google/wiki40b huggingface dataset:
תמי ספיבק

ביוגרפיה

נולדה בתל אביב. התגייסה לצה"ל ושירתה בנח"ל. לאחר השחרור מהצבא, למדה ספיבק משחק בבית הספר לאמנויות הבמה בית צבי. עם סיום הלימודים החלה לשחק במחזה "שמשון" מאת יגאל מוסינזון בבימויו של דוד לוין, בתיאטרון הבימה ב-1969. ובהמשך, באותה השנה, הצטרפה למופע השירה המצליח, "הלוך הלכה החבריא", בו בלטה כסולנית בשיר "שונרא".
ספיבק הופיעה בהצגות רבות בתיאטראות שונים בישראל – בהם הבימה, תיאטרון בית ליסין, התיאטרון העממי, תיאטרון קרוב, צוותא, הסימטה ותיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער. בתחילת דרכה השתתפה בהצגות כמו "הרוטשילדים" (1972), "תפוס את הגנב" (1973), "מסעות בנימין השלישי" (1976), ו"גבירתי הנאווה" (1986) בכיכובה של ריטה.
בהמשך יצרה ושיחקה רבות בתיאטראות השוליים, בהצגות "בחיק המלך" של תיאטרון זירה החדש, ב"פלישות קטנות" של הסמטה, ב"אדם הוא אדם" של תיאטרון קרוב ועוד. במקביל גם יצרה הצגת יחיד בשם "פרישמן 10 ליד הים", שסיפרה את סיפור חייה השזור בעיר תל אביב, ופעלה עבור אמנים כחברת הוועד המנהל של אמ"י.
בעשור האחרון שבה ספיבק גם אל הבמות הגדולות במקביל לפרינג'. היא גילמה את גברת היגינס בעיבוד החדש של הבימה ל"גבירתי הנאווה" שעלה ב-2013 (שבו שיחקה לצידה של שני כהן וכן לצידה של ריטה), וב-2017 החלה לגלם אם חולה וסיעודית ב"קח את אבא שלך ולך לעזאזל", שכתב הקומיקאי רמי ורד עבור הבימה. בתקופה זו שיחקה גם בהצגות "על פסנתרים ואנשים" של תיאטרון הסמטה ו"שייקספיר מצונזר" של תיאטרון קרוב.
מלבד התיאטרון שיחקה ספיבק גם בסרטי קולנוע, בהם "ז'אקו והיצאניות" (1972), "יהיה טוב סלומוניקו" (1976), "מוכרחים להיות שמח" (2005) ובתוכניות כמו "בולבול הקבולבול" של הטלוויזיה החינוכית. היא גילמה תפקידי אורח בסדרות טלוויזיה רבות, בהן "החברים של נאור" (2006), "לצבי יש בעיה" (2016), "נבסו" (2017), "ככה זה" (2017).
ספיבק נחשבה לאחת השחקניות המזוהות עם תחום הפרינג' ופעלה רבות למענו. בריאיון לאתר הבמה דיברה על המאבק שלה להמשיך ולהציג בכל מחיר ועל הניסיון לגייס משאבים לתיאטרון השוליים.
ב-2012 קיבלה ספיבק בטקס "קיפוד הזהב" פרס מפעל חיים על פעילותה בתחום תיאטרון הפרינג'. בנימוקיהם למתן הפרס כתבו השופטים: "לבד מפועלה כשחקנית, תמי ספיבק משקיעה את מרצה בפעילות חברתית ברוכה לקידום היצירה הישראלית ולקידום יוצרים ישראלים. ספיבק מתבלטת בפעילותה כאשת תיאטרון יוצרת ומעורבת. היא נוקטת עמדה חברתית ומוסרית אמיצה, ונאבקת על עקרונותיה בהתמדה, בנאמנות וביושרה. בכך היא שותפה בכירה במאבקים לקידום תרבות ישראלית ובמיוחד תרבות אלטרנטיבית שהיא הבסיס ההכרחי לצמיחתה והתפתחותה של כל חברה".
נפטרה ב-30 בנובמבר 2018.
רפובליקנישר שוצבונד

