google/wiki40b huggingface dataset:
כתובת בלעם

כתובת בלעם בן בעור היא כתובת עתיקה (840–760 לפנה"ס), שנמצאה בתל דיר עלא (Deir Alla) שבירדן, שיש המזהים אותו עם היישוב המקראי סוכות, צפונית-מזרחית למפגש נחל יבוק עם נהר הירדן.

גילוי הכתובת והרקע לכתיבתה

בשנת 1967 חשף צוות חפירות הולנדי מבנה של מקדש בתל דיר עלא שבירדן, כשמונה קילומטרים מנהר הירדן, בקרבת נחל יבוק. על קירות המקדש נמצאו חרוטים על גבי סיד שטויח, מספר כתובות במצב השתמרות קשה ביותר, שעד היום פיענוחן שרוי במחלוקת. למרות קשיי הפיענוח, הצליחו החוקרים לפענח מספר שורות, שזיכו את אסופת הכתובות שנמצאו באתר בשם "כתובת בלעם". כתובת זו מזכירה אדם בשם "בלעם ברבער" (=בן בעור), וכוללת שני "צירופים" שמכילים נבואות אפוקליפטיות וסיפורי בלהות על השאול. הכתובת נכתבה בדיו שחורה ואדומה על קיר מטוייח, גובהה מטר, רוחבה 31 ס"מ והיא כוללת כ-55 שורות. מאחר שהיא נמצאה במצב קשה ביותר, היה צריך לשחזרה מחדש. רובה של הכתובת כתובה בלשון שירית.
החוקרים חלוקים באיזה שפה נכתבה הכתובת; חלקם טוענים כי היא נכתבה בענף של לשון כנענית עם ארמית, מספרת על החוזה בלעם בן בעור, נבואותיו וקללותיו. יש בה קרבה לשונית לסיפור המקראי בספר במדבר (כ"ב-כ"ד), ויש בה כדי לאשש את קיומו של הנביא המיתולוגי. הכתובת משמשת כמקור חשוב לחקר הבלשנות, המקרא והדתות. הכתובת מתוארכת באמצעות פחמן-14 לטווח זמן של 880–760 לפנה"ס, כלומר, לפני זמנם של נביאי ישראל, או לכל הפחות במקביל אליהם. לטענת ויפרט, גילוֹ של הקיר שעליו נמצאה הכתובת עשוי להיות צעיר בהרבה מגילה של המסורת שנכתבה עליו, והתגלית בתל דיר עלא עשויה לפתוח צוהר אל מסורת עתיקה ביותר, שמקדימה את הספרות המקראית כפי שהיא מוכרת לנו כיום במאות שנים.

תוכן הכתובת

תמציתה של הכתובת היא נבואת פורענות וחורבן, במה שנראה כמשפט אחרית הימים. בכתובת מסופר על בלעם בן בעור, איש חוזה האלוהים ("איש חזה אלהן"), אשר באו אליו האלים בלילה, וסיפרו לו על פעולתו של בלע באחרית הימים. בתגובה צם בלעם ובכה בבוקר, וכאשר שאלו אותו בני עדתו למהות מעשיו, הוא מספר לשומעיו על החיזיון שראה. בחזיונו, נתאחדו שדים על האלה שגר, והורו לה לסגור ולתפור את השמים, דבר שגרם לחושך בעולם ולהשממתו. עופות השמים ידורו במקומות שהיו בהם בני אדם, ובני אדם יביאו מקוננות שיקוננו ויתאבלו על אשר נעשה, במקום לשתות יין. אף חירשים ישמעו מרחוק את מצוקת אלות הפִּריון  שגר ועשתורת, לא יבואו אורחים ולא יתחתנו, הרימה תיווצר בקבר בשל תאוות בני האדם, ואף תהיה באופן מטאפורי כרית לראשו של המת, נשים רבות יאלצו לחלוק בבגד אחד לכולן, והמוות יפקוד תינוקות צעירים "עולי רחם". בחלקה השני של הכתובת מסופר על מותו של בלעם, ירידתו שאולה, ותיאור מפורט של הרפתקאותיו שם.
ברוך מרגלית משער כי הכתובת היא קללה או נבואת חורבן שנכתבה על ידי מתיישבים ממוצא ארמי נגד מתיישבים ממוצא ישראלי בעמק סוכות, בדומה לנבואות זעם אחרות המוכרות מהמקרא.
הכנסת הארבע עשרה

