google/wiki40b huggingface dataset:
נוי-אולם

היסטוריה

ההיסטוריה המודרנית של נוי-אולם כעיר עצמאית החלה בשנת 1810, כאשר העיר הסמוכה אולם, שהייתה עד אז תחת ריבונות מדינת בוואריה, קיבלה את ריבונות מדינת באדן-וירטמברג. נהר הדנובה נקבע כגבול בין שתי המדינות. באותה תקופה נוי-אולם הייתה עיירה קטנה שמנתה בתים ספורים, חלקות אדמה ובתי מרזח ושלטה גם על כפר אופנהאוזן הסמוך. העיירה נודעה בשם "אולם על גדתו הימנית של הדנובה". השם "נוי-אולם" מוזכר לראשונה בכתובים בשנת 1814.
נוי-אולם גדלה משמעותית החל משנת 1841, כשמלך בוואריה, לודוויג הראשון, החליט לבצר את העיר ולהפכה למצודה, שתהווה נקודת הגנה עבור הקונפדרציה הגרמנית מפני פלישה צרפתית, כפי שסוכם בחוזה פריז שנחתם ב- 1815. בשנת 1853 חוברה העיר במסילת ברזל לעיר אוגסבורג, ובעקבות זאת הוקם בה מחנה עבור חיל מצב בווארי.
בשנת 1897 נבנה קו טראם שחיבר את נוי-אולם עם העיר אולם הסמוכה, ומספר שנים לאחר מכן הוקם מגדל מים, אשר הבטיח אספקת מים לעיר. בשנת 1906 התרחבה העיר לראשונה מעבר לחומות ונבנו מפעלים ראשונים. לאחר מלחמת העולם הראשונה פורק מחנה חיל המצב, ובו זמנית השתפר המצב הסוציואקונומי בקרב תושבי העיר. מלחמת העולם השנייה הותירה את אותותיה בנוי-אולם. קרוב ל-80 אחוזים מבתי העיר נהרסו עקב הפצצות של בעלות הברית, יחד עם הגשרים על הדנובה שחיברו אותה לעיר אולם. לאחר המלחמה הוצבה בעיר מפקדת הפיקוד הארטילרי ה-56 של צבא ארצות הברית, שהיה אחראי על טילי הפרשינג הגרעיניים במערב גרמניה. עזיבת היחידה בראשית שנות ה-90 השפיעה על כלכלת העיר והותירה בניינים רבים ללא שימוש.

סמל העיר

העיר קיבלה את סמלה בשנת 1857, אף שרשמית לא החזיקה עדיין במעמד של עיר. מעמד העיר ניתן לבסוף בשנת 1869 על ידי המלך לודוויג השני. על הסמל מופיעים שלושה פסים אופקיים בצבעים שחור, לבן וכחול, ומלפניהם מגדל, אשר מסמל את הביצורים שבהם הוקפה העיר. הצבעים שחור וכסף מסמלים את קשריה של העיר עם אולם הסמוכה, והצבעים לבן וכחול מסמל את הקשרים עם בוואריה.

חלוקה מנהלית

נוי-אולם מחולקת ל-14 אזורים, אשר תשעה מהם נוספו בין השנים 1972 ו- 1977.

חינוך ומדע

בשנת 1994 נוסד בנוי-אולם ה- Fachhochschule, אוניברסיטה למדע שימושי. האוניברסיטה תופסת חלק מהשטח שקודם הייתה מוצבת בו יחידה של צבא ארצות הברית.
נחל שונם

נַחַל שׁוּנֵם הוא נחל אכזב בגליל התחתון, שראשיתו בשיפוליה הדרומיים של גבעת המורה, ברום של כ-400 מטרים מעל פני הים, וסופו בחיבור לנחל חרוד שבעמק יזרעאל.
שמו של הנחל נגזר משמה של העיר המקראית והתלמודית שׁוּנֵם, המזוהה עם התל הצמוד לכפר הסמוך ממערב סולם.
אפיקו של הנחל הוא בכיוון דרום, ולפני חיבורו לנחל חרוד הוא חוצה תחת גשר את שרידיה של מסילת רכבת העמק העותמאנית.
מסכת מעילה

מסכת מעילה היא המסכת השמינית בסדר קדשים, הסדר החמישי במשנה. יש בה שישה פרקים אשר עוסקים בפרטי הדינים של מעילה (דהיינו הנאה מהקדש). הפרק השישי מדבר מדיני שליחות במעילה (אדם השולח אדם אחר שיעשה מעשה הנאה מהקדש) והמיוחדות בגדר שליחות משאר דיני שליחות בהלכה, בכך שהיא סוטה מהכלל "אין שליח לדבר עבירה", ומחייבת את המשלח ופוטרת את השליח (כל עוד הוא איננו סוטה מהוראות שולחו).
בתלמוד הבבלי יש למסכת זו 21 דפים.

