google/wiki40b huggingface dataset:
מנואל הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית

עלייתו לשלטון

מנואל היה בנו הרביעי של הקיסר הביזנטי הקודם יוחנן קומננוס ושל הקיסרית פירושקה-אירנה, נסיכה הונגרית לשעבר. לפני מותו של אביו, בחר יוחנן את מנואל ליורשו על פני אחיו הגדול יותר. לאחר מותו של אביו, זכה מנואל לתמיכת הצבא הביזנטי, אשר שהה באותו הזמן בקיליקיה. משם, שלח מנואל שליחים ומיהר בעצמו לקונסטנטינופול כדי לתפוס את השלטון ולמנוע מאחיו הגדול, ששהה שם, לעשות זאת.

תחילת שלטונו של מנואל ומסע הצלב השני

ב-1144 פלש ריימונד נסיך אנטיוכיה לשטחיה של האימפריה בקיליקיה. מנואל הגיב בתקיפות ושלח כוח ימי ויבשתי משולב כדי לתקוף את ריימונד. במקביל לכך, נפלה רוזנות אדסה הצלבנית לידי המוסלמים. ריימונד, אשר נחשף כך להתקפות המוסלמים, בחר להיכנע והגיע בעצמו לקונסטנטינופול לשם כך. מנואל קיבל את כניעתו רק לאחר שנשכב על הרצפה למשך זמן ממושך תוך כדי השפלה עצמית.
נפילתה של אדסה גרמה לקריאתו של האפיפיור, אאוגניוס השלישי, למסע צלב גדול נוסף הידוע כמסע הצלב השני, אליו הצטרפו המלך הצרפתי לואי השביעי, והמלך הגרמני קונרד השלישי. שני המלכים הגיעו לאזור האימפריה הביזנטית ב-1147 ולאחר חיכוכים ולחימה בין הצדדים הועברו על ידי מנואל לאסיה הקטנה, משם המשיכו במסע הצלב שנכשל בסופו של דבר. לאחר שקונרד חלה, הזמין אותו מנואל בחזרה לקונסטנטינופול, שם טיפל בו בעצמו וסייע לו לחזור מאוחר יותר למסע הצלב. פעולה זו, יחד עם העובדה שמנואל היה נשוי לאחייניתו של קונרד אשר אומצה מוקדם יותר לבתו תרמה ליחסים הטובים בין שני השליטים עד למותו של קונרד ב-1152, וליצירה של ברית צבאית נגד רוג'ר השני, מלך סיציליה, אשר שלט בדרום איטליה, אזור אותו רצו שני השליטים לעצמם.

התבוסה במירקופלון

עד שנת 1175 שרר "שלום קר" בין האימפריה הביזנטית ובין הסלג'וקים של סולטנות רום, אשר הונהגו על ידי קיליצ' ארסלן השני. הסלג'וקים היו מעוניינים להאריך את חוזה השלום, אך מנואל סירב, מתוך הנחה שיוכל להשיב לעצמו את השטחים אשר אבדו לאימפריה באנטליה כמאה שנים לפני כן בקרב מנזיקרט. מנואל גם ביקש לנצל את מותו באותה העת של נור א-דין להשיב לעצמו את השליטה בנסיכויות הצלבניות בקיליקיה אשר באופן פורמלי היו כפופות לו. סיבה נוספת הייתה מחלוקת על שטחים שכבשו הסלג'וקים מידי נסיכות דאנשמד, אשר הביזנטים טענו לבעלות עליהם. סיבות אלו גרמו למנואל לדחות את הצעת השלום של הסלג'וקים ולצאת נגדם לקרב.
ב-17 בספטמבר 1776 הביס קיליצ' ארסלן השני את צבאו של מנואל בקרב מירקפלון תבוסה ניצחת (אם כי רוב צבאו לא הושמד, אך רוב הפיקוד הבכיר נהרג בקרב). ולפי חלק מן המקורות מנואל איבד את עשתונותיו עד כדי ניסיון בריחה לבדו משדה הקרב. קיליצ' ארסלן שלא בטח בכוחו להשמיד את שארית צבאו של מנואל, הציע כמוצא של כבוד להתיר לצבא הביזנטי לסגת מאנטליה תמורת ויתור על תביעותיו מהסלג'וקים, והשבת שטחים לידיהם.
תוצאות הקרב הביאו להתפרקות עיקר הצבא הביזנטי, וממילא להתפוררות מואצת של האימפריה הביזנטית, התפוררות שהגיעה לשיאה בנפילתה של הבירה קונסטנטינופול לידי הצלבנים בשנת 1204. מכאן ואילך, שוב לא תהיה לביזנטים דריסת רגל באנטליה ובקליקיה, דבר שהשפיע מאוד על ממלכות הצלבנים בארץ ישראל ובסוריה, אשר עמדו בפני מערכות מכריעות כנגד צלאח א דין כשהם חסרות את התמיכה החשובה מצפון.
בית המעלות