אירועים מרכזיים

בעוד שהכנסת השלוש עשרה ידעה דיונים סוערים סביב התהליך המדיני, ההסכמים שהובאו לאישור הכנסת הארבע עשרה היו פחות דרמטיים, וגם זכו לתמיכתה של האופוזיציה. הסכם חברון אושר ב-16 בינואר 1997 ברוב של 87 מול 17 ונמנע אחד, והסכם ואי אושר ב-17 בנובמבר 1998 ברוב של 75 מול 19 ותשעה נמנעים.
ב-4 במרץ 1998 נבחר עזר ויצמן לכהונה שנייה כנשיא המדינה, לאחר שגבר על חבר הכנסת שאול עמור ברוב של 63 מול 49. רבים מחברי הכנסת סברו כי אין זה מכבודו של הנשיא לנהל קמפיין פוליטי למען בחירתו, ועל כן לאחר בחירתו של ויצמן תוקן חוק יסוד: נשיא המדינה, ונקבע בו כי הנשיא ייבחר לכהונה אחת בת שבע שנים (לעומת מספר כהונות בלתי מוגבל של חמש שנים, עד אז).
ב-26 במאי 1998 נבחר השופט אליעזר גולדברג למבקר המדינה. אף שגולדברג היה המועמד היחיד, התקיימו שלושה סיבובי בחירה, שכן חוק מבקר המדינה קבע באותה העת כי ניתן להסתפק ברוב רגיל רק בסיבוב הבחירות השלישי. בסיבוב הראשון תמכו במינוי 58 מחברי הכנסת, ו-11 התנגדו. רבים מחברי הכנסת, שסברו כי המינוי מובטח, עזבו את משכן הכנסת לפני היוודע התוצאות, ורק 52 נותרו להצבעה בסיבוב השני. משכך, עוד בטרם היוודע התוצאות, ברור היה כי לא יושג הרוב הדרוש, וכי יידרש סיבוב השלישי. באותו סיבוב תמכו במינוי 39 מחברי הכנסת והתנגדו שישה. בסיבוב השלישי, שבו די היה ברוב רגיל, תמכו במינוי 42 והתנגדו חמישה.
שתי ועדות חדשות הוקמו במהלך כהונתה של הכנסת הארבע עשרה - ועדת המדע והטכנולוגיה, שהייתה לוועדה קבועה, והוועדה מיוחדת לבעיית העובדים הזרים, שאינה ועדה קבועה, אך היא הוקמה מחדש גם בכל הכנסות שכיהנו לאחר מכן. לראשונה מאז הכנסת העשירית לא הוקמה אף ועדת חקירה פרלמנטרית.
נשיא אוקראינה לאוניד קוצ'מה היה ראש המדינה היחיד שנאם במליאת הכנסת במהלך כהונת הכנסת הארבע עשרה.

חקיקה

במהלך כהונתה של הכנסת ה-14 נחקקו 273 חוקים, מספר הנמוך בכ-42% ממספר החוקים שחוקקה הכנסת ה-13, והנמוך ביותר מאז הכנסת העשירית. בדומה לכנסת ה-13, למעלה ממחצית החוקים היו חוקים שמקורם בהצעת חוק פרטית (51.28%). מספר הצעות החוק הפרטיות שהוגשו במהלך כהונתה של הכנסת עמד על 2,702. מספר זה נמוך בכ-25% ממספר הצעות החוק שהוגשו בכנסת ה-13. בהקשר זה מהווה הכנסת ה-14 חריג למגמה הכללית של גידול חד במספר הצעות החוק הפרטיות, שהתעצמה מאז הכנסת ה-11, ונמשכה גם בכנסת ה-15.
בין החוקים הבולטים שחוקקה הכנסת ה-14: חוק החברות, חוק חופש המידע, חוק שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות, חוק למניעת הטרדה מינית, חוק הדיור הציבורי (זכויות רכישה), חוק איסור התערבות גנטית (שיבוט אדם ושינוי גנטי בתאי רבייה), חוק גנים לאומיים, שמורות טבע, אתרים לאומיים ואתרי הנצחה, חוק עוולות מסחריות, חוק הפיקדון על מכלי משקה וחוק הקולנוע.
שיגעון של מסיבה

עלילה

הסרט מספר את סיפורה של נערה בת 13 בשם ויק, המגיעה כתלמידה חדשה לבית ספר תיכון. היא וחברותיה מבלות במסיבות נעורים. הוריה לא מאפשרים לה לבלות במסיבה גדולה המכונה "boum", אך סבתה מסייעת לה. במסיבה היא מתאהבת בנער מבית ספרה. הוריה של ויק מנהלים רומנים מן הצד, אך מתאחדים מחדש לקראת סוף הסרט.

הכנסות

הסרט זכה להצלחה מסחרית ברחבי אירופה. צפו בו יותר מ-4 מיליון צופים בצרפת, ויותר ממיליון בהונגריה.
עקרון האדישות

עקרון האדישות הוא עקרון מתורת המשחקים המסייע בין השאר למציאת שיווי משקל נאש, במשחק בצורה אסטרטגית.

רקע

עיקרון האדישות מתייחס לשיווי משקל באסטרטגיות מעורבות במשחק בצורה אסטרטגית.
העיקרון אומר כי אם, בשיווי משקל, שחקן משתמש בשתי אסטרטגיות טהורות בהסתברות חיובית, אזי תוחלת התשלום שלו, אם הוא משחק את האחת, שווה לתוחלת התשלום אם הוא משחק את השנייה, בהינתן ששאר השחקנים משחקים את שיווי המשקל.
במשחק באסטרטגיות מעורבות, שימוש בעקרון זה מאפשר למצוא שיווי משקל נאש באמצעות מציאת וקטור אסטרטגיות עם פונקציית תשלומים, שהיא תוחלת התועלת של האסטרטגיות הטהורות.