רפובליקנישר שוצבונד (בגרמנית: Republikanischer Schutzbund, מילולית: ליגת ההגנה הרפובליקנית) היה ארגון מעין צבאי אוסטרי שהוקם בשנת 1923 על ידי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית האוסטרית (SDAPÖ) כמשקל נגד מול ההקצנה הפוליטית, ומיליציות ימניות שקמו לאחר מלחמת העולם הראשונה, במטרה להגן על המפלגה. ההתארגנות עודדה על ידי עיתון המפלגה, הארבייטר-צייטונג.
התנגשות בין אנשי הארגון לבין אחד מארגוני החיילים המשוחררים הימניים, ההיימויר (Heimwehr) הביאה למותו של חייל משוחרר וילד בן 8 - ובעקבותיה למהומות יולי 1927. ביוני 1933 הוצא הארגון אל מחוץ לחוק על ידי קנצלר אוסטריה אנגלברט דולפוס, ונאלץ לרדת למחתרת. ב-11 בפברואר 1934 קרא אמיל פיי, מפקד ההיימווהר בווינה, לאנשי השוצבונד להתפרק מנשקם. ב-12 בפברואר, ערך כוח של המשטרה, עליו פיקד בפועל קצין של ה'היימויר', פשיטה לצורך חיפוש אחר נשק של ה'שוצבונד' במלון 'שיף' (Schiff) בלינץ, אשר היה המטה של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית. חברי השוצבונד התנגדו לפשיטה, ופתחו בכך את מלחמת האזרחים באוסטריה
לשוצבונד היה גם אגף צ'כי הקשור בפעילות מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית הצ'כית ברפובליקה האוסטרית.
נסים אוחנה

ביוגרפיה

נולד בראש חודש טבת תרמ"ב במדיאה שבאלג'יריה. אביו, המקובל מסעוד (גד) אוחנה, היה ידוע באהבתו לציון והחליט להשתקע בארץ ישראל ובגיל 6 שנים עלה נסים עם משפחתו לירושלים. בגיל 18 החל ללמוד בישיבה ובגיל 21 הוסמך לרבנות על ידי הרב יעקב שאול אלישר, הרב חיים משה אלישר והרב שמואל סלנט. בגיל 22 הוא נישא למרים, בתו של הרב נחמן בטיטו.
החל מ-1907 היה הרב של יהודי עזה במשך 5 שנים, שם ייסד בית ספר ללימוד תנ"ך ותלמוד בשפה העברית, ואליעזר בן-יהודה נכח בפתיחה שלו. בנוסף, הוא התקין שם מקווה טהרה לנשים, ויזם הקמה של בית עלמין.
בגיל 30 שב לירושלים, לאחר פטירת אשתו מרים. באותה שנה, לאחר שהתחתן בשנית עם פרלה פרירה, בתו של הרב יצחק משה פרירה, עבר הרב אוחנה לבדו לניו יורק על-מנת לכהן שם כרב לקהילת יוצאי חלב, שם לימד עברית ותורה במשך שנתיים.
ב-1915 עזב הרב אוחנה את ניו-יורק ושב לירושלים, אך עקב מלחמת העולם הראשונה, בהיותו בעל נתינות צרפתית, הוא אולץ על ידי שלטונות העות'מאנים להגר עם משפחתו לאלכסנדריה שבמצרים. לאחר חצי שנה באלכסנדריה נבחר לרב האי מלטה, שם כיהן חמש שנים.
בשנת 1920 הוזמן הרב אוחנה על ידי הרב חיים אלישר להיות הרב הראשי של פורט סעיד. הרב אוחנה נענה להצעה ובפורט סעיד הוא הרביץ תורה וייסד את בית הספר העברי "זיכרון משה". חיים ויצמן הוזמן לירות את אבן הפינה של בית ספר זה. בזמן שהותו במצרים, השתתף הרב אוחנה במסיבת תה שמלך מצרים, פואד הראשון, ערך ב-1924. ב-1935 מונה לראש בית-דין, וסגן ראש הרבנים למצרים.  הרב אוחנה פעל למען הפצת הציונות בקהילתו, הטיף לחינוך דתי לאומי והיה מזוהה עם המזרחי. 
ב-1947 מונה לראש בית-דין ורב ראשי לעדה הספרדית לעיר חיפה והמחוז (שכלל את היישובים מעכו עד חדרה). באותה שנה אמר דברי זיכרון על צדוק ליסבונה  שנהרג בעת שניסה למנוע שוד, ודבריו צוטטו בעיתון דבר.
ביולי 1947, החליף את הרב ברוך מרקוס ונעתר לבקשת הבריטים לבקר אצל עולי הגרדום, ביקר את חברי האצ"ל יעקב וייס, אבשלום חביב ומאיר נקר ערב עלייתם לגרדום, אמר עמם את "הוידוי המלא" וקריאת שמע ישראל והתפלל לעילוי נשמתם, אך נמנע מלהשאר עימם בעת התלייה.
ב-1962 בכ"ז באדר ב' תשכ"ב נפטר הרב נסים בנימין אוחנה בגיל 80 והובא למנוחות בבית העלמין בחיפה. רחוב הרב אוחנה בעיר נקרא על שמו.
אקדמיית הטניס של ניק בולטיירי

אקדמיית הטניס של ניק בולטיירי הוקמה על ידי ניק בולטיירי בשנת 1978 בעיר בראדנטון שבפלורידה, ארצות הברית, כפנימיית טניס המשלבת אימוני טניס אינטנסיביים עם תוכנית לימודים אקדמית. באקדמיה ישנם 35 מגרשים קשים, 17 מגרשי חימר (מגרש אחד של חימר אדום, השאר מצופים בחימר ירוק) ו-4 אולמות טניס.

