google/wiki40b huggingface dataset:
שאנה מואקלר

ביוגרפיה

מואקלר נולדה ברוד איילנד כצעירה מבין ארבעת ילדיו של רופא שיניים, ולה שני אחים ואחות.
ב-1992 ייצגה את רוד איילנד בתחרות "מיס הנוער של ארצות הברית", ושם עלתה לחצי הגמר, ובנוסף זכתה במקום הראשון בתחרות יופי נוספת לבנות נוער. היא עברה להתגורר בניו יורק על מנת לפתח שם קריירת דוגמנות. ב-1995 נבחרה למיס ניו יורק, ובתחרות הארצית של מיס ארצות הברית נבחרה לסגנית ראשונה. לאחר שהזוכה, צ'לסי סמית, נבחרה למיס תבל, הוכתרה מואקלר למיס ארצות הברית.
היא הופיעה על שער המגזין "קוסמופוליטן", וב-2001 חתמה על חוזה עם המגזין "פלייבוי", ובדצמבר של אותה שנה הייתה נערת החודש של "פלייבוי" ובנוסף הובילה קמפיין של מותג וויסקי.

משחק

כשחקנית היא הופיעה ב-1996 בסדרה "לויס וקלארק: הרפתקאותיו החדשות של סופרמן". ב-1997 שיחקה בסרט הקולנוע "פיתוי קטלני 3: פיתוי חדש" לצדה של ג'יימי פרסלי, ושיחקה בסרט של NBC לצד שאנון דוהארטי. ב-1998 שיחקה בפרק של סדרה המבוססת על הסרט "טיימקופ". ב-2004 שיחקה בסרט הקומדיה "מתראים עם אחרים" לצד לורן גרהאם. ב-2005 שיחקה תפקיד אורח בקומדיית המצבים "ג'ואי". ב-2006 התחרתה בעונה השלישית של "רוקדים עם כוכבים", והודחה שנייה.

חיים אישיים

מואקלר הייתה נשואה מ-2004 ועד 2008 לטראוויס בארקר, ולזוג בן ובת. בנוסף יש לה בת נוספת ממערכת יחסים קודמת שניהלה.
ברוך מאירי

ביוגרפיה

ב-1950 עלה לישראל.
הוא החל לעבוד בעיתון "מעריב", וביצע בו שורת תפקידים, החל מכתב לענייני משפט ופלילים, דרך כתב לענייני קליטה ועלייה וכן בריאות ופנים וכלה בניהול סניף ירושלים של העיתון.
עוד ערך מאירי במשך מספר שנים את "נהרדע", ביטאונו של מרכז מורשת יהדות בבל באור יהודה, ובהמשך ערך עיתון אינטרנטי מטעם נ.צ. חינוך לדמוקרטיה וכן את הביטאון "קריה נאמנה", ביטאון ועד עדת הספרדים ועדות המזרח בירושלים. 
מאירי כתב מספר ספרים עבור מוסדות ואנשים פרטיים (ביניהם - צבי גבאי). הוא זכה במספר פרסים ובכללם: אות זכויות האדם ע"ש אמיל גרינצוויג ז"ל ב-1985, ופרס תנועת אח"י, התנועה לקידום התרבות וההשכלה של עולי עיראק. בוגר קורס מדריכי ספורט, לגיל הזהב, במכון וינגייט.
בשנים 2014-2015 זכה בארבע מדליות באליפות ישראל (מאסטרס) בשחייה" שתי מדליות כסף ושתי מדליות ארד (משחים חזה וגב למרחק של 50 מטרים). באולימפיאדת גיל הזה, השנה (2015) זכה במדליית כסף בסגנון שחייה חופשית למרחק 50 מטרים.
באליפות המאסטרס בשחייה הקיץ 2017 זכה במקום הראשון, במשחה 100 גב; במכביה ה-20 הקיץ זכה בשתי מדליות: כסף (100 גב) וארד (50 חזה). נטל חלק באליפות העולם בשחייה, מאסטראס, שהתקיימה בסוף חודש אוגוסט השנה בהונגריה.
ברוך מאירי נשוי, אב לארבעה ילדים.
מעוז הים (גוש קטיף)

מעוז הים היה מאחז שהקימו מתנגדי תוכנית ההתנתקות מגוש קטיף.

היסטוריה

המאחז הוקם בשנת 2005, במתחם המלון הנטוש "חוף דקלים", באישור בעליו, והוא נקרא "מעוז הים", כשמו של המאחז שהוקם בחבל ימית קודם פינוי חצי האי סיני.
את המאחז הקים ארגון הימין מינהלת קל"ע (קליטה לעזה), בראשות דתיה ואריק יצחקי.
במקום התגוררו באופן קבע כ-150 איש, בעיקר צעירים מיהודה ושומרון ופעילי תנועת חזית יהודית לאומית, והוא התאפיין בקו קיצוני שטען כי יש לפעול באלימות כלפי המפנים. מנכ"ל משרד ראש הממשלה אילן כהן הגיע לביקור במאחז, אך גורש משם.
ב-30 ביוני 2005 פונה המאחז, במסגרת ההכנות לתוכנית ההתנתקות. הפינוי לווה באלימות, אך לא כפי שצפו קודם לכן.
אפקט הניכור

המטרה

ברכט ניסה להציב מול התיאטרון הריאליסטי חלופה ל"אשליה של מציאות", ל"נתח מציאות" ולהזדהות. מטרת האפקט הוא יצירת ריחוק, אובייקטיביות, יכולת שיפוט כלפי המתרחש והפעלת שיקול דעת. דרך ההרחקה יחשוב הצופה על מערכות היחסים, המעמדות, העוולות והאירועים החריגים ויבקר אותם.

