google/wiki40b huggingface dataset:
תלמי ממפיטיס

תלמי מֶמְפִיטֵיס (ביוונית: Πτολεμαῖος ὁ Μεμφίτης‏; המאה ה-2 לפנה"ס) היה נסיך מצרי מבית תלמי. בנם של קלאופטרה השנייה, מלכת מצרים ושל תלמי השמיני. יש השוללים את קיומו ההיסטורי ומזהים אותו עם תלמי השביעי.

ביוגרפיה

על פי ההערכות, תלמי נולד בסביבות שנת 144 לפנה"ס, או לכל המאוחר בשנת 142 לפנה"ס. אביו היה תלמי השמיני ("פיסקון"), בנם של תלמי החמישי וקלאופטרה הראשונה, ואמו הייתה קלאופטרה השנייה, שהייתה למעשה אחותו של תלמי השמיני. דיודורוס מציין שהוא נולד בעת שאביו הוכתר בעיר ממפיס כמלך מצרים, ולפיכך קרא לו אביו "ממפיטיס". אמנם הוא אינו נזכר במקורות הספרותיים העתיקים בשם "תלמי", אולם מרבית בני המלוכה משושלת בית תלמי נשאו שם זה. הוא גם מזוהה עם "תלמי", הנזכר בתבליטים על קירות מזרח ומערב בנאוס של מקדש אדפו, כבנם של תלמי השמיני וקלאופטרה השנייה.
בשנת 142 לפנה"ס, התברר שאמו אינה מסוגלת יותר להרות, ותלמי השמיני נישא לקלאופטרה השלישית, שהייתה בתה של קלאופטרה השנייה מנישואים קודמים. קלאופטרה השנייה עוררה מרד שהתבטא במהומות באלכסנדריה, במהלכן נשרף ארמון המלוכה ותלמי השמיני וקלאופטרה השלישית אולצו להימלט לקפריסין. לאחר מרד זה, קלאופטרה השנייה הכריזה על תלמי ממפיטיס, שהיה אז בערך בן 12, כמלך מצרים. מלחמת אזרחים איימה לקרוע את אלכסנדריה ממצרים, כשזה מול זה ניצבו תומכי תלמי השמיני ברחבי מצרים ותומכי קלאופטרה השנייה ובנה באלכסנדריה. כתובת הקדשה שנמצאה מאותה תקופה, מספרת על כך שתלמי ממפיטיס הקדיש לאפולו, ארטמיס ולטו, על שום היותו "אסיר תודה לה בת דודתו ואשת אבי המלכה קלאופטרה". לא ברור באיזו קלאופטרה מדובר, אולם נראה שתלמי ממפיטיס הכיר בה כמלכה עליונה. למרות שבאופן פורמלי הוא היה המלך.
תלמי השמיני לא ויתר, ובעורמה זימן את תלמי ממפיטיס אליו לקפריסין. כאשר ממפיטיס הגיע, הוא רצח אותו ושלח את איבריו בתוך תיבה לאמו, קלאופטרה השנייה, לכבוד יום הולדתה. המעשה המזעזע גרם לזעם בקרב תומכי קלאופטרה, שהחריבו ובזזו את פסליו ודיוקנאותיו של תלמי השמיני. בשנת 127 לפנה"ס עזבה קלאופטרה השנייה לסוריה ואיפשרה לתלמי השמיני וקלאופטרה השלישית לחזור לאלכסנדריה. בשנת 124 לפנה"ס היא חזרה והציעה שלטון משותף שלה יחד עם אחיה/בעלה תלמי השמיני ואשתו/בתה קלאופטרה השלישית. שלטון זה התקיים עד מותו של תלמי השמיני בשנת 116 לפנה"ס.
סקוט וילסון