היסטוריה

בשנת 1987 נקנתה האקדמיה על ידי חברת ניהול הכשרונות IMG. במהלך השנים הרחיבה חברת IMG את האקדמיה לתחומים נוספים, וכיום כולל מתחם האקדמיות של IMG גם אקדמיות בתחומי הגולף, כדור בסיס, הכדורסל, הכדורגל והשחייה. בולטיירי ממשיך למלא חלק מרכזי בניהול אקדמיית הטניס עד היום. מאקדמיית הטניס של ניק בולטיירי יצאו (וממשיכים לצאת) עשרות רבות של טניסאים ברמות הגבוהות ביותר, בהם רבים שזכו בתוארי גראנד סלאם ואף דורגו במקום הראשון בעולם.
מיה סלע

ביוגרפיה

בשנת 2003 החלה לפעול כמבקרת ספרות ברשת ידיעות תקשורת.
בסוף שנת 2008 מונתה סלע לכתבת הספרות של העיתון "הארץ". בדצמבר 2014 פורסם על התפטרותה בשל שינויים במבנה העיתון, אך בפועל המשיכה לכתוב בעיתון. במסגרת עבודתה בעיתון פרסמה סלע גם ביקורות טלוויזיה. כתבה מספר פעמים גם באתר mako.
סלע הייתה חלק מוועדת השיפוט של פרס ספיר לשנת 2016.
החל ממאי 2017 סלע מגישה לצד יובל אביבי בכאן תרבות את תוכנית הרדיו הספרותית של תאגיד השידור הישראלי, "מה שכרוך".
רוברט גיום

השנים הראשונות

גיום נולד בשם רוברט פיטר ויליאמס בסנט לואיס, מיזורי. הוא למד באוניברסיטת סנט לואיס ובאוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס ושירת בצבא ארצות הברית, בטרם פנה לקריירת משחק.

קריירה

לאחר סיום לימודיו האקדמיים, גיום הצטרף לקבוצת שחקני תיאטרון בקליבלנד והופיע עמם במספר מחזות זמר קומיים ואופרות. ב-1961 ערך את הופעת הבכורה שלו על במות ברודוויי, בהצגה "קוואמינה", ולאחר מכן המשיך להופיע במחזות רבים, חלקם מחזות זמר, לרבות בהפקה של "פנטום האופרה" בלוס אנג'לס ובמחזמר "ברנשים וחתיכות", בתפקיד שזיכה אותו במועמדות לפרס טוני. הוא התארח כזמר סולו בתוכנית האירוח הפופולרית "The Tonight Show", והוציא אלבום בשם "Just Arrived" כחלק משלישיית פולק בשם "The Pilgrims" ("הצליינים").
הקריירה הטלוויזיונית של גיום החלה באמצע שנות השבעים, בהופעות אורח בסדרות המצליחות "הכל נשאר במשפחה" ו"הג'פרסונים". ב-1977 קיבל לראשונה תפקיד קבוע, בסדרה "בועות" של רשת ABC. גיום גילם את דמותו של בנסון דובואה, שעבד כמשרת בביתה של משפחת טייט, וב-1979 זכה בפרס אמי בקטגוריית שחקן המשנה הטוב ביותר בסדרה קומית. דמותו של בנסון זכתה לאהדה רבה, שהובילה את רשת ABC להעניק לה סדרת ספין-אוף משלה, שבה בנסון עזב את בית משפחת טייט ונשכר על ידי המושל יוג'ין גטלינג, אלמן מפוזר, לנהל את משק הבית. הסדרה "בנסון" זכתה להצלחה ושודרה במשך שבע עונות, בשנים 1986–1979, במהלכן הייתה מועמדת ל-17 פרסי אמי וזכתה בשניים, אחד מהם הוענק לגיום ב-1985, בקטגוריית השחקן הראשי הטוב ביותר בסדרה קומית. בכך היה לשחקן האפרו-אמריקאי הראשון והיחיד עד היום (2012) שזכה בפרס אמי בקטגוריה זו.
ב-1989 גילם את דמותו של יועץ הנישואים אדוארד סוייר בסדרה שנקראה על שמו, "המופע של רוברט גיום", ושודרה אף היא ברשת ABC. הסדרה לא האריכה ימים וירדה מהמרקע לאחר עונה אחת בלבד. בשנים 1992–1991 גילם את דמותו של הבלש בוב באלארד בסדרה "תחנת פסיפיק". תפקידו הקבוע האחרון בסדרה היה בשנים 2000–1998, ב"Sports Night" של אהרן סורקין.
לאורך השנים הופיע גיום גם במספר סרטי קולנוע, דוגמת "איש המטאור" (1993), "המרגל מת מצחוק" (1996) ו-"סיפורי דגים" (2003, וכן דיבב את דמותו של רפיקי בסרט "מלך האריות" (1994) ובסרטי ההמשך שלו. ב-2004 נתן את קולו לדמותו של אלי ואנס במשחק הווידאו "Half-Life 2", ובמשחקי ההמשך של הסדרה שיצאו לאחר מכן.