רקע היסטורי, אידאולוגי ואומנותי

אפקט ההזרה הוא מרכיב עיקרי מהתיאטרון האפי שהתפתח בתיאטרון הגרמני אחרי מלחמת העולם הראשונה, כתגובה הן לתיאטרון הריאליסטי והן לתיאטרון האקספרסיוניסטי. ברוסיה הצליחה מהפכת אוקטובר, בגרמניה המהפכה אומנם נכשלה, אך ההשפעה הקומוניסטית הייתה גדולה. ארווין פיסקטור וברטולט ברכט ורבים אחרים היו קומוניסטים, תמכו במעמד הפועלים והתנגדו למיליטריזם הגרמני. במרכז הבמה עמדו ההמונים, לא האדם הפרטי. יוצרי התיאטרון הזה היו משוכנעים, לפי הפילוסופיה המטריאליסטית, שהמציאות החברתית קובעת את התודעה ולא להפך. יחד עם זאת, יכולה המציאות ליצור "תודעה כוזבת", ולכן דרושים חינוך והסברה. התיאטרון צריך להיות כלי לחינוך והסברה כנגד תודעה כוזבת כמו הפשיזם. מבחינה אומנותית יש השפעה ניכרת מצד הקברט.

הזרה באומנות המשחק

על השחקן להראות את הדמות ולספר עליה, באמצעות מחוות ומשחק שידגישו את שיוכו המעמדי. לעיתים הכניס ברכט את המרכיב הזה גם לטקסט הכתוב. לדוגמה: כשאצדק מחביא את הארכי-דוכס בבקתתו, במחזה "מעגל הגיר הקווקזי", הוא מבחין דרך האופן שבו אוכל "הפליט", שלא מדובר באדם עני. אסור לשחקן להביא את הקהל ל"טראנס" ולא להיכנס ל"טראנס" בעצמו. השחקן צריך לשכוח את כל טכניקות המשחק שלמד עד עכשיו. אסור לו להתקרב עד כדי זהות עם הדמות המשוחקת. כשאומרים על שחקן: "הוא לא שיחק את ליר, הוא היה ליר", זה לא טוב. השחקן צריך להציג תוך ריחוק מסוים. השחקן אמור לשחק את הדמות ללא הזדהות איתה, כמו שמספר סיפורים מגלם את דמויות הסיפור. הוא צריך לחקור את הרקע החברתי-כלכלי שלה ולגבש לעצמו דעה עליה. על דרך נוספת להשגת ניכור בין השחקן לטקסט ממליץ ברכט בעת החזרות: 1. שימוש בגוף שלישי 2. שימוש בלשון עבר 3. אמירת הוראות הבמה בקול רם והוספת ביקורת על התנהגות הדמות, על דמויות אחרות או האירועים המתוארים. למשל בשעת החזרות יגיד השחקן: הוא קם על רגליו ואמר בכעס, כיוון שהיה רעב: "בסדר." או: הוא גיחך והתחיל לדבר באורח נטול דאגה, כי סמך על דודו העשיר: "אשתדל." . כך ידבר השחקן בשתי נימות שונות כמו בתור מספר סיפורים. אם קיים מונולוג מחורז ומסוגנן על השחקן לשנן את התכנים ולחזור עליהם בפרוזה פשוטה אך ילווה דבריו בג'סטות. עצם השימוש בחרוזים בטקסט – מנכר. אלמנט נוסף במשחק על-פי אפקט ההזרה למד ברכט מהאופרה הסינית. שם עושה השחקן-זמר לפני פעולה כלשהי את הפעולה הנגדית. לדוגמה: אם השחקן פונה ימינה, הוא ייפנה קודם שמאלה למשך שבריר שנייה, ורק אז ייפנה ימינה. באופן הזה מדגיש השחקן מה הדמות לא עושה.

לעומת הניכור בתיאטרון האבסורד

אין קשר בין אפקט הניכור לבין תחושת הניכור שחווה האדם בעולם האבסורדי. הניכור בין הדמויות שעל הבמה לבין סביבתם בתיאטרון האבסורד יוצר ייאוש, אולי גם שעשוע רגעי אצל הקהל, אך לא ריחוק ביקורתי ומחשבה יצירתית למציאת פתרון.