ביוגרפיה

וילסון נולד באטלנטה, ג'ורג'יה. קיבל מלגת כדורסל לאוניברסיטת דרום טיץ שבעיר, אך במקום בחר לנסוע ללוס אנג'לס ולנסות את מזלו כשחקן. הופעתו הראשונה של וילסון בקולנוע הייתה בשנת 1967 בעיבוד הקולנועי לרומן "בדם קר" בתפקיד הרוצח ריצ'רד היצ'קוק ובתפקיד קטן בדרמה "כחום הלילה". ב-1974 שיחק וילסון בגרסה הקולנועית לרומן "גטסבי הגדול" ע"פ תסריט אותו כתב פרנסיס פורד קופולה.
וילסון קיבל מועמדות לפרס גלובוס הזהב בתפקיד משני בשנת 1980 על הופעתו בדרמה הקומית "התצורה התשיעית" בתור קפטן בילי קאטשואו, יוצא מלחמת וייטנאם המאושפז במוסד פסיכיאטרי עקב מצבו הנפשי. ב-1983 השתתף בדרמת התעופה הביוגרפית "הצוות המובחר" ושיחק בתפקיד טייס המשנה סקוט קרוספילד.
ב-1990 שיחק במערבון "אקדוחנים צעירים 2" בתור איש הצבא האמריקאי לואיס וולאס.
ב-1995 השתתף בדרמה של טים רובינס "גבר מת מהלך" בתפקיד כומר בית הכלא בו כלוא הרוצח הנידון למוות מת'יו פונסלט (שון פן). באותה שנה הוא גם השתתף בסרט הקולנוע "השופט", המבוסס על הקומיקס השופט דרד, בתפקיד אבא אנג'ל, מנהיג כנופיית אוכלי נבלות קניבלים. ב-1997 הופיע וילסון בדרמת הפעולה של רידלי סקוט "ג'י איי ג'יין" וגילם את קפטן סיילם, מפקד בסיס אימוני הקומנדו הימי.
בשנות ה-2000, וילסון הופיע במותחן הפשע "דרכו של אקדח" בתור המפיונר האל צ'ידוק, במלודרמת המלחמה של מייקל ביי "פרל הארבור" בתפקיד ראש המטה הכללי של צבא ארצות הברית ג'ורג' מרשל, כמו גם בתפקיד קטן בקומדיה "חיה רעה" בתור ראש העיר, בדרמה "מונסטר", בדרמה הקומית "ג'ונבאג" בתור יוג'ין אביו של ג'ורג' ג'ונסון. ב-2002  שיחק בסרט "נביחה!", לצד וינסנט ד'אונופריו. ב-2006 שיחק בקומדיה "מאחורי המסכה: עלייתו של לסלי ונון" ובסרט "תחושה של ראייה". בשנת 2007 שיחק בקומדיה של רוב שניידר "סטן הגדול". ב-2009 שיחק בסרט האימה "למכירה על ידי בעלים". ב-2017 שיחק במערבון "אויבים".
תפקידיו הטלוויזיוניים כוללים השתתפות בסדרה "אזור הדמדומים" בשנת 1986, בסדרה "תיקים באפלה" בשנת 2000, וכן השתתפות קבועה בסדרה "CSI" בעונות 2–7 בתפקיד בעל הקזינו סם בראון ואביה הביולוגי חוקרת הזיהוי הפלילי קתרין ווילוס. החל מאוקטובר 2011, וילסון מגלם את דמותו של החוואי הרשל גרין בסדרת האימה "המתים המהלכים".
בשנת 2016 שיחק וילסון בסדרה מקורית של נטפליקס "THE OA" שבה גילם את אייבל, אביה של פריירי הגיבורה הראשית בסדרה.

חיים אישיים

וילסון הלך לעולמו ב-6 באוקטובר 2018. התגורר בלוס אנג'לס עם אשתו עורכת הדין הוונלי וילסון, לה היה נשוי במשך 34 שנים.
אברהם שדמי

הרב אברהם שדמי (פשדמייסקי) (ה'תר"ע - י"ג בתמוז, ה'תשל"א) היה ראש ישיבת בית זבול בירושלים, מחבר ספרים, תלמידו וחתנו של הרב יעקב משה חרל"פ.

ביוגרפיה

נולד במינסק לרב אריה לייב שדמי ולבתיה לאה. למד בישיבת "שואבי המים" במינסק אצל ר' יהושע הורדנר (צימבליסט) מתוך מסירות נפש מפני רדיפת המשטר הסובייטי. בתקופה זו למד בחברותא עם הרב דוד סלומון, לימים רב שכונת כפר אברהם שבפתח תקווה ועם הרב שאול ישראלי, לימים ראש ישיבת "מרכז הרב" בירושלים.
ברצותם לעלות לארץ ישראל ובשל הסיכון הרב הכרוך בבריחה מהמדינה, פנו שלושת הבחורים לרב יעקב קלמס ממוסקבה (לימים חבר מועצת הרבנות הראשית) על מנת שיכריע בעניין. הרב קלמס התחבט בשאלה והחליט לערוך עבורם "גורל הגר"א". הגורל נפל על הפסוק "פנו וסעו לכם ובאו הר האמרי ואל כל שכניו בערבה בהר ובשפלה ובנגב ובחוף הים ארץ הכנעני והלבנון עד הנהר הגדל נהר פרת" (ספר דברים, פרק א', פסוק ו'), ובכך הותר הספק והשלושה החליטו לחצות את הגבול. בכ"ג בשבט ה'תרצ"ג (1933) יצאו באישון ליל כשהם מכוסים בסדינים לבנים וחצו את נהר פרוט הקפוא הגובל עם פולין. הם נתפסו על ידי משמר הגבול הפולני והובאו למעצר. בתחילה רצו הפולנים למסור אותם לידי הרוסים, אולם לאחר מכן הסכימו לבקשת העצורים לסרטיפיקטים – אישורי כניסה לארץ. הם פנו במכתב לרב אברהם יצחק הכהן קוק רב יפו והמושבות וראש ישיבת מרכז הרב, שינסה להשיג להם את האישורים הנצרכים. הרב קוק נענה לפנייתם וביקש מהנציב הבריטי העליון את האישורים. לאחר קבלת הסרטיפיקטים לארץ ישראל הם שוחררו. 
עם עלייתו לארץ החל ללמוד בישיבת מרכז הרב ונעשה תלמידו של הרב יעקב משה חרל"פ, עמו למד רבות בחברותא. כמו כן סייע לרבו בסידור כתביו ומאמריו. בהמשך נישא לבתו מרים דבורה, ולזוג נולדו חמישה ילדים. אחד מהם הוא הרב אהרון שדמי שהמשיך את מפעל חייו בראשות הישיבה בית זבול בירושלים.

תחוקה לישראל

בשנותיה הראשונות של מדינת ישראל היה הרב אברהם שדמי חבר בצוות שגיבש הרב הראשי יצחק הרצוג ליצירת חוקה לישראל על פי התורה.