היסטוריה

הבית נבנה בשנת 1935, והוא מסמן את ראשיתה של הבנייה המודרנית והמתועשת בירושלים. המבנה תוכנן בידי האדריכלים אלכסנדר פרידמן ומאיר רובין, בסגנון הבינלאומי שרווח באותה עת בערי ארץ ישראל. הקבלן היה יוסף פפרמן, שעל שמו חילקה לימים עיריית ירושלים את פרס יוסף פפרמן על הצטיינות בתחום הבנייה בירושלים. הבית מאופיין בקווים זורמים ופשוטים, מרפסות מעוגלות וחלונות פס אנכיים, הטיפוסיים לסגנון זה. 
בעת בנייתו היה הבניין בית הדירות הגדול בירושלים, ודירותיו המרווחות יחסית יועדו לאוכלוסייה אמידה. שמו של הבניין ניתן לו כיוון שהיה בין הבניינים הראשונים בירושלים אשר הותקנו בהם מעליות. 
החצר הפנימית של המתחם שימשה בעבר כגינה, והייתה פתוחה לכיוון רחוב ש"ץ ורחוב שמואל הנגיד. בתכנון המקורי, החצר הייתה אמורה לכלול, בנוסף לגינה, גם מגרש טניס לרווחת השכנים, אך תכנון זה לא יצא אל הפועל. במהלך השנים נבנה מלון הנגיד בפתח לרחוב ש"ץ, והאדמה נסללה והפכה למגרש חנייה. בבניית בנין זה, נעשה מאמץ לאפשר למירב הדיירים לבנות סוכה במרפסת של ביתם. משום כך הבית נבנה באופן א-סימטרי. "מקווה", לטובת הדיירים, הוקם בבניין (מתחת לקומת הגג) אך מעולם לא חנכו אותו.
מאז בנייתו, הבניין משמש הן למגורים והן למשרדים. בבניין שכנו משרדי תנועת ברית שלום, והאקדמיה ללשון העברית ששכנה בדירה של שלושה חדרים עד שנת 1959, עת עברה למבנה חדש בגבעת רם. באמצע שנות ה-50 עברה הוצאת קריית ספר לבניין.
מבית המעלות יצא דברה של אגודת "אל דמי" בשנות הארבעים שנוסדה כדי להתריע נגד "טרוריסטים יהודים".
ריוטרו האשימוטו

ראשית חייו

האשימוטו נולד בעיר סוג'ה שבמחוז אוקיאמה, בנו של ריוגו האשימוטו, שר בממשלתו של נובוסוקה קישי. בדומה לאביו, למד האשימוטו מדע המדינה באוניברסיטת קייו ב-1960, וקיבל מושב בבית הנבחרים של יפן ב-1963.
האשימוטו התקדם בסולם הדרגות בתוך המפלגה הליברלית-דמוקרטית במהלך שני העשורים הבאים, ולבסוף התמנה לתפקיד שר הבריאות והרווחה בממשלתו של מסיושי אוהירה ב-1978, ושנתיים לאחר מכן התמנה למנהל אגף הכספים והציבור של המפלגה. הוא שב להיות שר בממשלה ב-1986, בממשלתו של יסוהירו נקסונה, וב-1989 קיבל את תפקיד המזכיר הכללי של המפלגה, השני רק לראש הממשלה.
האשימוטו הפך לדמות מפתח בסיעתו של קקואיי טנאקה בשנות ה-70. לאחר התפטרותו של טנאקה, הנהיג נובורו טקשיטה את הסיעה, וב-1988 ספגה הסיעה מכה קשה לאחר שנחשפה מעורבתו בשערוריית Recruit. המפלגה הליברלית-דמוקרטית איבדה מכוחה בעקבות התפוצצות בועת הנדל"ן ביפן, ולאחר מכן נחשף שאחד ממזכיריו של האשימוטו היה מעורב בעסקאות לא חוקיות. האשימוטו התפטר מתפקידו כשר האוצר, אך שב כמעט מיידית לממשלה בתפקיד השר לסחר בינלאומי ולתעשייה בממשלתו של טומיאיצ'י מוריאמה.

ראשות הממשלה

כשהתפטר מוריאמה מתפקידו ב-1996 נבחר האשימוטו בבחירות מקדימות בתוך מפלגתו להחליפו בראשות הממשלה. הוא נהנה מפופולריות ציבורית, ולאחר שכלכלת יפן לא הראתה סימני התאוששות מהתפוצצות בועת הנדל"ן, מינה האשימוטו קבוצה של יועצים מהמגזר הפרטי שתפקדים היה למצוא דרך לשקם את הכלכלה היפנית ולפתוח אותה לסחר בינלאומי. מהלך זה זכה לתמיכה נרחבת, ואיפשר להאשימוטו לפזר את הדיאט ולנצח בבחירות הבאות.
בבחירות לבית היועצים של יפן ב-1998 איבדה המפלגה הליברלית-דמוקרטית את הרוב שלה בבית, ובעקבות זאת התפטר האשימוטו. שר החוץ שלו, קייזו אובוצ'י החליף אותו בתפקידו.