הגדרה פורמלית

יהי σ שיווי משקל בצורה אסטרטגית, ותהיינה  ו- שתי אסטרטגיות טהורות של שחקן i. אם  ו- , אזי מתקיים: 
הסיבה לכך שהמשפט מתקיים פשוטה: אם תוחלת התשלום לשחקן i, כאשר הוא משחק את , גבוהה מתוחלת התשלום כאשר הוא משחק את , עדיף לו להגדיל את ההסתברות לשחק את  על חשבון ההסתברות לשחק את .

הוכחה

נניח בשלילה כי המשפט אינו מתקיים, ובלי הגבלת הכלליות נניח כי . תהי  האסטרטגיה של שחקן i המוגדרת באופן הבא:
אזי
השיוויונים הראשון והשלישי נובעים מהגדרת , והאי שוויון נובע מ -, אך זוהי סתירה לכך ש היא שיווי משקל, שכן עבור שחקן  הסטייה לאסטרטגיה  מגדילה את התשלום שלו, כלומר היא סטייה כדאית.

השוואה עם ערך המקסמין

בשימוש בעקרון האדישות נשים לב כי בחישוב שיווי המשקל המעורב, השחקן משחק כך שהשחקן השני יהיה אדיש בין שתי האסטרטגיות הטהורות שלו (ולכן לשחקן השני לא תהיה הסטייה כדאית). האסטרטגיה של שחקן נקבעת על ידי התשלומים של השחקן האחר, בניגוד לאסטרטגיית המקסמין של השחקן, הנקבעת על ידי התשלומים שלו עצמו.
ואנו מראבישווילי

תחילת חייו

בשנת 1992 סיים מראבישווילי את לימודיו כמהנדס מהפקולטה לכרייה באוניברסיטה הטכנולוגית של גאורגיה. לאחר שסיים את לימודיו כיהן כלבורנט ותפקידים אחרים באוניברסיטה הטכנולוגית של גאורגיה, לפני שייסד, בשנת 1996, יחד עם אחרים, את המוסד לחירות (თავისუფლების ინსტიტუტი). קודם לכן, בשנת 1995, הוא הפך ליושב ראש האיגוד להגנה על זכויות בעלי הקרקעות.

קריירה פוליטית

מראבישווילי החל להיות מעורב באופן ישיר בפוליטיקה רק בשנת 1999, כשנבחר, מטעם מפלגת איחוד האזרחים של גאורגיה, בראשות שוורדנדזה, כחבר הפרלמנט הגאורגי. בשנת 2000 הוא מונה ליושב ראש הוועדה הפרלמנטרית למדיניות הכלכלית של גאורגיה. הוא היה ממבקריו החריפים של שוורדנדזה, וביקר אותו על שלא גילה עניין בביצוע רפורמות, על הטיפול הרשלני בטיפול בשחיתות וניהול כלכלי כושל. הוא תמך במהפכת הוורדים ומנהיגה הרפורמיסט, מיכאיל סאקשווילי, שמינה אותו, בינואר 2004, ליועץ לביטחון לאומי של גאורגיה. באביב של אותה שנה הוא מונה לעוזר הנשיא לענייני ביטחון לאומי, משרד שאוחד מאוחר יותר עם משרד הפנים. מ-7 ביוני 2004 ועד ל-18 בדצמבר של אותה שנה הוא כיהן בתפקיד השר לביטחון לאומי של גאורגיה (במקום זוראב אדאישווילי), ומ-18 בדצמבר הוא מכהן כשר הפנים של גאורגיה.
במהלך משבר קודורי, בסוף יולי 2006 ותחילת אוגוסט של אותה שנה פתחה גאורגיה, בלחץ של מראבישווילי, שר הפנים, ואוכרואשווילי, שר ההגנה, במבצע להשתלטות על המיליציה המורדת בעמק קודורי, והשבת השליטה של טביליסי על החלק היחיד מאבחזיה שהיה בשליטת גאורגיה באותם ימים. בסופו של אותו מבצע השתלטו הגאורגים על האזור והממשלה הגולה של אבחזיה הועברה לאבחזיה עילית.
ב-6 בספטמבר 2006, עצרה המשטרה הגאורגית, בהוראת מראבישווילי, מעל ל-30 חברים במפלגתו של איגור גיאורגדזה, שר לביטחון לאומי של גאורגיה לשעבר שהואשם בניסיון התנקשות בשוורדנדזה, "סמרתלובה" והתנועות הנלוות אליה במהלך כנס שנערך בטביליסי ובמקומות נוספים ברחבי גאורגיה. העצורים הואשמו בקשיר קשר לביצוע הפיכה אלימה כנגד הממשלה הגאורגית בראשות מיכאיל סאקשווילי. האשמות נוספות כללו קבלת מימון בלתי חוקי ושיתוף פעולה עם שירותי הביטחון של מדינה זרה. סמרתלובה הגיבה באמצעות עורכי דינה כי מדובר ברדיפה פוליטית לקראת הסוף הקרב ובא.
קתדרלת המלאך מיכאל

קתדרלת המלאך מיכאל (ברוסית: Архангельский собор - "ארכאנגלסקי סובור" - קתדרלת המלאך הראשי) הוא שמה של קתדרלה הממוקמת בכיכר הקתדרלות שבמרכז הקרמלין במוסקבה בירת רוסיה.