מכון "יד אברהם"

הרב שדמי הוציא לאור כמה ספרים, ולאחר פטירתו הקים בנו רבי אהרון שדמי בירושלים ברחוב מסילת ישרים 10 מכון להוצאת ספרי אביו וכתבי ידו שלו והן תשובותיו בהלכה וכן חידושים שנשא ונתן עם חמיו הרב חרל"פ.
גאורג אוגוסט, דוכס מקלנבורג-שטרליץ

ביוגרפיה

גאורג אוגוסט נולד ב-11 בינואר 1824 בנוישטרליץ, והיה בנם השני של גאורג, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שטרליץ ומריה, נסיכת הסן-קאסל, בתם של פרידריך, נסיך הסן-קאסל וקרולינה, נסיכת נסאו-אוזינגן. סבו וסבתו מצד אביו היו קרל השני, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שטרליץ ופרדריקה, נסיכת הסן-דרמשטאדט. אחותו קרולינה מריאנה התחתנה עם פרדריק השביעי, מלך דנמרק. בשנת 1860 מת אביו, ואחיו הבכור פרידריך וילהלם, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שטרליץ עלה לשלטון במקומו.
ב-16 בפברואר 1851 התחתן גאורג אוגוסט בסנקט פטרבורג עם יקטרינה מיכאילובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, בתם של מיכאיל פאבלוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה ושרלוטה, נסיכת וירטמברג, ממנה נולדו לו ארבעה ילדים. בני הזוג עברו להתגורר ברוסיה, שם היה גאורג אוגוסט גנרל חיל התותחנים בצבא האימפריה הרוסית. ב-20 ביוני 1876 מת גאורג אוגוסט בסנקט פטרבורג, בגיל 52. מאחר שבנו הראשון, גאורג אלכסנדר, התחתן בנישואים מורגנטים, בנו השני, קרל מיכאל, הפך לראש בית מקלנבורג-שטרליץ.
מבצע חמניה

עלילה

בתוך שעה וארבעים וחמש דקות ישוגרו טילים גרעיניים אל עבר ישראל. אל מול הזמן ההולך ואוזל של שואה גרעינית אפשרית, משוחזר סיפור בניית האופציה הגרעינית של ישראל. עלילת הסרט מתרחשת בשנות ה-60 בירושלים ופריז עם הפנים אל עבר דימונה. זהו סיפור על העשייה הבלתי אפשרית העומדת מאחורי החימוש הגרעיני של ישראל על רקע אינטריגות פוליטיות, עולם המדע והדרמות האנושיות של האנשים שעמדו מאחורי הפרויקט שזכה לכינוי "מבצע חמנייה".
ישראל בשנות ה-50, מדינה בחיתוליה שמאויימת ללא הרף על ידי שכנותיה, מחליטה להטות את הכף לטובתה. באמצעות ראש המוסד (יהורם גאון) וסגניתו (צופית גרנט) מתחיל מסע של שכנועים, מניפולציות ובריתות חשאיות - הכל כדי להשיג את האופציה הגרעינית, זו שבבוא היום תמנע מלחמה מול שכנותיה של ישראל. מנגד לאנשי המוסד, ניצב פנחס פיירברג, מדען הפיזיקה הבכיר של ישראל (ברוך ברנר), כשהוא קרוע בין האתגר המקצועי והאקדמי של בניית פצצה גרעינית, לבין ההשלכות הפוטנציאליות של בניית פצצה שכזו. יחד עם צוות של שלושה דוקטורנטים (דניאלה קרטס, יוסי מרשק) מתחיל המדען את הדרך אל האופציה הגרעית.

פסקול

שיר המלווה את הסרט נקרא שיר שלום של נירים. השיר חובר בשנת 1957 על ידי יצחק (ציקי) דינשטיין שהיה נחלאי בקיבוץ נירים השוכן מול רצועת עזה.  השיר לא הושמע ברדיו באותם ימים והיו לו שני ביצועים מוקלטים מאותם ימים. האחד של חבורת זמר בהדרכת מאיר הרניק והשני שהוקלט בארצות הברית על ידי הדסה סיגלוב.
הצהרת קהיר על זכויות האדם באסלאם

הצהרת קהיר על זכויות האדם באסלאם (בערבית: إعلان القاهرة لحقوق الإنسان في الإسلام, באנגלית: Cairo Declaration on Human Rights in Islam, ובראשי תיבות: CDHRI) היא הצהרה שניתנה בשנת 1990 על ידי ארגון המדינות האסלאמיות ומטרתה להקנות מבט כללי על תפיסת האסלאם את זכויות האדם והתבטאותן בשריעה. בהצהרה עצמה מוצגת מטרתה והיא "הדרכה כללית למדינות חברות (בארגון המדינות האסלאמיות) בתחום זכויות האדם". הצהרה זו נתפסת כמסמך האסלאמי המקיף ביותר המאגד את תפיסת האסלאם בנושא בתקופה שאחרי מלחמת העולם השנייה ומהווה מושא להשוואה להכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם.

