עיור

עיור (בלעז: אורבניזציה) הוא תהליך המתאר מעבר אוכלוסייה מיישובים כפריים ליישובים עירוניים. התהליך מתאר את התפתחות הערים והתרחבותן מבחינת שטח ואוכלוסייה.

בעת העתיקה

עיר בעת העתיקה נחשבה ליישוב שגודלו 25 אלף תושבים ויותר. על אף שהאדם המודרני קיים כ-200 אלף שנה, החלו הערים להתפתח רק בעשרת אלפים השנים האחרונות. לגודל משמעותי הגיעו ערים לפני כ-6,000 שנים, באלף הרביעי לפני הספירה. באותה תקופה עלו הערים המסופוטמיות הראשונות, וביניהן ארך, הגדולה בערי שחר ההיסטוריה.
המאפיין החשוב ביותר של עיר בעת העתיקה הוא שהיישוב היה צפוף מספיק כדי לא לאפשר לתושבים לגדל את מזונם בעצמם. בגלל עובדה זו, לא היו קיימות ערים לפני המהפכה הנאוליתית. הנחה מקובלת היא כי התפקיד הראשון של העיר בתקופה החקלאית היה לספק ביטחון לספר החקלאי. העיר שימשה לאגירת מזון שיוצר בכפרים, אפשר היה לבצר אותה בקלות רבה, דבר שאיפשר לבצר שטחים חקלאיים וכן לרכז בה כוח צבאי, במקום לפצל ולפזר אותו.
לקראת סוף העת העתיקה, הייתה העיר תלויה עדיין ביכולת אגירת ושימור המזון, כמו גם בטכנולוגיות בנייה, לרבות טיפול בשפכים. רומא, העיר הגדולה ביותר בעת העתיקה, הייתה בת 450 אלף תושבים בסוף המאה הראשונה לספירה. היא שימשה כמרכז שלטוני לאימפריה הרומית (אם כי הכנסת צבא לעיר נאסרה בחוק). רומא סבלה באופן תמידי מבעיות עירוניות שכללו אספקת חיטה לתושבים (מסיציליה, דרך נמל אוסטיה), טיפול בשפכים, טיפול בשריפות ומניעת מהומות רחוב מצד הפלבאים.

בארץ ישראל

בתנ"ך יש מאות אזכורים של המונח "עיר" ונטיותיו, ואילו המונח "כְּפָר" מופיע בתנ"ך רק פעמיים. מכך ניתן להסיק שהמגורים בעיר היו נפוצים בעת כתיבת התנ"ך, אולם כותבי התנ"ך התייחסו לערים השונות באופיין מהערים המודרניות: בעוד שהיום כפרים מתייחסים ליישובים חקלאיים, וערים יישובים תעשייתיים, בתקופת התנ"ך אנשים חיו בערים ועסקו בעיקר בחקלאות]. (כיוון שהחקלאות טרם הייתה מפותחת דיה כדי לפתח עודפי ייצור כאלה שיאפשרו לאנשים בודדים בלבד לעסוק בייצור מזון) עיר תנ"כית משמעה ריכוז צפוף של בתי-מגורים (ולרוב ערים הוקפו בחומה).
לעיתים קרובות חרבו ערים, ועל חורבותיהן קמו ערים חדשות באותו המיקום, וכך נוצר תל כדוגמת תל מגידו.
עיור נמרץ החל בארץ ישראל בראשית האלף השלישי לפני ספירת הנוצרים, בתקופת הברונזה הקדומה. 
ערים תנ"כיות בישראל הן קטנות בשטחן והשתרעו על 200 דונם או פחות, למעט חריגים דוגמת תל חצור ששטחה מוערך ב-820 דונם. במהלך תקופת בית שני, ערים אחדות התרחבו מעבר לגבולות הקיימים, הן מבחינת שטחן והן מבחינת מספר התושבים.
בתקופה ההלניסטית והרומית נוסדו בארץ ישראל מספר ערים בסגנון ההלינסטי שכונו "פוליס" (עיר - מדינה). בערים אלו נעשה שימוש בסגנון הבנייה והאדריכלות הרומית והן נחשבו למודרניות יותר ביחס לערים התנ"כיות.  אחת הערים המפורסמות בארץ ישראל היא קיסריה, שנבנתה על ידי המלך הורדוס.
הגמרא הכתיבה כללים לפיהם ישוב יכול להקרא בשם: "עיר".

בעת החדשה


אוכלוסיית הערים בעולם גדלה מ-3% ב-1800 ל-6.4% עד 1850, והגיעה לכדי 13.6% ב-1900. ב-1950 התגוררו בערים כ-743 מיליון איש (29% מכלל אוכלוסיית העולם). ב-1970 הגיע נתח זה לכדי 38.6% מאוכלוסיית העולם וב-1985 התגוררו בערים 1.98 מיליארד תושבים (41% מכלל אוכלוסיית העולם). אוכלוסיית הערים העולמית בשנת 2008 כללה כ-3.4 מיליארד בני-אדם, המהווים כחצי מאוכלוסיית העולם. עד שנת 2030 היחס יהיה 2/3.

עיור בעקבות המהפכה התעשייתית

בזמן המהפכה התעשייתית ולאחריה, עברו רבים מכפרי אירופה לחיות בערים. הסיבה לכך הייתה תוצאה עקיפה של המהפכה התעשייתית. לפי צו של הפרלמנט הבריטי משנת 1760 צורפו האדמות הציבוריות (שעד אז הורשה לאיכרים לרעות בהן את צאנם) לאדמותיהם של בעלי האחוזות. צו זה איפשר לבעלי אחוזות מעטים להחזיק שדות ענק, שעיבודם היה יעיל יותר מעיבוד שדות קטנים. תופעה זו חיזקה את בעלי האחוזות הגדולים שהפכו ליצרני המזון העיקריים. החקלאים, בעלי השדות הקטנים, לא היו יכולים להתחרות במחירים הנמוכים שקבעו בעלי האחוזות והם נאלצו לנטוש את עיסוקם ולעבור לעיר, שם הפכו לפועלים או לבעלי מפעלים.

עיור במדינות מתפתחות


העיור במדינות מתפתחות נחשב לתופעה חדשה יחסית וגורם לבעיות רבות. במרבית המדינות המתפתחות נוצר מדרג עירוני המכונה "עיר ראשה" קרי למעלה מ-50% מאוכלוסיית המדינה מתגוררת בעיר הראשית שהיא לרוב עיר הבירה (בניגוד למדרג מאוזן יותר הקיים במדינות המפותחות). מצב זה יוצר לחץ בלתי סביר מבחינה כלכלית, דמוגרפית ואנושית על המשאבים הקיימים בעיר ולכן גורם בין השאר לעוני רב. חלק גדול מהמהגרים הרבים וחסרי האמצעים הנוהרים לערים, לא מסוגלים לרכוש דיור בר קיימא ומקימים שכונות ורבעים שלמים של בתים ארעיים (מפח, עץ, וכל הבא ליד) ללא תשתיות בסיסיות. שכונות העוני הללו קיבלו מספר כינויים שהידוע ביותר מביניהם הוא הפבלות בברזיל. הסיבות להגירה לעיר הן רבות ומגוונות אך בראש ובראשונה מדובר בהיעדר היכולת למצוא פרנסה מחוץ לעיר.