ביקורת על אפקט הניכור

למרות הכל לא הצליח ברכט לבטל את ההיסחפות וההזדהות. התיאטרון האפי אמנם הפך סגנון בימתי חדשני והעניק מסגרת נוספת להבעה התיאטרונית במאה העשרים, אך באותה מידה נעלמו הרקע התאורטי והמטרות האידאולוגיות שהולידו את הסגנון ואמצעיו. הקהל כלל לא תרגם אותם כפי שברכט רצה. הקהל לא שיחק על פי הכללים של ברכט ומסתבר שכל אמצעי הניכור לא מספקים על מנת להסית את הקהל מן הצורך להזדהות, ומן הרובד האנושי שהיה קיים במחזותיו של ברכט.
גאנטריש

גאוגרפיה

גאנטריש הוא ההר המערבי ביותר באלפים הברניים, ההר הוא הראשון מדרום לעיר תון, והחמישי מצפון למעבר יאון (Jaun Pass), ברכס הקיצוני בצפון האלפים הברניים באזור המכונה גם טרום האלפים (Pre-Alps). הרכס מתחיל ליד העיר תון בהר גאנטריש, וממשיך לאורך עמק זימן דרך ההרים מרה (2,087), שאפארניש (2,107), וקייזראג (2,185), עד להר שאפברג (2,239) ליד אגם גרוייר (Lake of Gruyère) בשפלה השווייצרית, שם חוצה את הרכס מעבר יאון (המחבר את אזור גרוייר (district of Gruyère) שבשפלה השווייצרית עם עמק זימן (Simmental)), ומצידו הדרומי של המעבר ממשיך הרכס בהרים רודיגנשפיץ (2,124), דאן דה רות (2,236), דאן דה סאוויני (2,252), וניל נואר (2,389), ווניל קארה (2,197), ומסתיים בהרים רושה דה נה (2,042) ודאן דה ז'אמאן (1,879) שעל גדות אגם ז'נבה.
בצדו הדרומי של ההר נמצא עמק זימן וצדו הצפוני מתמזג בהדרגה את תוך השפלה השווייצרית באזור עמק הנהר ארה, בצדו המזרחי נמצא אגם תון ובצדו המערבי הר מרה.

תיירות

אזור גאנטריש נחשב לפופולרי ביותר, ויש בו עשרות שבילי הליכה, בצדו הדרום מערבי של ההר ישנו שביל המגיע עד לפסגה.
בצדו המזרחי התלול של ההר נפתח בשנת 2007 מסלול טיפוס באמצעות ידיות וכבלים.
מצפון מזרח להר ממוקמים מעיינות גורבה.

הפארק האזורי

בשפלה למרגלות ההר ממערב נפתח בשנת 2011 פארק גאנטריש (Regionalen Naturpark Gantrisch), שנקרא על שם ההר, הכולל שבילי טיול, מעיינות מים, ופעילויות ספורט רבות נוספות.

תרבות

הר גאנטריש וההרים שלצידו היו הנושא באחד מציוריו של הצייר השווייצרי פרדיננד הודלר.
סידני האמפריס

סידני (ארנסט) האמפריס (באנגלית: Sydney (Ernest) Humphreys;‏ 26 בספטמבר 1926 - 16 בפברואר 2015) היה כנר ומורה קנדי.
סידני האמפריס נולד בצ'יליוואק, סמוך לוונקובר. מוריו לכינור היו גרגורי גארבוביצקי בוואנקובר, קתלין פרלוב בטורונטו, תומאס מתיוס ופרדריק גרינק באקדמיה המלכותית למוזיקה בלונדון וג'ורג'ה אנסקו בפריז.
האמפריס עשה לו שם הן כנגן ראשי וסולן עם תזמורות שונות והן כחבר בהרכבים קאמריים. בשנים 1952 עד 1970 עמד בראש רביעיית אאוליאן הלונדונית במסעות הקונצרטיים שלה מחוץ לאנגליה, בהקלטות ובשידורי רדיו. בשנים 1954-65 היה חבר בשלישיית סנטה צ'צ'יליה וכנר ראשי בתזמורת פסטיבל באך בניצוחו של יהודי מנוחין, וכן הופיע כסולן עם כמה מתזמורות רשות השידור הבריטית. בין 1972 ל-1976 היה כנר ראשי בתזמורות שונות בבריטניה ובקנדה וכן עמד בראש מחלקת כלי הקשת בקונסרבטוריון של ויקטוריה בקנדה, משרה בה החזיק בשנים 1970-72 ושוב מ-1975 עד לפרישתו ב-2001. בשנים 1979-87 היה כנר ראשון ברביעיית המיתרים פרסל.  
נפטר ב-16 בפברואר 2015.
ריי וילסון (כדורגלן)

קריירת משחק

וילסון נולד בשיירברוק. עם סיום לימודיו התחיל לעבוד כאיש רכבת מתלמד, אך בעודו משחק כדורגל כחובב, נצפה על ידי סקאוט של האדרספילד טאון. הוא שילב בין עבודת רכבת בלילות ואימונים עם האדרספילד בימים, לפני שגויס לשירות הצבאי 
לשנתיים. מאמן האדרספילד דאז, ביל שאנקלי, זיהה את יתרונותיו כמגן שמאלי זריז וחזק עם שליטה טובה בשתי רגליו, ווילסון הוחתם על חוזה מקצועני עם המועדון לאחר שחרורו מהצבא. 
הופעת הבכורה שלו הייתה מול מנצ'סטר יונייטד ב-1955. שנתיים לאחר מכן הפך ווילסון לשחקן הרכב ראשון קבוע בהאדרספילד. 
ב-1964 עבר וילסון לאברטון. הוא זכה עם הקבוצה בגביע ה-FA ב-1966 והגיע עמה לגמר שוב ב-1968. 
ב-1969 עבר לאולדהאם.