חייו האישיים

גיום היה נשוי למרלן ויליאמס משנת 1955 ועד לגירושיהם בשנת 1984. נולדו להם שני בנים: האחד נפטר מאיידס ב-1990, והשני, קווין גיום, הוא שחקן ומלחין, שהתארח במספר פרקים בסדרה "בנסון" והלחין את המוזיקה למספר פרקים בסדרה "המופע של רוברט גיום".
ב-1984 נשא גיום לאישה את דונה בראון גיום, לה הוא נותר נשוי עד יום מותו. לשניים נולדה ב-1990 בת בשם רייצ'ל.
ב-14 בינואר 1999, בעת ששהה בצילומי הסדרה "Sports Night" בכיכובו, קיבל שבץ מוחי, ממנו החלים לאחר מספר שבועות.
נפטר ב-24 באוקטובר 2017, בגיל 89 בביתו שבלוס-אנג'לס, כתוצאה מסרטן הערמונית.
קליבר (הסופרנוס)

העלילה

דמות הפרוטגוניסט בסרט "קליבר" ("Cleaver") - במקור "רוצח האיטליז" ("Pork Store Killer") - הוא מייקל (התייחסות לשחקן מייקל אימפריולי), המכונה "הקצב". כאשר כריסטופר מתאר את העלילה לתסריטאי ג'יי.טי. דולן, הוא מתאר את הסרט כסרט על "מאפיונר צעיר שנבגד על ידי חבריו. הם מחסלים אותו, משאירים חלקי גופתו בפחי אשפה שונים ברחבי העיר. הוא מצליח להתחבר מחדש, על ידי מדע או משהו על-טבעי, ויוצא למסע נקמה כנגד כל בי שבגד בו, לרבות ארוסתו, שבגדה בו עם הבוס של המשפחה בלילה שבו הוא נרצח".
מספר סיטואציות בסרט לקוחות מתוך עלילותיו של מולטיסנטי עצמו, כמאפיונר השייך למשפחת הפשע בראשות טוני סופרנו, לרבות אירוע שפורש לא נכון, וגרר שמועות מוגזמות, בנוגע לרומן פוטנציאלי בין טוני לבין ארוסתו של כריסטופר, אדריאנה לה סרבה. הסרט מסתיים בשוט של קרוסיפיקס וקמע, המייצגים את הניגודיות שבין קודש וחול.

פיתוח

מולטיסנטי פגש לראשונה את התסריטאי ג'יי.טי. דולן כאשר השניים היו במכון לגמילה מהתמכרות להרואין. השניים התיידדו, ודולן הפך להיות החונך של מולטיסנטי בתוכנית ה-"AA". מערכת היחסים בין השניים הסתבכה, כאשר מולטיסנטי הפגיש את דולן עם משחקי פוקר בסכומים גבוהים של העולם התחתון, ובכך איפשר לדולן, בטעות, למצוא מוצא עבור נטיית ההתמכרות שלו. תוך זמן קצר, דולן מצא עצמו בחובות של 60 אלף דולר, ומאושפז שוב במכון גמילה, בעידודו מולטיסנטי.
כאשר מולטיסנטי החליט שהוא רוצה לנסות שוב להיכנס אל תעשיית הקולנוע, הוא הציע לדולן דרך למחוק את כל חובותיו: לכתוב עבורו תסריט לסרט אימה המבוסס על סיפור שהגה מולטיסנטי (תסריט שמספר שנים קודם לכן הוא ניסה לכתוב בעצמו, אך התייאש לאחר 19 עמודים והשליך הכל לפח; בהמשך אף ניסה לפתח שוב את הרעיון, בעזרתו של במאי הקולנוע ג'ון פאברו).
בהמשך, מולטיסנטי דן בדמיון שבין דמותו של "סאלי-בוי" לבין דמותו של טוני סופרנו, תוך שהוא מציין כי מדובר בשני גברים שחושבים שהכל שייך להם - רעיון מגובש שמוצג על ידי "סאלי-בוי" בסצנת הסיום של "קליבר", כשהוא אומר למייקל: "כל מה שיש לך - שייך לי", כי "כל מה ששלי - שלי; כל מה ששלך - שלי".

