google/wiki40b huggingface dataset:
קולטורל לאונסה

היסטוריה

קולטורל לאונסה נוסדה ב-5 באוגוסט 1923. בשנת 1926, זכתה הקבוצה באליפות האזורית. בשנת 1929 שיחקה קולטורל לאונסה בליגה הספרדית השלישית, והעפילה לסגונדה. ב-1931 הופסקה פעילותו של המועדון, ומספר קובוצות נוסדו בעיר במטרה להחלפו, אך לאחר מלחמת האזרחים בספרד חזר המועדון לפעילות.
בשנת 1955, העפילה קולטורל לאונסה לראשונה בתולדותיה ובפעם היחידה עד כה ללה ליגה, אולם כעבור עונה היא נשרה בחזרה לליגת המשנה.
בשנת 2011, המועדון הורד להליגה הספרדית הרביעית עקב אי תשלום משכורות לשחקנים, וכעבור שנתיים שבה הקבוצה לליגה השלישית. 
לקראת עונת 2014/2015, הציג המועדון מדים הנראים כמו חליפת טוקסידו. המדים, אשר משכו תשומת לב רבה באתרי התקשורת וברשתות החברתיות, הוצגה לראשונה במשחק צדקה לפני תחילת העונה לתמיכה במשפחות מקומיות.
בשנת 2015 רכשה אקדמיית הספורט הקטרית "אספיר אקאדמי" 99% ממניות המועדון, ובכך נמנע המועדון מפירוק.
ב-28 במאי 2017, העפילה קולטורל לאונסה לליגת המשנה לראשונה אחרי 42 שנות היעדרות, לאחר שניצחה את ברצלונה ב' בפלייאוף העלייה.
יעקב היילברון

הרב יעקב היילברון (תק"ע, 1810 - י' בשבט תר"ט, 2 בפברואר 1849) היה רב הונגרי, מחבר הספר "מגילת סדרים".

ביוגרפיה

נולד בזנטא לרבי יצחק אייזיק היילפרין, רב העיר ולפני כן אב"ד אורמין. סבו הרב יהודה אריה לייב היילפרין הוציא את ספר סדר הדורות של סבו הרב יחיאל היילפרין. בצעירותו למד אצל אביו. בבחרותו נסע ללמוד בישיבת פרשבורג אצל החתם סופר. רבו מזכיר אותו בתשובה שכתב לאביו.
נישא לזלאטה. לאחר נישואיו התגורר בזנטה ועמד לצד אביו בהוראה ובהנהלת הקהילה, בפרט בימי זקנותו. בשנת תר"ג התקבל לכהן ברבנות אדה. הוא הנהיג את העיר בתקיפות, תיקן תקנות בנושא צניעות, ונתן דרשות מוסר חריפות.
בשנת תר"ט, בזמן המהפכה ההונגרית, התפרעו הסרבים המקומיים, והוא נרצח יחד עם שלושים איש מקהילתו. הובא לזנטה לקבורה בסמוך לאביו. יחד עמו נקברו הרב איסר אולמן רבה של זנטה והרב יעקב מינץ בנו של הרב משה מינץ.
הותיר ארבעה ילדים, שני בנים ושתי בנות. בנו הרב יצחק אייזיק גדל אצל ידידו הרב שמעלקא מסעליש ובנו הרב צדוק גדל אצל ידידו הרב יקותיאל יהודה טייטלבוים
צבי תורן