נבחרת אנגליה

באפריל 1960 השתתף וילסון במשחקו הראשון בנבחרת אנגליה, מול נבחרת סקוטלנד שהסתיים בתיקו 1-1. 
לאחר מכן הפך לשחקן קבוע בהרכב הנבחרת. עד למעברו לאברטון ב-1964 שיחק וילסון 30 פעמים בנבחרת אנגליה, ועד היום הוא שחקן האדרספילד עם מספר ההופעות הבינלאומיות הרב ביותר. 
הוא שיחק בנבחרת אנגליה במונדיאל 1962 ובמונדיאל 1966, ובסך הכל השתתף ב-68 משחקים בינלאומיים. בשעת זכייתה של נבחרת אנגליה באליפות העולם היה וילסון, בן ה-32, השחקן נבחרת אנגליה המבוגר ביותר.

חיים אישיים ועיטורים

וילסון היה נשוי לפאט ואב לשניים. התגורר בסליית'וייט, ליד האדרספילד. 
בשנת 2000, בעקבות לחץ תקשורתי שקרא לעטר את חמשת שחקני הנבחרת של 1966 שעוד לא עוטרו, זכה וילסון להיכנס למסדר האימפריה הבריטית לצד אלן בול, רוג'ר האנט, נובי סטיילס וג'ורג' כהן.
בשנת 2008 נכלל וילסון בהיכל התהילה של הכדורגל האנגלי.
נפטר ב-15 במאי 2018.
רוקחמן

היסטוריה

המפעל הוקם ב-1954 בבני ברק על ידי מנחם ופנינה רוקח.
מנחם רוקח עלה לארץ ישראל בשנת 1938 מווינה, שם היה לאביו, אליעזר רוקח, בית חרושת לייצור ופלים, עוגיות ודברי שוקולד. תחילה, הם נכנסו כשותפים במפעל ההיסטורי "ליבר" וייסדו בה את מחלקת הוופלים הראשונה בבית החרושת]. מנחם רוקח היה חבר בוועד הפועלים במפעל.
לאחר כ-16 שנה, בשנת 1954, נפרדה החברה מ"ליבר" והקימה בית חרושת קטן לייצור ופלים ועוגיות בבני ברק. בתחילה תפקד כקואופרטיב] ולאחר מכן היה לבית חרושת פרטי "מן". מקור השם מן מהשמיים, מתוך הסיפור המקראי של יציאת מצרים. כל עבודות הייצור, אשר נעשו ידנית, בוצעו על ידי מנחם ומספר עובדים מצומצם, בזמן שאשתו פנינה הייתה משווקת את מוצרי החברה ברכבה בכל רחבי הארץ.
בשנת 1963 רכשה החברה את התנור האוטומטי הראשון ומכונה למריחת הקרם שעל הופל. באותן שנים שלאחר תקופת הצנע ותוך כדי מלחמות ישראל, תהליכי הייצור השתכללו, כושר הייצור והביקוש גדלו ועובדים נוספים הצטרפו למפעל – על כן נדרשה החברה לגדול ולהתרחב והוקמו שתי קומות נוספות לבית החרושת.
בתחילת שנות ה-90 עברה החברה למשכנה החדש באזור התעשייה של רמלה, למפעל מודרני ומשוכלל המשתרע על שטח של 13 דונם. המעבר למקום גדול ומרווח איפשר לחברה לגדול ולהתרחב עם פס ייצור חדיש של עוגיות, בנוסף לשני פסי ייצור של ופלים ועוד אחד לציפוי.
בשנת 2012 השיקה החברה סדרת עוגיות חדשה בשם קוקילה.

כיום

על פי נתוני נילסן לסוף 2013, ופלים מן הוא מותג הוופלים השני בגודלו בישראל (בנתח שוק כמותי) לוופלים ועוגיות מן אחיזה חזקה בשוק החרדי, הודות להכשר של הכשר הרב לנדא. למוצרים יש הכשר גם של הרב יחיאל אבוחצירא רב העיר רמלה. בנוסף, לחברה ייצוא נרחב לקהילות יהודיות ברחבי העולם, בהן בארצות הברית, קנדה, אירופה, מקסיקו, רוסיה ואוסטרליה.
החברה מנוהלת על ידי ילדיהם של מנחם ופנינה – ציפי פקר ואלעזר רוקח, ביחד עם הבנים אבי פקר ושגיא רוקח, אשר הצטרפו לניהול החברה.
כלל המוצרים הם פרווה וכמעט כולם טבעונים, בעלי תקן vegan friendly.
אנהיים

היסטוריה

העיר נוסדה בידי מתיישבים יוצאי גרמניה בשנת 1857 והפכה לעיר ב-10 בפברואר 1870. אנהיים הפכה להיות מרכז תעשייתי המתמחה בעיקר בייצור רכיבים אלקטרוניים. כמו כן מיוצרים בעיר שימורי פירות.
בשנת 1955 הוקם בעיר פארק השעשועים דיסנילנד.

מקור השם

שם המחוז מורכב מהמילה "אנה" קיצור שמו של נהר סנטה אנה המצוי בקרבת מקום, והמילה "היים" - בית בגרמנית.