היסטוריה

הכנסייה הראשונה במקום נבנתה ככל הנראה בשנים 1247–1248 בתקופת שמיכאל חורובריט היה נסיך ולדימיר. בשנת 1333 במשך הקיץ איוואן הראשון, נסיך מוסקבה בנה קתדרלה חדשה מאבן. בהתאם למסורת זה היה לאות ציון סיום הרעב בנסיכות. ב-20 בספטמבר 1333 הקתדרלה נפתחה לקהל. הקתדרלה הנוכחית הוקמה בין השנים 1505–1508 על פי תכנונו ותחת פיקוחו של האדריכל האיטלקי אלוויץ פרנצין נובי באתר בו הייתה ממוקמת קתדרלה קדומה יותר שנבנתה בשנת 1333.
הקתדרלה בנויה בסגנון הרנסאנס האיטלקי, והיא מעוטרת בתמשיחים (פרסקאות) בסגנון רוסי אורתודוקסי שמקורם מהמאה ה-16 והמאה ה-17 מעדה ידי יאקוב מקזן, סטפן מריאזאן ויוסף ולדימירוב.
הקתדרלה נבנתה ב-5 ראשים וכוללת בתוכה חדר נפרד בחלק המערבי. היא נבנתה מלבנים ומעוטרת באבן לבנה. בכנסייה איקונוסטאזיס עשוי עץ ומצופה זהב שגובהו 13 מטרים, והוא מועטר באיקונות מהמאות ה-17 - ה-19.
נברשות הכנסייה הוצבו במהלך המאה ה-17.
הכנסייה שימשה לטקסים שנערכו לציון הניצחונות הרוסיים, החל מ-1340 ועד המאה ה-17 נהגו נסיכי מוסקבה והצארים של רוסיה להיקבר בכנסייה. בין 54 הקברים בכנסייה ניתן למנות את קברי איוואן הראשון, דימיטרי הראשון, איוואן השלישי, ואיוואן הרביעי (איוואן האיום), וכן פיוטר השני (היחיד מבין הצארים שמלכו לאחר פטר הגדול, שכן השאר נקברו בקתדרלת פטר ופול שבמבצר פטרופבלובסקיה בסנקט פטרבורג).
וינדמיאטריקס

מאפיינים

וינדמיאטריקס הוא ענק צהוב מסוג ספקטרלי G8 III, מסתו מוערכת בכ-2.6 מסות שמש, רדיוסו קרוב ל-11.5 רדיוסי שמש, טמפרטורת פניו היא כ-5,090 קלווין והוא מאיר בעוצמה גדולה פי 74 מעוצמת ההארה של השמש באור נראה ומעט יותר מכך בצרוף הקרינה בתחום התת-אדום, זאת משום שטמפרטורת פניו נמוכה מזו של השמש בכמה מאות קלווין. לכוכב יש תנועה עצמית גדולה יחסית של כרבע שניית קשת בשנה ובצרוף המהירות הרדיאלית שלו שעומדת על כ-14.3- קילומטר בשנייה, נראה שהוא נע במהירות כוללת של כ-45 קילומטר בשנייה ביחס לשמש. גילו של וינדמיאטריקס מוערך בכחצי מיליארד שנים והוא נמצא בשלב התפתחות מתקדם לאחר שאזל המימן בליבתו ותהליך ההיתוך של מימן להליום עבר לשכבות חיצוניות יותר, מה שגורם להתנפחות והתקררות של שכבותיו החיצוניות. הכוכב צפוי להמשיך להתנפח ולהתקרר בדרך להפוך לענק אדום.
ארתור קאופמן