לאחר ראשות הממשלה

האשימוטו שמר על מעמדו הבכיר במפלגה, והוביל את סיעתו במשך מספר שנים נוספות. הוא היה אחד המועמדים הבולטים להחליף את יושירו מורי בראשות הממשלה ב-2001, אך הפסיד בבחירות המקדימות לג'ונאיצ'ירו קואיזומי.
סיעתו של האשימוטו החל להתפרק ב-2003, בעקבות היבחרו של קואיזומי. בשנה שלאחר מכן פרש האשימוטו מהסיעה לאחר שנמצא שקיבל המחאה על סף 100 מיליון ין מאיגוד רופאי השניים של יפן, והודיע שלא יתמודד פעם נוספת על מושבו בבית הנבחרים.
האשימוטו נפטר ב-1 ביולי 2006 כתוצאה מאיסכמיה של המעיים.
מטקסיה סימוניאן

ביוגרפיה

מטקסיה סימוניאן נולדה בשנת 1926 באשגבאט. בשנת 1933 היא עברה לירוואן עם משפחתה. ב-1948 היא סיימה את לימודיה במכון הממלכתי לתיאטרון וקולנוע בירוואן, ובאותה שנה הוזמנה להצטרף לתיאטרון האקדמי הממלכתי סונדוקיאן של ירוואן. החל מ-1968, היא לימדה באקדמיה הממלכתית לאמנויות של ארמניה.
סימוניאן הייתה שחקנית מובילה במשך עשרות שנים, ושיחקה תפקידים מובילים במחזות ארמנים, רוסיים, ואירופיים מכל הז'אנרים. הדמויות שהיא שיחקה כוללים: שורא (במחזהו של מקסים גורקי "יגור בוליכוב ואחרים"), דזדמונה, יוליה, וקורדליה (במחזותיו של ויליאם שייקספיר, "אותלו", "רומיאו ויוליה", "המלך ליר"), הודיט (במחזהו של קרל Gutzkow's "אוריאל אקוסטה"), ומרתה (במחזהו של אדוארד אלבי "מי מפחד מווירג'יניה וולף").
סימוניאן שיחקה גם בסרטי קולנוע, דוגמת סאיאט נובה, משנת 1960, וכן בטלוויזיה וברדיו. היא הייתה גם מדקלמת שירה. היא הופיעה במוסקבה, באקו, טביליסי, ביירות, ודמשק, ובמקומות אחרים.
מטקסיה סימוניאן נפטרה ב-1987.
הנריק האיוש

ביוגרפיה

האיוש נולד בבודפשט. היה אחיו הצעיר של אלפרד האיוש, האלוף האולימפי הראשון בעידן המודרני.
באליפות הונגריה שנערכה בשנת 1905 זכה האיוש ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 כסף. מדליות זהב במשחה ל-880 יארד חופשי בתוצאה של 12:39.6 דקות ובמשחה ל-1 מייל חופשי בתוצאה של 25:54.2 דקות. מדליית כסף במשחה ל-440 יארד חופשי, אחרי זולטאן הלמיי (5:50.6 דקות).
באולימפיאדת אתונה (1906)זכה האיוש במדליית זהב במשחה שליחים 4x250 מטר חופשי בתוצאה של 16:52.4 דקות, לפני גרמניה (17:16.2 דקות) ובריטניה.
באליפות הונגריה שנערכה בשנת 1906 זכה האיוש ב-3 מדליות, 1 זהב ו-2 כסף. מדליית זהב במשחה ל-1 מייל חופשי בתוצאה של 25:38.6 דקות. מדליות כסף במשחה ל-440 יארד חופשי אחרי גזה קיש (5:53.0 דקות), ובמשחה ל-880 יארד חופשי אחרי אוטו שיף מאוסטריה (12:11.0 דקות)
באליפות הונגריה שנערכה בשנת 1907 זכה האיוש ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 כסף. מדליות זהב במשחה ל-1 מייל חופשי בפעם השלישית ברציפות בתוצאה של 24:56.8 דקות ובמשחה בנהר בתוצאה של 1:05:59 שעות. מדליית כסף במשחה ל-880 יארד חופשי, אחרי אימרה זכר (11:53.4 דקות).
באולימפיאדת לונדון (1908) סיים האיוש במקום תשיעי במשחה ל-400 מטר חופשי, בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 6:19.8 דקות ובמקום 27 במשחה ל-100 מטר חופשי.
בשנת 1963 נפטר האיוש בבודפשט.
דוד שמואל גוטסמן

דוד שמואל גוטסמן (באנגלית: David Samuel Gottesman;‏ 1885–1956) היה איש עסקים ונדבן יהודי-אמריקאי. 
גוטסמן נולד במונקאץ', שהייתה באותה תקופה חלק מן האימפריה האוסטרו-הונגרית. בילדותו היגרו הוריו לארצות הברית. את עיקר הונו עשה מעסקי ייצור נייר. בנוסף, היה ממקימי ה-Central National Bank in New York City, ששייך כיום (לאחר סדרה של מיזוגים) לקבוצת JPMorgan Chase. 
גוטסמן ידוע בישראל בעיקר בשל התרומה הנדיבה שהעניק להקמת היכל הספר במוזיאון ישראל בירושלים: גוטסמן סייע ברכישת ארבע ממגילות מדבר יהודה ובמימון הבנייה. בתמורה, דרש כי תכנון המבנה יוטל על חתנו, האדריכל ארמן פיליפ בארטוס. בחירתו של בארטוס (שעבד יחד עם האדריכל פרדריק ג'ון קיזלר) עוררה ביקורת עזה בקרב אדריכלים ישראליים, שטענו כי התכנון היה צריך להיות מוטל על אדריכל ישראלי.
תרומות חשובות אחרות שלו כוללות תרומה להרחבת ספריית העיר ניו יורק, תרומה לבניית ספריית בית הספר לרפואה של ישיבה יוניברסיטי (שגם נקראת על שמו, D. Samuel Gottesman Library). 
גוטסמן הוא דודו של המיליארדר דייוויד גוטסמן. בתו סלסט-רות (רעייתו של ברטוס) היא אספנית אמנות ונדבנית ידועה בשם עצמה.
לואי השני, רוזן פלנדריה