מיקומה של המסכת בסדר קדשים

בהקדמתו של הרמב"ם למשנה, מסכת זו מופיעה אחר מסכת כריתות "מפני שהדברים שחייבין עליהם מעילה, יותר קלים מהדברים שחייבים עליהם חטאת" (העבירות שמתחייבים עליהם קרבן חטאת חמורות מעבירות מעילה).
שיר הסנדלר

"שיר הסנדלר" (ידוע גם כ"שיר השיכור") הוא שיר מאת נתן אלתרמן מתוך המחזמר שלמה המלך ושלמי הסנדלר. שיר זה מוכר בכינוי "וי ללילי, וי ליומי", החוזר בשיר זה. השיר מבוצע על ידי שלמי, והוא עורך בו השוואה בינו לבין שלמה המלך.
השיר הוא מהמפורסמים של אלתרמן וזכה למספר ביצועים, המוכרים ביותר הם של אילי גורליצקי ושל אבי קושניר.
השיר מורכב משורות קצרות, בעלות מילים קצרות. כל שורה מונה בדיוק ארבע תבניות, וכך ניתן לדקלם אותן במשקל זוגי, ללא תוספת הפוגות, עם הטעמה מחזורית וסימטריה בינארית. מבנה זה מאפשר לדמיין את הסנדלר השיכור שמתנדנד ומהדס בכבדות, תוך כדי השיר.

קטעים מהשיר

בהיכליו יושב שלמה

וי ללילי, וי ליומי

כל איש יודע מה שלומו

אך אין איש יודע מה שלומי

. . .

לכן כבודי הוא במקומי

וכבוד שלמה הוא במקומו

לו מקומו הוא מקומי

היה כשלום שלמה שלומי
קווין נוקס

ראשית חייו

נוקס נולד וגדל בפיניקס שבאריזונה. אביו היה שחקן פוטבול מקצועי, אשר שיחק באריזונה קרדינלס מליגת ה-NFL בעונת 1994. נוקס למד ב'תיכון הקתולי של טמפה', ובשנתו האחרונה בקבוצת הכדורסל של התיכון זכה בפרס שחקן התיכונים המצטיין בפלורידה ('Florida Mr. Basketball') ונבחר להשתתף במשחק מקדונלד'ס אול-אמריקן. עם סיום לימודיו בתיכון עבר נוקס לשחק באוניברסיטת קנטקי שם השיג ממוצעים של 15.6 נקודות ו-5.4 ריבאונדים למשחק. בסיום עונתו היחידה באוניברסיטה נבחר לחמישיית העונה במחוז הדרום-מזרחי (SEC), וכן נבחר לפרשמן השנה של המחוז.

קריירה ב-NBA

בשנת 2018 נרשם נוקס לדראפט ה-NBA, ונבחר בבחירה התשיעית בדראפט על ידי ניו יורק ניקס.
המנון תאילנד

פלנג צאט ("เพลงชาติ") (בעברית: "המנון לאומי") הוא ההמנון הלאומי של תאילנד. הוא אומץ ב-10 בדצמבר 1939. המנגינה הולחנה על ידי פטר פייט, בנו של מהגר גרמני ויועץ מלכותי לענייני מוזיקה. המילים נכתבו על ידי לואנג סרנופראפהאן. 
ההמנון חובר מספר ימים בלבד לאחר ההפיכה של 1932. הוא שודר לראשונה ביולי של אותה שנה. המילים המקוריות היו של קהון ויכהיטמאטרה. בשנת 1939, כאשר השם של המדינה שונה מסיאם לתאילנד, נערכה תחרות לכתיבת מילים חדשות להמנון. באותה תחרות ניצח לואנג סרנופראפהאן. ראש הממשלה דאז פיבוסונגרם הורה לנגן את ההמנון הלאומי בכל יום בשעות 8:00 ו-18:00. התושבים הצטוו לעמוד כמחווה של כבוד לאומה. החוק עדיין בתוקף כיום.
ריקרדו סרנה