היסטוריה

כאמור העולם האיסלאמי מעולם לא קיבל את ההצהרה לכל באי עולם במלואה, סודאן, ערב הסעודית ואיראן נהגו לבקר אותה באופן תדיר. איראן של אחרי המהפכה ניסחה זאת בשנת 1981 בפני האו"ם באומרה כי ההצהרה לכל באי עולם היא "הבנה חילונית של המסורת היהודית-נוצרית" שלא יכולה לחול על המדינות המוסלמיות מבלי להפר את החוק המוסלמי.
הצהרת זכויות האדם באסלאם אומצה על ידי 45 שרי חוץ של מדינות ארגון המדינות האסלאמיות ב-5 באוגוסט 1990.
סרט עצמאי

סרט עצמאי או סרט אינדי הוא סרט קולנוע עלילתי, אשר מופק שלא במסגרת אחד מאולפני הקולנוע הגדולים. כמו כן, המונח גם מתייחס לסרטים אמנותיים, אשר שונים באופן ניכר מרוב סרטי המיינסטרים המשווקים לקהל הרחב.
לעיתים, על אף שסרטים עצמאיים מופקים על ידי חברות הפקה עצמאיות, חלקם עדיין מופצים ומשווקים על ידי האולפנים הגדולים (לרוב, על ידי חברות-בנות). סרט אשר לכל היותר מחצית ממקורות המימון שלו הם אולפן מרכזי - ייחשב כסרט עצמאי.
סרטים עצמאיים נבדלים, לעיתים, מסרטים אחרים, בכך שהתוכן והסגנון הוויזואלי שלהם הם חזונו האמנותי והאישי של יוצר הסרט.
לעיתים, אך לא תמיד, סרטים עצמאיים מתוקצבים בצורה משמעותית פחות מאשר סרטים של אולפני הקולנוע הגדולים.
באופן כללי, שיווקם של סרטים עצמאיים מאופיין בהפצה מוגבלת, המיועדת לקהל צופים קטן ומסוים.
מיכאיל מיל

הקריירה במכון המרכזי לאווירודינמיקה

בשנת 1941 נלחם מיל כחייל במלחמת העולם השנייה ליד העיר ילנה אך ב-1943 אולץ לשוב מהחזית ולהמשיך במחקר ופיתוח של כלי טיס צבאיים. הוא סיים את התזה ב-1943, קיבל דוקטורט ב-1945, וב-1947 מונה לראש מעבדת המסוקים ב-TsAGI (המכון המרכזי לאווירודינמיקה), אשר אחר כך הפכה ל"מפעל המסוקים של מוסקבה ע"ש מ.ל. מיל".
תכנוני המסוקים של מיל העניקו לו פרסים ביתיים ובינלאומיים רבים, ומסוקיו השונים קבעו 69 שיאים עולמיים.
בין הפרסים הבולטים ביותר: מדליית הזהב בתערוכה הבינלאומית  של בריסל (1958) עבור מסוק המי-4, פרס לנין (1958) ופרס סיקורסקי שקיבל לאחר מותו ב-1971 עבור המי-12 שהוכתר כמסוק רב העוצמה ביותר בעולם.
נבלה (סימן)

נַבְּלָה או נַבְּלָא הוא הסימן , המשמש בעיקר לסימון האופרטור הדיפרנציאלי דֵּל במתמטיקה. 
שמו מגיע מהמילה העברית, שהתגלגלה ליוונית, לציון כלי הנגינה נבל, הדומה בצורתו לסימן זה.
באנליזה וקטורית הסמל משמש, עם תוספות קטנות, לסימון של אופרטורים וקטוריים שונים: גרדיאנט, דיברגנץ, קרל (רוטור) ולפלסיאן.
טביעת סימן זה מיוחסת למתמטיקאי ויליאם רואן המילטון.
גבריאל היינצה