חייו

אחרי שנפצע בקרב קרסי (26 באוגוסט 1346) שבו נהרג אביו, הוא ירש את רוזנות פלנדריה ואת אלה של נבר ושל רתל, ושימש כאביר בצבאו של פיליפ השישי, מלך צרפת. בנובמבר של אותה שנה שב לפלנדריה, הופיע בפני נתיניו הפלמים וניסה להרחיקם מהשפעת אנגליה, אך ללא הצלחה. אדוארד השלישי, מלך אנגליה היה כבר בשערי העיר קאלה ומאה אלף פלמים התקדמו אל עבר העיר קאסל, ובזזו והחריבו את ערי הגבול של צרפת.
הפלמים אנשי העיר גנט שעסקו בטקסטיל והיו תלויים בצמר אנגלי, דרשו מלואי לה מאל לשאת לאישה את בתו של אדוארד השלישי, ומשסירב לעשות כן הם כלאו אותו. באביב 1347 הוא נמלט לחצר המלכות הצרפתי ואחרי כן לבראבנט, שם נשא לאישה את מרגריט, בתו של ז'אן השלישי, דוכס בראבנט, שהיה בן בריתו של מלך צרפת.
באותה שנה העיר גנט מרדה בו, אך המגפה השחורה שהגיעה לפלנדריה ב-1348, והתנגדותן של הערים ברוז', ליל ואיפר להגמוניה של גנט גרמו להחלשת המרד. לואי לה מאל חתם עם הסכם ניטראליות עם אנגליה (25 באוגוסט 1348), ואנשי תעשיית הטקסטיל של גנט נכנעו לבסוף לכוחות אנשי תעשיית הטקסטיל של ערי פלנדריה האחרות (13 בינואר 1349).
ב-1355, אחרי מותו של ז'אן השלישי, דוכס בראבנט, לואי לה מאל דרש לעצמו את דוכסות בראבנט בשם אשתו מרגריט. אבל גיסתו ז'ואנה שלטה בדוכסות זו ולואי לה מאל כבש מידיה את הדוכסות. למרות שאנשי בראבנט מרדו בו (24 באוקטובר - 29 באוקטובר 1356) הוא הצליח לשמור על שלטונו בדוכסות זו.
נפתחה תחרות בין אנגליה לבין צרפת, שכל אחת מהן חפצה להגביר את השפעתה בפלנדריה באמצעות נישואים עם בתו של לואי לה מאל, מרגריט השלישית, רוזנת פלנדריה לעתיד, וב-19 ביוני 1369 היא נישאה לפיליפ השני, דוכס בורגונדיה, שהיה בנו של ז'אן השני, מלך צרפת.
שנות שלטונו האחרונות של לואי לה מאל היו רצופות מאבקים בין הפלמים לבין הצרפתים. ב-1379 פרץ שוב מרד בעיר גנט, ולואי לה מאל קיבל עזרה מחמו, פיליפ השני, דוכס בורגונדיה שניסה לדכא את המרד. הפלמים בראשותו של פיליפ ואן ארטוולדה, שהיה בנו של יאקוב ואן ארטוולדה גירשו את לואי לה מאל מפלנדריה, אך בהשפעתו של פיליפ השני, דוכס בורגונדיה, הצבא המלכותי הצרפתי בא לעזרתו והפלמים נחלו מפלה ניצחת בקרב רוזבקה (27 בנובמבר 1382). אולם, אזרחי גנט המשיכו במרד עד אחרי מותו של לואי לה מאל ב-1384.
ב-1382 מתה אמו של לואי לה מאל והוא ירש את רוזנות ארטואה ואת רוזנות פראנש-קונטה. אחרי מותו, בתו מרגריט השלישית ירשה את רוזנות פלנדריה, את רוזנות ארטואה ואת רוזנות פראנש קונטה בשיתוף עם בעלה, פיליפ השני, דוכס בורגונדיה.
דניאל אדהנן