מוקומנטרי

בתאריך ה-15 באפריל 2007, התקיימה הקרנת הבכורה של "Stage 5", הפרק ה-14 של עונה 6 של "הסופרנוס". בד בבד עם הקרנת הפרק, HBO שידרה סרט מוקומנטרי באורך 7 דקות, בשם "Making Cleaver", המתאר בפירוט את תהליך הפקת הסרט. הסרט כולל ראיונות עם דמויותיהם של מולטיסנטי, לופרטאזי, יאם, בולדווין, לה'פגליה, ואמן האפקטים המיוחדים והאיפור סטיב קלי. ההצצה אל מאחורי הקלעים מחולקת לארבעה חלקים: "קונספט", "החיזור אחר קינגסלי", "שחקנים ואנשי צוות" ו"הפקה 'משפחתית'". המוקומנטרי כלול במארזי ה-DVD הכוללים את עונה 6 של הסדרה.
כרמל (מושב)

היסטוריה

היישוב הוקם בי"ז בשבט ה'תשמ"א (22 בינואר 1981) כהיאחזות נח"ל ואוזרח כמושב שיתופי בי"א באלול אותה שנה (10 בספטמבר 1981).
השם כרמל נבחר בשל הקרבה לעיר המקראית כרמל, שבכפר הפלסטיני אל-כרמל, שם היה מקום עסקיו של נבל הכרמלי ואביגיל אשתו.
בסוכות תשס"ח הוקם ביישוב "מצפור כנרת" ע"ש כנרת מנדל, הבת הראשונה שנולדה ביישוב ונרצחה שנתיים קודם לכן בצומת גוש עציון. באדר תשס"ח (פברואר 2008) אוכלסה ביישוב שכונה חדשה. בניסן התשע"ד (אפריל 2014) אוכלסה ביישוב שכונה חדשה נוספת.
ביישוב גרות נכון ל-2019 102 משפחות.
רב היישוב הוא הרב יעקב אוהב ציון. בעבר כיהן כרב היישוב הרב יהודה הלוי עמיחי, ראש מכון התורה והארץ.
ג'ורג' סייקס

ראשית דרכו

סייקס נולד ב-19 באפריל 1897 בלונדון לג'ורג' הנרי סייקס, מהנדס טלגרף בהשכלתו ולפרנסס ריצ'ס (Frances Riches). את השכלתו רכש בדאלוויץ' קולג' (Dulwich College) שבעיר. באוגוסט 1914, זמן קצר לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה, התגייס לחיל ההנדסה המלכותי. ברוב שנות המלחמה שירת בצרפת כשליח רכוב והגיע לדרגת רב"ט. סייקס נשאר בצבא עד 1919 ולאחר מכן הצטרף לחברת הרכבות המזרחית הגדולה (Great Eastern Railway Company) סטרטפורד, שם השתלם בתחום הנדסת מכונות ורכבות ובשנת 1926 הוצב בחיפה כמפקח על תנועת הרכבות מטעם חברת הרכבות הבריטית (Palestine Railways).

מותו

ב-25 באוגוסט 1929, בסביבות השעה 18:40, בעת שנסע דרך רחוב הבורג' (כיום רחובות שיבת ציון ומעלה השחרור) יחד עם אשתו לכיוון ביתו בפאתיה המערביים של שכונת הדר הכרמל בעיר, נתקל במתפרעים ערבים אשר החלו לעלות לעבר הדר הכרמל וחשבוהו ליהודי. המתפרעים סקלו את מכוניתו ופצעוהו בראשו. לפני שהתמוטט הצליח סייקס לבלום את רכבו ולעצור. ההמון הערבי התפזר ואל רכבו נכנס איש ההגנה אשר פינה את בני הזוג סייקס לרחבת הטכניקום. סייקס נלקח לבית חולים הדסה בעיר עם שבר בבסיס הגולגולת ולמחרת, בשעה 13:15, נפטר מפצעיו. סייקס נטמן בשעות הערב של ה-26 באוגוסט בבית העלמין האנגליקני ברחוב יפו בחיפה.
בעקבות רציחתו חומשו כל השוטרים הבריטים בארץ ישראל.

חיים פרטיים

סייקס הניח אחריו את אשתו דוריס קלארק (Doris Clarke), איתה התחתן ב-21 בנובמבר 1928 ואת שתי אחיותיו, מארי אגנס (Marie Agnes) ודורותי הילדה (Dorothy Hilda). אשתו חזרה לאנגליה ונפטרה בסארי בשנת 1965. לבני הזוג לא היו ילדים.