ביוגרפיה

תורן נולד בשם אוטה טרייכלינגר (Ota Treichlinger) בעיר קלָטוֹבי  שבדרום בוהמיה, אוסטריה (לאחר המלחמה בצ'כוסלובקיה; כיום בשטח צ'כיה). גדל והתחנך בבירה פראג, שם גם קיבל את הכשרתו כאדריכל באוניברסיטה הטכנית (1931-36. לאחר לימודיו שירת שירות חובה בצבא הצ'כוסלובקי (1936-38) ועבר קורס קצינים. לאחר שחרורו מהצבא החל לעבוד כאדריכל במשרד בפראג, עד פרוץ מלחמת העולם השנייה. עם כניסת הגרמנים לפראג בשנת 1939 היגר לאנגליה בסיוע חברי המועדון הציוני. באנגליה הצטרף לצבא הצ'כי החופשי ושירת כקצין הממונה על תערוכות והפקת חומר הסברתי (1939-45). במסגרת זו עסק בעיצוב התערוכות והחומרים הפרסומיים. ביוני‏ 1945, לאחר הניצחון על גרמניה הנאצית, חזר לצ'כוסלובקיה וכיהן כאדריכל במשרד העבודה הצ'כי. במקביל, נתן שירותי תכנון לשגרירויות ישראל ובריטניה. ב-1949, לאחר עלות הקומוניסטים לשלטון, כשהיה בן 36, עלה לישראל עם אשתו דבורה ובתם לאה (נולדה ב-1944) והתיישב בהרצליה. תחילה התגורר במעברה, ולאחר מכן בדירה בדמי מפתח עד לשנת 1962, אז עבר לתל אביב. בשנת 1951 עִברת את שמו ל"צבי תורן". בפברואר אותה השנה נולדה ביתו השנייה נעמי ברבורה, הקרויה על שם אימו שנספתה בשואה.
בישראל עבד כשנה כשכיר במשרדו של האדריכל זאב רכטר, וב-1950 פתח משרד עצמאי. במסגרת זו תכנן פרויקטים רבים בכל רחבי הארץ. בשנת 1985 הצטרפו למשרדו כשותפים בתו לאה ובן-זוגה שמואל רוזנבאום, שניהם אדריכלים בוגרי הטכניון.
נעמי בחרה שלא לפנות לתחום האדריכלות וכיום היא מכהנת כסמנכ"לית בחברת הייטק. תורן זכה בפרס קפלן והיה מהאדריכלים הפעילים בתחום פרסום כתבי העת והספרים בישראל, כשתרומתו המרכזית הייתה לכתב העת "תוי" שבעריכתו השתתף.
תורן פרש מעבודה בשנת 1987. נפטר בירושלים ב-1999, בגיל 86. הותיר את אשתו דבורה ובנותיהם לאה תורן-רוזנבאום ונעמי תורן-עמר.
יחסי הולנד–פורטוגל

היסטוריה

המגעים הראשונים שבין הולנד לפורטוגל מתוארכים לשנת 1147, אז סייעו הצלבנים הפלמיים וההולנדים בגירוש המורים, עם מוסלמי ששכן בחצי האי האיברי בתחילת המילניום השני לספירה, מליסבון. כאות תודה, נתן אפונסו הראשון, מלך פורטוגל הטבות להולנדים ופלמים בסחר עם פורטוגל ועם בני העם הפורטוגלי.
במהלך המאה השש עשרה הפכה ממלכת פורטוגל לשותפת סחר חשובה ביותר עבור הרפובליקה ההולנדית לאחר נפילת העיר אנטוורפן בידי הכוחות הספרדיים במהלך מלחמת שמונים השנה (או המרד ההולנדי). ההנהגה הפורטוגלית נשארה נייטרלית בסכסוך, מכיוון שמצד אחד הייתה לה ברית חזקה עם הממלכה המאוחדת (שעזרה להולנדים) אך לא רצתה להסתכן במלחמה עם ספרד (שנלחמה נגד ההולנדים).
במהלך תקופת "האיחוד האיברי" (אוניה פרסונלית של ספרד ופורטוגל תחת פליפה השני, מלך ספרד) התדרדרו היחסים שבין שתי המדינות. שיא המתח הגיע כאשר טענה הולנד ריבונות על שטחים פורטוגליים בדרום אמריקה, אסיה ואפריקה. המחלוקות הטריטוריאליות בין הרפובליקה ההולנדית לממלכת פורטוגל הסתיימו בשנת
1661 עם חתימת אמנת האג, שמטרתה לסיים את הסכסוכים בין המדינות ולהקים מחדש את השותפות הכלכלית ביניהן. שלוש שנים לאחר מכן, הרפובליקה ההולנדית וממלכת פורטוגל חתמו על הסכם כלכלי. ב-2 באוגוסט 1675 נחנך בית הכנסת הפורטוגלי באמסטרדם בתפילה חגיגית.
היחסים בין פורטוגל שתחת שלטונו של אנטוניו דה אוליביירה סלזאר היו יחסים מתוחים והשתפרו מיד לאחר מהפכת הציפורנים בפורטוגל. שתי המדינות הן שותפות כלכליות, חברות בברית נאט"ו ובאיחוד האירופי.
שחרזאדה (סוויטה סימפונית)