דניאל אדהנן (1850 לערך - 1869) היה יהודי-אתיופי ואחיו התאום של ברוך אדהנן אשר נשלח ללמוד בצרפת תחת חסותו של יוסף הלוי. 
עם סיום מסעו של יוסף הלוי ביישובי ביתא ישראל ביקשו יהודי המקום שייקח עמו נער צעיר בשם דניאל כדי שזה יקבל חינוך מחוץ לאתיופיה ושבעתיד יחזור למולדתו ויהיה למורה עתידי לקהילה. הלוי מתאר את בקשת הקהילה:
 פלשי צעיר, דניאל שמו, שהיה יליד בלגוב שבדמביה וקרוב משפחה של אבא ירמיהו, הביע רצונו לבוא איתי לצרפת. אמרתי לו שלא אוכל לקחת אותו בלי הסכמה של הוריו והקהילה. ההסכמה הזאת כבר ניתנה קודם לכן, מפני שבשעה שנפרדו ממני לשלום, הציגו בפניי הכוהנים והזקנים את האיש הצעיר וביקשוני לקחת אותו לאירופה כדי שילמד שפות ומדעים, כדי שיוכל, עם שובו אליהם, לספר להם בדיוק מה ראה ומה למד.
הבחור היה נבון ונראה מוכן ומזומן מאוד ליהנות מיתרונות החינוך. הוא לא היה
יכול לצפות לשום גמול כספי, והכריז בפניי שאינו מבקש זהב ולא כסף אלא רק דעת. לימוד השפה העברית היה הדבר העיקרי שמשך את ליבו.
— יוסף הלוי
בחירת דניאל לא הייתה מקרית, דניאל היה דבתרה, ולמד לכהונה.
ב-30 ביולי 1868 מסר הלוי את רישומיו מהמסע וב-14 בינואר 1869 הציג בפני חברת כי"ח את דניאל והנוכחים מחאו כף. מאוחר יותר טענו אנשים בכי"ח ובהם קרל נטר שהלוי כלל לא הגיע לאתיופיה, רישומי מסעו הם זיוף ושדניאל אינו יהודי אלא עבד שקנה בסודאן. טענות אלו הופרכו והלוי גובה בידי ורנר מונזינגר  שהיה הקונסול הצרפתי במאסאווה ואירופים אחרים שראו אותו באתיופיה. דניאל עצמו לא התקבל ללמוד בבית הספר של כי"ח בצרפת ונשלח בחזרה לאתיופיה דרך אלכסנדריה ושם נפטר לאחר שחלה.
מסדר ההצטיינות

מסדר ההצטיינות (באנגלית: Order of Merit) הוא אות כבוד בבריטניה ובחבר העמים הבריטי המוענק על ידי המונרך. התואר נוצר ב-1902 על ידי המלך אדוארד השביעי והתבסס על העיטור הצבאי הפרוסי "פור לה מריט". העיטור הוענק כהוקרה על שירות בהצטיינות בצבא, במדע, באמנות, בספרות או עבור קידום התרבות. מינויים למסדר הם מתנה אישית של המלך ולא נדרש ייעוץ מיניסטריאלי. מסדר ההצטיינות מדורג מתחת לאביר הצלב המפואר (Knight Grand Cross) של מסדר האמבט, ואף על פי שהוא אינו מעניק לשותפים בו זכות לתואר אצולה, זכאים המקבלים אותו להוסיף את הסיומת O.M (קיצור של Order of Merit) לשמם.
העיטור מעוצב כצלב אדום שמעליו כתר מוזהב. העיטורים לאנשי צבא, שהם נדירים יותר, שונים מאלה הניתנים לאזרחים בשל תוספת של זוג חרבות מוצלבות מאחורי המדליה המרכזית. צבעי הסרט הם כחול ואדום.
המסדר מוגבל למלך ולעשרים וארבעה חברים, אך ניתן לצרף אזרחים זרים כ"חברים של כבוד", כך למשל נלסון מנדלה הוא חבר של כבוד במסדר ההצטיינות. המסדר היה פתוח לנשים מאז ייסודו, פלורנס נייטינגייל הייתה האישה הראשונה שזכתה לכבוד ב-1907.
חיבור מהירויות

חיבור מהירויות הוא חוק תנועה בפיזיקה הקלאסית. על פיו, ביחס לצופה דומם, גוף הנע על או עם גוף נע אחר מקבל מהירות שקולה המורכבת משתי המהירויות גם יחד. מהירות היא גודל וקטורי ולכן החיבור וקטורי אף הוא. כאשר  היא המהירות השקולה,  היא מהירות הגוף הראשון ו-  היא מהירות הגוף השני, אזי מתקיים:
 
כלל זה נכון, בקירוב טוב, עבור מהירויות הקטנות באופן משמעותי ממהירות האור.
לצורך המחשה, אם נעמיד צופה דומם על הרציף וניתן לו להביט על נוסעים ההולכים בקרון רכבת ועל נוסעים היושבים בו, המהירויות תהיינה שונות. אם הנוסעים ההולכים נעים בכיוון תנועת הרכבת, אזי מהירותם תגדל; אם ינועו כנגד כיוון התנועה של הרכבת, מהירותם תקטן. כללי חיבור וקטורים יאפשרו לחשב את מהירות הנוסע גם כאשר הוא נע שלא במקביל לתנועת הרכבת, אלא בתנועה אלכסונית בתוך הקרון או תנועה מאונכת לכיוון התנועה של הקרון.

