וולאס סטגנר

חייו

סטגנר נולד בעיירה לייק מילס (Lake Mills) במדינת איווה. על אביו, ג'ורג' סטגנר (George Stegner), העיד סטגנר כי היה נווד בנשמתו, ובכל תקופת ילדותו ונעוריו נדדה משפחתו פעמים רבות במערב ארצות הברית וסטגנר גדל במקומות שונים דוגמת הערים גרייט פולס במונטנה, סולט לייק סיטי ביוטה והכפר איסטאנד (Eastend) בפרובינציה ססקצ'ואן שבקנדה. על תקופה זו כתב סטגנר באוטוביוגרפיה שלו "זאב ערבה" (Wolf Willow) כי הוא "חי בעשרים מקומות, בשמונה מדינות וקנדה". בתקופת הקיץ שהה סטגנר בגרינסבורו בורמונט. בעת שהותו ביוטה הוא הצטרף לתנועת הצופים שהייתה מסופחת לכנסייה המורמונית (אם כי הוא עצמו היה פרסביטריאני) וזכה בדרגה הגבוהה ביותר שאליה ניתן להגיע בתנועה (Eagle Scout). ב-1930 קיבל תואר ראשון מאוניברסיטת יוטה. הוא למד גם בסדנת הכתיבה של אוניברסיטת איווה שבה קיבל את התואר השני מאוניברסיטת איווה ב-1932 ואת הדוקטורט ב-1935.
ב-1934 נישא סטגנר למרי סטיוארט פייג' (Mary Stuart Page). במשך 59 שנים הם חלקו "שותפות ספרותית אישית מיוחדת במינה" במילותיו של ארתור שלזינגר הבן (Arthur Schlesinger Jr.).
סטגנר מת בסנטה פה ב-13 באפריל 1993 עקב סיבוכים שנגרמו לאחר תאונת דרכים שעבר ב-28 במרץ של אותה שנה. הוא היה בן 84 במותו.
בנו של סטגנר, פייג' סטגנר (Page Stegner) הוא סופר, מסאי, ופרופסור אמריטוס באוניברסיטת קליפורניה בסנטה קרוז. פייג' נשוי לסופרת לין סטגנר (Lynn Stegner). פייג' סטגנר השתתף יחד עם אביו בספר "מקומות אמריקנים" (American Places) וערך ב-2008 את "אוסף המכתבים של וולאס סטגנר" (Collected Letters of Wallace Stegner).

פעילות באקדמיה ומחוץ לה

סטגנר לימד באוניברסיטת ויסקונסין-מדיסון ובאוניברסיטת הרווארד. בסופו של דבר הוא התמקם באוניברסיטת סטנפורד, שבה הוא ייסד את החוג לכתיבה יוצרת. בין תלמידיו: סנדרה דיי או'קונור, אדוארד אבי (Edward Abbey), ונדל ברי (Wendell Berry), סימין דנשוואר (Simin Daneshvar), אנדריו גלייז (Andrew Glaze), ג'ורג' היגינס (George V. Higgins), תומאס מקגואן (Thomas McGuane), רוברט סטון (Robert Stone), קן קיזי, גורדון ליש (Gordon Lish), ארנסט גיינס (Ernest Gaines), קולין היגינס ולארי מקמרטרי (Larry McMurtry).
סטגנר שירת כעוזר מיוחד למזכיר הפנים של ארצות הברית סטיוארט יודול (Stewart Udall), ונבחר לדירקטוריון של מועדון סיירה לתקופה 1964–1966. הוא עקר לבית שנבנה בסמוך לנקיק מטאדרו (Matadero Creek) בעיירה לוס אלטוס הילס (Los Altos Hills) הסמוכה והפך לאחד מהתושבים הבולטים בה. ב-1962 הוא השתתף בהקמת "הוועדה למען מרגלות הרים ירוקים" (Committee for Green Foothills), ארגון סביבתני המוקדש לשימור והגנת הגבעות, היערות, ערוצי הנחלים, אדמות הביצה והחופים של חצי האי סן פרנסיסקו.