הסיפור שמאחורי היצירה

היצירה מבוססת על סיפור המסגרת של היצירה העממית "סיפורי אלף לילה ולילה". קובץ זה הוא אוסף של סיפורי עם ערביים ממקורות שונים. בסיפור המסגרת מסופר על המלך שאהריאר, שמגלה כי אשתו לא נאמנה לו. הוא מורה על הוצאת אשתו להורג, ומורה לווזיר (השר הבכיר) שלו למצוא לו כלה חדשה בכל לילה. בכל בוקר, לאחר שששכב עם אשתו (לה נישא בערב הקודם) וטרם יהיה באפשרותה לבגוד בו, הוא מוציא גם אותה להורג ומחכה לכלה חדשה ללילה הבא.
לאחר זמן-מה, כשכל נשות הממלכה חיות בפחד, בתו של הווזיר, שחרזאדה מחליטה למרות הפצרות אביה להתחתן עם המלך. בלילה, היא מתחילה לספר למלך סיפור; אולם הסיפור לא מסתיים, ובאור הבוקר היא שותקת ומשאירה את המלך במתח. המלך מבטיח שלא להוציאה להורג, כדי שתסיים לספר לו את הסיפור בלילה הבא. ואולם בלילה הבא, לאחר שסיימה את הסיפור הראשון, החלה בסיפור שני, ושוב השאירה את המלך במתח, כך שקנתה לעצמה חיים ליום נוסף. כך עושה שחרזדה במשך אלף לילה ועוד לילה, עד שלאחר 1001 לילות, כשהיא כבר אם לשלושה מילדי המלך, משתכנע המלך לחזור בו מכוונותיו ולא להרוג את שחרזדה.
ביצירתו של קורסקוב שני נושאים מוזיקליים עיקריים המהווים את הבסיס להתפתחות הדרמטית מפרק לפרק: נושא אחד המייצג את הסולטאן, ושני המייצג את שחרזאדה.
הנושא המוזיקלי הפותח את הפרק הראשון מייצג את הסולטאן היהיר; השלד המלודי של הנושא בנוי על 4 צלילים יורדים מתוך סולם הטונים השלמים, אך למעשה המנגינה מורכבת ממודוס בעל אופי מזרח-תיכוני, בעל סקונדה מוגדלת. הצגת הנושא בפעם הראשונה מופיעה ב"אוניסון" מרשים של כלי הקשת והבראס, ללא מילוי הרמוני, ובדינמיקה חזקה. כמענה לפתיחה זו, מיד אחר כך מנגנים כלי העץ את ההרמוניה של אותו נושא, אך ללא המלודיה עצמה. מהלך הרמוני זה מהווה מעבר לנושא העיקרי השני של היצירה, זה המייצג את דמותה של שחרזאדה.
נושא זה הוא המייצג את מספרת הסיפור – הלא היא שחרזאדה, אשת הסולטאן. זוהי מלודיה מפותלת ומעוקלת; אך למרות הכול גם מתמידה ועקשנית, הכתובה כסולו לכינור בליווי נבל. הנושא משקף באופן פשטני את דמותה של שחרזאדה: עדינה ונוגה, אך עקשנית ומלאת ערמה.
בהמשך היצירה שני הנושאים חוזרים במניפולציות שונות בכל פרק, כשבולט במיוחד הנושא של שחרזאדה, אשר מהווה מעין קטע מעבר בין חלקים ביצירה, ובכל פעם מתוזמר באופן עשיר ומאתגר יותר עבור נגן הכינור הראשון.

השמעת הבכורה

השמעת הבכורה התקיימה בסנקט פטרבורג, ב-28 באוקטובר 1888, בניצוחו של רימסקי-קורסקוב עצמו.

הבלט

הכוריאוגרפיה לבלט נוצרה על ידי מיכאל פוקין. הליברית נכתב על ידי פוקין עצמו וליאון באקסט (שנודע גם כצייר בארצו, רוסיה), שעיצב בנוסף את התפאורה והתלבושות. הופעת הבכורה של הבלט שהתקיימה ב-4 ביוני 1910, באופרה גרנייה בפריז, נרקדה על ידי ה"בלט רוסס" (בצרפתית "הבלטים הרוסיים").
נייטיביזם (פסיכולוגיה)

בפסיכולוגיה נייטיביזם הוא תפיסה על פיה כישורים או יכולות מסוימים הם 'טבעיים' או מולדים. השקפה זו עומדת בניגוד לתפיסת "לוח חלק" (או "טאבולה ראסה") הגורסת כי למוח יכולת מולדת מועטת וכמעט הכול נלמד דרך אינטראקציה עם הסביבה.
הנייטיביזם קשור לאסכולה הרציונליסטית בפילוסופיה, שרואה בכללי החשיבה הרציונלית כללים מולדים. הפילוסוף המזוהה ביותר עם גישה זו הוא רנה דקארט. 
ההשקפה הנייטיביסטית מיוחסת ברובה לעבודותיהם של נועם חומסקי וסטיבן פינקר, הטוענים כי אנו נולדים עם "דגמים" קוגניטיביים (יכולות פסיכולוגיות מיוחדות המורשות גנטית) מסוימים המאפשרים לנו ללמוד ולצבור כישורים מסוימים (כגון שפות). לדעתם, יכולות וכישורים מסוג זה היו נפגמים קשות ללא התרומה הגנטית.
הפסיכולוגית אנט קרמילוף-סמית טוענת כנגד נייטיביזם כה קיצוני. בתאוריה המוכרת בשם "המודל ההתפתחותי התיאור מחדש הייצוגי" (Representational Redescription model of developement) היא מציעה כי המוח עשוי להפוך מודולרי דרך התנסות במרחבים שונים (כגון אינטראקציה חברתית או תפישה ויזואלית) ולא במודלים מוגדרים מראש גנטית.
אנטיוכוס התשיעי

אנטיוכוס התשיעי (איוסבס) (? - 96 לפנה"ס), מלך הממלכה הסלאוקית משנת 114 ועד מותו. היה בנו של אנטיוכוס השביעי (סידטס) ושל קלאופטרה תאה.

