google/wiki40b huggingface dataset:
ממנצ'יזאורוס

מאפיינים

הממנצ'יזאורוס ידוע בזכות צווארו הארוך, באורך של כ-13–14 מטר. בצווארו קיימות 19 חוליות, יותר משל כול דינוזאור אחר שנמצא. למרות אורכו צווארו היה קל, עקב העצמות החלולות שבצווארו הארוך.
הטורסו של הממנצ'יזאורוס קטן יחסית לשאר חלקי גופו. זנבו ארוך כמעט כמו הצוואר, וצורתו כצורת שוט. רגליו היו חזקות וגדולות ובעלות 4 ציפורניים.
אורכם של רוב מיני הממנצ'יזאורוס היה כ-26 מטרים (85 רגל) ומשקלם כ-3 פילים. ב-1993 נתגלה המין "Mamenchisaurus sinocanadorum" שהיה גדול באופן ניכר משאר המינים. אורכו הוערך כנע בין 26 ל-35 מטר, עם צוואר באורך 17 מטר ו"צלע צוואר"  באורך 4.1 מטר (ארוכה יותר מכל מין דינוזאור אחר). משקלו הוערך כנע בין 25 ל-60 טון מטרי. באחד המוזיאונים ישנו שלד משוחזר של ממנצ'יזאורוס סינוקנדורום באורך 35 מטרים (115 רגל) שהתבסס על ממצאים שלא פורסמו, אך על מספר זה יש מחלוקת ויש הסבורים שהממנצ'יזאורוס סינוקנדורום היה קטן יותר .
חסד רומי

חסד רומי (Carità Romana) הוא מוטיב אמנותי המגולל את סיפורה של בת בשם פֵּרוֹ המיניקה בחשאי את אביה, קימוֹן, לאחר שנאסר ונגזר דינו למות ברעב. היא נתפשת בשעת מעשה על ידי אחד מסוהרי אביה, אך המעשה המיטיב והבלתי-אנוכי שלה מרשים את שופטי אביה והוא זוכה להשתחרר.
הסיפור מובא בספרו של ההיסטוריון הרומי ולריוס מקסימוס "תשעה ספרים של מעשים ומימרות ראויים לציון של בני רומא העתיקים" ("De Factis Dictisque Memorabilibus Libri IX"), והוא מובא בתור מעשה נשגב ומכובד של חמלת בת על אביה. במקדש האלה פיאטס (Pietas; אלת הנאמנות הרומית) הוצב ציור של המעשה. הסיפור הדהד בקרב בני רומא העתיקה את הסיפור מן המיתולוגיה האטרוסקית על יונו המיניקה את הרקולס המבוגר.
בנצרות, מתאר הסיפור שניים מתוך שבעת מעשי החסד - ביקור האסיר והזנת הרעב.
במהלך המאה השבע עשרה והמאה השמונה עשרה, שימש המוטיב בציוריהם של ציירים אירופאיים רבים. בהם פטר פאול רובנס, שיצר כמה גרסאות לציור המעשה, ואמן הבארוק קאראווג'ו. חלק מן האמנים בחרו לתת לסיפור פרשנות נועזת וכמו-אירוטית, ואחרים בחרו בהצגה צנועה יותר.
הסיפור זכה לפרשנויות ספרותיות שונות, בהן ב"ענבי זעם" של ג'ון סטיינבק וב"חסד ספרדי" של א. ב. יהושע.
דומברה

הדומברה היא כלי מיתר עשוי עץ ארוך-צוואר פופולרי במרכז אסיה, נחשבת לכלי הלאומי של קזחסטן.
השם דומברה נגזר מן התרגום הטורקי לטאנבור הפרסי.

מאפייני הכלי

הדומברה הקזחית חולקת מספר מאפיינים עם הקומוז הקירגיזי. ניתן לנגן בה בעזרת פריטה עם היד עם נקישות על גבי משטחה.
לדומברה המודרנית יש שריגים ושני מיתרי ניילון, בעוד שבאופן מסורתי המיתרים היו עשויים מגידים.
המשורר אבאי קוננבאיולי נראה לעיתים באיורים מודרניים מחזיק בדומברה, כסמל לחידוש התודעה הלאומית של העמים הפוסט-סובייטים של חבר המדינות העצמאיות.
בספר "והיום איננו כלה" של הסופר הקירגיזי צ'ינגיס אייטמטוב (הוצאת עם עובד 1981) מסופר (עמ' 339) על נגן דומברה בערבות קזחסטן, שהפליא לעשות בכלי הנגינה וכבש את לבות שומעיו.
אלקו

