google/wiki40b huggingface dataset:
צבי נוימן

צבי (הרמן) נוימן (במקור: נוימנולד), (באנגלית: Neumann zvi; ‏1918–1977) היה מומחה לכירורגיה פלסטית, פרופסור לכירורגיה פלסטית באוניברסיטה העברית, מייסד ומנהלה הראשון של המחלקה לכירורגיה פלסטית בהדסה ירושלים (1958–1977), מחלוצי הכירורגיה הפלסטית בישראל.

ביוגרפיה

צבי הרמן (נוימנולד) בשנת 1918 בגלדבק שבגרמניה. עלה ארצה ב-1926 בהיותו בן שמונה. סיים את לימודי התיכון בבית הספר הריאלי בחיפה בשנת 1936.
בין השנים 1937–1938 למד רפואה בפריז ובשנים 1939–1940 בז'נבה. לימודי הרפואה הופסקו מאחר שחזר ארצה בעקבות מלחמת העולם השנייה ובתקופה זו עבד במחלקה לפתולוגיה שבבית החולים הדסה הר הצופים. בשנים 1942–1944 המשיך את לימודי הרפואה באוניברסיטה הצרפתית בביירות.
נוימן חזר לשנת התמחות בבי"ח הדסה הר הצופים ובשנת 1945 קיבל את התואר דוקטור לרפואה מאוניברסיטת ביירות.
לאחר לימודיו שירת נוימן כרופא במחתרת האצ"ל.
בשנת 1945 החל בהתמחות במחלקה הכירורגית בהדסה הר הצופים. בשנים 1945–1947 היה רופא בית ובשנים 1948–1951 עוזר שני במחלקה כירורגית תחת ניהולם של פרופ' פליקס מנדל ופרופ' אדוארד גורדון יוסף (ג'וזף).
בשנת 1951 יצא נוימן להשתלמות בת שישה חודשים בדרום אפריקה יחד עם פרופ' ג'ק פן. בהמשך חזר להשלמת מדעי היסוד במחלקה לפתולוגיה בהדסה הר הצופים. בין השנים 1/1952–1954 השתלם כעמית בבי"ח "בארנס" בסט. לואיס (מיסורי) המסונף לאוניברסיטת וושינגטון במחלקה לכירורגיה פלסטית שנחשבה באותה תקופה מהמובילות בתחום בארצות הברית בהנהגתם של J.B. Brown ,L.T. Byars, F. McDowell, M.P Fryer.

פלסטיקאי בכיר

עם שובו של נוימן לארץ בשנת 1958 נתמנה למנהל השירות הכירורגי-פלסטי ובהמשך למנהל המחלקה לכירורגיה פלסטית, בבית החולים הדסה בירושלים. במקביל למינויו כמרצה בכיר בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית.
בשנים 1961–1964 מונה כיועץ לבתי החולים אסף הרופא ודונולו.
בשנת 1964 נתמנה נוימן לפרופסור חבר בכירורגיה פלסטית מטעם האוניברסיטה העברית ובשנת 1971 התמנה לפרופסור מן המניין.
נוימן היה חבר במספר אגודות בארץ וברחבי העולם. בנוסף נוימן היה חבר מייסד בשנת 1955 של International Federation for Plastic Surgery Stockholm.
ב- 1967 שימש פרופ' נוימן כיו"ר בישיבה בקונגרס ברומא בנושא תיקון שסעי השפה (שפה שסועה) והחיך, וכמזכיר הצוות לשתילת רקמות.
ב- 1969 שימש כחבר צוות בנושא שיקום כירורגי פלסטי בחולי צרעת בהונולולו.
נוימן פרסם 79 מאמרי מחקר.
ברבים ממאמריו שיתף פעולה עם כירורגים פלסטיים ישראלים אחרים ובכללם פרופ' נחום בן-חור, פרופ' מנחם רון וכסלר, ד"ר יהושפט שולמן (יו"ש), וד"ר עמי גלעדי.
מתלמידיו: פרופ' מנחם רון וכסלר, פרופ' נחום בן-חור, פרופ' אייזיק קפלן.

משפחתו

נוימן היה נשוי ללבנונה. סבה, דוד שוב, עלה מרומניה בשנת 1888 וייסד עם חבריו את היישובים ראש פינה, יסוד המעלה, משמר הירדן ועין זיתים.
אביה של לבנונה היה הרופא המחוזי של הגליל בתקופה העות'מאנית, ובפרעות תרפ"ט עברה המשפחה לטבריה. לבנונה נולדה בצפת ולמדה בבית הספר הריאלי בחיפה, שם הכירה את צבי נוימן.
נוימן היה אב לשלושה ילדים: טליה - אקדמאית בתחום ההומני, אברהם (רמי) - פרופ' לכירורגיה פלסטית שבעבר ניהל את המחלקה לכירורגיה פלסטית בהדסה (המחלקה שאביו ייסד וניהל), ודני - שהיה שחקן כדורגל בבית"ר ירושלים.
נוימן מונה לנשיא הכבוד של בית"ר ירושלים, בין השנים 1967–1968 על ידי ראובן ריבלין.