ביוגרפיה

לאחר מות אביו בפרתיה ושובו של דמטריוס השני (ניקטור) לשלטון, שלחה אותו אימו לגלות בקיזיקוס שעל נהר הבוספורוס (ומכאן כינויו "אנטיוכוס קיזיקנוס"). הוא חזר לסוריה ב-116 לפנה"ס ודרש את הכתר מאחיו-למחצה/בן-דודו אנטיוכוס השמיני. באותה עת הגיעה אליו קלאופטרה הרביעית, בתו של תלמי השמיני, שנאלצה להתגרש מבעלה תלמי התשיעי. היא עברה לקפריסין, שם השתמשה באמצעיה הכספיים לגייס צבא. יחד עם הכוח הצבאי שגייסה, עברה לסוריה והציעה את שירותיה לאנטיוכוס התשיעי, שהיה גם בן דודה. בשנת 114 לפנה"ס נשא אנטיוכוס התשיעי את קלאופטרה הרביעית לאישה (הייתה אשתו הראשונה) ובכך חיזק את כוחו. במסגרת מאבק זה, שהחל בשנת 116 לפנה"ס, רדף אנטיוכוס התשיעי אחר אחיו, שניסה לרצוח אותו, והבריח אותו בשנת 113 לפנה"ס מאנטיוכיה. בשנת 112 לפנה"ס צר אנטיוכוס השמיני על אנטיוכיה וכבש אותה. באותה עת שהתה קלאופטרה הרביעית בעיר. היא נמלטה למקדש דפנה שבפאתי אנטיוכיה כדי לקבל מקלט. טריפאינה החליטה שיש להרוג את אחותה, ועל אף התנגדות בעלה אנטיוכוס השמיני, שביקש מאשתו לשקול את קשר הדם שלהם ואת קדושת המקדש, שלחה חיילים שיהרגו את אחותה במקדש. בהמשך, לאחר שאנטיוכוס התשיעי כבש מחדש את אנטיוכיה, הוא עינה את טריפאינה והרג אותה כנקמה על מעשיה.
לאחר מלחמת אזרחים, חילקו האחים ביניהם את הממלכה. אנטיוכוס התשיעי נהרג במהלך קרב עם סלאוקוס השישי (אפיפאנס), בנו של אנטיוכוס השמיני, בשנת 96 לפנה"ס.
הוא היה אביו של אנטיוכוס העשירי, שייתכן שנולד מאשתו הראשונה, קלאופטרה הרביעית.
משה ויטנברג

משה ויטנברג (1825 – 1899 י"ח בניסן תרנ"ט) היה סוחר גדול, בנקאי, נדבן וחסיד חב"ד מוויטבסק, שלאחר עלייתו לארץ ישראל ב-1882 הקדיש את הונו לרכישת קרקעות ומבנים בירושלים.
הבית שבו התגורר, ברובע המוסלמי, נקרא על שמו: בית ויטנברג.

ביוגרפיה

משה ויטנברג נולד בשנת תקפ"ה-1825 בוויטבסק שברוסיה, בן לראובן ויטנברג, חסיד חב"ד, סוחר נכבד ועשיר מוויטבסק. קיבל חינוך יהודי מסורתי ב"חדר" ובישיבה, ובנוסף למד דקדוק עברי. נישא לחאשע לבית זלקינד; שלוש שנים לפני פטירתו נישא לאלמנה. בשנת תרמ"ב (1882) עלה לארץ ישראל יחד עם בן אחיו, ברוך מרדכי ויטנברג והתיישב בירושלים. בעלייתו הביא עמו הון עצום של כחצי מיליון רובלים.
בירושלים החזיק בבנק פרטי, ועמד בקשרי מסחר עם בנקים גדולים בפטרבורג בירת רוסיה. כמו כן עסק במסחר בניירות ערך ממשלתיים רוסיים, ושל חברות רוסיות שונות, בבורסה של פטרבורג.
היה חשוך ילדים, ולכן החליט להשקיע את הונו בהקמת בתים ושכונות בירושלים.
השקיע את הונו בהקדשים ברובע המוסלמי, בעיר החדשה ובסביבות ירושלים. הקים את ישיבת "תפילה למשה". 
בשנת 1884 הקים את שכונת שערי משה. אחר-כך קנה שטחים גדולים שעליהם נבנתה שכונת הבוכרים.
לוויטנברג הוצעה החצר שנודעה בכינויה "לוקאנדה" אשר שימשה בעברה כבית-מלון. השגריר האוסטרי תיאר את החצר: "החצר היפה ביותר בעיר העתיקה בירושלים".] בעיצומו של המשא ומתן בין ויטנברג לבעל השטח, קנתה הפטריארכיה הלטינית את המתחם. הוא לא נואש והצליח לרכוש את הבית מהפטריאך בתוספת של 1,000 נפוליאון זהב על מחירו המקורי של המקום.
במשא ומתן בין ויטנברג לפטריארך תיווך אליעזר בן יהודה, ששימש מתורגמן ביניהם.
נפטר בשנת בי"ח ניסן תרנ"ט (1899) ונקבר בחלקת כולל חב"ד בבית הקברות הר הזיתים.
הוא הלך בשדות (סרט)

