים נגד אדם", או "האמנה על איסור מוקשים", היא אמנה בינלאומית אשר מטרתה הפסקת השימוש במוקשים נגד אדם  ברחבי העולם. נכון לשנת 2018 חתמו על האמנה 164 מדינות. אחת המדינות החתומות ( איי מרשל)  לא אשררה את האמנה, ואילו 32 מדינות החברות באו"ם, בהן ארצות הברית, רוסיה, סין, הודו וישראל אינן חתומות על האמנה.

תנאי האמנה

בנוסף להפסקת הייצור והפיתוח של מוקשים נגד אדם, מדינה שהיא צד לאמנה חייבת להשמיד את מאגר המוקשים נגד אדם שברשותה בתוך ארבע שנים, אף שבאפשרותה להמשיך ולהחזיק במספר קטן של מוקשים למטרות אימונים (אימון בזיהוי ופינוי מוקשים).. בתוך עשר שנים מעת אשרור האמנה, המדינה המצטרפת חייבת לפנות את כל אזורי המדינה הממוקשים. זו משימה קשה עבור מדינות רבות, אולם בישיבות השנתיות של המדינות החברות רשאיות המדינות לבקש הארכה וסיוע במשימה זו. האמנה קוראת גם למדינות החברות להעניק סיוע לאנשים הנפגעים ממוקשים בתחומן ולספק סיוע למדינות אחרות כדי לעמוד בהתחייבויותיהן על פי האמנה.
האמנה חלה אך ורק על מוקשים נגד אדם; היא אינה מטפלת כלל במוקשים שנועדו למטרות מרובות, למוקשים נגד טנקים, מוקשים, מטעני רסיסים המופעלים בשלט רחוק, במטענים ממולכדים, ובמטעני חבלה אחרים.

הרס המאגרים

המדינות החתומות על האמנה השמידו יותר מ-48 מיליון מוקשים שהוחזקו במאגרים מאז כניסת ההסכם לתוקף ב-1 במרץ 1999. מאה חמישים ותשעה (159) מדינות השלימו את השמדת מאגרי המוקשים שברשותן, או הצהירו כי לא החזיקו ברשותן מאגרים שיש להשמיד.

שמירת מספר מוקשים

סעיף 3 לאמנה מאפשר למדינות החתומות לשמור על מספר קטן של מוקשים לצורך הכשרת מומחים באיתור ופינוי מוקשים, או בטכניקות להשמדתם. 72 מדינות חברות עשו שימוש בזכותן זו. מתוך קבוצת מדינות זו, 26 המדינות בחרו להותיר ברשותן פחות מ-1,000 מוקשים. רק 2 מדינות הותירו ברשותן יותר מ-10,000 מוקשים: טורקיה (15,100 מוקשים) ובנגלדש (12,500 מוקשים). 83 מדינות חברות הצהירו שלא נותרו ברשותן מוקשים נגד אדם, בהן 27 מדינות שהחזיקו במאגרים של מוקשים נגד אדם בעבר.

מדינות ללא מוקשים

עד לשנת 2015, 29 מדינות פינו מתחומן את כל האזורים אשר היו ידועים כממוקשים. המדינות הן: אלבניה, בהוטן, בולגריה, בורונדי, הרפובליקה של קונגו, קוסטה ריקה, דנמרק, ג'יבוטי, צרפת, גמביה, גרמניה, גינאה ביסאו, יוון, גואטמלה, הונדורס, הונגריה, ירדן, הרפובליקה של מקדוניה, מלאווי, מוזמביק, ניקרגואה, ניגריה, רואנדה, סורינאם, סווזילנד, תוניסיה, אוגנדה, ו - ונצואלה. אל סלוודור סיימה את פינוי המוקשים מתחומה עוד בטרם הצטרפה לאמנה.
משה קניוק

משה קַניוּק (1 במרץ 1899; י"ד באדר ה'תרנ"ט - 17 באפריל 1972) היה מנהלו של מוזיאון תל אביב לאמנות וממייסדי כפר הילדים גבעת המורה.