קריירת מועדונים

היינצה החל לשחק בקבוצת ניואל'ס אולד בויס הארגנטינאית בה גדלו בין היתר בלמים כדוגמת אדוארדו בריסו, וולטר סמואל, אסקיאל גאראי, רוברטו סנסיני, סבסטיאן דומינגס, דריו פרנקו ומאוריסיו פוצ'טינו. ב-1997, אחרי 8 משחקים בלבד בקבוצה הבוגרת, הוחתם היינצה על ידי ריאל ואיאדוליד ושיחק בשורותיה עד שנת 2001, במהלך תקופתו בויאדוליד הושאל היינצה לעונה אחת בקבוצת הפאר הפורטוגזית ספורטינג ליסבון.
ב-2001 הועבר היינצה לפריס סן ז'רמן. היינצה הפך מיד לאחד השחקנים החשובים והאהובים על הקהל הפריזאי בעיקר בשל רוח הלחימה שאפיינה אותו. במשאל שנערך בין אוהדי הקבוצה נבחר היינצה לבלם הטוב בתולדות המועדון.
היינצה בילה 3 עונות במועדון ושיחק בשורותיה בכל המסגרות 119 משחקים וכבש 19 שערים, חלקם בבעיטות עונשין. הוא זכה יחד עם הקבוצה בגביע הצרפתי בעונת 2003-2004.
יכולתו הגבוהה של היינצה לא נעלמה מראשי מנצ'סטר יונייטד ומאמנה האגדי אלכס פרגוסון שהחליטו לרכוש אותו תמורת 7 מיליון אירו. עוד לפני שהגיע לקבוצה פרצה מחלוקת בינו לבין המועדון בשל רצונו של היינצה לשחק בשורות הנבחרת האולימפית שהורכבה ברובה משחקני הנבחרת הבוגרת שהשתתפה מוקדם יותר בטורניר הקופה אמריקה בה שותף היינצה גם כן. למרות איומו של פרגוסון לספסל אותו, נסע היינצה למשחקים האולימפיים ועזר לארגנטינה לזכות במדליית הזהב, לראשונה בתולדותיה.
הוא ערך את הופעת הבכורה במדי השדים האדומים בספטמבר 2004 ואף כבש במשחק. בסיום העונה נבחר היינצה על ידי אוהדי הקבוצה לשחקן המצטיין של העונה, הבלם הראשון והשחקן הדרום אמריקני הראשון שזוכה בתואר. בספטמבר 2005 נפצע היינצה במשחק ליגת האלופות מול ויאריאל, פציעה שהשביתה אותו במשך רוב משחקי העונה. הוא חזר לשחק לקראת סוף העונה ובהמשך אף זומן לסגל ארגנטינה למשחקי המונדיאל 2006 בגרמניה.
בקיץ 2007 הכריז היינצה על רצונו לעזוב את הקבוצה ולעבור ליריבה ליברפול אך הבקשה נדחתה על הסף. היינצה, מגובה בעורכי דין מטעם ליברפול, פנו לבית המשפט בטענה שפרגוסון הבטיח לשחקן לשחררו תמורת 7 מיליון ליש"ט אך הבקשה נדחתה. לבסוף הייתה זו ריאל מדריד שהצליחה לרכוש אותו תמורת סכום הקרוב ל-8 מיליון ליש"ט. היינצה הוחתם בקבוצה כמגן שמאלי, במקומו של רוברטו קרלוס שעזב בקיץ. מאז הגיע לקבוצה סבל היינצה מפציעות חוזרות.
ב-30 ביולי 2009, עבר היינצה למארסיי תמורת 3 מיליון אירו. בריאל שותף ב-44 משחקי ליגה בהם כבש 3 שערים.
ב-22 ביולי 2011 חתם על חוזה לשחק בקבוצת רומא. לקראת העונה הבאה חזר לקדנציה נוספת בניואל'ס אולד בויס. בסיום עונת 2013/2014 עזב את המועדון.

נבחרת ארגנטינה

היינצה נחשב לאחד השחקנים החשובים בנבחרת ארגנטינה, הוא שיחק ברוב הופעותיו בנבחרת כבלם אך בשנים האחרונות מתופקד בעיקר כמגן שמאלי וזאת בשל המחסור במגנים שמאליים ממנה סובלת ארגנטינה. הוא ערך את הופעת הבכורה במדי הנבחרת ביולי 2003 במשחק ידידות מול לוב, מאז הספיק היינצה לשחק ב-40 הופעות בהן כבש 4 שערים.
הוא היה בין שלושת השחקנים מעל גיל 23 שהופיעו בסגל הנבחרת האולימפית שזכתה במדליית הזהב באולימפיאדת אתונה (2004). בנוסף, הוא היה בסגל ארגנטינה למונדיאל 2006 ולקופה אמריקה 2007.
בזמן מונדיאל 2010 במשחק של ארגנטינה נגד ניגריה הבקיע היינצה את השער המנצח בראשו לאחר הרמה של חואן ורון.

קריירת אימון

ביוני 2015 התמנה היינצה לתפקיד המאמן בקבוצת גודוי קרוס, אך פוטר כעבור שלושה חודשים. ב-20 ביוני 2016 התמנה לתפקיד מאמן ארחנטינוס ג'וניורס.
איוואן אוחוב

ביוגרפיה

אוחוב נולד בצ'ליאבינסק, הוא החל להתמקד בקפיצה לגובה ב-2004, ב-2005 זכה באליפות אירופה לנוער עם תוצאה של 2.23 מטרים, ובהמשך השנה רשם שיא אישי של 2.30 מטרים. באליפות אירופה באתלטיקה 2006 העפיל לגמר, אך סיים במקום ה-12 והאחרון. 
ב-2008 נכשל בניסיונותיו להעפיל לאולימפיאדת בייג'ינג, בהמשך השנה היה במוקד של אירוע מביך כשנתפס שתוי במהלך תחרות הגראנד פרי בלוזאן, בעקבות המקרה הודח מהמשך השתתפות בתחרויות הסבב. בתחילת 2009 שיפר את שיאו האישי בתחרות באולם וקבע שיא לאומי רוסי, 2.40 מטרים. שבועיים לאחר מכן זכה במדליית זהב באליפות אירופה באולמות שהתקיימה בטורינו עם תוצאה של 2.32. ביולי 2009 רשם תוצאה של 2.35 מטרים באליפות רוסיה באתלטיקה שהתקיימה בצ'בוקסרי, וזכה במקום הראשון. 
ב-2010 זכה במדליית זהב באליפות העולם באולמות שהתקיימה בדוחה כשעבר רף של 2.36 מטר. בהמשך השנה זכה במדליית כסף באליפות אירופה שהתקיימה בברצלונה עם תוצאה של 2.31 מטר. הוא זכה באליפות ליגת היהלום של 2010 לאחר שניצח בארבע תחרויות מתוך שבע. ב-2011 שמר על תוארו כאלוף אירופה באולם כשזכה במקום הראשון בתחרות באליפות בפריז עם תוצאה של 2.38 מטר. באליפות העולם באותה שנה הגיע למקום החמישי. ב-2012 הגיע למקום השלישי באליפות העולם באולם באיסטנבול עם תוצאה של 2.31 מטר בניסיון הראשון. ביולי אותה שנה זכה באליפות רוסיה באתלטיקה בשיא אישי של 2.39 מטר, תוצאת השנה עד לאותו מועד והבטיח את מקומו באולימפיאדת לונדון (2012).
באולימפיאדת לונדון זכה במדליית זהב לאחר שעבר גובה של 2.38 מטר, לפני אריק קינרד מארצות הברית (2.33 מטר) ורוברט גרברז מבריטניה, מועתז עיסא בראשים מקטר ודרק דרואין מקנדה (2.29 מטר).
בינואר 2014 קבע שיא אישי ושיא רוסי בקפיצה בגובה באולם, כשעבר גובה של 2.41 מטר במהלך תחרות בעיר צ'ליאבינסק, בפברואר 2014, שיפר שיא זה כשעבר גובה של 2.42 מטר בתחרות באולם בפראג.
במרץ 2014 זכה במדליית כסף באליפות העולם באולם שהתקיימה בסופוט שבפולין לאחר שעבר גובה 2.38 מטר, גובה זהה לזוכה מועתז עיסא בראשים, אך עם יותר פסילות.
היאדות