קריירת מועדונים

סרנה נולד וגדל בעיר סביליה, בירת אנדלוסיה, והוא הצטרף למחלקת הנוער של אחת משתי הקבוצות הבכירות בעיר, סביליה. ב-9 בספטמבר 1982, כשהיה בן 18, ערך את הופעת הבכורה הרשמית בקבוצה הבוגרת של המועדון, במשחק הלה ליגה נגד ברצלונה שהסתיים בתיקו מאופס. במהרה השתלב סרנה, ששיחק בעמדת הבלם, בהרכב הקבוצה. ב-30 בינואר 1983 הבקיע שער בכורה בליגה הספרדית, בתיקו 1-1 עם לאס פאלמס. כבר בעונתו הראשונה בקבוצה הבוגרת ערך 27 הופעות בליגה והוא סייע לקבוצתו להגיע למקום החמישי בסיום העונה. בעונות הבאות המשיך סרנה לפתוח דרך קבע בהרכב הקבוצה, אותה אימן מנואל קרדו, כשהקבוצה לרוב מבלה במרכז טבלת הליגה. השיא עבור סרנה היה בעונת 1986/1987, אז שותף ב-40 משחקי ליגה מתוך 44 מחזורים. בסך הכול ערך במדי סביליה 179 הופעות בליגה, בהן הבקיע 4 שערים.
בקיץ 1988 מונה יוהאן קרויף להיות מאמנה של ברצלונה, מהקבוצות הבכירות בספרד, ואחד משחקני הרכש הראשונים שלו היו סרנה. ב-2 באוקטובר, כשערך את ההופעה הראשונה במדי הקבוצה במסגרת הליגה במשחק נגד ספורטינג חיחון, תוך 3 דקות מפתיחת המשחק הבקיע צמד, היחיד בקריירה שלו, ועזר לקבוצתו לנצח 4 - 0. אלה היו שעריו היחידים במדי ברצלונה ב-4 שנותיו שם. בסוף העונה זכתה ברצלונה בגביע המחזיקות, ועל אף ששיחק במשחקי שמינית, רבע וחצי הגמר, מהגמר נגד סמפדוריה נעדר בשל צבירת כרטיסים צהובים. בעונה הבאה זכה עם ברצלונה בגביע המלך. במשחק הגמר נגד ריאל מדריד אמנם לא פתח בהרכב, אך בדקה ה-23 נכנס כמחליף במקומו של אלויסיו והוא סייע לקבוצתו לנצח 2 - 0.
בעונת 1990/1991 זכה ליותר דקות משחק בשל פציעתו הקשה של רונאלד קומאן, והוא לרוב פתח במרכז הגנת הקבוצה לצדם של פרננדו מוניוס או חוסה רמון אלשנקו. הקבוצה זכתה בסוף העונה באליפות ראשונה מזה 6 שנים. בעונה הבאה דעך מעמדו של סרנה בקבוצה והוא שותף בפחות משחקים מבעבר. למרות זאת, הוא הצליח לתרום לברצלונה לזכייתה באליפות שנייה ברציפות וכן בפעם הראשונה בתולדותיה בגביע האירופה. הוא אמנם לא שותף במשחק הגמר נגד סמפדוריה, אך הוא כן הופיע ב-4 מששת משחקי שלב הבתים המכריע, ממנו יצאו שתי המשתתפות בגמר. בסוף העונה החליט לעזוב את ברצלונה ולהצטרף לדפורטיבו לה קורוניה, שהייתה באחת התקופות המוצלחות בהיסטוריה שלה. בשנתיים בקבוצה שיחק רק במשך שתי דקות, כשנכנס כמחליף לקראת סיומו של משחק נגד אלבסטה ב-11 באפריל 1993.
בקיץ 1994, כשהוא בן 30, החליט לרדת לליגה השנייה והוא הצטרף למיורקה. בעונה בודדת שם הופיע ב-16 משחקי ליגה, והוא סייע לקבוצה לסיים במקום ה-12 שבמרכז הטבלה. בתום העונה החליט לרדת ליגה פעם נוספת, והוא עבר לגרנדה שמהליגה השלישית. גם שם שיחק במשך שנה, ואז הוא עבר לסאוטה, קבוצה חדשה שהוקמה ושיחקה בליגה הרביעית באותה שנה. ב-1997, בגיל 33, פרש ממשחק פעיל.

קריירת נבחרות

במקביל לדרכו בסביליה, שיחק סרנה בנבחרות הצעירות של ספרד. במדי הנבחרת עד גיל 21 ערך 8 הופעות, כולל אחת ברבע גמר אליפות אירופה לנוער נגד צרפת. ספרד המשיכה וזכתה באליפות תוך שהיא גוברת על איטליה, מבלי שסרנה ישותף בחצי הגמר או הגמר.
ב-21 בדצמבר 1988, כשחקן ברצלונה, ערך את הופעת הבכורה במדי נבחרת ספרד הבוגרת, כשנכנס כמחליף במשחק מוקדמות מונדיאל 1990 נגד צפון אירלנד, שנערך בעיר הולדתו סביליה ובו ספרד ניצחה 4 - 0. במהלך המוקדמות ערך עוד שתי הופעות בהרכב הפותח, אך הוא לא זומן לסגל הסופי למונדיאל שנערך באיטליה. במוקדמות יורו 1992 ערך שתי הופעות נוספות במדי הנבחרת הספרדית, אך ספרד כשלה בהעפלתה לטורניר הגמר. דרכו של סרנה בנבחרת תמה ב-14 בנובמבר 1990, במשחק המוקדמות נגד צ'כוסלובקיה, כשלזכותו 6 הופעות.
חוק בוסמן

חוק בוסמן, או פסק דין בוסמן הוא חוק ששינה את פני הכדורגל המקצועני באירופה, כאשר קבע ששחקנים רשאים לעזוב בתום חוזה את קבוצותיהם ללא תמורה, וביטל כלא חוקיות את ההגבלות שמנעו מקבוצות מלשתף יותר ממספר מסוים של שחקנים לא מקומיים. כתוצאה מפסק הדין, שניתן בשלהי 1995, חלו מספר תמורות משמעותיות בכדורגל האירופי, ובראשן ריבוי השחקנים מארצות האיחוד האירופי שמשחקים מחוץ לארצם, באחת מארצות האיחוד האחרות. כמו כן חלה עלייה חדה במשכורות השחקנים וחוזיהם התארכו. גם ענפי ספורט אחרים, מלבד הכדורגל, הושפעו באורח דומה אך במידה פחותה.