פסקול

פסקול הסרט כלל מספר שירים ששניים מהם התפרסמו: "החולמים אחר השמש" (יורם טהרלב וסשה ארגוב) בביצוע אביבה בנו, ו"שיר הכרם" (יעקב שבתאי וסשה ארגוב) בביצוע ליאור ייני.
גשר מרגיט

בתרבות

הגשר הפך עם פתיחתו למוקד להתאבדויות בקפיצה ממנו לדנובה. עקב כך חיבר המשורר יאנוש אראן בלדה לקופצים מן הגשר.
רגיוסלקטיביות

תגובה כימית היא רגיוסלקטיבית אם היא נוטה להתרחש באזור מסוים במולקולה יותר מבאזור אפשרי אחר. 
מקור השם רגיוסלקטיביות הוא בצרוף המילים באנגלית אזור (region) ובררני (selectivity). רגיוסלקטיביות עשויה לנבוע ממנגנון התגובה, כפי שקורה בסיפוחים המתרחשים על פי כלל מרקובניקוב, או כתוצאה מהעדפה תרמודינמית של אחד מן התוצרים, כפי שקורה בתגובות אלימינציה על פי כלל זייצב. רגיוסלקטיביות חשובה ביותר בסינתזה כימית, מכוון שהיא מאפשרת קבלה של תוצר עיקרי מסוים וידוע מראש, ללא תגובות צדדיות הפוגעות ביעילות ובניצולת.
אמנמחת השני

אמנמחת השני מלך מצרים מהשושלת ה-12, ששלט במצרים בשנים 1866-1901 לפנה"ס. היה שותף לשלטון אביו סנוסרת הראשון במשך כשלוש שנים. לאחר מות אביו הפך לשליט יחיד. כמלך בחר להשקיע את מאמציו בעיקר ביחסים בינלאומיים.
ישנה כתובת שהתגלתה בשימוש משני במקדש רעמסס השני במית ראינה. כתובת זו כנראה מבוססת על היומן המלכותי של אמנמחת השני. בכתובת מתוארים מנחות שהתקבלו מארץ ישראל וסוריה, משלחת מסחרית לסיני ומסע צבאי. החלק הראשון דן במנחות שהביאו ילדי נסיכים שכוללות כסף, זהב, צאן ו-1002 עבדים אסיאתיים. החלק השני דן בחזרתה של משלחת חמושה מסיני, שחוזרת עם טורקיז, מינרלים מסוגים שונים, שמנים, כסף, צאן וחתול גדול כנראה פנתר. החלק השלישי דן בשובו של צבא משתי ארצות לא ידועות, השלל כולל 1554 שבויים אסיאתיים, ברונזה, פריטים מעץ, כלים, נשק, תכשיטים, אבנים חצי יקרות, שנהב ומינרלים.
אמנמחת השני מינה נסיכים מטעמו לאזורים שונים במצרים, אותם נסיכים גייסו צבאות משלהם והגנו על הטריטוריה שניתנה להם. אמנמחת השני חוץ מהמסעות הצבאיים לאסיה, ערך גם מסע צבאי לנוביה.
קצין ומרגל (סרט)

עלילה

הסרט מתמקד בפרשת דרייפוס מהמאה ה-19 הידועה לשמצה. ז'אן דוז'רדן מככב בתפקיד הקצין הצרפתי ז'ורז' פיקאר. לאחר שהתמנה לראש מחלק המודיעין של הצבא, בשנת 1895, הוא מגלה שהשתמשו בראיות להרשעת אלפרד דרייפוס, אחד היהודים הבודדים במטה הכללי של הצבא הצרפתי להעברת סודות צבאיים לאימפריה הגרמנית. פיקאר מסכן את הקריירה שלו ואת חייו, נאבק במשך עשור כדי לחשוף את האמת ולהביא לשחרורו של דרייפוס המורשע בטעות מהכלא באי השדים.