הנצחתו

על שמו של נוימן "גן צבי נוימן" הממוקם בקריית חזני ברחוב עוזיאל, בירושלים. באוגוסט 2017 נקרא על שמו רחוב בשכונת ארנונה בירושלים.
שמוליק לוי (כדורגלן)

קריירת משחק

את צעדיו הראשונים בכדורגל עשה לוי בגיל 12 במחלקת הילדים של בית"ר ירושלים בתפקיד מגן ימני, עמדה אותה אייש לאורך כל הקריירה. לאחר זימונו של לנבחרת הנערים של ישראל, מאמן הקבוצה הבוגרת של המועדון, אליהו עופר העלה אותו לסגל הבוגרים בעונת 1987/1988 כאשר היה בן 16 בלבד. שתי עונות מאוחר יותר, שילבו זאב זלצר כשחקן הרכב קבוע. תרומתו באה לביטוי כבר בעונה הבאה בה, לצד אלי אוחנה ששב מבלגיה, כשלקח חלק בעלייתה של בית"ר לליגה הלאומית (הליגה הראשונה באותה עת).
במהלך הקריירה זכה ב-3 אליפויות עם בית"ר: לראשונה בעונת 1992/1993 ולאחר מכן בעונת 1996/1997. זכייתו השלישית הייתה בעונת 1997/1998, אז זכה להניף את צלחת האליפות ואת גביע הטוטו כקפטן הקבוצה.
לאורך השנים המשיך מנבחרת הנערים, בה שיחק לצד חיים רביבו, אייל ברקוביץ' ואבי נמני לנבחרת האולימפית של ישראל, וציין מעל 60 הופעות בנבחרות הנוער והילדים. ב-22 בינואר 1997, תחת המאמן שלמה שרף, שיחק לוי את משחקו היחיד בנבחרת ישראל הבוגרת נגד נבחרת יוון.
בעונת 2000/2001, כשהוא בן 28 בלבד, פרש לוי ממשחק פעיל בעקבות פציעה חוזרת בברכו וסיים את קריירת המשחק שלו, שבמהלכה שותף ב-218 משחקים, כבש 15 שערים ובישל 23. עוד במהלך הקריירה סיים בהצטיינות לימודי תואר ראשון באוניברסיטה העברית.

לאחר פרישתו

לאחר פרישתו פנה לוי לתחום העסקי והתמחה בשיווק ובפרט בספורט. הקים מספר מיזמי שיווק שהבולט בינם הוא השילוט התלת-ממדי במגרשי הכדורגל. בנוסף לכך כתב טור שבועי על בית"ר במקומון כל העיר הירושלמי והיה פרשן ברדיו ירושלים בתוכנית הספורט "נפגש במגרש".
באמצע עונת 2006/2007 מונה לוי למנהל השיווק של בית"ר. הוא הוביל רענון במיתוג הקבוצה ושינוי סמל המועדון (שילוב האריות שמזוהים עם העיר בסמל המועדון). בתקופת פעילתו נקבע שיא במספר מכירות המינויים (8,500) בתולדות המועדון ושיא הכנסות מספונסרים].
לוי אחראי גם להקמת חנות המותג של הקבוצה ופיתוח ושיווק המרצ'נדייז של הקבוצה. 
לוי מכהן כיום כחבר דירקטוריון בית"ר לצד תפקידו כאחד מראשי "עמותת אוהדי בית"ר ירושלים".
בשנים האחרונות משמש לוי כמנהלה הכללי של חברת "שווה שווה" המתמחה בהשתתפות קבוצתית במילוי טופסי הלוטו והטוטו, ובעלים של קבוצת כדורגל החופים בית"ר ירושלים (שנקראה בעבר "שווה שווה ירושלים").
אביב אולימפי

אביב אולימפי (מגרמנית: Olympischer Frühling) היא שירה אפית מאת הסופר השווייצרי קרל שפיטלר. שירה אפית זו זיכתה את מחברה בפרס נובל לספרות לשנת 1919.

תוכן

"אביב אולימפי", אשר נכתבה בין השנים 1900-1905, היא יצירה מקורית החורגת מאסכולות הזמן בתוכנה ובמטריקה שלה. לדעת רבים, זוהי האידיליה של המאה ה-20, שבה נתגלה שפיטלר כמשורר רומנטי, כסאטיריקן וכנאטורליסטן בגיוון צורות, בכושר הבעה פיוטי ובאי-תלות מוחלטת בהשפעות ספרותיות כלשהן. שפיטלר הסתייע בכתיבת "אביב אולימפי" במיתולוגיה היוונית ומרחף בין הרציני והאירוני, בין הצגת אלי יוון בגבורתם ובין הצגתם כבני-תמותה שירדו מן האולימפוס ושכנו על הארץ.
אברהם אשר

חייו ופועלו

אשר היה בנם של אליעזר אשר ורוזלי ואן-הס. בשנת 1919 נשא לאישה את הסופרת והמחנכת קלרה פינקהוף. נולדו להם שישה ילדים (שניים מהם נרצחו בשואה).
אשר למד בסמינר היהודי באמסטרדם, בניהולם של יוסף צבי הירש דינר ואחריו פ. י. ב. גוביטס. בשנת 1913 קיבל דיפלומה של "מורה". הוא לימד זמן מה בסמינר בו למד. אחר כך שימש כמורה לשפות קלאסיות בגימנסיה באוטרכט ולאחר מכן בעיר סנק (Sneek). בשנים 1918–1919 כיהן כרב בית הכנסת ההולנדי האשכנזי הראשי באמסטרדם. בשנת 1919 הוא מונה מטעם בית הכנסת לרב הראשי של מחוז חרונינגן. אשר תמך בציונות והיה הרב הציוני הראשון והחשוב בהולנד.
עקב מחלה, עבר אשר בשנת 1926 ניתוח בשווייץ. הוא נפטר שם בגיל 41 ונקבר בבית העלמין היהודי בעיר חרונינגן.
תלות גומלין מורכבת

