שמונה עשר דבר

שמונה עשר דבר הוא כינוי לשמונה עשרה מחלוקות הלכתיות בין בית שמאי ובית הלל שבהן, שלא כרגיל, גברה ידן של בית שמאי ונפסקה הלכה כמותן. שמונה עשרה הלכות אלו הן שמונה עשרה תקנות המופיעות בפרק הראשון של מסכת שבת ועליהן כתוב במשנה: "ואלו מן ההלכות שאמרו בעלית חנניה בן חזקיה בן גריון כשעלו לבקרו, נמנו ורבו בית שמאי על בית הלל ושמונה עשר דברים גזרו בו ביום".

סיפור המחלוקת

בקשר למקרה חד פעמי זה שבו נפסקו ההלכות כבית שמאי מכיוון שהם היו הרוב, קיימות מסורות שונות. בתלמוד הירושלמי כתוב אודות המקרה ואודות הפרשנות שניתנה ליום:
אותו היום היה קשה להם לישראל כיום שנעשה בו העגל. רבי אליעזר אומר בו ביום גדשו את הסאה (עברו את הגבול), רבי יהושע אומר בו ביום מחקו אותה. אמר לו רבי אליעזר, אילו הייתה חסירה ומילאוה יאות, לחבית שהיא מליאה אגוזין כל מה שאתה נותן לתוכה שומשמין היא מחזקת, אמר לו רבי יהושע אילו הייתה מליאה וחיסרוה יאות, לחבית שהייתה מליאה שמן, שכל מה שאתה נותן לתוכה מים אתה מפזר את השמן
בכך מתבטאת מחלוקתם היסודית של בית שמאי ובית הלל: בית שמאי סוברים כי החמרה בהלכות וריבוי גזירות דומה למילוי חבית המלאה באגוזים שמילואה בשומשמין, המייצב את החבית ומחזיק את האגוזים בצורה יציבה יותר, ואילו רבי יהושע ממשיל זאת לחבית מלאה שמן שהוסיפו לתוכה חומר פחות- מים. כך סברו בית הלל, כי ריבוי גזירות בלתי הכרחיות על העם, מפחית מהדגש על עיקרי היהדות.
אודות הדרך החריגה שבה ניצחו בית שמאי מספרים אמוראי ארץ ישראל, ובראשם רבי יהושע אוניא, כך: 
תנא ר' יהושע אונייא: תלמידי בית שמאי עמדו להן מלמטה והיו הורגין בתלמידי בית הלל. תני ששה מהן עלו והשאר עמדו עליהן בחרבות וברמחים
"קרבן העדה" מסביר שתלמידי בית שמאי עמדו למטה, בפתח הבניין ואיימו להרוג את מי שיעלה וינסה להטות את הדיון ההלכתי. גרסה אחרת אומרת כי "ששה מהן עלו, והשאר עמדו עליהן בחרבות וברמחין". לעומת זאת בפירושו למשנה כותב הרמב"ם כי כל גדולי הדור היו באותו מעמד ולא היה מי שהיה ראוי להוראה שלא היה באותו מעמד, ומכיוון שרוב החכמים במקום היו מבית שמאי נפסקה ההלכה כבית שמאי על פי הכלל "אחרי רבים להטות".
החתם סופר מסביר את הכתוב באופן שבו אין סתירה בין שתי הגרסאות. אף על פי שבית הלל היו הרוב באופן קבוע, במעמד זה עלה כוחם של בית שמאי בכך שהם שכנעו חלק מתלמידי בית הלל לסבור כמותם. שאר תלמידי בית הלל רצו להתחמק מהמעמד כדי לא לגרום לבית שמאי לנצח, אך מספר מתלמידי בית שמאי החליטו לשמור על המצב ולכן עמדו למטה לשמור שאף אחד מתלמידי בית הלל לא ילך מהמקום, ובינתיים עלו ששה מנכבדי וגדולי תלמידי בית שמאי והם שכנעו והסבירו לשאר התלמידים את סברת בית שמאי, ובמעמד היסטורי וחד פעמים זה היה לבית שמאי ניצחון בשמונה עשר דבר אלו.
בתלמוד הירושלמי מסופר, כי היו חמישים וארבעה דיונים באותו יום, שמונה עשר שגזרו בהסכמה מליאה, שמונה עשר שרבו בית שמאי על בית הלל, ושמונה עשר שנחלקו ונשארו חלוקים בדבר.

שמונה עשרה התקנות

בחשבון נמצאו תשע עשר גזירות. לפי רבי יוסי לא ניתן למנות את הגזירה האחת עשרה שעליה הוא חלוק (הוא סובר שמחלוקת זו לא הוכרעה בין בית שמאי לבית הלל). לפי רבי מאיר הגזירה התשיעית והעשירית (אוכלין וכלים שנטמאו במשקין) נמנין לגזירה אחת.

יחס לגויים

15. מי שהחשיך לו בדרך נותן כיסו לנכרי, ולא יטלטלנו פחות מארבע אמות, שמא יבוא לטלטל ארבע אמות ברשות הרבים ויעבור על מלאכת הוצאה שהיא איסור מהתורה.
הלכות הרחקות מגויים:
16. פת עכו"ם.
15. שמן עכו"ם.
17. יין עכו"ם, גזירה שמא יבואו להתחתן עם הגויים.
18. ייחוד עם בנות גויים (ראה בעילת ארמית).
19. טומאת גויים: גזרו על גוים, שחלה עליהם טומאת זיבה החל מגיל תשע, כדי שלא יהא קשר בין ילדי העם היהודי לילדי גוים, העלולים להחטיא אותם ולטמא אותם באיסור משכב זכר.

תוקף הי"ח דבר

לי"ח דבר יש תוקף מיוחד, בתלמוד הירושלמי יש שתי גרסאות בדבר: לפי גרסה אחת הכלל האומר ש"אין בית דין יכול לבטל דברי בית דין חבירו אלא אם כן גדול ממנו בחכמה ובמניין" נאמר על השמונה עשרה דברים אך תקנות אחרות יכול לבטל גם מי שקטן מבית דין זה, ויש דעה אחרת שהאומרת שהכלל נאמר על כל התקנות ואילו שמונה עשר דבר הם תקנות שאף בית דין לא יכול לבטל, גם לא הגדול מבית דינם של בית שמאי ובית הלל "מפני שעמדה להן בנפשותיהן".