הפקה

בכתיבת ספרו רוברט האריס הושפע מהתעניינות חברו רומן פולנסקי בפרשה עצמה. תחילה האריס כתב תסריט לסיפור בשם ד, כשפולנסקי התכוון לביים סרט זה כבר ב-2012.
אף שהעלילה מתרחשת בפריז, תוכנן כי הצילומים יחלו בוורשה בשנת 2014, זאת על מנת לחסוך בעלויות. ברם, ההפקה נדחתה לאחר שפולנסקי עזב את פולין בעקבות בקשת ההסגרה של ממשלת ארצות הברית. ברם, בינתיים רפורמת המס בצרפת איפשרה לפולנסקי לשקול ולצלם את הסרט על אדמת צרפת. תקציב הסרט עמד על 60 מיליון €
ההפקה נדחתה בשנתיים נוספות ולבסוף יצאה לדרך בנובמבר 2018, כשהצילומים נערכו בפריז והושלמו באפריל 2019. הסרט הופק על ידי חברת Legende Films ויופץ על ידי Gaumont Film Company.
פוזיטיביזם

התהליך המחקרי

המחקר הפוזיטיביסטי הוא אינדוקציה - הסקה מהפרט אל הכלל, הקשה מתוך מדגם מייצג על כלל האוכלוסייה. 
התהליך המחקרי הוא אמפירי, כל דבר חייב להיות מוכח באופן של ניסויים, המדען עורך תצפיות - הוא יושב וצופה על המציאות/הטבע. הוא שואל את עצמו שאלה, יש לו רעיון לגבי הסבר אפשרי/השערה, שלהם הוא מכין מערך מחקרי אמפירי, אוסף נתונים שבאמצעותם הוא מאשש או מפריך את ההשערה שלו, ולבסוף הוא מסיק מסקנה כללית שתעזור לנבא מה יקרה במקרים דומים.
תנשמיתיים

מאפיינים

מוטת הכנפיים של רוב המינים נעה בין 50-30 מ"מ. הכנפיים הקדמיות צרות וארוכות יותר מהכנפיים האחוריות לרוב, והן צבועות בצבעי הסוואה כהים. בחלק מהמינים (תנשמית הצפצפה למשל) הכנפיים האחוריות הן בעלות צבעים עזים: כחול, צהוב או אדום. בזמן המנוחה הכנפיים הקדמיות מקופלות כגגון מעל גב התנשמית ומכסות את האחוריות.
רוב התנשמיתיים פעילים בלילה או בשעות הדמדומים.
איברי השמיעה של התנשמיות נמצאים בחלק החזה האחורי.
בעלי חדק מפותח לרוב וניזונים מנוזלים מתוקים (צוף, טל דבש).
הביצים לרוב מוטלות בקבוצות או בבודדים על צמח ממנו הזחל ניזון, או קרוב אליו. אצל רוב המינים הזחלים קרחים, אך יש מינים בהם הזחלים שעירים מאוד. לזחלים שלושה זוגות רגליים אמיתיות וחמישה זוגות רגליים מדומות, אך יש מינים בהם חסר זוג או שניים מן הזוגות הקדמיים של הרגליים המדומות. אצל מינים מסוימים הזחלים מסתתרים באדמה במהלך היום, ורק בלילה עולים על הצמח וניזונים ממנו. הזחלים מתגלמים בתוך מטווה או ללא מטווה על צמח, בקרקע או במקום מוסתר על פני הקרקע.
הזחלים מזיקים בצורה חמורה לחקלאות ולהשמדתם משתמשים בקוטלי חרקים למיניהם.
דב ינון

חייו

ינון נולד בפיוטרקוב שבפולין ב-1916, בן לפיגה ויעקב ויינריב. הוא עלה לארץ ישראל ב-1936, התגורר בעטרות, והיה נוטר וחבר בהגנה. בשנים 1942–1945 שרת בבריגדה היהודית בצבא הבריטי ונפצע קשה מאד ברגליו בחזית נהר הסניו. לאחר מכן חזר לישראל ובין השנים 1948 ל-1964 שרת בצה"ל במחלקת המחקר באגף המודיעין כראש מדור (ואחר כך ענף) מצרים. בשנת 1964 החל לשרת בשגרירות ישראל בוושינגטון כמזכיר ראשון והשתתף במשלחת ישראל לאו"ם. לאחר מלחמת ששת הימים השתחרר מצה"ל ובספטמבר 1967 מונה לפרשן קול ישראל לענייני המזרח התיכון. בתפקידו זה הוא ערך בסוף שנת 1967 סדרה על מדינות ערב ונודע בניתוחיו את אישיותו של נשיא מצרים נאצר ולאחריו סאדאת. ב-1981 פרש לגמלאות. 
בהשראת דמותו כתב יוסי בנאי את המערכון "דב ערב" ששוחק על ידי הגשש החיוור.
מרכז כנסים הים התיכון

מרכז כנסים הים התיכון (באנגלית Mediterranean Conference Centre, בראשי תיבות MCC) הוא מרכז כנסים השוכן לחופי הנמל הגדול בצפון-מזרחה של העיר ולטה, בירת מלטה. בעברו שימש המבנה בן שלוש הקומות כבית החולים של מסדר אבירי ההוספיטלרים, והוא עדיין מוכר בשמו המסורתי "סקרה אינפרמריה" (Sacra Imfermeria - "בית החולים הקדוש").