תלות גומלין מורכבת, היא גישה השייכת למסורת הנאו-ליברלית, שקמה כמענה לריאליזם הפוליטי וספיחיו.
גישת "תלות הגומלין המורכבת" מנסה להסביר את מורכבותם של הקשרים בין שחקנים בינלאומיים ושחקנים על-לאומיים ועצם פגיעותם של השחקנים הללו לאור מורכבות הקשרים.
גישה זו כופרת בהנחה הריאלית כי המדינות הם השחקנים היחידים במשחק הפוליטי העולמי, וטוענת כי קבוצות על-לאומיות כתאגידים בינלאומיים ובנקים אף הם שחקנים מרכזיים במערכת הפוליטית והכלכלית העולמית. כמו כן, הגישה הורידה מחשיבותן של סוגיות ביטחון לאומי (לאור הפגיעות ההדדית) וחלקה על נחיצותו של כוח צבאי כמכשיר המעצב מדיניות היחיד בפוליטיקה העולמית.
כפתור

כפתור הוא דיסקית קטנה עשויה בדרך כלל פלסטיק, עץ או מתכת המשמשת בתעשיית הביגוד ועיצוב אופנה, וצמודה לפריט ביגוד כדי לאפשר פתיחתו וסגירתו של הבגד, ברכיסת הכפתור ופרימתו. יש וכפתורים צמודים לבגד אף לצורכי קישוט. רכיסת כפתור נעשית באמצעות החדרתו ללולאת הכפתור התפורה בבד.
כפתורים מיוצרים ממגוון גדול ביותר של חומרים, בהם חומרים טבעיים, כגון, קרני בעלי חיים, עצמות, שנהב, שריון צב, או עץ, או חומרים מלאכותיים: צלולואיד, זכוכית, מתכת, בקליט ופלסטיק. החומר הנפוץ ביותר בתעשיית הכפתורים הוא פלסטיק קשה.
החור, ששוליו מעובדים ולתוכו מוכנס הכפתור, נקרא אִבְקָה.
כיום הביטוי כפתור משמש גם לתיאור של לחצן חשמלי כלשהו.

היסטוריה של כפתורים

הכפתורים הראשונים נתגלו באתרים אשר השתייכו לתרבות עמק האינדוס (2800-2600 לפני הספירה), לסין הקדומה של תקופת הברונזה (2000-1500 לפני הספירה) וברומא העתיקה. הם לא שימשו אז לרכיסת בגדים אלא לקישוט. הכפתורים הראשונים היו עשויים מעצם, קרן, עץ, מתכת, או צדף.
היוונים והרומאים השתמשו בהם בעיקר לקישוט אם כי היו להם גם כפתורים מלופפים בחוטים שניתן להשתמש בהם לרכיסה. באותה תקופה העדיפו להדק את הבגד בסיכות.
במאה ה-12 הביאו נושאי הצלב לאירופה את כפתורי הרכיסה מטורקיה וממונגוליה.
הכפתורים הומצאו בגרמניה רק במאה ה-13 כאשר נמצאה הדרך לחורר את הכפתור. מתקופה זו ואילך הכפתורים נתפרו על הבגדים בעיקר לקישוט.
המלך לואי ה-14 השתמש ביותר מ-5 מיליון כפתורים על בגדיו השונים בתקופת שלטונו.
במאה ה-17 המציאו החייטים הצרפתים כפתורים חדשים שהיו עשויים מטקסטיל ונראו ככדורים קטנים עשויים מחוטים. יצרני הכפתורים המסורתיים שרווחיהם ירדו, פנו לממשלה בתביעה לסייע להם במאבק נגד החייטים וכתוצאה מכך נחקק חוק ממשלתי שהטיל קנס על כל מי שהשתמש בכפתורי טקסטיל. אבל יצרני הכפתורים עדיין לא היו מרוצים ותבעו לערוך חיפושים בבתים ובארונות ולהעמיד למשפט כל מי שיימצאו אצלו כפתורי טקסטיל וגם להשליכו לכלא.
במאה ה-19 החלו לייצר כפתורים באופן מתועש. כפתורי טקסטיל, עצם, קרמיקה ומתכת נמכרו במחירים גבוהים ולכן היו האנשים מסירים אותם מעל גבי הבגדים הישנים ושומרים לשימוש חוזר. במחצית השנייה של המאה ה-19 הומצאו כפתורי הפנינה שהפכו למבוקשים מאוד.
כפתורי הצלולויד (החומר שקדם לפלסטיק) הראשונים ייוצרו באירופה בסוף המאה ה-19. לפני מלחמת העולם הראשונה ייוצרו רוב הכפתורים באירופה ואילו לאחר המלחמה הפכה ארצות הברית למרכז ייצור עולמי לכפתורים. לולאות הכפתורים הראשונות היו לא יותר מחריץ בבגד שדרכו ניתן היה להעביר את הכפתור, מאוחר יותר התחילו לרקום מסביב לחריץ עד שנוצרה הלולאה המוכרת לנו.
עם המצאת הפלסטיק, בסוף שנות ה-30 של המאה שעברה, התחילו לייצר כפתורי פלסטיק בכל מיני צורות וצבעים והם נמכרו בחנויות גלנטריה במחירים זולים עד בינוניים. מקומם החשוב של הכפתורים באופנה נשמר עד היום, למרות המצאות טכנולוגיות כמו צמדנים, רוכסנים ולחצניות שפותחו כתחליפים לכתפורים.
כפתורים הם פריטי אספנות פופולרים בכל העולם. ב-23 מדינות בארצות הברית קיימים אגודות או קלאבים של אספני כפתורים. במוזיאונים לאופנה יש אוספים נדירים של כפתורים.
חוזה ברית הידידות בין ממשלת מונגוליה לטיבט