היסטוריה

החברה נוסדה בשנת 1949, בשם אלקו, חרושת אלקטרו מכנית ישראלית בע"מ, בידי אלכסנדר זלקינד, מנכ"ל החברה, י. שפילברגר ודיסקונט השקעות, ועסקה במפעלה שברמת גן בייצור שנאים ומוני חשמל, כספק יחיד של חברת החשמל לישראל בתחום זה, ובייצור מכשירי חשמל נוספים. החברה גם ייצאה מתוצרתה. בשנת 1963 נרשמו ניירות הערך של החברה למסחר בבורסה לניירות ערך בתל אביב. בתחילת שנות ה-70 עבר ניהול החברה לידי בנו של אלכסנדר, גרשון זלקינד, שהשתלב בחברה בתחילת שנות ה-50.
בתחילת שנות ה-70 החל לפעול מפעל הייצור הראשי של החברה ברמת השרון. המפעל לייצור מוני חשמל, חברת הבת "אלקומט", שכן בצפת. בשנת 1973 הוקמה חברת הבת "אלקו התקנות ושירותים" (התק"ש), שמרכזה בהרצליה, ועסקה בהתקנה של ציוד חשמלי ואלקטרומכני. בשנת 1975 נוסדה חטיבת הבקרה והמחשבים "אלקונטרול". חברת הבת "אלקו מגלי אש" עסקה בהרכבה ובתחזוקה של מערכות לגילוי אש ולכיבוי אוטומטי.
בשנת 1987 מכרה "דיסקונט השקעות" לגרשון זלקינד את חלקה בחברה. זלקינד רכש מניות נוספות של "אלקו" מכונס הנכסים של "דנות".
בשנת 1989 החלה החברה במהלך לשינוי אופי פעילותה, במסגרתו רכשה החברה במשך השנים חברות שונות, מימשה החזקות וביצעה רה-ארגון במבנה הקבוצה, כך שבסוף התהליך הפכה לחברת החזקות.
בשנת 1992 רכשה "אלקו" את "אלקטרה" מידי "כלל תעשיות", והרחיבה פעילותה לתחום המעליות ומיזוג אוויר.
בסוף שנות ה-90 הוקמה חברת הבת "אלקטרה נדל"ן", שרכשה נדל"ן מניב באירופה ובארצות הברית.
בשנת 2001, רכשה אלקו, תמורת 250 מיליון יורו, את הקונצרן הצרפתי מולינקס-ברנדט (Brandt-Moulinex), שנכנס להליכי פשיטת רגל. הקונצרן היה אחד מייצרני מוצרי חשמל הלבנים הגדולים בעולם, ועסק בייצור ושיווק של מוצרים כגון תנורים, כיריים, מכונות כביסה, מייבשים, מקררים ומקפיאים. הקונצרן פעל תחת השם "אלקו-ברנדט" מספר שנים, ונמכר ביוני 2005 תמורת 891 מיליון שקל.
בשנת 2008 נמכרה פעילות ייצור השנאים לקונצרן התעשייה השווייצי וון רול (Von Roll Holding).
בפברואר 2014 שינתה החברה את שמה מ"אלקו החזקות בע"מ" ל"אלקו בע"מ".
בשנת 2016 מכרה החברה את מתחם החברה ברמת השרון.
בספטמבר 2017 רכשה החברה את הפעילות של רשת בתי הקולנוע "גלובוס מקס" תמורת 144 מיליון ש"ח.
בספטמבר 2017 נפטר גרשון זלקינד, שהיה נשיא החברה ובעל השליטה בה. הוא הוריש את מניותיו בחברה לשני בניו, דניאל ומיכאל זלקינד, שהפכו לבעלי השליטה בחברה, לאחר שעוד בחיי אביהם מונו למנכ"לים משותפים בחברה.
ביולי 2019 הוסכם על מכירת חברת הגז "סופרגז" לאלקו תמורת 770 מיליון ש"ח.
חגיגות שנת ה-60 למדינת ישראל

חגיגות שנת ה-60 למדינת ישראל התקיימו לכבוד יום העצמאות ה-60 למדינת ישראל שחל בתאריך ג' באייר ה'תשס"ח - 8 במאי 2008. אירועים רבים הוכנו במהלך כל שנת ה'תשס"ח, לציון המספר העגול שישים. הנושא המרכזי בחגיגות היה ילדי ישראל.
השרה רוחמה אברהם-בלילא מונתה לשרה הממונה על אירועי ה-60 - והיא השרה השלישית שעסקה בנושא.