רקע

קודם לבוסמן היו השחקנים במידה רבה קניינם של המועדונים בהם שיחקו. ברוב ארצות אירופה - ספרד הייתה היוצא מן הכלל המעיד על הכלל - לא היה רשאי שחקן לעזוב מועדון אחד ולעבור לשחק באחר, אלא בהסכמתו של המועדון שבו היה חתום ורשום. עבור הסכמתו ציפה המועדון לקבל פיצוי כספי, והשחקן היה רשאי לעבור כאשר נמצא מועדון שהיה מוכן לשלם מחיר זה. לעיתים נהגו מועדונים לדרוש מחיר מופרז במכוון, או פשוט לסרב לשחרר שחקן. במצב זה לא היה יכול השחקן לעשות דבר, מלבד להשאר בקבוצתו הישנה ולהסתפק במשכורתו הקיימת.
מלבד התלות האמורה במועדונים, הוגבלו השחקנים גם לפי לאום. חוקי אופ"א אפשרו את שיתופם של לא יותר משלושה זרים ושני מתאזרחים בתחרויותיה, כאשר לעניין זה נחשבו שחקנים מארצות אחרות באיחוד האירופי לזרים. גם בליגות המקומיות היו כללים דומים, אם כי מספר הזרים השתנה ממקום למקום. חוקים אלה הגנו על השחקנים המקומיים מפני תחרות זרה. אולם צדו השני של המטבע היה ששווקים זרים נסגרו בפניהם.

מקרה בוסמן

ז'אן-מארק בוסמן היה כדורגלן בלגי, קשרה של אר אף סה לייז', ששיחקה אז בליגת העל הבלגית. עם תום חוזהו ב-1990 ביקש לעבור לשורות דנקרק הצרפתית, אולם זו לא הייתה מוכנה לשלם ללייז' את הסכום שביקשה. בוסמן פנה לסעד משפטי, בטענה כי תחת תנאי הסכם רומא (1957) הוא חופשי לנוע ולמצוא תעסוקה בכל אחת מארצות השוק המשותף.
ב-15 בדצמבר 1995 פסק בית הדין האירופי לצדק לטובת בוסמן, ונגד לייז', התאחדות הכדורגל הבלגית ואופ"א. בית הדין חייב את מוסדות הכדורגל ביבשת לבטל את התקנות הלא חוקיות על פי שני העקרונות הבאים. ראשית, שחקנים המסיימים חוזה יהיו רשאים לעזוב בלא פיצוי כספי. שנית, כל שחקן בעל אזרחות של אחת ממדינות האיחוד האירופי יוכל לשחק בכל מועדון באיחוד, בלא כל הגבלה.
בוסמן עצמו כבר איבד בינתיים חמש שנים יקרות מהקריירה שלו, ופרש לאחר ששיחק תקופה קצרה בליגה הבלגית השלישית. אולם התמורה שחולל בכדורגל האירופי רק החלה.
אמליה, נסיכת הסן-הומבורג

ביוגרפיה

אמליה נולדה ב-29 ביוני 1774 בבאד הומבורג, לפרידריך החמישי, רוזן הסן-הומבורג, ולקרולינה, רוזנת הסן-דרמשטדט בתם של לודוויג התשיעי, רוזן הסן-דרמשטדט וקרולינה, רוזנת פפאלץ-צווייבריקן.
ב-12 ביוני 1792 התחתנה אמליה עם פרידריך, נסיך הכתר של אנהלט-דסאו, בנו של לאופולד השלישי, דוכס אנהלט-דסאו, ממנו נולדו לה 7 ילדים. אמליה השקיעה מאוד בחינוך ילדיה, ובשנת 1797 קנתה אחוזה בפריוראו מהיינריך אוטו פון גרכן. בשנת 1800 הקדיש לה המשורר פרידריך הלדרלין את שירו Aus stillem Hauße senden - An eine Fürstin von Dessau.
בשנת 1814 מת בעלה פרידריך בדסאו, ובשנת 1817 מת חמיה לאופולד השלישי, דוכס אנהלט-דסאו, ובנה לאופולד הרביעי, דוכס אנהלט-דסאו עלה לשלטון במקומו. ב-3 בפברואר 1846 מתה אמליה בדסאו, והיא בת 71 שנים.
ציון ביתאן