ביוגרפיה

קאופמן נולד כבן שני למשפחת סוחרים יהודית אמידה ביאשי שברומניה. במהלך שנות ילדותו עקר עם אימו ואחיו לווינה, שם למד בבגרותו באוניברסיטה. למרות שלימודי המשפטים היוו את מרכז הכובד של שנותיו באוניברסיטה, קאופמן נכח דרך קבע בהרצאות בתחומי הפילוסופיה וההיסטוריה של הספרות. בשנת 1896 הוענק לו התואר דוקטור למשפטים. במשך זמן קצר התמחה באופן מעשי במשפטים, אך מצבה הכלכלי המבוסס של משפחתו איפשר לו לפרוש מעיסוק זה ולהתקיים מההון המשפחתי.
קאופמן תפס את עצמו בראש ובראשונה כפילוסוף. הוא עמל במשך שנים על ניסוחה והעלאתה על הכתב של משנתו הפילוסופית שהושפעה עמוקות מרעיונותיהם של קאנט וגתה, אך זו מעולם לא פורסמה. עבודתו היחידה שראתה אור הייתה מאמר שפרסם בשנת 1919 בנושא תורת היחסות. חיבור נוסף שכתב בצורת אגדה פילוסופית אבד, זאת בדומה לשאר עיזבונו שמקום הימצאו נותר עלום לא ידוע עד היום.
קאופמן ביקר באופן קבוע במועדון השחמט הוינאי והפך בהדרגה לשחקן בעל שם עולמי. בשנת 1892 הוא חלק מקום 5-6 (במשחק בו ניצח אדולף אלבין), בשנת 1893 חלק מקום 3-4 (במשחק בו ניצח ז'ק שוורץ) ופעמיים סיים במקום השני, בשנים 1896 ו-1897, אחרי גאורג מרקו. בשנת 1893 סיים דו-קרב עם גאורג מרקו בתיקו (בתוצאה +5 -5 =0). בשל מחלה נקטעה קריירת השחמט של קאופמן במשך שנים ארוכות. בשנת 1914/15 הגיע קאופמן למקום השני לאחר קרל שלכטר בתחרות שנערכה בווינה לזכרו של ליאופולד טרביטש, לאחר מכן זכה במקום השלישי במשחקים בשנת 1915 (בו ניצח קרל שלכטר) ובשנת 1916 (בו ניצחו שלכטר ומילן וידמר). בינואר 1917 הגיע מד הכושר של קאופמן לשיא היסטורי של 2637 והוא דורג במקום השמיני בעולם.
מסיבות שאינן ידועות חדל קאופמן לשחק בשנת 1917.
קאופמן נמנה עם מעגל חבריו הקרוב של הסופר והמחזאי האוסטרי-יהודי ארתור שניצלר, שתיאר ביומניו בפרוטרוט את מפגשיו עם קאופמן ואת הרושם העמוק שאישיותו הותירה בו. בצוואתו מינה שניצלר את קאופמן, לצידו של המשורר והסופר ריכרד בר-הופמן, ליועץ של בנו, היינריך, בשאלות הנוגעות לעיזבונו הרוחני. עזבונו של שניצלר, על הרשימות והמכתבים הרבים שנותרו בו, מהווה למעשה את המקור העיקרי לחייו והגותו של קאופמן.
בשל התדלדלות נכסי המשפחה במהלך מלחמת העולם הראשונה עבר קאופמן בשנת 1918 יחד עם אחותו הצעירה מלווינה להתגורר בעיר האוסטרית מריאצל. לאחר מכן התגוררו השניים במשך השנים 1920-1922 בעיר המרחצאות האוסטרית אלוטסה. החל מ-1923 התגורר במשך כעשור כאורח של התעשיין האוסטרי וילהלם פון גוטמן בטירת וירטינג בקרבת למבאך שבצפון אוסטריה. רק לאחר-מכן שב להתגורר בדירה בווינה.
במודעת האבל שהודיעה על מותו של קאופמן ב-25 ביולי 1938 נכתב כי סיבת מותו הייתה דום לב, אך גורמים אחרים מצביעים על כך ששם קץ לחייו. הוא הובא לקבורה בחלקו היהודי של בית הקברות במרכזי בווינה, וקברו נהרס בעקבות ההפצצות על העיר במהלך מלחמת העולם השנייה. קאופמן מינה את אחייניותיו אליס וסופי קאופמן, בנותיו של אחיו לודוויג, כיורשותיו. באותה תקופה חיו השתיים בפריז, בה המשיכו להתגורר גם לאחר מלחמת העולם השנייה. עד היום, כל הניסיונות לאתר את עיזבונו הרוחני של קאופמן וכן למצוא צילומים המתעדים אותו ואת חייו עלו בתוהו.
לס ונטאס

סקירה

זירת לס ונטאס נפתחה ב-17 ביוני 1931, והיא נחשבת בעיני רבים לזירת מלחמות השוורים החשובה בספרד ואף בעולם כולו. הזירה תוכננה על ידי האדריכל חוסה אספליו (José Espeliú) בסגנון נאו-מורי. תכולת הזירה היא כ-24,000 צופים, קוטרה כ-65 מטרים והיא אחת מהזירות הרחבות בעולם. הזירה ממוקמת ברובע סלמנקה במזרח מדריד והיא מקושרת היטב באמצעות הרכבת התחתית ואוטובוסים עירוניים.
עונת מלחמות השוורים במדריד נפתחת בחודש מרץ ומסתיימת בדצמבר. במהלך העונה, נערכים קרבות שוורים בזירה בימי ראשון, חגים ובמהלך חגיגות איזידור הקדוש המתקיים במהלך חודשי מאי ויוני, במהלך תקופה זאת לרוב כל יום נערכים מלחמות שוורים בלס ונטאס, הקרבות מתחילים בשעה שש או שבע בערב, ונמשכים בין שעתיים לשלוש שעות. המושבים בזירה מחולקים ל-10 יציעים, ומחירי הכרטיסים משתנים בהתאם לקרבתם לזירה עצמה ומיקומם באור או בצל.