חוזה ברית הידידות בין ממשלת מונגוליה לטיבט הוא חוזה בין שתי המדינות, אשר נחתם בתאריך 2 בפברואר 1913‏, באורגה (כיום אולן בטור), ואשר מכיר בקיומן העצמאי של שתיהן, ומדגיש את נכונותן של השתיים לנהל קשרי ידידות ביניהן. נכון להיום, קיימים ספקות לגבי סמכותם של החותמים בשם טיבט לנהל משא ומתן ולחתום על חוזה מסוג זה, ומשום כך קיים ספק האם מסמך זה מהווה חוזה חוקי.

רקע, חתימת החוזה ותקפותו

לאחר נפילת שושלת צ'ינג ב-1912, הכריזו טיבט ומונגוליה רשמית על עצמאותן מסין, כשבראש כל מדינה עמד איש דת לאמאיסטי. שתי המדינות נכשלו בניסיון לקבל הכרה רשמית מהרפובליקה הסינית בעצמאותן. בחוזה הכריזו מונגוליה וטיבט על הכרה הדדית בעצמאות כל אחת מהן ועל ברית אמונים. נציגי מונגוליה שחתמו על החוזה היו שר החוץ, דא לאמה ראוודן (Da Lama Ravdan), והגנרל מאנלאיבאטר דאמדינסורן (Manlaibaatar Damdinsüren). נציגי טיבט שחתמו על המסמך היו אגוון דוריג'ב (Агва́н Лобса́н Доржи́ев), בן לעם הבוריאטי ואזרח האימפריה הרוסית, צ'יג'אמץ (Chijamts), וגנדון-גסלן (Gendun-Galsan), אזרח טיבטי. קיים ספק רב אם לחוזה יש תוקף חוקי. הדלאי לאמה ה-13 הכחיש כי אישר לדוריג'ב לשאת ולתת על ברית עם מונגוליה. חשוב מכך, הן כהן הדת הבכיר והן ממשלת טיבט לא אשררו  את החוזה. ממשלת רוסיה טענה כי כנתין רוסי, לא היה זה אפשרי שדוריג'ב יפעל בשליחות דיפלומטית מטעם הדלאי לאמה. 
הטקסט המונגולי של החוזה פורסם על ידי האקדמיה המונגולית למדעים ב-1982.
בכל מקרה, רוב המעצמות האחרות התמידו במדיניותן שלא להכיר בעצמאותן של מונגוליה ושל טיבט, והמשיכו להכיר באופן רשמי בכפיפות של אזורים אלו לרפובליקה הסינית. האינטרסים של מעצמות המערב (בייחוד רוסיה והממלכה המאוחדת) באזורים אלו הובטחו על ידי הסכמים עם שושלת צ'ינג שהרפובליקה הסינית הבטיחה להמשיך ולקיים. לו היו מעצמות המערב מכירות בעצמאות מונגוליה או טיבט הן היו גורמות למעשה להפרת ההסכמים. בנוסף, היה חשש בין מעצמות המערב (שוב, בייחוד רוסיה והממלכה המאוחדת) שהכרה בעצמאות מונגוליה או בעצמאות טיבט תספח אזורים אלו לתחום ההשפעה של המעצמה היריבה, מצב שמבחינת המעצמות היה עלול להיות גרוע יותר מאשר המצב שבו אזורים אלו הם בשליטה לכאורה של סין החלשה.

תוצאות

החדשות על חתימת החוזה עוררו חשד עמוק בקרב מנהלי המשא ומתן הבריטים בכנס סימלה, שחששו שרוסיה עלולה לעשות שימוש בחוזה על מנת להשיג יכולת השפעה בניהול העניינים בטיבט. בסופו של דבר הממשלה הסינית לא חתמה על הסכם אליו הגיעו בכנס סימלה. הסכם דומה, ההסכם המשולש של קיאחטה שבבוריאטיה נחתם בין מונגוליה, הרפובליקה של סין, ורוסיה ב-25 במאי 1915. ההסכם הבטיח את האוטונומיה המלאה של מונגוליה בענייני פנים, את הזכויות הרוסיות במונגוליה, ובה בעת הכיר באופן רשמי בכפיפות של מונגוליה לסין.
אברהם יהושע השיל טברסקי (צ'ודנוב)

תולדותיו

נולד בליטא בי' בטבת ה'תר"ך לרבי מרדכי טברסקי מלויעב וללאה בתו של רבי שמואל אשכנזי. נישא ליוכבד בתו של רבי יעקב שפירא מדלוטין (נכד רבי פנחס מקוריץ). מונה על ידי אביו עוד בחייו לאדמו"ר, בתחילה בצ'ודנוב שבפלך זיטומיר שם שימש כמגיד ואדמו"ר. בשנת תרס"ח כשנה לאחר פטירת אביו, עבר למוזיר שבבלארוס ופתח שם את חצרו ואלפים מחסידי צ'רנוביל הסתופפו בצילו.