היסטוריה

הקמת המבנה החלה בשנת 1574, ככל הנראה לפי תוכניותיו של האדריכל ג'רולאמו קסאר, והוא הורחב מספר פעמים במשך מאות שנות קיומו. האולם המרכזי משתרע לאורכו של החוף, והוא הוגדל בין השנים 1660–1666. באותה עת היה אחד האולמות הגדולים באירופה, ויכל לשמש לאשפוזם של 914 חולים. ב-1676 נוסד במקום בית ספר לאנטומיה ולכירורגיה. כאשר נפוליאון כבש את מלטה ב-1798, שונה שמו של בית החולים ל"בית החולים הגדול" (Grand Hôpital) או "בית החולים הצבאי" (Hôpital Militaire), ומערכות האיוורור, הסניטציה והתאורה בבניין שופרו. בין השנים 1800–1918, בעת שלטונם של הבריטים במלטה, שימש המקום כבית חולים צבאי, אך הוא תפקד בעיקר כחדר מיון או לאשפוזם של אלה שמצבם לא איפשר את פינויים למוסדות אחרים. לאחר תום מלחמת העולם הראשונה הפך המבנה למפקדת המשטרה המקומית, ושימש בתפקידו זה עד 1940. במהלך הפצצות מטוסי מדינות הציר במלחמת העולם השנייה, נפגע הבניין מארבע פגיעות ישירות ושליש ממנו קרס ונהרס. שרידי הבניין שימשו כמרכז תרבות ובידור לחיילי בעלות הברית, לאחר מכן כתיאטרון ילדים, ולבסוף כבית ספר. נערכו מספר ניסיונות לשפץ את המבנה, ולבסוף הוא שוקם ב-1978 וזכה לייעודו הנוכחי. מרכז הכנסים נחנך באופן רשמי ב-11 בפברואר 1979. אחד הרחובות הגובלים במבנה, קרוי עד היום "רחוב בית החולים הישן" (Triq l-Ispar l-Antik).

המבנה כיום

במבנה עשרה אולמות בגדלים שונים, והגדול שבהם הוא עדיין ה"סאקרה אינפרמריה", שאורכו 155 מטרים ורוחבו 11 מטרים. תקרתו מתנשאת לגובה של 11 מטרים, והוא יכול להכיל קהל ישוב של עד 1,500 איש. קירותיו של האולם עשויים מאבנים וקבועים בהם חלונות ופתחים הנושאים קשתות בסגנון המקורי. אולם גדול נוסף הוא אולם לה ולט, השוכן בדיוק מתחת לסאקרה אינפרמריה, והקרוי על שמו של הגראנד מאסטר ז'ן דה לה ולט. באולם זה שאורכו 150 מטרים ורוחבו 10 מטרים, השתמרה תקרת הקמרון הצולב המקורית בגובה של 5.11 מטרים, המחולקת על ידי קשתות רוחב למספר אגפים.
מלכות (סדרת טלוויזיה)

עלילה

בעיצומה של מסיבת הרווקים של אייל מלכה, בן לאחת ממשפחות הפשע הגדולות בישראל, מתנקשים רוצחים את כל הגברים וה"חיילים" של המשפחה, ובראשם יעקב מלכה, אבי המשפחה. הנשים למשפחת מלכה, שאיבדו את מעמדן וכוחן בבת אחת, נזרקות אל מציאות חדשה שבה עליהן להיאבק על מקומן בעולם גברי המקדש רק כוח. הסדרה מביאה את סיפורן של נשות המשפחה שמנסות לעמוד שוב על הרגליים ולשקם את עסקי המשפחה שנלקחים מהן, כמו גם לנקום את מות יקיריהן.
ישראל בלסקי

הרב חיים ישראל הלוי בלסקי (כ"ה באב תרצ"ח 22 באוגוסט 1938 - ליל י"ט בשבט ה'תשע"ו, 28 בינואר 2016) היה ראש ישיבה רב ופוסק הלכה אורתודוקסי-חרדי אמריקאי. ראש ישיבת תורה ודעת בברוקלין, ניו יורק.

