שירת הלויים

שירת הלויים היא אחת מהמצוות שהיו מוטלות על הלויים בזמן שבית המקדש היה קיים. זמן השירה היה בעיקר בעת הקרבת קרבן התמיד, אך היו זמנים נוספים שהיו משוררים בהם כגון בעת ניסוך היין, וניסוך המים בשעת הבאת ביכורים, ועוד.
השירה הייתה נעשית בפה, בליווי שלושה כלי שיר, נבל כינור וצלצל. מלבד שנים עשר יום בשנה שבו היו לויים שרים את ההלל בפיהם בליווי חלילים.
לכל אחד מימי השבוע נתקן שיר מיוחד, אשר נתקן לו אשר היה שייך במקצת לאותן הדברים שנבראו באותו היום בששת ימי בראשית. וכן בימי שבת ומועדים היה שיר מיוחד המתאים לאותו היום. כיום תקנו לומר בסיום תפילת שחרית את אותו השיר שהיו נוהגים לומר בבית המקדש - שיר של יום, זכר לשירת הלויים.

מקור המצווה

בתלמוד נחלקו האמוראים מהו המקור למצוות שירת הלויים. לדעת הרמב"ם ההלכה היא כדעתו של רב יהודה אמר שמואל שאמר:"מנין לעיקר שירה מן התורה, שנאמר "בשם ה' אלהיו", איזהו שירות שבשם הוי אומר: זה שירה".

שירה בפה או בכלי

מחלוקת נוספת המופיעה בתלמוד מה נחשב לעיקר השירה במצוות זו, האם השירה בפה או השירה שעל ידי כלי הנגינה. לדעת רבי יוסי בר יהודה עיקר השירה היא בכלי, ואילו לדעת חכמים עיקר שירה בפה,

השירה בשבת

לדעת רבי יוסי כיון שעיקר מצוות השירה היא בכלי, לכך דוחה שירת הלויים את השבת והותר אף בשבת לשורר בכלי, אך לדעת חכמים מאחר שאין עיקר השירה אלא בפה, נאסר בשבת לשורר בכלי שיר, והשירה נעשתה בפה בלבד.

זהות המשוררים

התנא ר' חנינא בן אנטיגנוס על בני משפחות מאמאוס בשם "בית הפגרים" ו"בית צפריה", שליוו בכלי נגינה את שירת הלויים, אף שהן עצמן נמנו עם הלויים: "מכירן הייתי ולויים היו". אך לדעת רבי מאיר המנגנים היו עבדי כהנים, ולדעת רבי יוסי הם היו ישראלים מיוחסים.

שירה על היין

שירת הלויים שנאמרה על הקרבנות, נאמרה רק בשעת ניסוך היין, גם במקרה והנסכים הובאו לאחר כמה ימים, ממתינים עם השירה עד שיביאום, וכך אמרו בתלמוד: " אמר רב שמואל בר נחמני אמר רבי יונתן: מנין שאין אומרים שירה אלא על היין" (תלמוד בבלי, מסכת ערכין, דף י"א, עמוד א').

כלי השיר

בחמישה כלים היו משתמשים כדי ללוות את השירה בבית המקדש.
ביום רגיל היו שנים עשר לויים לכל הפחות, שהיו מנגנים בכינור נבל וצלצל, מלבד שנים עשר לוים אחרים ששוררו בפה:
כינור - לכל הפחות תשעה כינורות, אך ניתן להוסיף ללא שיעור.
נבל - אין פוחתין משני נבלים, ולא מוסיפין יותר משישה.
צלצל - יחידי, בן ארזא היה זה שניגן בו., מאחר שקולו גדול אין להוסיף יותר.
מלבד השירה הרגילה, היו שנים עשר ימים שבהם היו הלווים אומרים את הלל בבית המקדש, ובאותן ימים היו מנגנים בחליל:
חליל (אבוב) - אין פוחתין משני חלילין ולא יותר משנים עשר. חליל יחידי היה מסיים את השירה.
חצוצרה - היו משמשים את הכהנים לתקיעה.

מקום אמירת השירה

שירת הלויים הייתה נעשית על גבי דוכן שנקרא 'דוכן הלוויים' אשר היה בנוי משלוש מדרגות עליהם עמדו הלויים בעת ששרו השיר של אותו היום.
הדוכן היה ממוקם בין עזרת ישראל (העזרה) לעזרת הכוהנים, אך לא מופיע במפורש במקורות האם היה לכיוון מערב - למזבח ולהיכל, או למזרח - לכיוון העם.

מספר הלויים ששרו

לא היה מספר קבוע ללויים שהיו צריכים לשיר, אם זאת נאמר במשנה נאמר שלעולם אין לפחות מ12 לויים, אך למעלה מזה לא נאמרה כל הגבלה במשנה.

זהות השיר ששוררו הלויים

לכל יום מימות השבוע היה מזמור אחר. רשימת המזמורים לימי השבוע כפי שמופיע במשנה (מסכת תמיד ז, ד):
השיר שהיו הלויים אומרין בבית המקדש:
 ביום הראשון היו אומרין "לַה' הָאָרֶץ וּמְלוֹאָהּ" (תהילים, כ"ד) 
 בשני היו אומרין "גָּדוֹל ה' וּמְהֻלָּל מְאֹד" (תהילים, מ"ח) 
 בשלישי היו אומרין "אֱ‍לֹהִים נִצָּב בַּעֲדַת אֵל" (תהילים, פ"ב) 
 ברביעי היו אומרין "אֵל נְקָמוֹת ה'" (תהילים, צ"ד) 
 בחמישי היו אומרין "הַרְנִינוּ לֵאלֹהִים עוּזֵּנוּ" (תהילים, פ"א) 
 בשישי היו אומרין "ה' מָלָךְ גֵּאוּת לָבֵשׁ" (תהילים, צ"ג) 
 בשבת היו אומרין "מִזְמוֹר שִׁיר לְיוֹם הַשַּׁבָּת" (תהילים, צ"ב), מזמור שיר לעתיד לבוא ליום שכלו שבת מנוחה לחיי העולמים.
בחגים וזמנים מיוחדים (ראש השנה יום כיפור, פסח שבועות סוכות וראשי חדשים, ועוד) היו שרים שיר מיוחד שהיה מתאים לאותו מועד.