ביוגרפיה

נולד בג'רבה שבתוניסיה בשנת 1860 (ה'תר"ך) לכמיסה ולרב חיים ביתאן, בן למשפחת רבנים. סבו, הרב נסים ביתאן היה אב בית הדין של תוניס, ואב סבו, הרב משה ביתאן היה דיין בג'רבה במחצית השנייה של המאה ה-17.
בצעירותו למד אצל הרב יהודה צ'רמון, מחבר הספר "גור אריה". בשנת 1878 (ה'תרל"ח), בגיל 18, הוסמך לרבנות לאחר שסיים את לימודיו, ומונה לשמש כמורה. לאחר שהתייתם מאביו בגיל 19, עבר עם שאר אחיו לגור אצל סבו מצד אביו.
בשנת 1883 (ה'תרמ"ג) עבר לטריפולי בהזמנת הקהילה היהודית, כדי לשמש שם כמלמד בישיבת "דאר סוויד", שבה למדו 400 תלמידים. בשל היותו חסר משפחה ומכרים בעיר, בשנים הראשונות לשהותו שם התארח בבית הגביר משה לביא, שלבסוף חיתנו עם בתו עזיזה בשנת 1888 (ה'תרמ"ח).
בשנת 1897 (ה'תרנ"ז) שימש כר"מ בישיבת "יגדיל תורה", ולאחר מספר שנים כמורה ב"דאר סוויד", מונה לעמוד בראש הישיבה האחרונה, ורוב הרבנים הידועים של טריפולי וסביבתה בתקופתו נמנו עם בוגרי הישיבה ותלמידיו.
בשלב מסוים עבר עם משפחתו לתוניס מסיבה לא ידועה, ורק לאחר מספר שנים, בשנת 1923 (ה'תרפ"ג) חזר לטריפולי לבקשת הקהילה המקומית כדי לשמש בה כדיין (במקביל לתפקידו כראש הישיבה) לצד חתנו, הרב יוסף ג'יעאן, והרבנים אברהם חביב, רפאל דאבוש ורחמים עגיב בהרכבים שונים לסירוגין.
החל משנת 1926 שימש כדיין בבית הדין שבראשו עמד הרב יצחק חי בוכבזה, ולאחר פטירת האחרון בשנת 1930, הצטרף לבית הדין הרב יוסף יונה. עם עזיבת חתנו, הרב ג'יעאן, את טריפולי לטובת כהונה כדיין בבנגאזי בשנת 1931, מונה הרב ביתאן לשמש כאב בית הדין של טריפולי עד לשנת 1933 (ה'תרצ"ג).
בשנת 1933, בהוראת השלטון האיטלקי הפאשיסטי בלוב, הורחק הרב ביתאן מהמדינה בשל היותו נתין צרפת, ומשם עבר לתוניס.
הלך לעולמו בתוניס ב-14 בנובמבר 1954 (י"ח בחשוון ה'תשט"ו) ונקבר בג'רבה. בחודש יוני 2011 הועלו עצמותיו ארצה ונקברו בנתיבות.
במשך תקופות פעילותו בלוב, העמיד תלמידים רבים שהיוו את דור ההמשך של רבני לוב ומנהיגיה הרוחניים. מספר ספרים שחיבר על מסכתות הש"ס הכוללים חידושים ופלפולים נותרו בכתב יד ואבדו במהלך השנים.
תלמידו, הרב חיים כחלון ייסד בפרדס כץ את בית הכנסת "שערי ציון" על שמו.
פרנצ'סקה קאצ'יני

חייה

קאצ'יני נולדה בפלורנץ וסביר להניח, שאת ראשית הכשרתה המוזיקלית קיבלה אצל אביה. הופעתה הראשונה המתועדת בציבור הייתה כזמרת בחגיגת הכלולות של אנרי הרביעי מצרפת עם מריה דה מדיצ'י בשנת 1600; אביה היה שותף לארגון חגיגת הכלולות ולהלחנת המוזיקה לאירועי הבידור עתירי הפאר והפזרניים שהיו כרוכים בכך.
בשנת 1604, כשכל משפחת קאצ'יני ביקרה בצרפת, השתפך אנרי בדברי הלל ושבח לשירתה - "את הזמרת הטובה ביותר בכל צרפת" - וביקש ממנה להישאר בחצרו; אבל פקידי הרשות הפלורנטיניים דחו את בקשתו ופרנצ'סקה חזרה לאיטליה, שם המשיכה תהילתה לגדול. זמן קצר אחר כך עוררה גם את תשומת לבו של קלאודיו מונטוורדי, ששיבח את שירתה ואת נגינתה. ב-1607 נישאה לאחד מחברי הקמראטה הפלורנטינית, ג'ובאני בטיסטה סיניוריני.
בילדותה הופיעה קאצ'יני עם הוריה, אחיה ואחותה, תחת הכותרת "קונצ'רטו קאצ'יני". בהמשך, כשהייתה למבצעת וירטואוזית, הקימה את "קונצ'רטו דלה דונה" (דומה ל"קונצ'רטה דה דונה" של פרארה) עם אחותה, סטימיה קאצ'יני, והמבצעת מרומא, ויטוריה ארכילאי (1550 - בסביבות 1620). היא הופיעה באופרה השנייה שנכתבה מאז ומעולם, "אאורידיצ'ה" של יאקופו פרי, אם כי התפקידים ששרה נכתבו על ידי אביה, ג'וליו. בתקופה זו נקראה לעיתים לה צ'קינה.
במשך הזמן הזה גם פיתחה את כישוריה כמלחינה. יחד עם הליבריתן מיכלאנג'לו בואונארוטי הצעיר (בן-אחיינו של הצייר) כתבה את המוזיקה לאירועים רבים בחצר מדיצ'י ואף החלה לכתוב בצורה החדשה אז - האופרה. בשנת 
1618 הייתה בין מקבלי המשכורות הגבוהות ביותר בחצר. שכרה היה גבוה מזה של אביה.
אחת ההצלחות הגדולות ביותר שלה הייתה בשנת 1625, כשכתבה אופרה לנסיך אורח מפולין, לאדיסלאוס זיגיסמונדו (בהמשך ולדיסלב הרביעי). האופרה הזו, La liberazione di Ruggiero dall'isola d'Alcina, בוצעה גם בוורשה בשנת 1628; זו ההצגה הראשונה המתועדת ומאומתת של אופרה איטלקית מחוץ לאיטליה.
תיעוד שנות חייה האחרונות קלוש וזעום. רשומות פלורנטיניות מלמדות, שפרנצ'סקה קאצ'יני, אשת סנאטור, מתה ב-1640, ומכאן אפשר להסיק, שנישאה בשנית אם הייתה זו היא; ייתכן גם שהייתה זו מישהי אחרת, ואפשר שהיא מתה מוקדם יותר. תאריך מיתה של 1630 מוזכר באחד המקורות.