ביוגרפיה

קניוק נולד בשנת 1899 בטרנופול שבגליציה המזרחית (בשליטת האימפריה האוסטרו-הונגרית) למרדכי ומלכה בת זלמן שטטמוייאר. למד בגימנסיה בעירו, ולאחר מכן באוניברסיטאות פראג, ברלין והיידלברג. בתקופת לימודיו היה חבר הוועד של הפדרציה הציונית בברלין. ב-1925 עלה לארץ ישראל והצטרף לקבוצת דגניה א'. מאוחר יותר התגורר בחיפה ובתל אביב.
בשנת 1927 נישא קניוק לשרה, בתו של שמחה בראוורמן. בשנת 1931 מונה כמנהל כפר הילדים בגבעת המורה. במקביל עסק כחבר בהנהלת החברה לתערוכות ו"יריד המזרח". בעקבות היכרותו עם מאיר דיזנגוף, שקניוק שימש כמזכירו, מונה קניוק למנהל האדמיניסטריבי של מוזיאון תל אביב החדש. הוא שימש בתפקידו לצד קרל שוורץ, אויגן קולב וחיים גמזו ב-1949. הוא כיהן בתפקיד זה עד שנת 1962. לאחר פרישתו של חיים גמזו, מונה קניוק למנהלו הכללי של מוזיאון תל אביב לאמנות. בתפקיד זה כיהן עד שנת 1952.
ילדיו של קניוק הם הסופר יורם קניוק ומרים שפריר.
קניוק נפטר בשנת 1972, ונקבר בבית העלמין קריית שאול בתל אביב.
Snarky Puppy

היסטוריה

ההרכב הוקם ב-2004 בדנטון, טקסס, ורבים מחברים נפגשו באוניברסיטת צפון טקסס. ההרכב מונה היום קולקטיב של כ-40 מוזיקאים, המכונים ה"פאמ" (קיצור של המילה Family) באלבומים ובהופעות. המוזיקאים מנגנים על מגוון רחב של כלי נגינה בהם גיטרות, קלידים, פסנתרים, תופים, כלי הקשה, כלי נשיפה וכלי מיתר. חברים בלהקה הופיעו בעבר עם אמנים כאריקה באדו, מרקוס מילר, ג'סטין טימברלייק, רוי הרגרוב, סנופ דוג, דייוויד קרוסבי וקירק פרנקלין, וכן חברים בהרכבים נוספים. ההרכב מרבה לשתף פעולה עם מוזיקאים אורחים.
ב-2014 זכו עם הזמרת להלה האת'ווי בפרס הגראמי בקטגוריית הופעת ה-R&B הטובה ביותר עבור גירסת הכיסוי לשירה של ברנדה ראסל "Something" מהאלבום Family Dinner - Volume 1. ההרכב זכה בפרס פעם נוספת ב-2016, הפעם עם תזמורת המטרופול הדנית, בקטגוריית האלבום האינסטרומנטלי העכשווי הטוב ביותר על אלבומם המשותף, "Sylva". ב-2017 זכה ההרכב בפרס הגראמי בקטגוריית האלבום האינסטרומנטלי העכשווי הטוב ביותר, עבור אלבומם Culcha Vulcha.
הפועל כרמיאל (כדורגל חופים)