היסטוריה

בין השנים 1913 ו-1920, גאתה הפופולריות של מלחמות השוורים במדריד והזירה הישנה בעיר, שנבנתה בשנת 1874, לא עמדה בביקוש הקהל. חוסה גומז אורטגה (José Gómez Ortega), מגדולי לוחמי השוורים של התקופה, הכריז על הצורך בהקמת זירה "מונומנטלית" שתאפשר לכל תושבי העיר ליהנות ממלחמות השוורים, ומסר את עבודת התכנון לידידו, האדריכל חוסה אספליו.
האדמה עליה נבנתה הזירה נתרמה לעיריית מדריד על ידי משפחת חרדון (Jardón), בתמורה לכך שהמשפחה תנהל את הזירה למשך חמישים שנים. ההסכם אושר על ידי העירייה ב-12 בנובמבר 1920, ואבן הפינה לזירה הונחה ב-19 במרץ 1922. בניית הזירה הושלמה בשנת 1929, וקרב החניכה התקיים ב-17 ביוני 1931. מלחמות השוורים הופסקו במהלך מלחמת האזרחים הספרדית וחודשו רק בחודש מאי 1939.
קרל הנס לודי

קרל הנס לודי (בגרמנית: Carl Hans Lody;‏ 20 בינואר 1877 – 6 בנובמבר 1914) היה מרגל גרמני שפעל בבריטניה בראשית מלחמת העולם הראשונה והוצא להורג במצודת לונדון.

ראשית דרכו

גוסטב קרל גוטליב הנס לודי נולד בברלין בשנת 1877 למשפחה של אנשי צבא ועובדי מדינה. בנעוריו שאף להיות ימאי, עבר להמבורג והפך לנער סיפון, ולאחר מכן למד באקדמיה ימית. סיים את לימודיו בה בשנת 1904, עבר בהצלחה את הבחינות לתפקיד רב חובל אך בשל מחלה קשה לא מילא תפקיד זה ושימש בין השנים 1905 ל-1909 כקצין שני באוניות סוחר שהפליגו בין גרמניה לאיטליה. בין השנים 1909 ל-1914 היה מדריך תיירים בהפלגות נופש בשירותה של חברת תיירות אמריקאית ורכש בקיאות בשפה האנגלית.

מרגל

באוגוסט 1914, זמן קצר לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה, התייצב לודי במפקדת הצי הקיסרי הגרמני בברלין והציע את שירותיו כמרגל במדינות ההסכמה שלחמו נגד גרמניה ובעלות בריתה, שנקראו מעצמות המרכז, וזאת בזכות שליטתו בשפה האנגלית. הצעתו התקבלה והוא הופעל כסוכן של שירות המודיעין של הצי הקיסרי הגרמני. ניתן לו דרכון מזויף, בזהות בדויה של אמריקאי בשם צ'ארלס א. אינגליס (Charles A. Inglis). הוא קיבל הכשרה בסיסית וסכום כסף ניכר, ובמעקף דרך דנמרק ונורווגיה הנייטרליות הגיע ב-25 באוגוסט לאדינבורו בירת סקוטלנד, שם החל את פעילות הריגול שלו במעקב אחרי תנועת ספינות המלחמה בבסיס הצי המלכותי הבריטי. לבסיס זה הייתה חשיבות אסטרטגית רבה לבריטים. כבר חמישה ימים לאחר בואו, ב-30 באוגוסט, עלה בידו להעביר מסר לשולחיו בגרמניה באמצעות מברק מוצפן שנשלח לשוודיה, ובו מידע על ארבע ספינות שתוקנו בנמל ועומדות להפליג לים. בעקבות מידע זה שיגרו הגרמנים צוללת וזו הצליחה לשגר טורפדו ולהטביע את אחת הספינות הסיירת Pathfinder (מפלסת הדרך). הייתה זו הספינה הראשונה שהוטבעה אי פעם בטורפדו ששוגר מצוללת.
בהמשך הצליח לודי להעביר מידע על תנועת הספינות בנמל ליברפול, הנמל השני בגודלו ובחשיבותו בבריטניה.