היסטוריה

הצביר מופיע כבר באיליאדה של הומרוס (מתורגם כ"עש"): 
צָר אֶת-הַיָּם וְאֶת-הָאָרֶץ וַיַעַשׂ אֶת-פְּנֵי הַשָּׁמַיִם אֶת-הַיָּרֵחַ בְּמִלּוּאוֹ וְשֶׁמֶשׁ לֹא-יַדַע מָנֹחַ,
כָּל הַמַּזָּלוֹת הָרַבִּים הָעוֹטְרִים לִרְקִיעַ-שָׁמָיִם מֹשְׁכוֹת כִּימָה וְעָשׁ וּכְסִיל, הָעֲנָק בָּעֲרִיפִים.
— האיליאדה - ספר 18, תרגום שאול טשרניחובסקי

אם אכן הקבוצה המקראית "עש" מתייחסת להיאדות, אזי היא מוזכרת כבר בתנ"ך בספר איוב: 
עֹשֶׂה-עָשׁ, כְּסִיל וְכִימָה; וְחַדְרֵי תֵמָן.
— איוב ט' 9
אזכורים אלו הם הקדומים ביותר שידועים והם מתוארכים סביב 750 לפני הספירה, אם כי לא ידוע מתי נכתב ספר איוב וייתכן שהוא אף קדום יותר.
היוונים קראו לצביר על שם ההיאדות - שבע בנותיהם של אטלס הטיטאן, ואיתרה, ביתם של אוקיינוס וטתיס (אם כי לפעמים נחשבת דווקא הנימפה פלאיונה, אמן של הפליאדות, גם לאמן של ההיאדות). לא ברור מדוע נקרא הצביר דווקא על שם שבע ההיאדות, שכן ניתן לראות בעין הרבה יותר משבעה כוכבים בצביר, אך רק חמישה ממש בולטים בו. באטלס הכוכבים אורנומטריה של יוהאן באייר משנת 1603 קיבלו שבעה מכוכבי הצביר ציון באייר (לא כולל אלדברן שגם לו ציון באייר). בשנת 1654 כלל ג'ובאני בטיסטה אודיירנה את הצביר בקטלוג גרמי השמים שלו שהכיל ערפיליות וצבירים. בקטלוג פלמסטיד שפורסם בתחילת המאה ה-18 קיבלו כ-25 מכוכבי הצביר ציון פלמסטיד. הצביר קיבל את מספר 25 בקטלוג גרמי השמים שיצר האסטרונום פיליברט ז'אק מלוט בשנת 1911.

תצפית

עם בהירות מדרגה 0.5 הצביר קל לצפייה ולזיהוי גם כאשר תנאי התצפית אינם טובים וניתן אף לראותו במקומות מיושבים. מיקומו של הצביר בקרבת אלדברן הבהיר במיוחד מקל על זיהויו ועל איתורו. במקום חשוך ניתן לראות ללא ציוד עזר 5-6 כוכבים ובתנאים מיטביים 15-17 כוכבים. הצביר מרשים במיוחד כאשר הוא נצפה באמצעות משקפת, אז ניתן לראות עשרות כוכבים, כאשר תנאי התצפית טובים מספיק. גודלו הזוויתי - כחמש מעלות לא מאפשר לראות את כולו באמצעות טלסקופ.
הצביר נמצא כ-4 מעלות מדרום למישור המלקה כך שאירועים בהם הירח עובר על פני ההיאדות ומסתיר אותן, אינם נדירים, אך אירועי הסתרה אלו קורים בתקופות מסוימות כל חודש ובתקופות אחרות אינם קורים כלל. כמו כן גם כוכב חמה, נוגה ומאדים חולפים לעיתים בתוך הצביר או בסמוך לו.