מיקום

שטח העיר - 130.7 קמ"ר, מתוכם 126.8 קמ"ר שטחי יבשה, ו-3.9 קמ"ר שטחי מים (2.99%).

אוכלוסין

נכון לשנת 2000 מתגוררים בעיר 328,014 תושבים.
בעיר נמצאים 96,969 משקי בית ו-73,502 משפחות.
צפיפות האוכלוסין היא 2,587.8 נפשות לקמ"ר.
משפט אוילר (גאומטריה)

משפט אוילר בגאומטריה, הקרוי של שמו של המתמטיקאי לאונרד אוילר, קובע כי המרחק  בין מרכז המעגל החוסם ומרכז המעגל החסום של משולש מקיים: , כאשר  הוא רדיוס המעגל החוסם ו- הוא רדיוס המעגל החסום.

הכללות

נסמן כמקודם ב-R,r,d את הרדיוסים של שני מעגלים ואת המרחק בין המרכזים שלהם, ונסמן  ו-. נאמר ששני המעגלים הם שותפי-n אם אחד מהם חוסם והשני חסום במצולע בעל n צלעות. לפי משפט אוילר, שני המעגלים הם שותפי-3 אם  . קיים תנאי דומה לכך ששני מעגלים יהיו שותפי-4 (כלומר, המעגל החוסם והמעגל החסום של איזשהו מרובע, המוכרח להיות במקרה כזה, בעת ובעונה אחת, מרובע משיקים ומרובע ציקלי):  (זהו משפט פס, ). יש הכללה לנוסחה זו במונחי הפונקציה אליפטית של יעקובי ואינטגרל אליפטי שלם מסוג ראשון, . בסוף המאה ה-18 ותחילת המאה ה-19 התגלו קשרים פולינומיים מפורשים עבור ערכים שונים של מספר הצלעות n. לדוגמה, התנאי לכך ששני המעגלים הם שותפי-5 הוא ; והתנאי לכך שיהיו שותפי-6 הוא . 
כעת נתבונן בשני מעגלים C,D, כך ש-C מוכל בפנים של D. מכל נקודה P על D אפשר להעביר משיק ל-C (נאמר בכיוון מחוגי השעון), הפוגע שוב ב-D בנקודה שנסמן ב-. באופן כזה מוגדרות הנקודות , ‏, וכן הלאה, ומסמנים באינדוקציה . אם , פירושו של דבר הוא ש- הם הקודקודים של משולש החוסם את C וחסום ב-D. אם , אז  הם הקודקודים של מרובע החוסם את C וחסום ב-D, וכן הלאה. משפט פונסלה (על שמו של ז'אן-ויקטור פונסלה, ) קובע שאם  לנקודה P כלשהי כל D, אז תכונה זו נכונה לכל נקודה P על D; כלומר, העובדה שהעברת משיק n פעמים חוזרת לנקודת ההתחלה היא תכונה של המעגלים C,D, ולא של הנקודה P. המשפט מתקיים אפילו אם C,D הם אליפסות, ולאו דווקא מעגלים.
אדריכלות גותית - מונחים

רשימת מונחים בנושא אדריכלות גותית. הרשימה כוללת גם מושגים הקשורים באדריכלות הכנסיות של ימי הביניים, ואדריכלות התחייה הגותית.
בסוגריים מופיעה צורת הכתיב של המושג באנגלית. לכל מושג קיים גם תעתיק מקורי באנגלית או בשפת המקור (לרוב יוונית או לטינית, צרפתית וגרמנית).

מילון מונחים מאויר

להלן מונחונים מאוירים של חלקי הקתדרלה הגותית. לחצו על הכתוביות בתמונה כדי לעבור לערכים הרלוונטיים.
ניזאם אל-מולכ

מותו

ניזאם אל-מולכ נרצח בדרך מאיספהאן לבגדאד ב-12 באוקטובר 1092. הוא נדקר למוות בידי מרצח מכת החשישיון שנשלח על ידי מייסד הכת חסן-י סבאח. המרצח התחפש לעני וניגש לאפריון שבו נישא ניזאם אל-מולכ באותה העת, התנפל עליו ודקר אותו.
סביב מותו של ניזאם אל-מולכ נתחברו אגדות רבות. לפי גרסה אחת בצעירותו הוא חתם על ברית עם עומר ח'יאם וחסן-י סבאח שבמידה ואחד מהם יעלה לגדולה הוא יסייע לשני האחרים לעשות גם כן. כשעלה לוזירות תחת אלפ ארסלאן הוא הציע לשני רעיו משרות רמות דרג בחצר. עומר ח'יאם סירב וביקש תחת זאת שיועמדו לרשותו כספים מספיקים על מנת להמשיך את לימודיו ללא הפסקה וניזאם אל-מולכ עשה כן ואף בנה בשבילו מצפה כוכבים. חסן-י סבאח הסכים ומונה לתפקיד פקידותי בחצר. לאחר שהתגלה שקשר נגדו כדי להחליפו כוזיר הוא נאלץ לברוח מהחצר ויחד עם חבורת תומכיו כבש בערמומיות את מבצר אלמות באיראן. כנקמה בניזאם אל-מולכ הוא הורה על רציחתו.
לפי גרסה אחרת חיסולו הוזמן בידי מאלכ שאה הראשון מתוך מאבק כוח פנימי בחצר או לחלופין לאחר פולמוס דתי בין סונים ושיעים שערך בחצר ולאחריו המיר מאלכ שאה את דתו לשיעה. לאחר מכן הזמינו מלומדים מהניזאמיה את ההתנקשות בו כדי לנקום על רצח פטרונם. גרסה זו נותרה שנויה במחלוקת לאור יחסי הידידות הארוכים בין השניים.
בועז זיסו