הכנות לאירועים

השר הראשון שעסק בנושא בשנת 2006 היה אופיר פינס - אז שר המדע, התרבות והספורט - שהקים ועדה מייעצת לקראת חגיגות ה-60, בראשות נועם סמל, מנכ"ל התיאטרון הקאמרי, ובהשתתפות אישי ציבור ותרבות בולטים. הוועדה החלה את עבודתה בספטמבר 2006. בפני הוועדה עמדו לקחי חגיגות ה-50 (ה'תשנ"ח), שכוונו לקבוצות אליטה.] לדברי סמל, הוא ניסה כמה שיותר לשתף את הציבור הפשוט "שבאמת רוצה לחגוג ולשמוח בשמחת המדינה". ועדה זו בדקה את הנושא עם מנהלי מוסדות תרבות גדולים, ועם מגזרי המדינה השונים, והגיעה למסקנה שהחגיגות צריכות להתמקד בארבעה ימים, ושנדרש נושא מרכזי. חברי הוועדה העלו הצעות שונות: מצעד צבאי, מופע אופרה גדול, תערוכה גדולה, אתר אינטרנט.
אופיר פינס התפטר מהממשלה ב-30 באוקטובר 2006, וכעבור ארבעה חודשים - ב-25 בפברואר 2007 מינתה הממשלה את השר יעקב אדרי (אז השר לענייני ירושלים, והמקשר בין הממשלה לכנסת) לרכז את החגיגות. ראש הממשלה אהוד אולמרט אישר את תוכניות ועדת סמל, אולם לפי טענות שנשמעות נגדו - אדרי לא קידם כלל את נושא החגיגות, ומסקנות ועדת סמל נשכחו.
רוחמה אברהם - השרה המקשרת בין הממשלה לכנסת היא השרה השלישית שמונתה לעסוק בנושא, החל מ-4 ביולי 2007, וחודש אחר כך החליטה הממשלה על הקמת ועדת שרים בראשות אברהם, ועל מינוי של מועצה מייעצת חדשה. אברהם עמדה בראש הוועדה שבחרה את הסמליל (לוגו), וקבעה שהנושא המרכזי בחגיגות יהיה ילדי ישראל. מכרז לבחירת חברת הניהול התפרסם ב-15 באוקטובר 2007. תקציב החגיגות עומד על כ-140 מיליון ש"ח (כרבע מעלויות חגיגות ה-50).
בדצמבר 2007 הכריז פורום מוסדות התרבות בישראל חרם על חגיגות השישים כמחאה על הקיצוצים בתקציב התרבות, אך כשבועיים לאחר מכן חזר בו לאחר שהגיע להסכמה עם משרד האוצר.

סמל האירוע

את התחרות לבחירת לוגו לחגיגות ה-60 הובילה לשכת הפרסום הממשלתית, והבחירה נעשתה בישיבת ועדת השרים המיוחדת לענייני החגיגות ביום 3 בספטמבר 2007, אשר בחרה את הסמל הרשמי שילווה את כל הכרזות והפרסומים הממשלתיים. הזוכה הוא משרד ארד תקשורת, והמעצב הוא רמו סינטס. להמנון החגיגות נבחר השיר ‫בת שישים‬.

תאונת צניחה בתל אביב

במהלך מפגן צניחה שנערך בחוף ירושלים בתל אביב ביום העצמאות, נחת אחד הצנחנים על הקהל. שניים נפצעו קשה, אחד מהם - הצנחן עצמו, ועוד שישה נפצעו קל.

מוצרי צריכה

יצרנים אחדים של מוצרי צריכה ניצלו את חגיגות שנת ה-60 לשם קידום מכירות על ידי ציון הקשר של מוצריהם לחגיגות בפרסומות, ועל גבי עטיפות המוצרים.

תערוכת זרוע היבשה ביום העצמאות ה-60

מדיה וקבצים בנושא תערוכה רב-חילית של זרוע היבשה ב"יד לשריון" לטרון בוויקישיתוף
מערכה (תיאטרון)

מערכה (בלועזית: אַקט) בתיאטרון היא פרק ממחזה. מספר המערכות בהצגה יכול לנוע בין 1–5 ויותר, תלוי במבנה בו בחר המחזאי לתאר את הסיפור. משך זמן המערכה נע לרוב בין 30–90 דקות, אך עשוי להמשך גם זמן קצר יותר של כ-10 דקות.
מערכות מתקיימות גם בתחומי בידור נוספים כדוגמת אופרה, טלוויזיה, קולנוע, קברט, ומופעים מגוונים ומוזיקליים שונים.

היסטוריה

התיאטרון הרומי היה הראשון לחלק את ההצגות למספר מערכות המופרדות ביניהן במרווחים. ניתן לחלק מערכות גם לסצנות, כאשר בתיאטרון קלסי כל התארגנות מחדש של כניסות ויציאות של שחקנים מהבמה היא סצנה, אולם בתיאטרון המודרני ההגדרה פחות מובחנת באופן זה.
במחזות מודרניים, פעמים רבות, יש רק רמה מבנית אחת, אשר יכולה להיות לפי מערכות או סצנות בהתאם להחלטתו של המחזאי. חלק מהמחזאים מוותרים על החלוקה לפרקים שונים. סצנות רצופות בדרך כלל מופרדות אחת מהשנייה בזמן או במקום, אבל החלוקה בין מערכות קשורה למבנה הדרמטי הכולל של יצירה. לעיתים קרובות סיומה של מערכה מגיע יחד עם פעולה או החלטה חשובה שמקבלת על עצמה אחת או יותר מהדמויות במחזה, לרוב מדובר בהחלטה בעלת חשיבות שיש לה השפעה עמוקה על הסיפור.
אופרטות רבות ומרבית מחזות הזמר מחולקים לשתי מערכות, כך שבפועל ההפסקה נתפסת כנקודת החלוקה ביניהן.