מאפיינים

צביר ההיאדות נמצא במרחק של כ-150 שנות אור ממערכת השמש, מסתו מוערכת בכ-400 מסות שמש והוא מכיל כ-200 כוכבים, שלפחות מחציתם הם כוכבים כפולים או מערכות מרובות כוכבים כך שלמעשה בצביר לפחות 300 כוכבים. יחסית לצבירים פתוחים, הצביר מכיל מספר גדול של ענקים ותת-ענקים ואין בו כלל כוכבים צעירים וחמים מסוג ספקטרלי B ו-O. בצביר מספר ענקים כתומים שמסתם מוערכת בכ-2.5 מסות שמש כך שמדובר כוכבי הסדרה הראשית מסוג A שסיימו את היתוך המימן בליבתם. מכך ניתן להסיק שגילו של הצביר הוא קרוב ל-800 מיליוני שנים - גיל מבוגר למדי, שכן צבירים פתוחים מתפרקים לרוב בתוך מאות ספורות של מיליוני שנים. ככל הנראה, מסתו של הצביר הייתה גדולה בהרבה כאשר נוצר, לפחות פי שניים ממסתו כיום. הצביר דומה בגילו לצביר הפתוח M44 וייתכן שנוצרו ממקור משותף.
גודלו הזוויתי הנראה של הצביר הוא כ-5 מעלות, כך שגודלו האמיתי הוא כ-15 שנות אור אך השפעתו הכבידתית נמשכת למרחק של למעלה מ-60 שנות אור.
העשור השני של המאה ה-2

אירועים בולטים בעולם

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

כלכלה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

התנקשויות, חיסולים, וניסיונות התנקשות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

מדע וטכנולוגיה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

תרבות פופולרית

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

אישים בולטים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.
חוק רישוי בעלי מלאכה

חוק רישוי בעלי מלאכה הוא חוק המסמיך את שר המסחר והתעשייה באישור ועדת העבודה של הכנסת לקבוע בצווים מלאכות הטעונות רישוי מטעמים של בריאות הציבור, בטיחות הציבור או הגנת הצרכן.

היסטוריה

ראשיתו של החוק בהצעת "חוק האומנים" שהועלתה בשנת 1952. על פי הצעת החוק המקורית, שאושרה בקריאה ראשונה, כל בעל מלאכה הפועל כעצמאי יידרש לעבור מבחן רישוי. אולם לאחר דיונים חוזרים בממשלה הוגבל החוק רק לתעשיית נעליים, מכשירי אורתופדיה ושענות ונגנז. התאחדות המלאכה והתעשייה בישראל לחצה במשך שנים לחוקק את החוק במתכונתו המקורית, בנימוק שהדבר נדרש כדי להגביר את ההזדקקות ללימודי מקצוע, דבר שיעלה את איכות התוצרת הישראלית ויגביר את הייצוא. מנגד טענו המתנגדים שהחוק יגביר את הצכיזם וייצור גילדות סגורות שימנעו כניסת מתחרים לענפים השונים. התאחדות בעלי המלאכה טענה שמפא"י טרפדה את החוק בגלל שהיא מכפיפה את בעלי המלאכה להתאחדות בעלי המלאכה שאינה כפופה להסתדרות הכללית. 
בשנת 1961, החלה התאחדות בעלי המלאכה לחלק תעודות אומן, כהכנה לקראת כניסת החוק לתוקפו. בהתאחדות הסבירו: "מטרת תעודות אלו היא להביא לידי הרגעה בתחרות הקיימת בין האומניחם בסקציות השונות ... עד כה יכול היה כל אדם להעסיק פועלים ולפתוח בית מלאכה ובעת שמומחים ממנו היו יושבים בחיבוק ידיים, היה הוא גורף הון, בלי לדעת כלל את המקצוע". חלוקת התעודות נעשתה על ידי משרד המסחר והתעשייה ללא שהיה חוק שהסמיך אותה לעשות זאת.
הלחץ לחוקק את החוק נמשך עוד שנים רבות ובשנת 1974 הוצג החוק שוב לכנסת על ידי משה ורטמן הפעם עם דרישה להתמחות של מספר שנים בנוסף לבחינות. שר המשפטים, חיים יוסף צדוק, התנגד לחוק באומרו שהוא פוגע בגמישות התעסוקתית ובקליטת עלייה. חקיקת החוק צלח לבסוף בשנת 1977, ביוזמתו של יעקב פרנק שנכנס לכנסת מטעם המערך בשנת 1975, ובלחץ של התאחדות בעלי המלאכה. עם זאת, החוק לא קבע חובת רישוי כללית אלא רק הסמיך את שר המסחר והתעשייה לקבוע מקצועות הטעונות רישוי. החוק עבר בשלהי הכנסת השמינית ושרי התעשייה יגאל הורביץ וגדעון פת שהתמנו לאחר המהפך נמנעו מלמנות מועצה בהתאם לחוק כדי להפעיל את החוק, כך שהחוק נותר אות מתה.
ואלדיס דומברובסקיס