היסטוריה

הפועל כרמיאל נוסדה בשנת 2015, אך כבר בעונתה הראשונה בחופים סיימה במקום האחרון בבית, נקלעה למשחקי פלייאוף הירידה וירדה ליגה. 
למרות זאת, עונה לאחר מכן שיחקה גם כן בליגה הבכירה וסיימה במקום השלישי בבית שלה, מה שהוביל אותה למשחקי רבע הגמר שם פגשה את בני יהודה "ניצן", במשחק שבו הפסידה כרמיאל בתוצאה 10–2, ובכך סיימה הקבוצה את דרכה באותה העונה. 
בעונת 2017 הצליחה כרמיאל להשתלב למשחקי רבע הגמר, כאשר היא מסיימת במקום הרביעי והאחרון שמוביל לשלבים המכריעים. בשלב רבע הגמר שיחקה נגד עירוני "שוורץ הום" ראש העין וגברה עליה בתוצאה 2–4 לאחר שצירפה לשורותיה לאותו המשחק את שחקן כדורגל החופים הפורטוגלי, מאדג'ר, שנחשב לאחד מהגדולים ביותר בהיסטוריה של הענף, שבאותו המשחק כבש צמד. בשלב חצי הגמר פגשה את אלופת הליגה בעונה החולפת, בני "פלפלה" כפר קאסם, שבמשחק זה הפסידה לה 6–3, סיימה את דרכה באותה העונה ולמעשה זה הוא ההישג הגדול ביותר בתולדות הקבוצה.
בעונת 2018 כרמיאל העפילה מהמקום השני בבית א' כשמאזנה עומד על ארבעה ניצחונות והפסד אחד. בשלב רבע הגמר כרמיאל פגשה את ראש העין, במשחק ששיחזר את אותו רבע הגמר מהעונה החולפת. גם במשחק זה הצליחה כרמיאל לגבור על ראש העין והפעם בתוצאה 3–5. שלב חצי הגמר זימן לכרמיאל את אותו המסלול כמו בעונה החולפת, כשהיא פגשה יריבה מוכרת בדמותה של בני "פלפלה" כפר קאסם וסיימה את מפגש זה בהפסד 6–3, בדומה לעונה הקודמת, ומשום כך סיימה את השתתפותה בליגה באותה העונה.
בעונת 2019 כרמיאל נקלעה למצב ההפך המוחלט מהעונה החולפת. את שלב הבתים סיימה במקום האחרון בבית ב', כשהיא לא משיגה ולו נקודה אחת בלבד. בעקבות זאת, היא נגררה לפלייאוף הירידה, כשבחצי הגמר הפסידה לקבוצה החדשה בליגה, בית"ר "מילק" מעלה אדומים בפנדלים 2–1, לאחר שכבר הובילה על מעלה אדומים בתוצאה 0–3, במשחק שבתום הזמן החוקי הסתיים בתוצאה 6–6. במשחק הגמר של פלייאוף הירידה שיחקה כרמיאל נגד "מסעדת חוף מנדרין" תל אביב במשחק של "להיות או לחדול". במשחק זה, ניצחה כרמיאל את תל אביב בתוצאה 2–7, וכתוצאה מכך נשארה עונה נוספת בליגה.
בסגל הקבוצה לאורך השנים ניתן למצוא שמות גדולים ומוכרים, כשבעונת 2016 שיחקו בשורותיה יקיר שינה, לירון פרטוק (ששימש כמאמן שחקן באותה העונה), קובי בדש, ניסן ספיר ובן ויצמן. בעונת 2017 שיחקו מאדג'ר הפורטוגלי, שרון גורמזנו, עומר הלוי ודור הלוי. בעונת 2018 שיחקו בקבוצה אורן פרטוק, אסף רז, אליחי צברי, אלון לוי ושלושת שחקני נבחרת פורטוגל: מאדג'ר, נונו בלכיור ורוי קוימברה. בעונת 2019 שיחקו בקבוצה שחקני נוער לצד שחקנים ותיקים, כשבארבעת המשחקים האחרונים של הקבוצה, כרמיאל נהנתה משירותיו של השוער, אליוט, בנוסף לריקרדיניו הפורטוגלי.
מג'דל (טבריה)