חיבור מהירויות ביחס למהירות האור

הבעייתיות בחיבור מהירויות מתעוררת כאשר התנועה של אחד הגופים נעשית במהירות הקרובה למהירות האור. בעיתיות זו נתגלתה בניסוי מייקלסון-מורלי - ניסוי פיזיקלי משנת 1887 שנערך על ידי אלברט אברהם מייקלסון ואדוארד מורלי, שניסו למדוד את מהירות סיבוב כדור הארץ ביחס לאתר, תוך שימוש בעקרון ההתאבכות. בניסוי שילחו פעמיים קרן אור, אחת הנעה עם כיוון התנועה של כדור הארץ והשנייה בכיוון הפוך. הם הופתעו מתוצאות הניסוי שהראה כי אין כל הבדל בין מהירות שתי הקרניים.
רק ב־1905, כאשר אלברט איינשטיין פרסם את תורת היחסות הפרטית, ניתן ההסבר לתופעה. תורה זו קבעה  שעקרון חיבור המהירויות אינו חל על מהירות האור; מהירות האור משמשת כקבוע פיזיקלי בעוד הזמן והמרחב הם יחסיים.
אם אותו נוסע בקרון מן הדוגמה הקודמת ידליק פנס, מהירות האור לא תצטרף למהירות הרכבת, אלא תשאר ללא שינוי לגבי הצופה שעל הרציף. כאשר מדובר באור, אין הבדל אם אדם עם פנס נע לכיוונו של צופה או הלאה ממנו. בכל מקרה, מהירות האור ביחס לצופה כלשהו לא תשתנה ותשאר קבועה.

בתורת היחסות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.  
בתורת היחסות כלל חיבור המהירויות, עבור וקטורי מהירות מקבילים, הוא . במהירויות הקטנות באופן משמעותי ממהירות האור הביטוי המוסף ל-1 במכנה הוא זניח, אך במהירויות גדולות יותר הוא משפיע יותר ויותר וגורם לכך שהמהירות תישאר תמיד קטנה ממהירות האור.
במקרה הכללי, חיבור וקטורי מהירות u,v מתקבל מהנוסחה 
, כאשר  ו-.
הומניזם חילוני

הומניזם חילוני הוא זרם של הומניזם, הדוחה את העל-טבעי והרוחני כסממנים למוסר וקבלת החלטות נכונה, לטובת ההיגיון, האתיקה והצדק. כסוגים אחרים של הומניזם, הומניזם חילוני הוא עמדה מוסרית ודרך חיים המתמקדת בדרך בה על בני האדם לנהוג בשביל חיים טובים ומאושרים. המונח עצמו נוצר במאה ה-20 כדי להבדילו מזרם ההומניזם הדתי.

התייחסויות היסטוריות

המונח "חילונות" הומצא ב-1846 בידי ג'ורג ג'יקוב הוליהוק כדי לתאר "מודעות הטורדת עצמה רק בשאלות, שניתן לבדוק את תוכנן באמצעות החוויות של חיים אלו".
שימוש היסטורי במושג "הומניזם" (שמשתקף לפעמים גם במחקר אקדמי בן ימינו), מופיע בכתבים של הפילוסופיה הקדם סוקרטית. כתבים אלו לא נודעו לחברה האירופאית עד שחוקרים מתקופת הרנסאנס גילו אותם מחדש דרך מקורות מוסלמים ותרגמו אותם מערבית לשפות אירופאיות. כך קרה שהמונח "הומניסט" מיוחס גם לאדם שדעותיו הומניסטיות, בנוסף למשכילים מתקופת ההשכלה, ולאלו שדעותיהם תואמות לאלו של הפרה-סוקראטים.
משמעות המושג "הומניזם חילוני" התפתחה במשך הזמן, כאשר השימושים הראשונים מופיעים בשנות ה-50 של המאה ה-20. ב-1958 ליאו פרפר השתמש במונח כדי לתאר את אלו ש"אינם מזדהים עם דת מאורגנת ודואגים לזכויות האדם".
ב-1961 השתמש השופט הוגו בלאק במונח "הומניזם חילוני" כדי לציין סוג של הומניזם שאינו מאמין באלוהות וחסידיו החשיבוהו כדתי. שימוש זה אומץ במהרה בידי פונדמנטליסטים דתיים, תוך שימוש במושג "חילוני" כתואר חלופי ל"מתנגד לדת".
עד שנות ה-70 המונח אומץ בידי הומניסטים, שעל אף ביקורתם על הדת בשלל גווניה, הצהירו במכוון שהם חסרי דת, אך לא נגדה. בכך הם הצהירו שלהומניזם שהם דוגלים בו אין דבר וחצי דבר עם הרוחני, הדתי, והאמוני, אך הם אינם נגדו. כך מזוהה לרוב ההומניזם החילוני בימינו.
בלעג להתייחסותו של בלייק להומניזם החילוני כדת, הקים המוזיקאי פרנק זאפה, הידוע גם בתמיכתו בחופש הדיבור, את "הכנסייה האמריקאית של ההומניזם החילוני". הכותב ארט בוכוואלד כתב טור שכותרתו "הומניסטים חילוניים: איום או סכנה?" שלעג לרעש שנוצר סביב ההומניזם החילוני.