הנצחתו

במהלך השנים הרסו גנבי מתכות את מצבת קברו של סייקס בבית הקברות האנגליקני בחיפה, עד למצב בו כמעט ובלתי אפשרי היה לזהותו. בין השנים 2010–2011, ביוזמתו של חבר העמותה לתולדות חיפה, מיכאל גוטשלק, ובסיוע עמותת חברי המשטרה המנדטורית (Palestine Police Old Comrades Association and Friends), שוקמה המצבה, וב-22 בפברואר 2011 נערך טקס גילויה מחדש.
כיכר השהידים

כיכר השהידים (ערבית: ساحة الشهداء - "סאחת א-שהדאא'"; צרפתית: Place des Martyrs) היא כיכר עירונית במרכזה של העיר התחתית של ביירות, לבנון. האנדרטה במרכזה היא לזכרם של הלאומנים הלבנונים שנתלו במהלך מלחמת העולם הראשונה על ידי העות'מאנים.

היסטוריה

במהלך המאה ה-19, הכיכר הייתה ידועה בשם "פלאס דה קנון" (Place des Canons - "כיכר התותחים"). במהלך מלחמת העולם הראשונה, לבנון הייתה תחת שלטון עות'מאני. בשנת 1915, ביירות הייתה תחת מצור מצד מדינות ההסכמה, שתכננו להרעיב את הטורקים למוות. תוצאת המצור הייתה רעב, שהוביל למגפה אשר חיסלה יותר מרבע אוכלוסיית העיר. כנגד הטורקים פרץ מרד, שתוצאותיו היו תלייתם של לאומנים רבים בכיכר ביום 6 במאי 1916. ביניהם היו: עבד אל-כרים אל-חלילי, עבד אל-ווהאב אל-אנגליזי, האב יוסף חייק, יוסף בישארה חאני, מחמד ואחמד מחמסאני, עמר חמד, פיליפ ופריד אל-חזן, ושייח' אחמד טברה. לימים נקראה הכיכר על שמם.

הכיכר כיום

שאריות מבניין הסינמה-אופרה הישן (שכיום משמש כמרכז קניות וירג'ין) ואנדרטת הארד לזכר המתים, הם הזכר היחיד שנותר מכיכר השהידים. האנדרטה, מנוקבת בכדורים, הפכה לסמל של כל מה שחרב במהלך מלחמת האזרחים הלבנונית. כיכר השהידים היא מקום מפגש נפוץ להפגנות ומחאות, הידועות שבהם היו הפגנות מהפכת הארזים האנטי-סוריות בשנת 2005, וההפגנות האנטי-ממשלתיות בשנת 2007 שהונהגו על ידי חזבאללה והזרם הפטריוטי החופשי.
סול בלום

שנים ראשונות

בלום נולד בעיירה פקין שבאילינוי למשפחת מהגרים יהודים עניים מפולין. בהיותו ילד עברה משפחתו לסן פרנסיסקו. כנער עבד בעסקי הבידור בעיר בהפקות קטנות ובניהול דוכני ממכר כרטיסים. בהיותו בן 19 נסע לתערוכה העולמית של פריז (1889), שם התרשם במיוחד מן ה"כפר האלג'ראי" שהציג חיי רחוב אותנטיים בהשתתפות עשרות משתתפים.

התערוכה העולמית של שיקגו

כאשר התארגנה התערוכה העולמית של שיקגו (1893) ייבא את הכפר האלג'יראי והציע אותו לפרנסי התערוכה, שקיבלו לא רק את הצעתו זו אלא אף מינו את האמרגן הצעיר למנהל הבידור והמוזיקה בפארק השעשועים של התערוכה (ה"מידוויי"). במסגרת זו התאים את ריקוד הבטן האוריינטלי לטעם הקהל, וקרא לו "הוּצִ'י-קוּצִ'י". הוא אף כתב את הלחן ה"אוריינטלי אותנטי" לריקוד, לחן זה שימש מאז פעמים רבות כלחן מזרחי וכיוון שבלום לא רשם עליו זכויות יוצרים הוא לא זכה ליהנות מתמלוגים וממזכה. הריקוד והרקדנית שנקראה "מצרים הקטנה" (Little Egypt) מוזכרים תדיר כאחת מן האטרקציות המרכזיות של התערוכה.

בניו יורק

לאחר תום התערכוה עבר בלום משיקגו לניו יורק, בה פתח חנות לממכר כלי נגינה ותווים וכינה את עצמו "איש המוזיקה" (Sol Bloom the Music Man). הוא היה חלוץ מכירת דפי תווים בדואר ומהראשונים שמכרו את הגרמומפונים של ויקטור טוקינג משין. 
בלום הצטרף למספר אגודות סתרים בהן הבונים החופשיים ותנועת בני ברית. בשנת 1920, בגיל 50, החליט לפרוש מהעסקים ולפנות לפוליטיקה כאיש המפלגה הדמוקרטית. ב-1923 נבחר להחליף את חבר בית הנבחרים של המחוז ה-19 של מנהטן (אפר איסט סייד), סמואל מרקס, שנפטר. בלום כיהן כציר בבית הנבחרים עד מותו.