היסטוריה

במאה ה-19 התיישבו במקום פלאחים עניים ממצרים שקראו לכפר מג'דל. השם השתמר מן היישוב הקדום מגדלא ששכן בסמוך. בשנת 1807 מוזכר לראשונה הכפר על ידי אולריך יאספר זטצן שעצר בכפר. הסופר והנוסע הבריטי ג'יימס סילק בקינגהאם הזכיר ב-1816 את העובדה שמספר מועט של משפחות מוסלמיות התגוררו במקום. בשנת 1821 ציין הנוסע והמזרחן השווייצרי יוהאן לודוויג בורקהארט (Johann Ludwig Burckhardt) את מצבו העלוב של הכפר. 
בשנת 1838 עבר החוקר האמריקאי אדוארד רובינסון בכפר וכתב עליו כך: "כפר מוסלמי קטן ועלוב הנראה כחורבה, על אף שאין בו שום שרידים עתיקים". 
בשנת 1849 תיאר ויליאם פרנסיס לינץ', חבר משלחת אמריקאית שסיירה בים המלח ולאורך נהר הירדן, את הכפר כ"כפר עני בן כ-40 משפחות, כולם פלאחים, בתיו עשויים אבן וגגותיהם מכוסים בוץ".
איזבל ברטון, אשתו של החוקר ריצ'רד פרנסיס ברטון היא היחידה במאה ה-19 שהזכירה ביומנה, שהופיע ב-1879, את קיומו של קבר הש'ייח מוחמד אל-עג'מי בצידו הצפוני של הכפר וגם קבר נוסף, שעל פי המסורת הוא של דינה, בתו של יעקב אבינו.
בשנת 1881 דיווחה הקרן לחקר ארץ ישראל שהכפר ממוקם במישור שחלקו מעובד חקלאית, בתי הכפר עשויים אבן ומתגוררים בו כ-80 תושבים. בתחילת המאה ה-20 נמכרו חלק מאדמות הכפר לאדריכל הגרמני לנדלה (R. Lendle) לצורך עריכת חפירות ארכאולוגיות, אולם אם והתגלו ממצאים כלשהם בחפירות אלה הם מעולם לא פורסמו.
במפקד האוכלוסין של שנת 1931 היו בכפר 283 תושבים ו-62 בתים.
בתקופת המנדט הבריטי היה זה הכפר הקטן ביותר בשטחו בנפת טבריה. הוא היה בעל מבנה מלבני, כאשר רוב בתיו היו מרוכזים בצפיפות במרכזו. התושבים, כולם מוסלמים, התפרנסו מחקלאות - גידול ירקות, תבואה, בננות ופרדסים.
שטח צפונית לכפר נמכר למסדר הפרנציסקני. בשנת 1935 התארחו אצל מוח'תאר הכפר מוטלאק שני נזירים פרנציסקנים. רוב אוכלוסיית הכפר נמנתה על צאצאיו של המוכ'תאר מתשע נשותיו.
באפריל 1948, במהלך מלחמת העצמאות, בעקבות כיבוש טבריה ופינוי האוכלוסייה הערבית ממנה שוכנעו גם תושבי מג'דל לעזוב ופונו באוטובוסים לירדן. בסתיו 1948 נהרסו בתי הכפר.
המושבה מגדל התרחבה עם הזמן על חלק מן האדמות החקלאיות של הכפר. מן הכפר נותר רק קברו של הש'ייח עג'מי.
ג'וליאן האף

ביוגרפיה

האף נולדה באורם שביוטה שבארצות הברית למשפחה נוצרית-מורמונית, והיא האחות הצעירה במשפחה. נולדה למריאן ולברוס האף, אחותו של הכוראוגרף דרק האף. האימונים הפורמליים שלה החלו באולפני הבמה לאמנויות הבמה באורם, שם רקדה עם ג'וש מורילו, בין היתר, באולם הריקודים הלטיני; היא החלה לרקוד באופן תחרותי בגיל תשע. למדה באקדמיית לאס וגאס. ב-13 ביולי הכריזה האף בעמוד האינסטגרם שלה כי נישאה לשחקן ההוקי ברוקס לאיך.

קריירת ריקוד

האף השתתפה תוכנית "רוקדים עם כוכבים", ואף זכתה בה, וקיבלה מדליית זהב, דבר ההופך אותה לרקדנית המקצועית הצעירה ביותר שניצחה בתחרות. ומיד לאחר מכן הפכה לשופטת התחרות.

קריירת משחק

בשנת 2001 שיחקה האף בתפקיד הבכורה שלה בסרט "הארי פוטר ואבן החכמים", שם הופיעה בתפקיד שולי. ב-2010 הופיעה בדרמה המוזיקלית "בורלסק". התפקיד הראשי הראשון שלה היה ב-2011 כאשר שיחקה בדרמה המוזיקלית "פוטלוס" לצד מיילס טלר. ב-2012 נבחרה לככב בסרט "מקום מבטחים" לצד ג'וש דוהאמל, ובסרט המוזיקלי "רוק לנצח" לצד טום קרוז. באותה שנה, דיבבה בסרט "היפה והגלדיאטור" את לוסילה.

בשנת 2016 גילמה את מרדית' בקומדיה "סבא בהפרעה" לצד זאק אפרון ורוברט דה נירו. באותה שנה השתתפה במחזמר המבוסס על הסרט המצליח "גריז" לצד ונסה הדג'נס. והתארחה בסדרה "ללא מילים". בשנת 2018 שיחק בסרט "גדול יותר", לצדו של טיילר הקלין בגילומו של ג'ו וידר.