יצירותיה

פרנצ'סקה כתבה חמש אופרות, שארבע מהן אבדו (רק "שחרור רוג'רו" נותרה לפליטה). מבין שפע חיבוריה הקטנים יותר, הכוללים מוזיקה כנסייתית, חילונית, ווקאלית ואינסטרומנטלית, הקובץ היחיד שנותר הוא פרסום שלה משנת 1618, "ספר המוזיקה הראשון" ( Il primo libro delle musiche), המכיל קטעים לקול אחד או שניים ובאסו קונטינואו. הקטעים כוללים מדריגלים, קנצונטות, מוזיקה למילים של סונטות, וריאציות סטרופיות וכמה קטעים של מוזיקת קודש, שאפשר לסווגם כמוטטים בארוקיים מוקדמים. על פי סגנונן אלה מונודיות, ומכמה בחינות השיגה פרנצ'סקה את אביה בהעזה מלודית והרמונית; אין ספק, שכתיבתה נועדה, ברוב המקרים, לקולה היא וליכולות השירה הווירטואוזיות שלה עצמה.
דוברומיל

יהודי דוברומיל

התיעוד הראשון לישיבת יהודים בעיר הוא מהמחצית השנייה של המאה ה-16. בראשית המאה ה-17 הוקם בעיר בית כנסת גדול, שנבנה בסגנון גותי, אך עד שנת 1717 הייתה הקהילה בעיר כפופה לקהילת פשמישל.
במחצית השנייה של המאה ה-19 נטלו היהודים חלק מרכזי בהקמת בתי חרושת בעיר. משנות ה-80 של המאה ה-19 החלה הגירה של יהודים מהעיר לארצות הברית.
במהלך הכיבוש הרוסי במלחמת העולם הראשונה גורשו כל יהודי העיר לסמביר, וכששבו אליה לאחר תום הקרבות, מצאו שבתיהם נבזזו. כתוצאה ממגפת כולירה שפרצה בעיר במהלך הכיבוש האוסטרי, נפטרו כ-500 יהודים בעיר.
בין מלחמות העולם התגברה הפעילות הציונית בעיר, ופעלו בה תנועות הנוער בית"ר, עקיבא, הנוער הציוני, השומר הצעיר וגורדוניה. בד בבד, התקיימה בעיר פעילות של אגודת ישראל ושל הבונד. כמו כן, פעל בעיר בית ספר עברי מרשת תרבות.
בשנת 1921 נמנו בעיר 2,119 יהודים, כשני שלישים מאוכלוסייתה.

בשואה

עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, בספטמבר 1939, נכבשה העיר בידי הגרמנים, אך הועברה לידי הסובייטים בהתאם להסכם ריבנטרופ-מולוטוב. בתקופה זו נסגרו המוסדות היהודיים בעיר, ורכוש רב של יהודים הוחרם. כמו כן, כ-650 פליטים יהודים הגיעו לעיר משטחי מערב פולין, והקהילה המקומית התגייסה לעזרתם.
עם פרוץ מבצע ברברוסה, ביוני 1941, הופצצה העיר בידי מטוסים גרמניים, ורבים מיהודיה ניסו להימלט מזרחה. ב-28 ביוני 1941 נכבשה העיר, ותושביה האוקראינים ערכו פרעות ביהודי המקום, באישור הגרמנים. בהמשך, כונסו כל הגברים היהודים בעיר בשוק המקומי, שם הוכו והושפלו, וקבוצה של עשרות או למעלה ממאה מהם הוצאה להורג. כמו כן, בית הכנסת הגדול בעיר ובתי המדרש בה הועלו באש, תוך שרפת יהודים בחיים בתוכם, ואילוץ יהודים לפרק את הריסות המבנים.
עד מהרה מינו הגרמנים בעיר יודנרט, אשר נצטווה לספק להם כוח אדם לעבודות כפייה, וכן דברי ערך וסכומי כופר. באוקטובר 1941 רוכזו יהודי העיר בגטו, אליו הובאו בהמשך גם יהודים מכפרי הסביבה. יהודים שנמצאו מחוצה לו, ולעיתים גם בעלי רישיונות מתאימים, נרצחו. במהלך עבודות הכפייה סבלו היהודים ממעשי התעללות, השפלה ורצח מצד שומריהם הגרמנים והאוקראינים.
ב-29 ביולי 1942 רוכזו כל יהודי הגטו בידי שוטרים גרמנים ואוקראינים, תוך רצח יהודים תשושים. במקום הכינוס הוכו היהודים, ונערכה בהם סלקציה. גברים שנמצאו כשירים לעבודה נשלחו לפשמישל ולמקומות עבודה נוספים, וכ-1,700 היהודים הנותרים הועברו לתחנת הרכבת המקומית, ושולחו ממנה למחנה ההשמדה בלז'ץ. כ-500 יהודים שנותרו בעיר נרצחו בקבר אחים בדצמבר 1942.
את השואה שרדו 25 איש בלבד מיהודי העיר, מהם 20 שנמלטו לעומק שטחי ברית המועצות ו-5 שהצליחו להסתתר ביערות האזור.
קייטי מלואה