הומניזם חילוני כיום

כיום ישנם ארגונים רבים המשתייכים לזרם, כאשר הגדול שבהם שוכן בנורווגיה, ומונה 69 אלף חברים רשומים, מתוך אוכלוסייה של 4.6 מיליון (נכון ל-2004). במקומות רבים בעולם מוצאים עצמם ארגונים אלו בהתנגשות עם הפונדמנטליזם הדתי בנושאים רבים מספור, וזאת תוך עוינות רבה בין הצדדים. אחד הארגונים הגדולים, המאגד מאות ארגונים הומניסטים ברחבי העולם הוא האיגוד ההומניסטי והאתי הבינלאומי.
המבקרים את ההומניזם החילוני טוענים שההומניזם החילוני לא מציע אף אמיתות ברורות ומונע תחושת סיפוק רוחני, ומציע במקומם עולם פוסטמודרני קר וחסר מוסר ברור. על כך עונים ההומניסטים החילונים שתפיסת עולמם אופטימית ואידיאלית, ומקורה בתקופת ההשכלה, ואפילו לפני זה בפילוסופיה הקדם סוקרטית, ועד הקונפוציוסיזם הסיני.
לויד בנטסן

ביוגרפיה

בנטסן נולד ב-11 בפברואר 1921 במישן, טקסס ללויד מילרד בנטסן האב, איש עסקים ממוצא דני, ולעדנה רות קולבת'. בשנת 1942 סיים תואר ראשון במשפטים באוניברסיטת טקסס באוסטין.
לאחר שסיים את לימודיו, גויס בנטסן לחיל האוויר של ארצות הברית, שירת במהלך מלחמת העולם השנייה וקיבל את צלב התעופה המצוינת לאחר שהמטוסים שהטיס, מפציצים כבדים מדגם B-24 ליברייטור, הופלו פעמיים. מאוחר יותר במהלך המלחמה הועלה לדרגת מייג'ור. את שירותו הצבאי סיים בדרגת קולונל.
בשנת 1946, לאחר שסיים את שירותו הצבאי, כיהן כשופט בטקסס עד 1948, אז נבחר להיות חבר בית הנבחרים של ארצות הברית. נבחר מחדש פעמיים וכיהן בתפקיד עד 1955.
לאחר שעזב את תפקידו בבית הנבחרים, עבד בתפקידים שונים בשוק ההון.
בשנת 1970 חזר לפוליטיקה, ונבחר לכהן כסנאטור, ונבחר מחדש שלוש פעמים.
בשנת 1988, ניצח מייקל דוקאקיס בבחירות המקדימות והיה מועמד המפלגה הדמוקרטית לתפקיד נשיא ארצות הברית, ובחר בבנטסן למועמד לתפקיד סגן נשיא ארצות הברית. בבחירות ניצח מועמד המפלגה הרפובליקנית.
בשנת 1992 מינה אותו ביל קלינטון, לאחר שזכה בבחירות לנשיאות של אותה השנה, לתפקיד מזכיר האוצר של ארצות הברית, בו כיהן עד דצמבר 1994, אז פרש מהחיים הפוליטיים.
בשנת 1998 עבר בנטסן שבץ מוחי.
ב-23 במאי 2006 נפטר בנטסן בביתו שביוסטון, טקסס בגיל 85, ונקבר בבית הקברות פורסט פארק לאונדייל שביוסטון.
בדיקות אבטחת תוכנה

בדיקות אבטחת תוכנה  (אנגלית: Software Security Testing) הן חלק מתהליך הבטחת איכות או בדיקות תוכנה. בדומה לתהליכי בדיקה אחרים תהליך זה בודק את התפקוד של מערכת מידע ותר אחר התנהגות לא נאותה. בדיקות אבטחה שמות דגש על אבטחת מידע ובדיקת העמידות של המערכת בפני התקפות זדוניות, גניבת מידע וניצול לרעה.

הבדלים מבדיקת איכות תוכנה

באופן כללי, בדיקות תוכנה מאמתות את התנהגות התוכנה אל מול מסמך הדרישות אשר מפרט מהי התנהגות נכונה עבור קלט מסוים.

מסמך דרישות ומסמך בדיקות

מעצם הגדרתן של בדיקות תוכנה כבדיקה של נכונות המערכת אל מול ההתנהגות שהוגדרה- הן לא מגדירות בפני עצמן מהי התנהגות לא נכונה. זאת אחת הסיבות שבדיקות איכות אינן בודקות האם המערכת מאובטחת: אין שום הגדרה של מהי מערכת מאובטחת- רק מהן הסכנות.
קשה מואד להגדיר דרישות לתוכנה על מנת שיהיה ניתן להגיד בביטחון כי התוכנה מאובטחת.

מטריקות כיסוי

בדיקות איכות בדרך כלל מכילות מטריקות המודדות (לפי מדדים מסוימים) איזה חלק מהקוד מכוסה על ידי הבדיקות. מטריקה כזאת יכולה להיות- למשל- בדיקה של כל התנאים (משפטי if) בקוד. מטריקות כאלו לא קיימות עבור בדיקות אבטחה, כיוון שאין הגדרה מפורטת וכללי אצבע מה צריך לבדוק.

כלים

שיטות לבדיקת אבטחת תוכנה

כלים אוטומטיים

קיימים כלים אוטומטיים רבים לבדיקות איכות תוכנה ואיתור תקלות ("באגים") אך מעט מאוד כלים הבודקים אבטחה של תוכנה.