פעילות פוליטית

בלום כיהן במספר תפקידים, בראשם יושב ראש ועדת בית הנבחרים לענייני חוץ (ב-1939). הוא היה מבין הדוברים העיקריים בעד חוק השאל-החכר ודחף את חוק הרחבת הגיוס של שנת 1941 לשם המלחמה בנאצים, חוק שעבר על חודו של קול.
בשנת 1943 היה הנציג היהודי היחיד לועידת ברמודה האנגלו-אמריקאית שנועדה לדון בגורל הפליטים היהודים.
בין אפריל ליוני 1945 השתתף בכינוס בסן פרנסיסקו שנועד לגיבוש האומות המאוחדות. בלום התעקש שהמילים הפותחות של מגילת האומות המאוחדות יהיו "אנו עמי האומות המאוחדות...", ובכך יצויין שהארגון מאגד עמים ולא ממשלות. 
בינואר 1946 השתתף כנציג ארצות הברית בכינוס הראשון של האומות המאוחדות שנערך בלונדון. בעת הדיונים על תוכנית החלוקה הוא פעל להביא את נציג הפיליפינים להצביע בעד התוכנית.
פלורוס

פובליוס אניוס פלורוס (Publius Annius Florus) היה משורר רומאי, בן זמנו וחברו של הקיסר אדריאנוס. השתמרו מספר שירים פרי עטו.
יוסף ויצמן

ביוגרפיה

נולד בבני ברק, את לימודיו היסודיים למד בבתי ספר חרדים וכן בישיבות חרדיות. לאחר נישואיו עבד שנה כמדריך בפנימיה, וחמש שנים כמנהל פנימיה, את לימודי המשפטים למד בהקריה האקדמית אונו שם כיהן במקביל כחבר נציגות הסטודנטים. ב-2007 סיים את לימודי המשפטים וב-2008 הוסמך כעורך דין, סמוך להקמת משרד עורכי דין בתחום ההוצאה לפועל שאותו ייסד.

השכלה ופעילות אקדמית

ויצמן הוא בעל תואר ראשון ושני במשפטים ומוסמך בגישור מכהן כמנהל ומרצהבקליניקה 'הוצאה לפועל' בקריה האקדמית אונו מינואר 2011 ועד היום. מרצה בלשכת עורכי הדין בתוכנית צעד אחר צעד לעורכי דין, וכן בלשכת רואי החשבון, רכז אקדמי במדרשה למשפט מעשי ומנהל פורום ההוצאה לפועל באתר הפורומים המשפטיים, ויצמן מעביר הרצאות בחברה להדרכה משפטית 'מחשבות' .

פעילות ציבורית וקריירה

בשנת 2008 הקים ויצמן משרד עורכי דין בתחום המשפט האזרחי. בשנת 2012 הקים את 'הקליניקה לסיוע בהליכי הוצאה לפועל' בקמפוס החרדי של הקריה האקדמית אונו. בשנת 2016 הקים סיעה עצמאית בשם "אמונה במקצוע" בבחירות למוסדות לשכת עורכי הדין שנערכו ב-16 לחודש יוני בשנה זו. הסיעה זכתה בארבעה מושבים. אחראי על הקמתו וייסודו של מרכז ״גישור לפועל״ אשר עוסק בגישור ארצי לתיקי הוצאה לפועל ומנהל של בית הספר ״פרקטיקה מקצועית״. 
מבקר רשמי בבתי הכלא בישראל והוציא בין היתר דו"ח מורכב על כלא אופק מתקן כליאה של ילדים
ויצמן כותב טור משפטי קבוע בעיתון News1 ובאתר כיכר השבת ומכהן כראש תחום עצמאיים דתיים חרדים בלהב - לשכת ארגוני העצמאים והעסקים בישראל

ספרות

בשנת 2016 הוציא ויצמן ספר בתחום ההוצאה לפועל בשם הוצאה לפועל - מעשה והלכה.
השקת הספר התקיימה בקריה האקדמית אונו בה מרצה ויצמן במעמד שרת המשפטים, ראש ועדת חוקה חוק ומשפט, הרב הראשי לישראל, נשיא בית המשפט המחוזי תל אביב, חברי הוועדה לבחירת שופטים, שופטים רשמים וכ-600 עורכי דין וסטודנטים.
הספר יצא בהוצאה לאור של לשכת עורכי הדין, ומצוטט בפסקי דין רבים לרבות של בית משפט העליון ונמכר ביותר מ-1,000 עותקים.
בשנת 2019 הוציא ויצמן ספר נוסף בהוצאת ספרי ניב בשם סיפורי אולם המשפט בו יש סקירה על פסקי דין רבים עם מסקנות בצידם