פטירתו וקברו

בשנת תרע"ד חלה ונסע לעיירת המרפא אוטבוצק שם נפטר בי"ח בתמוז תרע"ד, ונטמן בעיירה הסמוכה קורטשוב הסמוכה כשאוהל הוקם על קברו.
במשך שנים רבות לא נודע מקום קברו עד שבשנת תשע"ז אותר ושוקם הקבר על ידי חסידי טשרנוביל, ואף נערך מסע של האדמו"ר מטשרנוביל עם חסידים רבים לרגל חנוכת הציון.
במשך שנים רבות לא נודע מקום קברו עד שבשנת תשע"ז אותר ושוקם הקבר על ידי חסידי טשרנוביל בסיועו של הרב נפתלי צבי הלפרין רב הקהילה בירושלים, ואף נערך בחודש תמוז תשע"ז מסע של נכדו האדמו"ר מטשערנאביל עם חסידים רבים לרגל חנוכת הציון.
קורינאוס

קורינאוס (באנגלית: Corineus) היה מלכה הראשון של קורנוול על פי ספרו של ג'פרי ממונמות' "ההיסטוריה של מלכי בריטניה". אין כל תיעוד היסטורי לקיומו והוא אחד מהמלכים האגדיים של בריטניה.
ג'פרי מספר בספרו כי קורינאוס היה אחד מפליטי מלחמת טרויה אשר התיישבו על חופי הים הטירני. לאחר שברוטוס, נכדו של אניאס הוגלה מאיטליה, הוא פגש את קורינאוס וקורינאוס ואנשיו הצטרפו אליו במסעותיו דרך גאליה. בגאליה לחם קורינאוס עם גופאריוס פיקוס, מלך אקיטן אשר רגז על כך שקורינאוס צד ביערותיו מבלי אישורו, וקורינאוס הרג 1,000 מחיילי גופאריוס בגרזנו. 
בהגיעם לבריטניה כבשו קורינאוס וברוטוס את האי מידי הענקים. קורינאוס נלחם בעצמו במלך הענקים גוגמגוג (Gogmagog), בקרב שנערך בפלימות'. קורינאוס נצח בקרב בזורקו את גוגמגוג מראש מצוק. לאחר הניצחון התיישב בקורנוול והפך למלכה הראשון ולראשון מבין הדוכסים האגדיים של קורנוול.
ברוטוס וקורינאוס אירסו את ילדיהם - לוקרינוס בנו הבכור של ברוטוס וגוונדלון בתו של קורינאוס. השנים נישאו אולם לוקרינוס לא אהב את גוונדולן, והעדיף את אסטרילדיס -נסיכה גרמניה ששחרר מהאמבר מלך ההונים. רק לאחר מותו של קורינאוס העז לוקרינוס לגרש את גוונדולן, אולם זו שבה בראש צבא מקורנוול, הביסה את לוקרינוס והרגה את אסטרילדיס וביתה האברן על ידי הטבעתן בנהר הסוורן.
יחסי גינאה המשוונית–קנדה

היסטוריה

רפובליקת גינאה המשוונית וקנדה כוננו את יחסיהן בשנת 1968, מיד לאחר שגינאה המשוונית זכתה בעצמאותה מספרד. מאז שאימצה גינאה המשוונית את הצרפתית כשפה שנייה במדינה בשנת 1989, הפך ארגון לה פרנקופוני לפורום העיקרי בו מתנהלים היחסים בין שתי המדינות.
קנדה תומכת בשלטון החוק בגינאה המשוונית ומנסה להחדיר תוכה ערכים דמוקרטיים יותר של זכויות האדם וחופש, שכן, זכויות האדם לא מפוקחות במדינה. קנדה מעודדת את התפתחות תעשיית הנפט בגינאה המשוונית יחד עם הפיתוח הכלכלי של האזרחים עצמם במדינה.
שווי הסחר הכולל שבין קנדה לבין גינאה המשוונית הוערך בשנת 2018 ב-2.6 מיליון דולר אמריקאי. בנוסף לסחר, מספקת קנדה עזרה הומניטרית לתושבי גינאה המשוונית (כ-380,000 דולר בשנים 2017–2018) וסטודנטים מהמדינה יכולים ללמוד בקנדה דרך תוכנית מיוחדת של ארגון לה פרנקופוני.
הר אוקספורד (קולורדו)

מקור השם

שמו של ההר ניתן לו בשנת 1925, על ידי ג'רי הארט, חבר מועדון מטפסי ההרים של קולורדו.
הר נקרא על שם אוניברסיטת אוקספורד (בדומה להרים אחרים בפסגות המכללות הנקראים על שם אוניברסיטאות).