ספריות בדיקה

ספריות אלה מכילות אוסף של מתקפות ידועות אשר ניתן להריץ בצורה אוטומטית על המערכת.
היתרון של השיטה הוא בכך שהיא מונעת הישנות של מתקפות מוכרות אשר התרחשו בעבר ויש להם פתרון ידוע. בדיקות אלו מבוססות על העקרון שמתכנתים נוטים לחזור על אותן טעויות בעת כתיבת קוד.
השיטה לא מגיבה היטב לסוגים חדשים של מתקפות מכיוון שספריות כאלו מתעדכנות בתדירות נמוכה בהרבה מהקצב בו מתקפות חדשות מתגלות.
רצח האחות ג'ורג'

תקציר העלילה

ג'ון בוקרידג' היא שחקנית, המגלמת את דמותה של "האחות ג'ורג'", דמות אהובה בסדרת הרדיו הפופולרית Applehurst, המשמשת כאחות מחוזית המשרתת את הצרכים הרפואיים והבעיות האישיות של תושבי הכפר המקומיים. בחייה האמיתיים, ג'ון היא אנטיתזה לאישיות המתוקה שהיא מגלמת - למעשה, היא אישה גברית, מעשנת סידרתית ומעט סדיסטית. לעיתים קרובות, היא מכונה "ג'ורג'" גם בחייה האמיתיים. ג'ון מתגוררת יחד עם אליס "צ'ילדי" מק'נובה, אישה צעירה ומנומנמת שלעיתים קרובות ג'ון מתעללת בה, הן מילולית והן פיזית. כאשר ג'ורג' מגלה כי דמותה צפויה "להיהרג", היא הופכת עוד יותר לבלתי נסבלת ולמי שבלתי אפשרי לעבוד עימה או לחיות איתה. מרסי קרופט, מנהלת תחנת הרדיו, מתערבת בחייה המקצועיים והאישיים, כביכול כדי לעזור, אך למעשה יש לה תוכניות משלה.

אודות

מעלילת המחזה משתמע כי ג'ורג' וצ'ילדי הן לסביות, ולקראת הסוף נרמז כי אף כי מרסי עשויה להיות לסבית גם כן, אולם הדבר מעולם לא נאמר בצורה מפורשת במחזה. מרקוס התכוון שמחזהו יהיה פארסה, לא טיפול רציני בלסביות, אך בכל זאת החלו להתייחס למחזה ככזה, בעיקר מכיוון שבאותה העת בה נוצר - היו כל כך מעט יצירות אודות לסביות.
בדרך כלל, עלילת המחזה נתפסת כפרודיה על הריגתו של הדמות הבדיונית גרייס ארצ'ר באופרת הסבון "The Archers" המשודרת בתחנת הרדיו BBC Radio 4 מאז 1950. מקור השראה אפשרי נוסף הוא פיטוריה של השחקנית אליס פאוול מ-"Mrs Dale's Diary" (תוכנית דרמה אשר שודרה בתחנת הרדיו BBC Radio 2 בשנים 1948-1969), ולעיתים נעשית השוואה בין המחזה לבין סרט הקולנוע "מה קרה לבייבי ג'יין?" (1962).‏ ייתכן גם כי מותה של מרתה לונגהרסט ב-1964, דמות אותה גילמה השחקנית לין קרול בסדרת הטלוויזיה הבריטית "Coronation Street" (שעלתה לשידור ב-1960) היה גם הוא השראה למחזה.

הפקות

ההצגה הוצגה לראשונה ב-Bristol Old Vic שבבריסטול באפריל 1965, בבימויו של ואל מאי. לאחר סיבוב הופעות, ההפקה עברה ל-Duke of York's Theatre בלונדון, שם הציגה החל מה-17 ביוני 1965, כשצוות השחקנים המקורי כלל את בריל ריד בתפקיד ג'וני בוקרידג', איילין אטקינס בתפקיד צ'ילדי וללי באוורס בתפקיד מרסי קרופט. באפריל 1966 עברה ההפקה ל-St Martin's Theatre. ב-5 באוקטובר 1966, עלתה ההצגה ב-Belasco Theatre שבניו יורק, עם צוות השחקנים המקורי של ריד, ריד, אטקינס ובאוורס. הרמיוני באדלי, אנדרה מלי ומרגרט קורטנאי החליפו את צוות השחקנים, כאשר ההפקה עברה לסנט מרטין. ריד זכתה בפרס טוני בשנת 1966 עבור השחקנית הראשית הטובה ביותר מחזה עבור השתתפותה בהפקה של ברודוויי של המחזה.
בשנת 1995 עלתה בוסט אנד הפקה מחודשת של המחזה, בכיכובן של מרים מרגוליס, סרינה אוונס וג'וזפין טוסון. בשנת 2011 הועלתה הפקה נוספת, ב-Arts Theatre שבלונדון, עם מירה סיאל בתפקיד ג'ורג'. איקבל קאן היה במאי הפקה זו, ועוד השתתפו בה אליזבת קדוואלדר, בלינדה לאנג והלן לדרר.

עיבוד קולנועי

בשנת 1968 המחזה זכה לעיבוד קולנועי לסרט עלילתי אשר, ביחס למחזה, היה אפל יותר וכלל אלמנטים לסביים בצורה מפורשת יותר.

עיבוד לרדיו

ג'ון טיידמן עיבד וביים את המחזה עבור הרדיו, לתסכית ששודר בתחנת BBC 4. התסכית שודר ב-25 באפריל 2009, בהשתתפותם של שרה באדל בתפקיד ג'ורג', לוסי וויברו בתפקיד צ'ילדי ואנה מאסי בתפקיד מרסי.