ביוגרפיה

זיסו למד לימודי תואר ראשון ותואר שני בארכאולוגיה במכון לארכאולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים. עבודת המוסמך שלו, משנת 1995, עסקה בקברים וקבורה בירושלים בשלהי תקופת הבית השני, והיוותה מחקר המשך לדוקטורט של פרופ' עמוס קלונר שנכתבה בשנת 1980.
זיסו סיים בהצטיינות עבודת דוקטור באוניברסיטה העברית בשנת 2002, בהנחיית פרופ' דן בר"ג. נושא העבודה: "היישוב הכפרי ביהודה משלהי תקופת הבית השני עד ימי מרד בר-כוכבא". העבודה מציגה מידע מסכם אודות יותר מ-300 אתרים יהודיים שהתקיימו בשלהי תקופת הבית השני ובימי מרד בר כוכבא במרחב הגאוגרפי המשתרע מנחל שילה בצפון עד בקעת באר שבע בדרום, וממדבר יהודה במזרח עד מישור החוף במערב.
זיסו המשיך בלימודי פוסט דוקטורט, באמצעות מלגה של יד הנדיב (קרן רוטשילד) בתוכנית להיסטוריה עתיקה וארכאולוגיה ים-תיכונית באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, ארצות הברית. לאחר מכן קיבל מלגת מחקר במכון למדעי הרוח באוניברסיטת קלגרי שבקנדה, שם סיים כתיבת המהדורה האנגלית המעודכנת של הספר על עיר הקברים של ירושלים בימי הבית השני, יחד עם פרופ' עמוס קלונר. הספר התפרסם בשפה האנגלית בהוצאה המדעית Peeters בשנת 2007.
במהלך השנים, ביצע זיסו חפירות וסקרים ארכאולוגיים רבים ברחבי הארץ, חלקם במסגרת רשות העתיקות, שם מילא, בשנים 1987 - 2002 תפקידי פיקוח, ניהול ומחקר. בין היתר שימש ראש היחידה למניעת שוד עתיקות. החפירות והסקרים התמקדו בירושלים, בכתף יריחו ובנחל מכמש (יחד עם פרופ' חנן אשל) ובאתרים שונים בהרי ירושלים ובשפלת יהודה. בהרי ירושלים זיסו ביצע סקר ארכאולוגי מקיף בשטח של כ-200 קמ"ר במסגרת "סקר ישראל". "מפת שער הגיא" (מפה 104) נסקרה יחד עם דני וייס וגדעון סולימני, וראתה אור כספר בשנת 2004 במסגרת פרסומי הסקרים של רשות העתיקות. עבודת השדה של סקר "מפת שער הגיא" (מפה 100) נמשך. בנוסף, נסקרה על ידו שפלת יהודה הדרומית במפת דבירה.
בחפירה שנערכה יחד עם אמיר גנור בחורבת עתרי הסמוכה לעמק האלה, נחשף כפר יהודי מתקופת הבית השני וימי מרד בר-כוכבא, ובמרכזו מבנה ציבור ששימש כפי הנראה כבית כנסת - אחת מהדוגמאות הקדומות ביותר למבנה מסוג זה. בסקר ארכאולוגי שערך בשנת 2009 במערת התאומים שבהרי ירושלים בשיתוף עם מלח"ם (היחידה למידע ולחקר מערות באוניברסיטה העברית) נמצא מטמון מטבעות הכסף הגדול ביותר מזמן מרד בר-כוכבא שנתגלה אי פעם בפעולה ארכאולוגית מבוקרת בישראל.
במהלך השנים פרסם זיסו שלושה ספרים ויותר מ-130 מאמרים מדעיים העוסקים במחקר ירושלים, הרי, מדבר ושפלת יהודה לאורך התקופות הפרסית, ההלניסטית, הרומית והביזאנטית. חלק מן המחקרים פורסמו יחד עם שותפים מהארץ ומחו"ל.
בחודש אוקטובר 2011  הוענק לו התואר פרופסור מטעם אוניברסיטת בר-אילן. בשנים 2014–2017 עמד בראש המחלקה ללימודי ארץ ישראל וארכאולוגיה באוניברסיטת בר-אילן.
יצחק ליב ברוך

ד"ר יצחק ליב ברוך (במקור ברוכוביץ; ידוע בעיקר בשם העט י"ל ברוך; תשרי תרל"ה, 26 בספטמבר 1874, – 7 בנובמבר 1953) היה משורר, סופר ומתרגם עברי. על אף שכתב גם על נושאים מקראיים, סגנון כתיבתו היה לא מליצי.
קאפושוואר