ספריו

הרומן "זווית השיפוע הטבעי" (Angle of Repose), שכתב סטגנר והודפס לראשונה על ידי הוצאת דבלדי (Doubleday) בתחילת 1971 זכה בפרס פוליצר לספרות ב-1972. הספר היה מבוסס על מכתביה של מרי האלוק פוט (Mary Hallock Foote‏; 1938-1847) שהודפסו לראשונה ב-1972 על ידי הוצאת הספרים "הנטינגטון ליבררי פרס" (Huntington Library Press) כספר זיכרונות בשם "בת טובים ויקטוריאנית במערב הרחוק" (A Victorian Gentlewoman in the Far West). סטגנר הסביר בקצרה בתחילת הספר "זווית השיפוע הטבעי" את השימוש שעשה במכתבים שטרם פורסמו, אבל השימוש שעשה בשילוב קטעים שנלקחו ישירות מהמכתבים של מרי פוט בספר מבלי לתת קרדיט עוררו מחלוקת מתמשכת.
סטגנר גם זכה ב"פרס הספר הלאומי" (National Book Award) ב-1977 עבור "ציפור המשקיף" (The Spectator Bird). בשלהי שנות ה-80 הוא סירב לקבל את המדליה הלאומית לאומנויות (National Medal of Arts) מסוכנות התמיכה הלאומית באומנויות (National Endowment for the Arts) משום שסבר כי הסוכנות נהייתה פוליטית מדי. הרומן האוטוביוגרפי למחצה "חצייה לביטחון" (Crossing to Safety) שכתב סטגנר זכה לשבחי הביקורות הספרותיות ולהצלחה מסחרית.
ספריו העיוניים של סטגנר כוללים את "מעבר לקו האורך 100: ג'ון וסלי פאוול וההזדמנות השנייה של המערב" (Beyond the Hundredth Meridian: John Wesley Powell and the Second Opening of the West‏ - 1954) ביוגרפיה של ג'ון וסלי פאוול שהיה האדם הראשון שחקר את נהר הקולורדו דרך הגרנד קניון ואחר-כך שירת כמדען ממשלתי ותומך בשימור מים במערב ארצות הברית. סטגנר כתב את ההקדמה וערך את הספר "זהו דינוזאור" ("This Is Dinosaur") עם תמונות של הצלם פיליפ הייד (Philip Hyde), ספר של מועדון סיירה ששימש כחלק מהמערכה שניהל המועדון נגד הכוונה של לשכת הטיוב של ארצות הברית להקים סכרים במונומנט הלאומי דינוזאור, וסייע לייסד את התנועה המודרנית לאיכות הסביבה. חלק גדול מספריו מתרחש בעיירה גרינסבורו (Greensboro) בוורמונט, שבה התגורר בחלק מחייו. כמה מהדמויות המופיעות בספריו (בייחוד בספר "צמיחה שנייה" – Second Growth) מוצגות בצורה בלתי מחמיאה עד כדי כך שתושבי גרינסבורו נעלבו, והוא לא ביקר בעיירה במשך כמה שנים לאחר שהספר יצא לאור.

מורשת

ביום השנה המאה להולדתו של סטגנר כתב הסופר טימותי איגן (Timothy Egan) בניו יורק טיימס הרהורים על מורשת הסופר, כולל היחסים המעורערים עם העיתון. מעל ל-100 קוראים, בהם הסופרת ג'יין סמיילי (Jane Smiley) כתבו תגובות על הכתבה.
מתוך הכרה במורשת של סטגנר באוניברסיטת יוטה החלה הוצאת הספרים של האוניברסיטה (University of Utah Press) לחלק מ-2010 את "פרס סטגנר בהיסטוריה של המערב האמריקני או באיכות הסביבה" (Stegner Prize in Environmental or American Western History). פרס זה מוענק למונוגרפיה הטובה ביותר שהוצאת הספרים מקבלת בנושא ההיסטוריה של מערב ארצות הברית או של התנועה לאיכות הסביבה בפרק זמן נתון. הפקולטה למשפטים של האוניברסיטה הקימה את "מרכז וולאס סטגנר" (Wallace Stegner Center) העוסק בקשר שבין מחקר משאבי הטבע לחקיקה ומדיניות בנושאי הסביבה.
במכללת המדינה לואיס-קלארק (Lewis-Clark State College) בעיר לואיסטון באיידהו נהוג לערוך הרצאה שנתית על שם סטגנר (The Wallace Stegner Lecture) הנחשבת זמן רב כהישג תרבותי-ספרותי בולט בקהיליית המכללה. במסגרת ההרצאה אותה נערכים דיונים על הקשרים בין הסופר או הסופרת המעבירים את ההרצאה לבין מחוזות הפיזיים והפסיכולוגיים בהם הם שוכנים.
מלגת וולאס סטגנר (Wallace Stegner Fellowship) היא תוכנית באוניברסיטת סטנפורד המאפשרת לעשרה זוכים מדי שנה להשתתף בסדנת כתיבה יוצרת שבועית באוניברסיטה. הבית שבו התגורר סטגנר מגיל 7 עד גיל 12 בכפר איסטנד (Eastend) בססקצ'ואן בקנדה שוחזר על ידי מועצת האומנויות של איסטאנד ב-1990 ומיועד כמעון לאמנים. מלגת וולאס סטגנר לאומנויות (Wallace Stegner Grant For The Arts) מאפשרת לסופרים קנדים קבלת מלגה בסכום של 500 דולר קנדים ומגורים חינם בבית במהלך חודש אוקטובר. ב-2003 יצא לאור שירה של שלישיית האינדי רוק "ממבו סאנס" (Mambo Sons) "דבר חי קטן / חצייה לביטחון" ("Little Live Thing / Cross to Safety", שמות שניים מספריו של סטגנר) המושפע מכתביו של סטגנר. את השיר חיברו סקוט לאוסון (Scott Lawson) והגיטריסט טום גרה (Tom Guerra), ומשום כך הוזמן לאוסון להתגורר בבית סטגנר במרץ 2009.
במאי 2011 דיווח ה"סן פרנסיסקו כרוניקל" שביתו של סטגנר בלוס אלטוס הילס, שנמכר ב-2005 מיועד להריסה על ידי בעליו הנוכחי. לין סטגנר אמרה שהמשפחה ניסתה למכור את הבית לאוניברסיטת סטנפורד, אבל האוניברסיטה אמרה כי הבית יימכר במחירי השוק, כמקובל לנכסי דלא ניידי הנתרמים לסטנפורד. מרי סטגנר, אלמנתו של וולאס סטגנר אמרה כי הוא היה מביע מורת רוח מהמהומה סביב נושא זה. בנוסף, כשהעיירה הביעה רצון לקרוא למשעול ליד ביתו על שמו הוא סירב. עם זאת, מרי הודתה שבעלה נהנה אחר-כך לטייל במשעול, ושנים לאחר מותו ב-2008 המשעול נקרא על שמו.