מעצר ומשפט

מברקיו של לודי לשולחיו נכתבו בגרמנית ולא היו מוצפנים. הדבר התגלה לאנשי הצנזורה של הדואר והם הודיעו על כך ל-MI5, שירות ביטחון הפנים הבריטי. הוצא צו למעצרו והוא התגלה על ידי בלשי הסקוטלנד יארד כשהוא מתאכסן במלון בעיר קילארני ( Killarney) באירלנד והם עצרו אותו ב-2 באוקטובר. הוא התעקש לטעון שהוא אמריקאי, אך בחדרו התגלו מסמכים מרשיעים על פעולות הריגול שלו. לודי הובל ללונדון והועמד לדין באשמת ריגול בעת מלחמה, עבירה שדינה מוות. משפטו התנהל בפני בית דין צבאי. אב בית הדין היה קצין בדרגת מייג'ר ג'נרל ולצדו ישבו בדין שבעה קצינים בכירים נוספים. שלושה עורכי דין ניהלו את ההגנה. להגנתו טען לודי שלא רצה כלל להיות מרגל, אלא שמחמת בריאותו הרופפת הוא נדחה משירות קרבי. כן הצהיר כי אינו מבקש רחמים ואינו מתבייש במעשיו. משפטו זכה לסיקור נרחב בעיתונות הבריטית. סניגוריו טענו שפעל באופן לגיטימי כקצין בשירות ארצו. ב-2 בנובמבר 1914 הרשיע בית הדין את לודי וגזר עליו עונש מוות.

הוצאתו להורג

ב-6 בנובמבר 1914 הובא לודי למצודת לונדון, הועמד בפני כיתת יורים בת שמונה אנשים ונורה למוות. הייתה זו ההוצאה להורג הראשונה שבוצעה במצודה לאחר מאה וחמישים שנה. לודי היה הראשון מבין אחד עשר מרגלים גרמנים שהוצאו להורג בבריטניה במהלך המלחמה. הוא נקבר בקבר בלתי מסומן בבית עלמין במזרח לונדון. לימים הונחה מצבה על קברו.
אופנטו

גאוגרפיה

מוצא הנהר הוא במישור אירפיניה (Irpinia) 715 מ' מעל פני הים, ליד העיר נוסקו (Nusco) בנפת אבלינו. הנהר זורם מזרחה ליד ליוני (Lioni), דרך אגם קונצה ויוצר את הגבול הטבעי בין הנפות אבלינו ופוטנצה, למעט בליטה קטנה של אבלינו ליד קליטרי (Calitri). הוא נשפך אל מפרץ מנפרדוניה.
בחורף נהר אופנטו זורם בעוצמה רבה שמגיעה לעיתים עד כדי שטפונות. אולם בקיץ זרימתו קלילה להפליא. למרות אורכו ניכר והיקף האגן שלו, הזרימה הממוצעת של המים בשפך הנהר היא נמוכה למדי, פחות מ-15 מטרים מעוקבים לשנייה.
משה ברומברג (בר עם)

משה ברומברג (בר עם) (1920; פיוטרקוב טריבונלסקי, פולין - 1982; טורונטו, קנדה) היה צייר יהודי למד ציור בפולין ורוסיה, פעל כצייר וכמדריך לאומנים בישראל משנות החמישים ועד סוף שנות השבעים. 
יצירתו הידועה של משה ברומברג, היא בתחום ציור המיניאטורות, עבודות אלו עוסקות בעיקר בסצנות מן המסורת היהודית ומן התנ"ך, בנוסף לכך צייר בציורי שמן שעסקו בעיקר בחוויות שחווה בשואה, בתמונות נוף ישראליות ובנושאים יהודיים.

קורות חייו

משה ברומברג נולד בשנת 1920 בפיוטרקוב טריבונלסקי, פולין. במהלך שנות ה-30 של המאה ה-20 למד אמנות בבית ספר לאמנות בסוסנוביץ'. לאחר מכן הוא השתלם אצל פרופ' שוחולסקי בקרקוב ובבית ספר לציור בלבוב. 
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נשלח, יחד עם אחיו, למחנות עבודה בכפייה, בה צייר מהווי המחנה. משה הצליח יחד עם אחיו להימלט ממחנה העבודה לשטח שנכבש בידי ברית המועצות. שנים רבות לאחר מכן עיצב אנדרטה לזכר הקהילה בבית הקברות בחולון. 
בתקופת המלחמה שהה ארבע שנים בברית-המועצות, שם המשיך בלימודיו והתרכז בלימוד טכניקות של ציור מיניאטורות מאמנים מקומיים.
אחרי המלחמה הוא חזר ללודז'’, פולין ובתקופה שבין 1945–1950 הוא החל את הקריירה הארוכה והפורייה שלו כצייר, מורה, אמן ופסל. קבוצת היצירות הראשונה שלו הייתה של ציורי שמן ורישומים, אשר הוצגו בתערוכות שונות ברחבי פולין ותיארו את הזוועות שחווה במלחמה.
בשנת 1950 על עם משפחתו לישראל. בתחילה התגורר בתל אביב-יפו ובשנת 1952 עבר להתגורר ברמת-גן, בישראל החל, בעידודו של נשיא המדינה השני של מדינת ישראל, יצחק בן צבי, בפרויקט חדש וארוך של ציורים מיניאטוריים ייחודיים בצבעי טמפרה, על נושאים מקראיים שונים.
מאוחר יותר, החל לעבוד בעיקר בציורי שמן, על נושאים שונים, החל בדיוקנאות של רבנים, פרטיזנים בפעולה או נוף ישראלי.
בשנות ה-70 היה יועץ אמנותי של מוזיאון רמת גן. הוא הודח מתפקידו על ידי ראש העירייה, ישראל פלד, לאחר שהחתים את חותמת העירייה על גוף יצירות יקרות ערך מאוסף צייטלין.
בשנת 1979 עבר להתגורר אצל משפחת בנו בטורונטו, קנדה שם המשיך בעבודתו עד פטירתו בשנת 1982.
ציוריו הוצגו בתערוכות יחיד וקבוצתיות רבות בארץ ובקנדה וזכה בפרסים שונים, כיום מוצגות עבודות האמנות שלו בגלריות ובמוזיאונים שונים בארץ ובשנת 2017 נפתחה תערוכה רטרוספקטיבית של עבודתו בפולין.
מנחם רומנו