לקריאה נוספת

• Jim Flynn, A Compendium of Curious Colorado Place Names
• Randy Jacobs, Robert M. Ormes, Guide to the Colorado Mountains, P 192
•The Colorado Mountain Club, The Colorado 14ers: Standard Routes
הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית

היסטוריה

הרפובליקה בעלת המשטר הקומוניסטי נוסדה ב-7 בנובמבר 1917, לאחר פרוץ המהפכה הבולשביקית ומעצר שרי הממשלה של הרפובליקה הרוסית (ברוסית: Российская Республика). ב-10 ביולי 1918 התקבלה חוקת המדינה החדשה. בתקופה שלפני הקמת ברית המועצות הייתה מוכרת בשם "הרפובליקה הרוסית הסובייטית" (ברוסית: Российская Советская Республика), ומאז 1918, באופן רשמי – "הרפובליקה הסוציאליסטית הסובייטית הפדרטיבית הרוסית" (ברוסית:Росси́йская Социалисти́ческая Федерати́вная Сове́тская Респу́блика ). עד 1921 המשיכה להתנהל מלחמת האזרחים ברוסיה, שפרצה למעשה מיד עם הקמת המדינה החדשה.
מדינות ההסכמה לא הכירו במדינה החדשה והיא הייתה בבידוד דיפלומטי במשך מספר שנים. המדינה היחידות שהכירו מייד ברפובליקה החדשה הייתה גרמניה שאף חתמה איתה הסכם שלום. מדינות כמו אסטוניה, פינלנד, לטביה, וליטא הכירו ברפובליקה בעקבות חתימת הסכמי טרטו ב-1921). 
ב-30 בדצמבר 1922 הפכה לאחת מארבע הרפובליקות המייסדות של ברית המועצות (יחד עם עבר הקווקז, אוקראינה הסובייטית, ובלארוס), כתוצאה מייסוד החוקה הסובייטית של 1924. בשנת 1936 הוקמו מספר רפובליקות סובייטיות במרכז אסיה תוך הקטנת שטחה של הרפובליקה הרוסית. בפברואר 1954, בזמן שלטונו של ניקיטה חרושצ'וב, הועבר חצי האי קרים מהרפובליקה לידי אוקראינה הסובייטית. כתוצאה מהליכים אלו הוקטן שטח הרפובליקה בכשליש.
בעקבות התפרקות ברית המועצות ונטישת מרבית הרפובליקות החברות בה, הצביע הקונגרס הסובייטי של הרפובליקה בעד עזיבת האיחוד ב-12 בדצמבר 1991, ושמה שונה רשמית לפדרציה הרוסית כשבועיים לאחר מכן ב-25 בדצמבר.
קטיה לויצקי

ביוגרפיה

לויצקי החלה את דרכה במחלקת הילדות והנערות של בנות הרצליה. ומשם המשיכה לקבוצת הבוגרות של רמת השרון.
לויצקי משתייכת לסגל נבחרת ישראל משנת 2004. 
לויצקי שיחקה שנתיים באוניברסיטת וילאנובה. ולאחר מכן הצטרפה לקבוצת הפועל תל אביב בעונת 2005/2006 וזכתה עימה באליפות. בעונת 2008/2009 שיחקה באליצור רמלה. בחודש יוני 2009 חתמה בקבוצת טרגובישטה הרומנית. אך חזרה לישראל בינואר 2010 וחתמה באלקטרה רמת השרון, איתה זכתה בדאבל (זכייה באליפות ובגביע בעונה אחת). בעונה לאחר מכן חתמה לויצקי בקבוצת מכבי בנות אשדוד, הושעתה ממשחק למשך 4 חודשים לאחר שנכשלה בבדיקת חומרים ממריצים. ב-2011 עברה לאליצור רמלה.
ב-2014 שיחקה בתפקיד אורח בעונה הרביעית של סדרת הטלוויזיה "רמזור", כבת הזוג הגבוהה של חפר (נירו לוי).
באוגוסט 2015 חתמה לויצקי בקבוצת מכבי בנות אשדוד.
ג'ון בראונינג