מחזה בשלוש מערכות

במחזה בן שלוש מערכות, לכל מערכה יש אלמנט וחווית קורא וצופה אחרת. במבנה הנפוץ ביותר, המערכה הראשונה מציגה את הנושאים, תחילה באקספוזיציה שלאחריה נכנס הגיבור הראשי, ומוצגת הנחת היסוד הדרמטית ותיאור המצב ובין אמצע לסוף המערכה הראשונה מתרחש תיאור האירוע שמניע את העלילה. המערכה השנייה אפלה יותר ובה הדמות הראשית נתקלת במכשול המונע ממנה מלהשיג את הצרכים הדרמטיים שלה, ולרוב מופיע האנטגוניסט המרחיק אותה מהשגת מטרותיה. במערכה השלישית מתקיימת ההכרעה והגיבור הפרוטגוניסט מנצח וחוזר שיווי המשקל לסיפור.

מחזה בחמש מערכות

עד המאה ה-18, מרבית המחזות חולקו לחמש מערכות. תבנית זו ידועה כ"מחזה בחמש מערכות", ונותחה על ידי גוסטב פרייטג. חמש המערכות מהוות פונקציות ספציפיות במבנה הכללי של המחזה, אבל בביצועם בהצגה אין, בהכרח, כל הפרדה ברורה ביניהן.
פרייטג מחשיב את העלילה כמבנה נרטיבי שמחלק את הסיפור לחמישה חלקים, כמו מערכות של מחזה. חלקים אלו הם אקספוזיציה של הסיטואציה, פעולה מתגברת באמצעות קונפליקט מרכזי, נקודת שיא (או נקודת מפנה), פעולה שוככת בה הקצוות הפתוחים בעלילה נסגרים ופתרון.
מבנה דומה של חמש מערכות קיים גם בתיאטרון הנו המסורתי ביפן.
דנילה טקצ'נקו

ביוגרפיה

טקצ'נקו נולד במוסקבה בשנת 1989. בשנת 2014 קיבל תואר בתחום הצילום התיעודי מבית הספר לצילום ומולטימדיה רודצ'נקו.
ב-2014 זכה בפרס הראשון World Press Photo בקטגוריית 'סיפורי דיוקנאות' על עבודתו "לברוח", המתארת אנשים שפרשו מהחברה כדי לחיות כמו נזירים בטבע.
עבודתו "אזורים מוגבלים", המתעדת ערי צבא נטושות ברוסיה, זכתה ב-2015 בתחרות האירופית למפרסמים עבור צילום.
עבודותיו של טקצ'נקו נכללות באוסף הקבוע של מוזיאון Salsali.
אסתר רבין

ד"ר אסתר אֶלזֶה רבין (Ester Else Rabin;‏ 25 בספטמבר 1889, פָּפֶּנבּוּרג, גרמניה – 14 באפריל 1978, חיפה) הייתה פעילת ציבור וסופרת ילדים יהודייה-גרמנייה-ישראלית.

ביוגרפיה

רבין נולדה בשם אלזה הֶס (Hes) ב-1889 בפָּפֶּנבּוּרג (Papenburg) שבצפון-מערב גרמניה, בתם השנייה של הנרייטֶה לבית פרידברגר ויצחק וולף הס, סוחר. בסוף שנת 1896 עברה המשפחה מזרחה לעיר לברסלאו. לאחר שסיימה את לימודיה בגימנסיה בעיר, למדה באוניברסיטת ברסלאו ספרות, היסטוריה ופדגוגיה, ובשנת 1913 הייתה מראשונות הנשים שקיבלו בה תואר דוקטור. הדיסרטציה עסקה במחזותיה של שרלוטה בירך-פייפר ("Charlotte Birch-Pfeiffer als Dramatikerin").
לאחר מכן נישאה לרב ד"ר ישראל אברהם רבין ולימדה במוסדות אקדמיים ויהודיים בעיר. הייתה פעילה בארגון נשי המזרחי בגרמניה ושימשה צירה בקונגרסים הציוניים.
בשנת 1935, על רקע עליית הנאצים לשלטון, עלתה עם משפחתה לארץ ישראל והשתקעה בחיפה. בעלה כיהן כמנהל בית הספר "נצח ישראל" בעיר, והיא שימשה יו"ר ארגון נשי המזרחי המקומי. הייתה צירה באספת הנבחרים הרביעית.
הייתה פעילה בארגון בני ברית. שימשה כיו"ר לשכת יהודית מונטיפיורי של בנות ברית וחברת הוועד הכללי של לשכת בני ברית בתל אביב.
לצד פעילותה הציבורית פרסמה ספרי ילדים, ובהם אוספי סיפורים פרי עטה.
לאחר פטירתה נקרא על שמה רחוב בחיפה.
ילדיה: המתמטיקאי פרופ' מיכאל עוזר רבין והפרופסור לחינוך מרים בן-פרץ.
מרדכי בנבנישתי