קורות חייו

נולד לרב ברל בלסקי ולחנה בת הרב בנימין וילהלם, ממייסדי ישיבת תורה ודעת. למד בישיבת תורה ודעת בברוקלין ונסמך לרבנות מטעם הישיבה בשנת ה'תשכ"ב, 1962. הוא למד גם בבית מדרש עליון במונסי, ובשנת ה'תשכ"ה, 1965, נסמך לרבנות גם בידי רבי משה פיינשטיין.
הצטרף לצוות ההוראה של ישיבת תורה ודעת ומאז פטירת הרב אברהם יעקב פאם עמד בראשות הישיבה. במקביל שימש הרב בלסקי כחבר מערכת כתב העת "עם התורה" וכרב רשת מחנות הקיץ של אגודת ישראל בארצות הברית. היה מנשיאי ארגון המרכז הארצי לטהרת המשפחה.
בחורף 2012 התמוטט ומצבו היה קריטי, בעקבות זאת נוסף לשמו השם חיים. הוא התאושש ולאחר שלושה חודשי שיקום שב לתפקידו בישיבה, מאז השתמש בשני השמות 'חיים ישראל בלסקי'.
הרב בלסקי נפטר בליל י"ט בשבט ה'תשע"ו, 28 בינואר 2016.
בתו תמר נשואה לשלמה יהודה רכניץ מלוס אנג'לס. חתנים נוספים הם הרב דוד גולדשטיין ר"מ בישיבת תורה ודעת, הרב ראובן כהן ראש כולל זיכרון יוסף במודיעין עילית והרב בן ציון בערל ר"מ בישיבת דרך התורה במודיעין עילית.
ספרות ילדים

סִפרות ילדים היא סוגה ספרותית המכוונת לגילאים צעירים, מגיל הינקות ועד ראשית גיל ההתבגרות. סוגה זאת מתאפיינת בשפה פשוטה יחסית, שמרנות בבחירת האמצעים הספרותיים (בפרט בשירה לילדים), שימוש בנושאים הקרובים לעולמם של הילדים, ולעיתים קרובות גם בתשתית דידקטית, כלומר שימוש בסיפור או בשיר כאמצעי לימודי או כאמצעי להעברת מסר חינוכי.

היסטוריה

עד תחילת המאה ה-20 נכתבו ספרי ילדים בידי סופרים ומשוררים שרוב עיסוקם היה כתיבה למבוגרים. חלק ניכר מספרי הילדים היו עיבודים של סיפורי עם, דרשות דתיות או עיבודים של ספרים שנועדו במקורם למבוגרים. 
בסוף המאה ה-19 נעשתה ספרות הילדים עשירה ומגוונת יותר מבחינת הנושאים וסגנון הכתיבה, אולם רק במאה ה-20 הופיעו סופרים ומשוררים הכותבים רק או בעיקר לילדים. גם סופרים ומשוררים שכותבים לקהלים שונים יוצרים כיום הבחנה ברורה בין יצירותיהם לילדים ליצירותיהם למבוגרים. התפתחות זו באה בד בבד עם התפתחות החינוך הממלכתי ברחבי העולם, האיסור על עבודת ילדים ואימוץ גישה שעל-פיה ילדות היא מעין מעמד חברתי ומשפטי שממנו נובעות זכויות והגנות מיוחדות.
אחד הגורמים לגידול משמעותי בכמות ספרי הילדים הוא השכלול בטכנולוגית הדפוס.

חשיבות התפתחותית

הקריאה בספרות ילדים מעשירה את שפתם ואת דמיונם של הקוראים הצעירים.
ספרות הילדים מזמנת מפגש עם התנסויות אנושיות, כמו גם מחשבות, רגשות ושאיפות של הדמויות. בנוסף, היא מאפשרת להם לדון במצבים רגשיים וחברתיים.

הסיפור הזואולוגי

סוג ספרי ילדים הקרוי לעיתים "יצירות הממוקדות בתכונות טבעיות של בעלי חיים". יצירות אלה מתמקדות בגודל, בצורה, בהתנהגות ובמקום הימצאו של בעל החיים. הסיפור הזואולוגי מתבסס על היכרות של הילד עם בעל החיים ולעיתים, הדובר הוא בעל החיים עצמו.
בסוג סיפור מסוג הילד נהנה גם מחוויית הקריאה וגם מהעשרת הידע במישור הקוגניטיבי.
הסיפור הזואולוגי מלווה באיורים המסייעים לילד להבין את תכונות בעלי החיים. את הסיפור עדיף לקשר לחיי היומיום של הילד, וכך לדוגמה, על הנחליאלי נהוג לספר בסתיו.
דוגמה לספרים המתבססים על סיפורים זואולוגיים הם ספריו של סופר הילדים הישראלי עמוס בר, בהם הספר ציפורי אגדה, אשר מתאים לכל ציפור נפוצה בישראל אגדה שהיא סיפור זואולוגי.

ספרי עיון לילדים

תת-סוגה של ספרי הילדים הם ספרי עיון ומדע פופולרי שמטרתם להרחיב את ידיעותיהם של הילדים, לעורר את סקרנותם ולחשוף אותם לתחומי הטבע והמדע. ספרים אלו מציגים את הנושא ברמה המתאימה לילדים, בצורה מפושטת, בשפה פשוטה ובליווי איורים רבים וצבעוניים.