חייו

בראונינג נולד באוגדן, יוטה, ארצות הברית. הוא בנה את כלי הירייה הראשון שלו בגיל 13 בסדנה של אביו, ורשם פטנט ראשון ב-7 באוקטובר 1879, כשהיה בין 24.‏ הוא תכנן נשק קל בין השאר עבור חברות הנשק וינצ'סטר, FN Herstal וקולט.
בראונינג השפיע כמעט על כל תחומי הנשק החם. הוא המציא שיפורים משמעותיים למנגנון פעולה בודדת, לפעולת מנוף (lever-action, הרובה נטען באמצעות משיכת מנוף שנמצא ליד ההדק), פעולת-משאבה (pump-action, הרובה נטען באמצעות הזזה או שאיבה של התקן מתחת לקנה. מנגנון זה נפוץ כיום ברובי shotgun), רובים ורובי shotgun. תרומותיו המשמעותיות ביותר היו כנראה בתחום הנשק החם הנטען אוטומטית. הוא פיתח את האקדחים הנטענים-אוטומטית הראשונים שהיו אמינים וקומפקטים, על ידי פיתוח בריח טלסקופי, שנמצא כיום כמעט בכל אקדח חצי-אוטומטי מודרני. הוא פיתח את המקלע הראשון שהופעל על ידי גז שנפלט מהתרמיל, קולט-בראונינג מודל 1895 - מערכת שמפחיתה רתע והפכה לסטנדרט ברוב כלי הנשק החם הנטענים-אוטומטים, בעלי כוח אש גדול. בראונינג תרם גם לתחום התותחים האוטומטיים.
בין המצאותיו: אקדח קולט M1911 ששימש את צבא ארצות הברית עד 1985, אקדח FN HP (בראונינג היי-פאואר), מקלע כבד M2 בראונינג בקליבר 0.5 אינץ' שמשרת עד היום ברוב צבאות העולם, רובה בראונינג אוטומטי M1918, רובה ציד חצי-אוטומטי מהפכני בראונינג אוטו-5 ורובה וינצ'סטר מודל 1894. רוב כלי ירייה אלה נמצאים בשירות פעיל עד היום במדינות רבות בעולם, עם שינויים קטנים בלבד מהתכנונים המקוריים של בראונינג. הוא פיתח גם מספר כדורים: בהם 0.45 ACP ו-0.5 BMG‏ (12.7 מ"מ).
דניאל ליבסקינד

קורות חיים

נולד בעיר לודז' שבפולין ב-12 במאי 1946, בנם השני של דורה וחיים ליבסקין, שניהם יהודים פולנים, ניצולי השואה.
בצעירותו למד ליבסקינד מוזיקה במולדתו פולין. בשנת 1957 עלה עם משפחתו לישראל, אך כעבור שלוש שנים עברה המשפחה לניו יורק. הוא למד מוזיקה בבית הספר 'קופר', והיה לנגן בתזמורת הפילהרמונית. לאחר מכן למד מתמטיקה. בשנת 1965 החל את לימודי האדריכלות שלו ב"קופר", שם למד עד שנת 1970. בין השנים 1970–1972 למד היסטוריה ותאוריה של האדריכלות באוניברסיטת אסקס שבאנגליה. עבודת התזה שלו נקראה "חלל ודמיון". במשך תקופה קצרה בראשית שנת 1968 עבד כעוזרו של האדריכל הידוע ריצ'רד מאייר, וב-1972, שנתיים לאחר שסיים את לימודי האדריכלות שלו, החל לעבוד במכון לאדריכלות ולמבנים עירוניים על שם האדריכל פיטר אייזנמן בניו יורק, אך התפטר במהרה.
בהמשך הכיר את נינה, מי שעתידה להיות אשתו ושותפתו לעסקים, במחנה שקיימה תנועת "המשך" (תנועה יהודית חילונית סוציאלית) אשר נערך בצפון ניו יורק בשנת 1966. לזוג שלושה ילדים.
מאז חי ליבסקינד בין השאר בניו יורק, בטורונטו, במישיגן, באיטליה, בגרמניה ובלוס אנג'לס, וכן לימד באוניברסיטאות רבות ברחבי העולם – באוניברסיטת קנטקי, באוניברסיטת ייל, באוניברסיטת פנסילבניה ובאוניברסיטת הרווארד ובאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס). לליבסקינד משרדים בברלין (משנת 1990) ובקליפורניה.

עבודתו

בשנת 1989 הקים יחד עם אשתו נינה סטודיו הקרוי על שמו, והיה לאדריכל העיצוב הראשי בו. בין הבניינים שתכנן: המוזיאון היהודי בברלין; ההרחבה של מוזיאון דנוור, ארצות הברית; תיאטרון הגראנד קאנאל (The Grand Canal Theatre) בדבלין; מוזיאון המלחמה האימפריאלי צפון ברציפי סלפורד, אנגליה; הוספת אגף דמוי קריסטל למוזיאון המלכותי של אונטריו, בעיר טורונטו, קנדה; בית פליקס נוסבאום שבאוסנבריק, גרמניה; והמוזיאון היהודי הדני שבקופנהגן, דנמרק. ב-30 באוקטובר 2005 נחנך באוניברסיטת בר-אילן מרכז כנסים בתכנונו של ליבסקינד. המבנה, הנקרא "מרכז וואהל", מחופה בפח בגוון מוזהב, והוא ניכר בקווי המתאר השבורים האופייניים לליבסקינד והוא המבנה היחיד הממוקם מחוץ לקמפוס המגודר באוניברסיטה.
בנוסף, כולל תיק העבודות של ליבסקינד מספר רב של בנייני מגורים. עבודותיו של ליבסקין הוצגו במוזיאונים גדולים ותערוכות מהמובילות בעולם, כולל המוזיאון לאמנות מודרנית, ארכיון הבאוהאוס, המכון לאמנות של שיקגו (Art Institute of Chicago), ומרכז פומפידו. ב-27 בפברואר 2003 זכה ליבסקינד בתחרות הבינלאומית לתכנון מחדש של מרכז הסחר העולמי במקום מגדלי התאומים אשר נחרבו בפיגועי 11 בספטמבר 2001. המבנה שתכנן ליבסקינד הוא מגדל החירות. כמו כן תכנן ליבסקינד את אנדרטת השואה ברחבת הקפיטול של מדינת אוהיו בארצות הברית (בעיר קולומבוס) אשר נחנכה בשנת 2014.
פארק ויקטוריה המלכותי