היסטוריה

העות'מאנים כבשו את מבצר קאפושוואר ב-1555 ושלטו בה 131 שנה עד 1686. ב-1702, המבצר נהרס בפקודת ליאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, והעיר נבנתה מחדש באזור גבוה יותר מצפון לשרידי המבצר. ב-1749 הוכתרה כעיר מושב המחוז. במאה ה-19 העיר התפתחה והפכה למרכז תעשייה חשוב הודות למסילת הברזל בין בודפשט לזאגרב שעבר דרכה. בין 1950 ל-1975 העיר עוברת התפתחות מואצת, מוקמים בה מפעלי תעשייה חדשים ונבנים שכונות מגורים חדשות. שלושה יישובים בסביבתה מסופחים אליה. כתוצאה מכך, אוכלוסייתה מוכפלת ומגיעה ל-73,000. ב-1990 היא מקבלת את תוארה הנוכחי כבירת מחוז וב-1993 היא זוכה בתואר של מקום מושב דיוקסיה של הכנסייה הקתולית. ב-1 בינואר 2000 נחנכה האוניברסיטה של קאפושוואר.

יהודים

ב-1784 חיו בעיר 15 יהודים וב-1840 מספרם הגיע ל-95. לאחר מכן גדלה אוכלוסיית היהודים במהירות – ב-1869 נמנו 1,078 נפשות וב-1920 עלה מספרם לשיא של 2,341. בית ספר יסודי יהודי שנוסד ב-1840 פעל עד לשואה. בית הכנסת הוקם ב-1862. כמו בקהילות יהודיות נוספות באזור גם בקהילת קאפושוואר הייתה נטייה להתבוללות ולהתמזגות באוכלוסייה ההונגרית. היהודים נטלו חלק נכבד בחיי הכלכלה של העיר. בתחילת המאה ה-20, בנקים רבים בעיר היו בבעלות יהודית כמו גם בתי חרושת וטחנות קמח. כמו כן, במשך 20 שנה כיהן יהודי כסגן ראש העירייה. ב-1848 היו מספר מקרים של הנתכלויות ליהודים  מצד אצילים הונגרים,  שנושלו מנכסיהם.

תקופת השואה

ב-1940 כל הגברים היהודים הועברו למחנות עבודה בסביבת העיר. אחרי הפלישה הגרמנית להונגריה במרץ 1944, כ-2,500 יהודים מהעיר כולל פליטים יהודים שהגיעו לעיר,  רוכזו בגטו מסביב לבית הכנסת. לאחר מכן הועברו כל יהודי הגטו יחד עם יהודי הסביבה למחנה צבאי סמוך למסילת הרכבת. ב-4 ביולי נשלחו כל 5,159

היהודים שרוכזו במחנה לאושוויץ.

לאחר השואה

לאחר שיחרור העיר על ידי הצבא האדום בדצמבר 1944, הגברים היהודים החלו לחזור ממחנות העבודה. רק כ-200 חזרו ממחנות ההשמדה. ב-1945 היו בעיר 450 יהודים וב-1949 מספרם הגיע ל-574. אחרי המרד ההונגרי בשנת 1956 רבים עזבו את העיר וב-1959 נותרו בעיר 261 יהודים. בעקבות החלטה שקיבלה עיריית קאפושוואר, ב-18 ביוני 1980 נהרס בית הכנסת המפואר של הקהילה בפיצוץ מבוקר. שרידי לוחות הברית בגובה 2.5 מטר שהיו מוצבים בחזית גג בית הכנסת, נמצאים כיום בבית התפילה הצנוע שעומד לרשות הקהילה  
בת כמה עשרות הנפשות.
פירמידת טרנסאמריקה

רקע

פירמידת טרנסאמריקה תוכננה בידי האדריכל ויליאם פריירה, למרות התנגדויות מרובות (מתנגדי הבניין קראו לו Pereira's Prick, "הפין של פריירה"). מרגע הגשת התוכניות לבניין ב-1968 החלו להישמע התנגדויות מצד הציבור. רבים נרתעו בשל גודלו של הבניין וצורתו הפוטוריסטית (על פי התכנון המקורי נועד לקום באותו אתר בניין גבוה בהרבה, שאילו הוקם היה הבניין השני בגובהו בעולם). אלן ג'ייקובס, אחראי התכנון בעיריית סן פרנסיסקו, אף קרא לבניין "מבנה לא-אנושי". אבל ראש העיר ג'וזף אליוטו העניק את תמיכתו הנלהבת לפרויקט.
הפולמוס המשיך במהלך הבנייה: הכתב לענייני אדריכלות של הלוס אנג'לס טיימס כתב ב-1971 כי "זוהי אדריכלות אנטי-סוציאלית ברמתה הגרועה ביותר; זו צורה של אנרכיה ומפגע מהסוג שגדל בברקלי ובאוקלנד, בצדו השני של המפרץ." האדריכלים ענו במאמר תגובה: "אילו היה על כל הבניינים החדשים להתאים לגודלם ולסגנונם האדריכלי של הבניינים השכנים, ערינו היו כיום עדיין ערבוביה של בקתות חומר".
הבנייה בצורת פירמידה אינה משתלמת מבחינה כלכלית, כיוון שאינה מנצלת באופן מיטבי את שטח המגרש; השיקולים היו אסתטיים, וכן סביבתיים: האור והאוויר אינם נחסמים, ויכולים להגיע עד הקומות התחתונות.