קורות חייו

מנחם רומנו נולד בסרייבו למשפחת רבנים נודעת. אביו אברהם רומנו כיהן ברבנות בסרייבו ובן דודו אברהם מוריץ רומנו היה הרב הראשי האחרון של יהודי ביטולה. הוא רכש השכלה רבנית בבית המדרש לרבנים בסרייבו תחת אביו ובהמשך תחת הרב ד"ר מוריץ לוי. ב-1902 נישא לרחל לבית קָמְחִי ולזוג נולדו 5 ילדים: שמואל, בלאנקה, יעקב-יאשה לימים היסטוריון, רבקה ומאיר.
ב-1919 כיהן ברבנות בבאניה לוקה ובשלהי אותה השנה עבר עם משפחתו לזאגרב ומונה לרב הקהילה הספרדית שבעיר אשר מנתה בשיאה 625 נפשות. ב-1927 הוכרה הקהילה על ידי השלטונות היוגוסלביים כקהילה נפרדת, מנחם רומנו מונה רשמית לרב הראשי של הקהילה וכיהן בתפקידו עד 1936. ב-1936 שב לסרייבו, כיהן ברבנות ולימד ב"בית המדרש התאולוגי היהודי", אשר הכשיר מורים, ממלאי מקום לרבנים, חזנים, מוהלים ושוחטים ובראשו עמדו הרבנים מוריץ לוי והינקו אורבך. באפריל 1941 כבשה גרמניה הנאצית את ממלכת יוגוסלביה ואזור בוסניה נמסר לחזקת ממשלת הבובות של האוסטאשה. עד מהרה הוחל ברדיפות יהודים. ביתו רבקה ובעלה גורשו לשאבאץ ובהמשך ניספו. בנו של מנחם רומנו ד"ר שמואל רומנו לו היו קשרים בקרב נכבדי העיר, הצליח למלט את הוריו לכפר מחוץ לסרייבו ושם הסתתרו עד לסיום המלחמה. 
ב-1946 מונה לרב הראשי של יהודי סרייבו ופעל לחידוש חיי הקהילה שרוב בניה ניספו בשואה. בהמשך מונה לרב הראשי של יהודי יוגוסלביה. ב-1968 הלך לעולמו והוא בן 86 ונקבר בסרייבו. נכדו ד"ר נֶנָאד רומנו (בסרבית: Nenad Romano) הוא מפיק סרטי טלוויזיה ומרצה באוניברסיטת בלגרד.
איירין הס

ביוגרפיה

היא קיבלה תואר במתמטיקה מאוניברסיטת אינדיאנה ב-1931, ולאחר מכן עבדה כמורה בבית ספר תיכון בקנטקי במשך כ-11 שנה. היא התוודעה לסטטיסטיקה מקריאת כתבה במגזין, והחליטה לקדם את הקריירה שלה על ידי למידת סטטיסטיקה. היא למדה סטטיסטיקה בקורסי קיץ באוניברסיטת מישיגן, אם כי לא סיימה את הלימודים עקב הצטרפות ארצות הברית למלחמת העולם השנייה ב-1941. עם זאת, עברה לעבוד בלשכה לסטטיסטיקה עבודה ולאחר מכן בלשכת סקר האוכלוסין. בעבודתה שם, יחד עם סטטיסטיקאים אחרים, סייעה בהטמעת שיטות של דגימה הסתברותית בביצוע הסקרים השונים שביצעה הלשכה.
ב-1954 עברה לעבוד במכון למחקר חברתי של אוניברסיטת מישיגן, במחלקה לשיטות דגימה, ובהמשך ניהלה את המחלקה. במסגרת עבודתה שם הנחילה למדעני המכון את הכלים ההסתברותיים לביצוע נכון של מדגמים וסקרים. בהדרגה היא זכתה להכרה כמומחית המובילה בתחום של תכנון וניתוח סקרי דגימה. היא פירסמה עשרות מאמרים מדעיים. ב-1981, כאשר הגיעה לגיל 70, נאלצה לפרוש לגמלאות, אך המשיכה לעסוק במחקר ולעבוד, וכתבה שלושה ספרים על המתודולוגיה של תכנון סקרי דגימה. המאמר המדעי האחרון שכתבה התפרסם ב-2007.

פרסים

איירין הס נבחרה לחברת כבוד של האיגוד האמריקני לסטטיסטיקה ב-1972.