מרדכי בנבנישתי (1 במרץ 1938 - 12 בינואר 2015) היה כדורגלן ישראלי ששיחק בתפקיד קשר הגנתי בהפועל ירושלים ובהפועל רמת גן, עמה גם זכה באליפות. כמו כן, שיחק 13 משחקים במדי נבחרת ישראל בשנים 1960–1961.
בנבנישתי נולד וגדל בירושלים ולמד בבית ספר אליאנס. בגיל צעיר הצטרף לקבוצת הפועל ירושלים והיה השחקן הראשון מהמועדון ששיחק בנבחרת ישראל. בשנת 1967 קיבל בנבנישתי גביע על היותו הכדורגלן המצטיין בירושלים בכל הזמנים. בהמשך עבר בנבנישתי לשחק בהפועל רמת גן, ולאחר מכן שב להפועל ירושלים.
בשנותיו האחרונות עבר להתגורר ברעננה ושם נפטר בינואר 2015.
קרן רון אדלר

קרן רון אדלר היא קרן על שם רון אדלר שהוקמה במסגרת אוניברסיטת חיפה ומעניקה פרס ספרותי לשירה. 
הקרן נוסדה ב-1976 על ידי הוריו של רון אדלר, משורר צעיר שהתאבד במהלך שירותו הצבאי. הפרס שמעניקה הקרן מדי שנה כולל מענק להוצאה לאור עבור ספר ביכורים למשוררים צעירים ומלגות הוקרה לסטודנטים מאוניברסיטת חיפה יוצאי חטיבת הצנחנים, בגובה שכר לימוד מלא. בתמורה, מתחייבים הסטודנטים לארבע שנות התנדבות כלשהי לטובת הקהילה. הקרן תומכת גם בפעילות המדור לייעוץ פסיכולוגי באוניברסיטת חיפה.
בראש הקרן ניצבת אמו של רון, ארלט אדלר.
לוין אוגוסט פון בניגסן

ביוגרפיה

בניגסן נולד ב-10 בפברואר 1745 בעיר בראונשווייג, למשפחת אצולה מהנובר. ב-1759 הוא התגייס כקצין זוטר למשמר של נסיכות הבוחר מהנובר. הוא לחם במסגרת זו במלחמת שבע השנים, וב-1762 כבר החזיק בדרגת האופטמן. באותה שנה נפטר אביו, ובניגסן פרש מהצבא לטובת חיי נישואין וניהול האחוזה המשפחתית בבנטלין. הוא ניהל את הירושה שלו בצורה כושלת, ולא גילה חוש מסחרי מפותח, כתוצאה מכך הוא פשט את הרגל ב-1772. הוא ניסה למצוא מעמד בחצרה של מלכת דנמרק הגולה קרוליין מתילדה, אשר אימצה את בתו המבוגרת סופי (1769-1850). ב-1773 הוא קיבל את הצעתה של יקטרינה השנייה, קיסרית רוסיה והתגייס כמיור לצבא האימפריה הרוסית.
הוא לחם כנגד האימפריה העות'מאנית במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1768–1774), ועם סיום המלחמה הועלה לדרגת לוטננט קולונל, ובמקביל הועבר מחיל הרגלים לחיל הפרשים. הוא השתתף גם במלחמת ההמשך כנגד העות'מאנים, ובשנת 1787 הועלה לדרגת בריגדיר גנרל על חלקו בכיבוש העיר אוצ'קיב. ב-1790 הועלה לדרגת קולונל, וב-1794 הוא השתתף בדיכוי המרד בפולין שהובל בידי תדיאוש קושצ'ושקו. על חלקו בדיכוי המרד הוא הועלה לדרגת גנרל-מיור וקיבל אחוזה במינסק. ב-1796 הוא השתתף במסע המלחמה נגד השושלת הקג'ארית, ולקח חלק חשוב בכיבוש דרבנט. ב-1798 הוא הועלה לדרגת גנרל לייטננט.
בניגסן היה מהמתנגדים לרפורמות שניסה להוביל פאבל הראשון, קיסר רוסיה. הוא היה ממנהיגיה של חבורת קושרים מקרב הצבא שרצחו את הקיסר בחדר השינה שלו ב-11 במרץ 1801. לא ברור עם בניגסן לקח חלק ברצח בפועל או לא. הקיסר החדש, אלכסנדר הראשון, לא רק שלא העמיד לדין את הקושרים, אלא העלה את בניגסן לדרגת גנרל חיל הפרשים ומינה אותו למושל ליטא. ב-1805, במהלך מלחמת הקואליציה השלישית, הוא מונה למפקד ארמייה ונצטווה לסייע לאימפריה הרומית הקדושה כנגד הגרנד ארמה של נפוליאון בונפרטה. בניגסן הגיע עד ברסלאו, אולם בטרם הספיק לקחת חלק בקרבות נחתם חוזה פרסבורג שסיים את המלחמה. ב-1806, במהלך מלחמת הקואליציה הרביעית, נצטווה בניגסן לנוע לגרמניה ולחבור אל הצבא הפרוסי. בטרם הספיק בניגסן להגיע, הובסו הפרוסים בקרב ינה-אאורשטדט באוקטובר. בניגסן מצדו נפגש בדצמבר בכוח צרפתי בפיקודו של ז'אן לאן. הצדדים לחמו בקרב פולטוסק, אשר הסתיים בניצחון טקטי רוסי. בניגסן הצליח לחבור אל כוח פרוסי בפיקודו של אנטון וילהלם פון ל'סטוק בפרוסיה המזרחית, ובפברואר 1807 הוא לחם בנפוליאון עצמו בקרב אילאו. הקרב, שהתחולל באמצע סופת שלגים, היה הראשון בו נפוליאון לא הכריע את האויב בצורה חד משמעית. למעשה, הצרפתים היו על סף הפסד לולא נסיגה מוקדמת של בניגסן. 
נפוליאון הצליח לשחזר את הצלחותיו במהלך יוני, עת נפגש עם בניגסן בקרב פרידלנד. בקרב זה הוכיח נפוליאון שוב את גאונותו האסטרטגית, והנחיל לבניגסן תבוסה ניצחת. הרוסים איבדו בין 18 ל-20 אלף מלוחמיו, שהיוו כ-30 אחוזים מצבאו של בניגסן. בשל תוצאות הקרב, נחתם שלום טילזיט. בעקבות כך, בניגסן התפטר מהצבא ופרש לאחוזותיו. ב-1812 הוא חזר לצב לבקשתו האישית של פילדמרשל קוטוזוב, והשתתף בקרב בורודינו. חילוקי דעות עם קוטוזוב גרמו לו לצאת לחופשה של מספר חודשים, אולם בתחילת 1813 הוא שוכנע בידי הקיסר לפקד על כוחות המילואים שהוצבו בפולין, ועם כוח זה הוא כבש באותה שנה את דוכסות ורשה. בהמשך הוא פיקד על הכוח הרוסי שלחם בקרב לייפציג, ועל כך הוענק לו תואר רוזן מידי הקיסר. הוא השתתף גם במצור על המבורג אשר הוחזקה בידי המרשל דאבו. ב-1818 הוא פרש מהצבא, ועבר לגור באחזתו בבנטלין שבממלכת הנובר. הוא נפטר ב-3 בדצמבר 1826 בגיל 81.
מכתב קייב