המבנה

הבניין הוא פירמידה גבוהה בעלת בסיס ריבועי, ובחלקו העליון יש שתי "כנפיים" בשני צדדיו. הכנף המזרחית מכילה פיר מעלית (רק שתיים משמונה-עשרה המעליות בבניין מגיעות לקומה העליונה), והמערבית חדר מדרגות ופיר ליציאת עשן. בסיס הפירמידה הוא בן ארבע קומות, ונועד לעמוד בפני רעידות אדמה, שסן פרנסיסקו מועדת להן. בבניית הבסיס נעשה שימוש ב-12,233 מטר מעוקב של בטון ו-483 קילומטר של פלדת זיון. חזית הבניין מכוסה רסיסי קוורץ, מה שמעניק לה את צבעה הלבן. בסך הכול יש בפירמידת טרנסאמריקה 3,678 חלונות.
65 המטרים העליונים במגדל מהווים את החוד; בראש חוד זה יש ארבע מצלמות הפונות לארבע רוחות השמיים, והן מהוות "קומת תצפית וירטואלית". ארבעה מסכים במבואה מציגים 24 שעות ביממה את הנשקף מהמצלמות. מצפה שהיה בקומה ה-27 נסגר אחרי הפיגוע במגדלי התאומים, ו"המצפה הווירטואלי" החליף אותו. חוד הפירמידה מכוסה לוחות אלומיניום, ובחגים חשובים הוא מואר באור זרקורים לבן.
יצחק רוט

ילדותו

יצחק רוט נולד בשנת 1907 בעיירה קטנה על יד העיר קולומיאה בגליציה המזרחית, באותה תקופה תחת שלטון פולין. עם תום מלחמת העולם הראשונה עברה משפחת רוט לווינה, שם למד וסיים רוט את לימודיו בבית הספר למסחר. בתקופת נעוריו, היה פעיל בתנועות הנוער החלוציות "השומר" ו"העובד הציוני". כדי לקבל את הסרטיפיקט הנכסף שהיווה את אשרת הכניסה לארץ ישראל, חייב היה להיות בעל מלאכה. לשם כך למד זגגות וכך, בשנת 1935 עלה לארץ והתיישב בשכונת נשר, תחילה בחדר שכור בצריף יחד עם אשתו ובתו, ומספר שנים לאחר מכן בצריף נפרד.

תולדותיו בארץ

שנה לאחר עלייתו היה בין כובשי העבודה במחצבת נשר ועבד בחציבת חומר ובמילוי קרוניות להובלת החומר למפעל המלט הגדול "נשר", ובשנת 1947 החל לעבוד במפעל עצמו.
היה חבר בארגון ההגנה, חבר ועדת הביטחון של השכונה ופעיל בחיי הקהילה. בשנת 1943 נבחר כיושב ראש ועד שכונת נשר ושימש בתפקיד זה מתקופת מלחמת העצמאות ועד להקמת המועצה המקומית נשר. כל פעילותו הציבורית הזו נעשתה בהתנדבות כמקובל באותה תקופה. בשנת 1950 משפחתו הייתה אחת משלוש המשפחות הראשונות שעברו לגור בגבעת נשר, שכונה אותה ייסד ובנה בה את ביתו במו ידיו.
בשנת 1952, עם הקמת המועצה המקומית נשר, אוחדו ארבע השכונות שבאזור לגוף מנהלי אחד: שכונת נשר, גבעת נשר, תל חנן ובן דור. הוא עבר לכהן כחבר באותה מועצה מתוקף תפקידו כיושב ראש ועד שכונת נשר. בשנת 1957, לאחר התפטרות ראש המועצה הראשון יהודה שומרוני, נבחר לכהן כראש המועצה המקומית וחדל מעבודתו במפעל המלט. נבחר לעוד שלוש קדנציות רצופות בשנים 1959, 1965 ו-1969, כאשר עמד בראש רשימת מפא"י. בשנת 1972 פרש מרצונו מראשות ומחברות במועצה המקומית ושש שנים לאחר מכן, בשנת 1978 נפטר בביתו שבגבעת נשר.

פעילותו כראש מועצת נשר

עיקר פעילותו כראש מועצה הייתה בהפיכת שני היישובים הערביים הנטושים והשכונות הקטנות היהודיות שכיום מהווים את העיר נשר ליישוב עברי מן השורה הראשונה. בתקופתו נבנו השיכונים למפוני הבתים הנטושים, הצריפים והמעברה שנבנתה לאורך הציר הראשי המחבר את שכונות נשר לחיפה. שיכונים אלו עזרו בקליטת אלפי עולים נוספים שהחיו את העיר. שכונת גבעת עמוס נבנתה והחלה התרחבותה של שכונת תל חנן לכיוון ההר. בתקופת כהונתו טופח וקודם החינוך המשלים ושופרו השירותים לתושבים. ביוזמתו הוכנה תוכנית האב להרחבת היישוב נשר לכיוון שלוחות הר הכרמל, במסגרתה נפרצה דרך מתל חנן לשכונת הוד הכרמל (דניה) שבחיפה. כאות הוקרה על פעילותו לטובת הקהילה ותרומתו הרבה של רוט להתפתחות היישוב נשר, הוחלט לאחר פטירתו לקרוא על שמו את השכונה העתידה לקום על מורדות הכרמל - שכונת רמות יצחק.