פארק ויקטוריה המלכותי (אנגלית: Royal Victoria Park) הוא פארק השוכן בעיר באת' שבאנגליה. הפארק נחנך ב-1830 על ידי הנסיכה ויקטוריה בת ה-11, והוא היה הפארק הראשון שנקרא על שמה, ואף נבנה בו אובליסק המוקדש לה. בתקופה הוויקטוריאנית נוהל המקום על ידי תושבים אמידים מהעיר, שקיבלו לשם כך תרומות, וב-1921 עבר לחזקתה של מועצת העיר.
אדריכל הגן היה אדוארד דייוויס, שכיהן גם כאדריכל העיר באת'. הנהלת הפארק רצתה להפוך את הפארק לגן הבוטני העיקרי של מערב אנגליה, וכתוצאה מכך הוחלט לשתות מגוון רחב של שיחים ועצים. הגן הבוטני הנוכחי הוקם ב-1887, והוא מכיל את אחד מאוספי הצמחים הגדלים על אבן גיר הגדולים ביותר במערב אנגליה. העתק של המקדש הרומי הנמצא בגן הוצג בתערוכת האימפריה הבריטית, שנערכת בלונדון ב-1924. במלחמת העולם השנייה נלקחו מהפארק שערי הכניסה והגדרות, על מנת לסייע למאמץ המלחמה. ב-1987 הורחב הגן הבוטני כך שיכלול את גרייט דל, שהיא מחצבה נטושה שהייתה חלק מהפארק באופן רשמי והכילה עצים מחטניים רבים.
הפארק משתרע על פני 231,000 מטרים רבועים במעלה גבעה לכיוון צפון. בכל אחד מהצדדים שלו יש שער כניסה, כשהראשי נמצא בפינה הדרום-מזרחית. בתוך הפארק יש שביל היקפי, הנקרא רויאל אווניו, וממנו מתפצלים שבילים קטנים יותר המובילים אל האתרים השונים בפארק. בכיוון מערב ברויאל אווניו נמצאים מגרשי הטניס והכדורת מצד שמאל וצמחייה בצד ימין. מהקצה המזרחי של הפארק ניתן להשקיף על החלק הצפוני של הסהר המלכותי. לאחר חציית מרלבורו ליין מגיעים אל לב הפארק, בו נמצא האובליסק לזכר המלכה ויקטוריה. לאחר האובליסק נמצאות המדשאות, המשתרעות לכיוון צפון ונחצות על ידי מספר שבילים. בחלק המערבי של הפארק שוכנים הגרייט דל, האגם המשמש לשיט, והגן הבוטני.
בשנת 2007 החל ביצועה של תוכנית שיקום ובנייה מחדש על ידי מועצת באת' וצפון מזרח סומרסט, שקיבלה סיוע קרן הלוטו למורשת. הוא ידוע גם בזכות אטרקציות כגון רמפה לסקייטבורדים, מגרש טניס, כדורת, מסלול גולף, קונצרטים במרחב הפתוח, גן שעשועים והגן הבוטני המשתרע על פני 36,000 מטרים רבועים. בזכות תכונותיו הוכלל הפארק על ידי קרן המורשת האנגלית ברשימת הפארקים והגנים בעלי עניין היסטורי מיוחד באנגליה.
אורית עריף

ביוגרפיה

עריף נולדה בקיבוץ רוחמה ב-1971, כבכורה מבין שלושה אחים לעדה, ילידת צ'ילה, מטפלת סיעודית בקשישים; ולאבינועם עריף, יליד ארץ ישראל, קצין בטיחות בתעבורה.
למדה בבית חינוך שער הנגב. שירתה בצה"ל כמורה לעברית באולפן מבוגרים, במסגרת גרעין נח"ל.
ב-1998 סיימה את לימודי העיצוב במכללת ויטל ועזבה את קיבוץ רוחמה. עם תום הלימודים, החלה לאייר לעיתונים ובהזמנת משרדי עיצוב ומשרדי פרסום שונים.
עריף זכתה לראשונה לפרסום ככותבת, עם פרסום הבלוג שלה "היי, מישהו שומע אותי", ב-2006 תחת אתר "רשימות", במסגרתו היא פרסמה רצועות קומיקס אוטוביוגרפיות הדנות בחיים שלה, בלבטים ובקשיים שהיא מתמודדת איתם בחיי היומיום.
ב-2011 פרסמה חוברת קומיקס, "פעם אחרונה ודי", שכוללת שלושה סיפורים קצרים: "שלוש משאלות" מאת דרור פויר, "ככל שהאשה יותר יפה ככה הלב שלך יותר כואב" מאת שהם סמיט וו"מי אוהב את השבת" פרי עטה. סיפורים אלו פורסמו לראשונה בכתב העת מסמרים.
בשנים 2005–2013 שימשה כמרצה לאיור וקומיקס ב"גורן" שבמכללת עמק יזרעאל, החל מ-2015 מנחת סדנאות קומיקס למבוגרים בחנות הספרים "המגדלור" בתל אביב.

חיים אישיים

עריף בזוגיות ואם לשניים, מתגוררת בקריית טבעון.