מכתב קייב (באנגלית: The Kievian Letter; באוקראינית: Київський лист) הוא מכתב מתחילת המאה ה-10 (לפי דעות אחרות: מן המאה ה-11), אשר נכתב בשם אחד מבני קהילת הכוזרים היהודים בקייב. זהו מכתב בקשה כתוב עברית. המכתב הוא חלק מאוסף עצום שהובא לקיימברידג' על ידי שניאור זלמן שכטר מגניזת קהיר. הוא נתגלה בשנת 1962 בידי נורמן גולב (Norman Golb) מאוניברסיטת שיקגו, בעת שעבר על מסמכים מן הגניזה. רוב החוקרים מעריכים כי המכתב נכתב בסביבות שנת 930. אחרים, בהתבססם על טבעו ה"מפציר" של המכתב (ראו להלן), מעריכים כי יש לתארך את המכתב לתקופה מאוחרת יותר, שבה לא היו עוד הכוזרים כוח דומיננטי בפוליטיקה של העיר.

חשיבות היסטורית

חוקרים אחדים סבורים כי בעצם העובדה שאזור בפודיל שבקייב – אחת מן השכונות העתיקות ביותר בעיר – קרוי על שם הכוזרים (Kozare) יש כדי להצביע על כך שאכן היו כוזרים אשר חיו בקייב. נראה כי לכוזרים, אשר ייבאו לקייב קוויאר, דגים ומלח, נודע תפקיד חשוב בכלכלת העיר.
אם כך, במבט ראשון נראה כי השליטה הכוזרית בקייב נמשכה בצורה זו או אחרת אל תוך המאה ה-10 - מאוחר משמעותית מן הזמן שבו על פי הסברה נכבשה העיר בידי הנסיך אולג, בשנת 882. מצד שני, מן המכתב עצמו עולה כי היה בידה של ההנהגה הכוזרית לעזור רק במעט לקהילה היהודית בקייב; המכתב הגיע לבסוף למצרים, ויש לשער כי נושאו נאלץ לנדוד אלפי קילומטרים בחיפושיו אחר סעד. זהותו ומעמדו של כותב המכתב משתמעת אם כן לשתי פנים. נראה הגיוני יותר להניח כי המכתב נכתב בכוזר בעת שהכוח היהודי דעך לא רק בקייב, אלא אף במוקדה של ארץ כוזר, במאה ה-11.