ביוגרפיה

במהלך חייה קייטי עברה במקומות רבים, היא נולדה בכותאיסי, גאורגיה הסובייטית (כיום גאורגיה). עד גיל שנה, גרה קייטי עם סבה וסבתה בטביליסי ולאחר מכן עברה עם הוריה לבתומי (אג'ריה). בגיל 9, עקב מלחמת האזרחים בגאורגיה משפחתה נדדה לבלפסט, בירת צפון אירלנד, לאחר מספר שנים עברו לסוטון בלונדון, ועברו שוב פעם לרד היל אשר במחוז סאריי באנגליה. בשנת 2005 קיבלה אזרחות בריטית יחד עם הוריה ואחיה. ב-2008 עזבה את בית הוריה ושכרה דירה בנוטינג היל, שם הפכה את אחד החדרים לסטודיו הקלטות.
קייטי דוברת גאורגית, רוסית ואנגלית בצורה שוטפת.

חיים אישיים

מלואה נחשבת לחובבת אקסטרים ומכורה לאדרנלין עקב אהבתה לסוגים שונים של ספורט אתגרי כגון צניחה חופשית, מצנחי רחיפה, גלשני אוויר ועוד, ואף לקחה מספר שיעורי טיסה.
בנובמבר 2009 כמעט טבעה במהלך צלילה בנהר ליד נמל התעופה הית'רו.
באוקטובר 2006, נכנסה מלואה לספר השיאים של גינס, כאשר ביצעה קונצרט במקום העמוק ביותר, 303 מטרים מתחת לפני המים, בתחנת קידוח נפט נורווגית בים הצפוני
בשנת 2007 הופיעה בסרט חסין מוות של קוונטין טרנטינו, הסרט הוא אחד מתוך שני סרטי הקולנוע שבפרויקט גריינדהאוס.
בספטמבר 2012 נישאה לג'יימס טוסלנד, רוכב אופנועים ואלוף העולם במרוצי אופנועים לשנת 2007 בתחרות Superbike World Championship.
יחסי בליז–קנדה

סקירה כללית

בין קנדה לבליז מתקיימים יחסים דיפלומטיים מלאים. בליז היא ביתם של 3,500 קנדים - קהילה גדולה ומשפיעה ביותר במדינה הקטנה. בליז מהווה יעד תיירות פופולרי מאוד עבור קנדים, בשנת 2016 ביקרו במדינה יותר מ-160,000 קנדים והמספר נמצא במגמת עלייה מדי שנה ושנה.
קנדה מפעילה בבליז תוכנית פיתוח כוללת לאזור מרכז אמריקה והקריביים ששווייה 600 מיליון דולר אמריקאי. דרך התוכנית, עובדת יחד עם עמיתיה בבליז בנושאים שונים על מנת לקדם את פיתוחה של בליז. התוכנית מתמקדת במיגור שינוי האקלים (המשפיע בין היתר על בליז המיוערת בצפיפות), תמיכה בכלכלה, תמיכה בשלטון החוק ובתחומים נוספים.
קנדה תומכת בזכויות הנשים בבליז ובזכויות הלהט"ב המדוכאים במדינה.
הסחר הכולל בין קנדה לבליז בשנת 2017 הוערך בשווי של כ-17.5 מיליון דולר אמריקאי. הייצוא הקנדי לבליז הוערך בשווי של 15.7 מיליון דולר אמריקאי, הוא כלל בעיקר בשר, ירקות ופלסטיק. שוויו של הייבוא הקנדי מבליז באותה השנה הוערך בכ-1.8 מיליון דולר אמריקאי. קנדה משקיעה ביערות שבבליז ובמגזר האנרגיה התעשייתית.
על דאטפת אטפוך

האמרה הארמית על דאטפת אטפוך, וסוף מטיפייך יטופון (שפירושה: "על שהצפת הציפוך, וסופם של מציפיך לצוף", ומשמעה: משום שרצחת אדם, וגרמת לגולגלתו לצוף בנהר – קרה לך אותו הדבר, וסופם של רוצחיך גם כן יהיה כזה), מובאת במסכת אבות בשמו של הלל. אמרה זו היא משל, שמשמעותו היא שאין דבר הקורה במקרה, ואדם העושה רע מקבל את גמולו, "מידה כנגד מידה". באמרה מתקיים פעמיים הכלל של מידה כנגד מידה: ראשית, רואים כעת בנהר גולגולת של אדם שנרצח, וזה משום שהוא רצח אדם אחר; ובפעם השנייה, גם מי שרצח את בעל הגולגולת יירצח.