ביוגרפיה

דומברובסקיס נולד ב-1971 בריגה, בירת לטביה. קיבל תואר מהפקולטה לפיזיקה ומתמטיקה מאוניברסיטת לטביה.
תואר שני בפיזיקה מאוניברסיטת מיינץ שבגרמניה ועבד במעבדה באוניברסיטת מרילנד.
דומברובסקיס נכנס לפרלמנט הלטבי ב-2002 מטעם מפלגת "העידן החדש"  (בלטבית Jaunais laiks), התמנה לתפקיד שר האוצר ושימש בתפקיד זה עד 2004.
ב-12 במרץ 2009 נבחר לראשות ממשלת לטביה בתמיכת הנשיא ושלוש מתוך ארבע המפלגות בפרלמנט הלטבי הסאימה. בעקבות המשבר הממשלתי בנובמבר 2010 הרכיב את הממשלה השנייה בראשותו. לאחר בחירות של שנת 2011 הרכיב את הממשלה השלישית.
ב-27 בנובמבר 2013 עזב את התפקיד בעקבות קריסת בניין מרכז מסחרי בריגה במהלכה נהרגו 54 אזרחים.
אלפרד הרדליקה

קורות חיים

הרדליקה נולד בווינה בירת אוסטריה. בין השנים 1943–1945 למד הרדליקה רפואת שיניים. בשנת 1945 החל ללמוד ציור באקדמי דר בילדנדן קונסט ולמד שם עד שנת 1952. בין מוריו ניתן למנות את אלברט פריס גוטרסלו ואת יוזף דוברווסקי. בין השנים 1952–1957 למד פיסול תחת פריץ ווטרובה. בשנת 1960 הציג לראשונה תערוכת יחיד של עבודותיו בווינה.
בשנת 1964 ייצג את אוסטריה בביאנלה שנערכת בוונציה שבאיטליה.
יצירתו משנת 2008 "דת, עור וכוח" העוסקת בישו ובשליחיו עוררה שערוריה ציבורית שהוצגה, בשל התמות ההומו-אירוטיות שבה (בהן, בין היתר, באחד הציורים מוצגים ישו והשליחים כשהם מקיימים יחסי מין על שולחן הסעודה האחרונה). 
בין יצירותיו הידועות ניתן למנות את האנדרטה נגד מלחמה ופשיזם בכיכר אלברטינה שבווינה.
בצלאל צדיקוב

תולדותיו

שלום בצלאל צדיקוב נולד בעיירה הקטנה פושלאט, במחוז פוניבז' שבפלך קובנה בליטא (בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית), לחיים צבי צדיקוב. בצעירותו קיבל חינוך תורני והתחנך בישיבות ליטא. לאחר נישואיו היה מלמד דרדקי, וכן מסר שיעורי תורה ל'בעלי בתים'. עם הזמן גילה את כושר הנאום והחל לדרוש ברבים בבתי כנסת בקהילות שונות, כשהוא מתמקד בהטפה לחיבת ציון. לאחר יסוד "המזרחי" נשלח על ידי הרב יצחק יעקב ריינס לשאת דרשות תעמולה בערי תחום המושב למען הציונות הדתית.
בשנת 1906, בהיותו כבן 53, עלה לארץ ישראל, ויחד עמו הביא גם את בניו הבוגרים. בהיותו בארץ ישראל המשיך לדרוש ברבים ולהטיף לחלוציות וליישוב הארץ. את דרשותיו נשא בבית המדרש של בעלי המלאכה בנוה שלום שביפו (משם צמח ארגון מרכז בעלי מלאכה). כשנודע לו שמת בנו החלוץ, אליעזר, שעבד בשמירה בגליל העליון, כינס את הקהל בבית הכנסת ודרש בפניהם בהתלהבות על מיתת בנו למען הארץ, ולבסוף בירך ברכת "שהחיינו".
לפני מלחמת העולם הראשונה נסע לרוסיה לסבב של דרשות על עלייה לארץ ישראל וחיבת ציון, אך בשל המלחמה נבצר ממנו לשוב ארצה. נפטר במינסק בשנת תרע"ח (1918).

משפחתו

היה נשוי לעדה, בת נתן סגל (נפטרה בתל אביב בשנת 1921). בנו אליעזר מת בחייו. בנו חיים צדיקוב היה ממייסדי דגניה א' (ובנו שלו, בצלאל אמיר, היה קצין חינוך ראשי בצה"ל). בתו רבקה נישאה לנתן שיפריס, ממתיישבי עין גנים וממייסדי "הפועל הצעיר".
טרטולוגיה

טרטולוגיה (אנגלית: Teratology) היא ענף ברפואה העוסק בסיבות ובמנגנונים של התפתחות עוברית בלתי תקינה (מומים מולדים), בעיקר על רקע גורמים סביבתיים במהלך ההריון כגון: נטילת תרופות טרטוגניות, חשיפה לקרינה, מחלות אמהיות וגורמים זיהומיים שונים.
מדע הטרטולוגיה התפתח בשנות החמישים של המאה העשרים, לאחר שרופא עיניים אוסטרלי בשם גרג נורמן מקליסטר מצא עלייה בשכיחות המומים המולדים בקרב נשים שחלו באדמת במהלך הריונן. עדויות נוספות על השפעה שלילית של גורמים סביבתיים על מהלך התפתחות העובר נצפו גם בהקשר של התרופה תאלידומיד, אשר שימשה כתכשיר נגד בחילות במהלך ההריון.
כיום, מושג הטרטולוגיה הורחב ועוסק גם בבעיות התפתחותיות כגון פיגור שכלי והפרעות קשב וריכוז.
משרד הבריאות בישראל מנהל מרכז ארצי לייעוץ טרטולוגי בחינם. מספר מרכזים רפואיים בארץ מקיימים שירות טרטולוגי עבור נשים בהריון או בסיכון.