חשיבות בלשנית

עניינם של הבלשנים במכתב הוא בשמותיהם של בני הקהילה המופיעים בו – ממקור טורקי, סלאבי ועברי; לדוגמה: 'חנוכה', 'יהודה', 'גּוֹסְטַטַא' (Gostata) ו-'כיבַּר' (Kiabar). ישנה מחלוקת מסוימת באשר לשאלה האם יהודים אלה היו בני ישראל אשר נטלו לעצמם שמות מקומיים, או שמא שמותיהם מצביעים על מוצא טורקי או סלאבי. ויכוח זה נעשה מורכב יותר כאשר דנים בשם 'כיבר כהן' (Kiabar Kohen). לדברי חוקר ההיסטוריה האוקראינית אומליאן פריצאק (Omeljan Pritsak), שם זה מצביע על כך שכוזרים שאינם ממוצא ישראל מקורי אימצו את סטטוס הכהן, ככל הנראה מפני שהשתייכו לכת כהנית בטרם התגיירותם. ברם הסבר סביר בהרבה הוא שיהודים מבני ישראל שחיו בכוזר אימצו לעצמם שמות טורקיים-כוזריים, באותו האופן שבו עשו זאת יהודים אחרים, ובהם רבנים בולטים, באמצם שמות ממקור ארמי, פרסי, ערבי, יווני, גרמני וכדומה.
המכתב מכיל כנראה את התיעוד היחידי בכתב של השפה הכוזרית הקיים כיום - ביטוי בן מילה אחת שפירושו, על-פי פריצאק: "קראתי [זאת]". נראה שמדובר באישורו של שליט כוזרי. (חתימות דומות, ביוונית ובלטינית, נמצאו במסמכים ביזנטיים מסביבות תקופה זו.)
מירקולין

מירקולין (באנגלית: Miraculin), הוא גליקופרוטאין המופק מהפרי של צמח ה-Synsepalum dulcificum (פרי הפלא) ממשפחת הספוטיים הנמנית בסדרת האברשאים. המירקולין משמש כתחליף סוכר, אף על פי שטעמו של המירקולין אינו מתוק בעצמו. כשבלוטות הטעם נחשפות למירקולין מאכלים חמוצים יחוו כמתוקים. השפעה זו נמשכת כ-15 עד 30 דקות, עד שהחומר נשטף על ידי הפרשת הרוק בחלל הפה. טעמים מרים לא יושפעו מהחומר.
הפרי של צמח ה-Synsepalum dulcificum שימש את האוכלוסייה המקומית במערב אפריקה לשיפור טעמם של מאכלים חמוצים. הראשון שהצליח לבודד את החומר הפעיל מהפרי היה פרופסור קנזו קוריהארה (Kenzo Kurihara 栗原 堅三). הוא העניק לחומר את שמו הנגזר מן המילה האנגלית Miracle, שמשמעותה "פלא", כשפרסם את תגליותיו בכתב העת Science בשנת 1968.
מנגנון הפעולה המפורט של המירקולין עדיין אינו ברור, אך חוקרים משערים שהחומר נקשר אל קולטני הטעם המתוק על הלשון ומשנה המבנה המרחבי שלהם. כתוצאה משינוי זה קולטני הטעם המתוק יופעלו על ידי חומרים חומציים - חומרים אשר נחווים כחמוצים על פי רוב.
ייתכן שמירקולין גם מדכא את הקולטנים של הטעם החמוץ.
משך ההשפעה ועוצמת המתיקות שיעורר המירקולין תלויה בגורמים שונים כגון ריכוז המירקולין, משך המגע שלו עם הלשון ומידת החומציות. נמצא שהמתיקות המקסימלית שמעורר מירקולין היא שוות ערך למתיקות של תמיסת סוכרוז בריכוז 17%.
מירקולין, כמו גליקופרוטאינים בכלל, רגיש לחום. אם יחומם מעבר ל-100°C תאבד תכונתו כמשנה טעמים. בטמפרטורת החדר, פעולת המירקולין תושבת בתנאי pH נמוכים מ-3 או גבוהים מ-12.
דנדרובטיים

רקע כללי

דנדרובטיים היא משפחה של חסרי זנב קטנים, פעילי-יום, שצבעם לרוב בהיר והם עוטים צבעי אזהרה. הם נפוצים במרכז ובדרום אמריקה. פעמים רבות הפרטים במשפחה זו נקראים צפרדעי חץ-הרעל, על שהם לא שייכים לקבוצת הצפרדעים אלא קרובים יותר לאילניות. שמם זה דבק אליהם בשל מספר אלקלואידים רעילים הנמצאים בעורם של מינים רבים. צפרדע החץ הרעילה ביותר היא צפרדע חץ זהובה. עם זאת, בשבי היא מפסיקה לייצר את הרעל.
הדנדרובטיים מאופיינים לרוב על ידי צבעם הבהיר וגודלם הקטן. צבע עורם משתנה בין כתום בהיר ושחור ובין כחול או צהוב. גודלם משתנה גם כן, והוא נע בין סנטימטר אחד ובין 6 סנטימטרים, תלוי בגיל הפרט ובמין.