לשון המשנה

המשנה במסכת אבות מספרת על הלל:
אף הוא ראה גולגולת אחת שצפה על פני המים. אמר לה: עַל דַּאֲטֵפְתְּ אַטְפוּךְ, וְסוֹף מְטִיפַיִךְ יְטוּפוּן.
— אבות פרק ב
 זו אחת משלוש האמרות בארמית המופיעות במסכת אבות, הכתובה בעברית.
Harem

רקע ויציאה

האלבום בדומה לאלבומים נוספים של ברייטמן, הופק על ידי פרנק פטרסון. בארצות הברית, זכה האלבום להצלחה רבה כאשר נמכר שם בכ-333,000 עותקים. בגרמניה זכה להצלחה גם כן, כאשר נמכר שם בכ-100,000 עותקים.
פרק זמן מסוים לאחר צאתו, הועלה האלבום לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי.
ג'ימי ג'ופרה

ביוגרפיה

ג'ופרה נולד בדאלאס, טקסס וניגן בסקסופון טנור, בריטון ובקלרינט, שהיה לכלי המועדף עליו. בין השנים 1942–1946 שירת בחיל האוויר האמריקאי. לאחר שהשתחרר חבר כנגן סקסופון בריטון לנגני סקסופוני הטנור זוט סימס, סטן גץ והרבי סטיוארט בתזמורתו של ג'ן רולנד. וודי הרמן הבחין בפוטנציאל של הרביעייה וצירף אותם לתזמורתו, את כולם פרט לג'ופרה, כיוון שכבר היה לו נגן בריטון - סרג' צ'אלוף. עם זאת העניק הרמן לג'ופרה את האפשרות לכתוב עבור התזמורת. כך נולד הסטנדרט "ארבעה אחים" שנכתב כקונצ'רטו גרוסו לרביעיית סקסופונים ולתזמורת ושזכה בהצלחה עצומה. ג'ופרה המשיך לכתוב ולעבד עבור תזמורתו של הרמן, אליה הצטרף לבסוף ב-1949 עת סילק הרמן את צ'אלוף בבושת פנים, כאשר הוא מאשימו בכך שגרם לנגני התזמורת להתמכר להרואין.
בשנות החמישים יצר ג'ופרה עם הגיטריסט ג'ים הול ונגני קונטרבס מתחלפים את השלישייה שלו, שהרכבה נחשב ללא שגרתי בג'אז כיוון שלא כלל לא תופים ולא פסנתר. ההרכב ניגן מה שג'ופרה כינה "ג'אז-פולק מבוסס-בלוז" (blues-based folk jazz) ולמעשה היה לאחד מהרכבי ה-Cool Jazz הראשונים.
ב-1956 עבר ג'ופרה לניו יורק ושינה את סגנונו. ההרכב הבא שלו, עם פול בליי בפסנתר וסטיב סוולו בגיטרה בס חקר אלתור חופשי לא בסגנון הרועש של אורנט קולמן וארצ'י שפ אלא בסגנון מופנם יותר המזכיר מוזיקה קאמרית. באותה שנה הקליט עם מיילס דייוויס, גונתר שולר וג'יי ג'יי ג'ונסון את התקליט The Birth of the Third Stream, אחד מאבני היסוד של הזרם השלישי, הסינתזה שניסה גונתר שולר ליצור בין ג'אז לבין מוזיקה קלאסית. מבקרים טוענים כי התקליט האחרון של השלישייה עם בליי וסוולו, Free Fall, היה כה חדשני לזמנו (1962) עד שאיש לא הבין אותו, וההרכב התפרק. ב-1958 היה שותף בשלישייה בהרכב נטול חטיבת קצב עם ג'ים הול בגיטרה ובוב ברוקמאייר בטרומבון, המבקר ארז אשרוב כינה את הצליל של הרכב זה "המקבילה הג'זית ליצירות הנאו-קלאסיות של סטרווינסקי".
ב-1961 נישא לחואניטה, ממנה לא נפרד עד מותו. לזוג לא היו ילדים.
בשנות השבעים הוסיף ג'ופרה לכלי הנגינה עליהם ניגן גם חליל-בס וסקסופון סופרן. הוא יצר הרכב עם נגן הבס היפני קיושי טוקונגה ואחרים והוסיף להרכב גם סינטיסייזר.
בשנות השמונים עסק בעיקר בהוראה. ב-1989 הוציא יחד עם סטיב סוולו ופול בליי את תקליט האיחוד של השלישייה שלהם, The Life Of A Trio. מאמצע שנות התשעים סבל ממחלת פרקינסון, המשיך ללמד אך הפסיק להופיע. הוא נפטר מדלקת ריאות יומיים לפני יום הולדתו ה-87.