תרומה לקהילה

ויצמן מטפל בהתנדבות באופן קבוע במיעוטי יכולת בכל תחומי המשפט ומשרדו נבחר זו השנה הרביעית על ידי דן אנד ברדסטריט כאחד מתוך עשרת המשרדים המובילים בישראל בפעילות פרו בונו בתחום ההוצאה לפועל. מנהל בהתנדבות את המחלקה המשפטית של חסדי נעמי אשר מגישים עזרה למיעוטי יכולת שידם אינה משגת לקבל ייעוץ משפטי. כמו כן עו"ד ויצמן מקבל קהל במתנ״סים השונים ברחבי הארץ ומסייע בייעוץ לנזקקים .
Team Foundation Server

Team Foundation Server (או TFS) הוא כלי לניהול גרסאות מבית Microsoft.
TFS מתאפיין בכך שמעבר לניהול גרסאות, הוא מלווה את הפרויקט בחלקים גדולים מהתהליך; לדוגמה: ניהול דרישות, בדיקות תוכנה וניהול הפצות.
למרות של-TFS יש תוספים רשמיים רק ל-Microsoft Visual Studio ול-Eclipse, ניתן להשתמש בו בכל סביבה חלונאית בעזרת MSSCCI.

Microsoft Source Code Control Integration Provider

Microsoft Source Code Control Integration Provider (או MSSCCI, מבוטא "Miss-Key"), הוא כלי שמאפשר לעבוד עם TFS בסביבת פיתוח אחרת מ-Eclipse ו-Visual Studio.
משה אורן

קורות חיים

אורן נולד בפולין וכשהיה בן שנתיים עלתה משפחתו לישראל. לאחר תקופה במעברה "מחנה ישראל", עברה המשפחה לרמלה וממנה לתל אביב ולגבעתיים. במהלך לימודיו בבית הספר התיכון "גמלה", עבד אורן במחלקה לבוטניקה של אוניברסיטת תל אביב. הוא למד מיקרוביולוגיה במסגרת העתודה האקדמית והשלים בשנת 1970 לימודי תואר שני. עבודת המחקר שלו עסקה באיתור גנים בחיידקים. בתום שירותו בצה"ל, החל בלימודי דוקטורט במכון ויצמן למדע והחל לעסוק בחקר הסרטן, תחת הנחייתו של הפרופסור ארנסט וינוקור. לאחר השלמת הדוקטורט, בשנת 1978, במסגרת הבתר-דוקטורט הוא השתלם שנה באוניברסיטת פרינסטון אצל הפרופסור ארנולד לוין ובשנים 1979–1981 באוניברסיטת ניו יורק.
במהלך שהותו בפרינסטון, היה אורן שותף לגילוי הגן p53, המהווה גורם חשוב במנגנון ההגנה הטבעית של גוף האדם נגד סרטן. אורן היה האחראי לשיבוט הגן במטרה לבודדו לצורכי מחקר. חלבון p53, הוכחו מאוחר יותר כגורמים להריגתם של תאים סרטניים ועל בסיסם מפותחות תרופות ניסיוניות למחלת הסרטן וטיפולים באמצעות ריפוי גנטי. לאחר מכן החל אורן לחקור את המנגנונים המולקולריים שבהם פועל החלבון בתאים בריאים, ואלו הביאו להבנת חשיבותה של מערכת האוביקוויטין למען פעילותו התקינה של הגן כגורם מדכא למחלת הסרטן. גילוי חלבון ה-MDM2, המדכא את פעילות החלבון, הביא לפיתוחים שונים להגנה על p53.
בין השנים 1981–1995 היה אורן חבר סגל המחלקה לאימונולוגיה כימית במכון ויצמן למדע. בשנת 1986 הוא קודם לדרגת פרופסור ומשנת 1995 הוא חבר המחלקה לביולוגיה מולקולרית של התא במכון ויצמן. לאורך השנים הוא שימש גם פרופסור אורח במחלקה לביוכימיה של אוניברסיטת סטנפורד (1988–1989), כמו כן ניהל את מרכז פורשהיימר לגנטיקה מולקולרית (1991–1998) והיה דיקן הפקולטה לביולוגיה (1999–2003) במכון ויצמן. בין תפקידיו האדמיניסטרטיביים האחרים, הוא שימש יו"ר מועצת הפרופסורים של המכון וסגן יו"ר המועצה המדעית במכון.
משה אורן הוא חבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים (2006), חבר האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים (2007) וחבר האקדמיה האירופית (2007). לאורך השנים הוא זכה בפרסים שונים על עבודתו ובהם: פרס פהר למחקר רפואי (1993), פרס אביש-פרנקל (1999), פרס לומברוזו לחקר הסרטן (2002), פרס א.מ.ת (2003) ופרס ישראל בחקר הביוכימיה (2008).
אורן מתגורר ברחובות. הוא נשוי ואב לארבעה.