רבייה ודאגה הורית

מרבית החברים במשפחת הדנדרובטיים אופיינו באסטרטגיות רבייה שונות ביחס לדו-חיים אחרים. בסוג Colostethus הביצים מוטלות על רצפת יער על ידי הנקבה, שאחריהם הזכר מחזר אחרי הנקבה. אחד ההורים, בדרך-כלל הזכר, שומר על הביצים עד שהן בוקעות. הראשנים שמגיחים יוצאים מהביצה ועולים על גב הזכר או הנקבה, אשר מעבירים אותם למים. במספר מינים בסוג Dendrobates, הראשנים נישאים למאגרי מים קטנים בחורי עצים. במינים מסוימים, הנקבה הולכת וחוזרת לחורי העצים על מנת להאכיל את הראשנים במזון מזין ולא-מדושן, עליו מסתמכים הראשנים כמקור עיקרי לתזונתם. ככלל, הדנדרובטיים לא נצפו דואגים לראשנים, אלא במקרים נדירים.

בשימוש השבטים האינדיאנים

האינדיאנים של דרום אמריקה מבני עם האימברה  הם היחידים שעשו שימוש ברעל צפרדעי הדנדרובטיים ככלי נשק וציד כמרכיב יחיד בחיצי רעל, והתיעודים היחידים הקיימים כיום מצביעים כי זה נעשה באזורים מסוימים במערב קולומביה. השימוש ברעלי צמחים היה נפוץ יותר בקרב הילידים. חיצי הרעל הללו נורו לרוב מרובה נשיפה. בני עם האימברה השתמשו בשתי דרכים להפיק את הרעל מהצפרדע;
בשימוש במינים Phyllobates aurotaenia ו- Phyllobates bicolor, האינדיאנים היו משפדים את הצפרדע החיה באמצעות מקל מיוחד דרך הפה עד יציאתו מהרגל האחורית כך גרמו להפרשה מוגברת של הרעל. לעיתים הצפרדע הייתה מוחזקת בסמוך לאש כאשר היו משפשפים את ראשי החצים בהפרשות העור המוגברות שלה. מנגד, כאשר נעשה שימוש במין הרעיל ביותר במשפחה, Phyllobates terribilis, פשוט היו משפשפים את קצה החצים בהפרשות עור הגב שלה ללא שימוש באמצעים נוספים.
השימוש בחצים אלו נעשה לצורך ציד או במהלך קרבות בין-שבטיים. תוצאות פגיעת חץ שכזה הן קטלניות ביותר, פגיעת חץ הנורה מרובה נשיפה לעבר קוף הנמצא בצמרות העצים תביא למותו בזמן קצר ביותר.
Java Enterprise Edition

Java Platform, Enterprise Edition או Java EE (בעבר הייתה ידועה בשם J2EE) היא פלטפורמת Java של חברת אורקל לפיתוח תוכנות enterprise. הפלטפורמה מספקת ממשקי תכנות יישומים (API) וסביבת הרצה (runtime environment) המשמשים לפיתוח והרצה של network services ,web services ויישומי רשת מורכבים אחרים, הבנויים בארכיטקטורת שרת–לקוח רב-שכבתית, ומאופיינים בסילומיות (scalability), אמינות ואבטחת מידע.
Java Enterprise Edition מרחיבה את ה-Java Standard Edition, על ידי הוספת ממשקי תכנות יישומים התומכים במיפוי אובייקטי-רלציוני (עבודה עם בסיסי נתונים), ארכיטקטורות מבוזרות ורב-שכבתיות, web services ועוד. הפלטפורמה מבוססת על רכיבי תוכנה מודולריים אשר רצים על גבי שרת יישומים. תוכנה עבור Java EE מפותחת בעיקר בשפת התכנות Java ומשתמשת ב-XML לצורכי קונפיגורציה.

נומנקלטורה, סטנדרטים ומפרטים

עד גרסה 5, הפלטפורמה הייתה ידועה בשם Java 2 Platform, Enterprise Edition או J2EE. הגרסה הנוכחית (נכון לחודש אפריל 2014) נקראת Java EE 7.
Java EE מוגדרת על ידי המפרט (specification) שלה. כמו במקרה של מפרטים אחרים של ה-Java Community Process, מפתחים צריכים לעמוד בדרישות תאימות מסוימות על מנת שיוכלו להצהיר על המוצרים שלהם כתואמי Java EE.
Java EE כוללת מפרטים לממשקי תכנות יישומים (APIs), כדוגמת XML ,web services ,JMS ,e-mail ,RMI ,JDBC ועוד, ומגדירה כיצד לתאם ביניהם. כמו כן, Java EE כוללת גם כמה מפרטים לרכיבים הייחודיים לפלטפורמה זו; ביניהם נכללים JavaServer Pages ,servlets ,Connectors ,Enterprise JavaBeans וכמה טכנולוגיות ל-web services. כל אלה מאפשרים לפתח תוכנות enterprise פורטביליות וסילוּמיוֹת, הניתנות לאינטגרציה עם מערכות מורשת.
שרת יישומים של Java EE יודע לטפל בטרנזקציות, אבטחת מידע, סילומיות, מקביליות וניהול של הרכיבים הפרוסים עליו, וזאת על מנת לאפשר למפתחים להתרכז בלוגיקה העסקית של הרכיבים במקום במשימות תשתית ואינטגרציה (שילוב מערכות).