קריירת מוזיקה

השיר הראשון של האף יצא ב-2007 ונקרא "Will You Dance With Me". מיד לאחר מכן חתמה חוזה עם יוניברסל מיוזיק גרופ. כעבור שנה הוציאה את השיר "That Song In My Head" שזכה לאהדה גדולה בקרב המעריצים. לאחר הצלחה החליטה האף כי היא מפסיקה בקריירת המוזיקה ועוברת להתמקד בקריירת משחק וקולנוע.

קריירה טלוויזיונית

האף משמשת כשופטת בתוכנית הכישרונות אמריקן גוט טאלנט לאחר שינוי חלק משופטי התוכנית בעונת 2019.
חגית פאר

חגית פאר (נולדה בשנת 1972) היא מנהלת ישראלית, יושבת ראש נעמת.
בין השנים 2009–2012 ריכזה את הפעילות הארצית של סיעת עוגן בהסתדרות, סיעתם של ראשי ההסתדרות עופר עיני ואבי ניסנקורן. בשנת 2012 נבחרה לראשת מרחב נגב מאוחד של נעמת (המקיף הן את מרחב נגב והן את מרחב נגב מרכזי המקבילים לו בהסתדרות). ב-30 באפריל 2019 נבחרה על ידי מרכז נעמת לראשות הארגון, לאחר התפטרותה של גליה וולוך מהתפקיד.
בראשית דרכה התעסוקתית עבדה פאר בבורסת היהלומים ברמת גן, ואחרי כן משך חצי שנה בבורסת היהלומים בטוקיו. עם שובה לארץ למדה מלונאות בטכניון, ועסקה בתחום משך כ-8 שנים. בהמשך עשתה הסבה לתחום ההיי-טק ואבטחת המידע ושמשה יועצת אסטרטגית בחברת בזק. לפאר גם תואר ראשון במדעי הרוח והחברה מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
פאר היא תושבת להבים בנגב, נשואה ואם לשני ילדים.
הנסיך פרדיננדו פיו, דוכס קלבריה

ביוגרפיה

פרדיננדו פיו נולד ב-25 ביולי 1869 ברומא, לנסיך אלפונסו, רוזן קזרטה ולמריה אנטונייטה, נסיכת שתי הסיציליות, בתם של פרנצ'סקו, רוזן טראפאני ומריה איזבלה, ארכידוכסית אוסטריה. בשנת 1894 מת דודו למחצה פרנצ'סקו השני, מלך שתי הסיציליות, ואביו הפך לטוען לכתר ממלכת שתי הסיציליות.
ב-31 במאי 1897 התחתן פרדיננדו פיו עם מריה לודוויגה תרזיה, נסיכת בוואריה, בתם של לודוויג, נסיך בוואריה ומריה תרזה מאוסטריה-אסטה, ממנה נולדו לו 6 ילדים. בשנת 1934 מת אביו, ופרדיננדו פיו הפך לטוען לכתר ממלכת שתי הסיציליות. פרדיננדו פיו ומריה לודוויגה תרזיה חיו שנים רבות בלינדאו, גרמניה, וב-7 בינואר 1960 הוא מת בביתו.

מחלוקת הירושה לאחר מותו

ב-14 בדצמבר 1900 קודם חתונתו עם מרסדס, נסיכת אסטוריאס, ויתר אחיו קרלוס, נסיך בורבון-שתי הסיציליות על טענתו לכתר ממלכת שתי הסיציליות. בעקבות מותו של פרדיננדו פיו בשנת 1960 ללא בנים, בנו של קרלוס - אלפונסו, דוכס קלבריה טען לזכותו על התארים. מנגד אחיו הנסיך רניירי, דוכס קסטרו טען שקרלוס ויתר על התארים, ומשום כך הוא יורש אותם. המחלוקת עדיין לא נפתרה, ובעוד רוב בתי המלוכה באירופה מכירים בצאצאי רניירי כטוענים לכתר, בית המלוכה הספרדי מכיר ביורשיו של אלפונסו כטוענים לכתר.