google/wiki40b huggingface dataset:
אליהו עצור

ביוגרפיה

נולד בשנת ה'תרצ"ו (1936) לאביו ניסים ולאימו מרת סעדה לבית אלמליח בכפר תאשמשית שבהרי האטלס שבמרוקו. בקטנותו נספתה אמו במגפה שהתחוללה בכפר והמשפחה עברה לעיר דמנאת(צר') שם נשא אביו אישה שנייה. בילדותו למד בתלמוד תורה של אוצר התורה בעיר דמנאת, ולאחר מספר שנים עבר ללמוד בישיבת אוצר התורה בעיר קזבלנקה בה התבלט כעילוי בלימודו.
בשנת ה'תשט"ו (1955) עלה לארץ ישראל עם משפחתו. בשל פרסומו כעילוי תורני, עם הגעתו לארץ ישראל נשלח הרב נסים טולדנו לנמל חיפה לקחתו ולדאוג ללימודיו התורניים. בישראל למד הרב בישיבת פורת יוסף, במשכנה הזמני בשכונת קטמון, ומונה בתוך זמן קצר לשמש ר"מ בישיבה למרות גילו הצעיר.
לאחר נשואיו למד בכולל שלמה מוסיוף בצוותא עם ראש הכולל דאז הרב שמואל אוירבך, ונסמך על ידו לרבנות ודיינות בשנת ה'תשל"ג. לאחר מכן התמנה לרב שכונת קטמונים בירושלים, ובמקביל כיהן במשך כשנה כראש ישיבת אוהל מועד. בשנת ה'תשמ"ג התמנה לדיין בירושלים ושנים ספורות לאחר מכן הועלה למשרת אב בית דין. בשנת תשס"ה מונה לשמש בתפקיד ראש אבות בתי הדין בירושלים.
לצד עבודתו השיפוטית, עסק הרב עצור במהלך חייו בפעילות ענפה של הדרת כתבים ומחקר תורני. בשנת ה'תשמ"ו הוציא לאור מחדש את ספר שער כבוד ה' לרבי אפרים אנקווה והקדים לו מבוא לתולדותיהם של מחבר הספר והמוציא לאור (הרב חיים בלייח). כמו כן, היה חבר מערכת במכון 'תולדות' במסגרתו יצאו לאור: ספר המשפט העברי בקהילות מרוקו (ה'תשמ"ד); שו"ת משפט וצדקה ביעקב ב' חלקים לרבי יעקב אבן צור (ה'תשנ"ד); ספרי הרב מכלוף אלעסרי - ליקוטי תורה וטעמי השחיטה. חלק מפסקי הדין שכתב במהלך תקופת כהונתו כדיין פורסם במסגרת 'פסקי דין רבניים' (פד"רים).
שימש במקביל לתפקידו בעולם הדיינות כנשיא מוסדות תורה רבים, ובין השאר היה חבר מערכת שמות הגיטין ומעורכי הפד"רים, כאשר בתפקידו זה ערך מאות פסקי דין חשובים, ובשנותיו האחרונות שימש כרב ארגון הצלה אלו"ן. לצד כל זאת כתב מאות תשובות מעמיקות בהלכה כשחלקם הוא תכתובת בינו לבין גדולי הפוסקים בעשרות השנים האחרונות. רובם המוחלט של כתביו נותרו בכתב יד.
נפטר ביום שלישי י"ב אדר ב' תשע"ו ונקבר בהר המנוחות.
היה נשוי לאביבה (ויויאן) לבית בן סימון, ואב לשמונה ילדים.

רבותיו

בדמנאת למד אצל רבי מסעוד נחמייאש ורבי מסעוד דהאן. בכפר דרע למד אצל רבי משה בוזגלו. בקזבלנקה למד אצל רבי יצחק חזן, וכשחלה מילא את מקומו רבי יעקב חזוט. אחר כך למד אצל רבי לוי נחמני וכן אצל רבי שלמה אדהאן. בישיבת פורת יוסף למד אצל הרב משה יוסף עדס, הרב יהודה צדקה והרב בן ציון אבא שאול.
הו ליבי

רקע וכתיבה

השיר נכתב על ידי דיקלה, הולחן על ידי דיקלה ועידו אוחיון והופק על ידי עדי רותם, דיקלה ועידו אוחיון גם כן. השיר הוא מעין בלדת ים-תיכונית, בו דיקלה פונה ושרה אל הלב שלה. היא אף שרה על אהבה נכזבת.
יוסי חרסונסקי סקר את השיר בחיוב רב והעניק לו ציון של ארבעה וחצי כוכבי זהב מתוך חמישה בסך הכל.

וידאו קליפ

הווידאו קליפ המלא שצולם עבור השיר הועלה לערוץ היוטיוב של דיקלה ב-17 בנובמבר 2018. הקליפ בוים על ידי אלון שפרנסקי ואורון שלום. לאורכו של הקליפ ניתן לראות את דיקלה יושבת על כסא, תוך שעל גבי הקיר מולה ניצב מקרן המציג גבר בסיטואציות שונות.
נכון לאפריל 2018, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-400 אלף צפיות.
צבעוניים (משפחת דגים)

מאפיינים

דגים קטנים אלה מאכלסים בעיקר שוניות אלמוגים וחופים. הם קטנים מאוד באורך של 2-10 ס"מ ובעלי מספר קטן של עוקצים על סנפיר הגב. הלסת קטנה ויש פס שחור על העיניים.
ממשפחה זו בולט הסוג צבעון שכמה ממיניו חיים בחופי מפרץ אילת.
מהדר

רקע

מחשבים אינם בעלי בינה ואינם מבצעים דבר פרט למספר מוגבל של פקודות חישוב אלקטרוניות. כל מחשב בנוי על שבב אלקטרוני אחד או יותר הקרוי מעבד המסוגל לקבל בצורה בינארית נתוני קלט, לבצע עליהם פעולה מסוימת ולחשב את הפלט. הכנסת הנתונים והפקודות למעבד מתבצעת בצורה של הכנסת קוד (מספר) של פקודה, יחד עם הנתונים שיעובדו. רצף הפקודות שניתן למעבד נקרא שפת מכונה. אותה שפת מכונה היא התוכנה המורצת במחשב.
בשל הקושי לתכנת את המחשב בשפת מכונה, פותחו עם השנים שפות תכנות מופשטות יותר, הנקראות בשם הקיבוצי שפות עיליות. הדקדוק המגדיר שפה עילית הוא מורכב יותר מדקדוק שפת המכונה, אך עם זאת ברור יותר לבני אדם ומאפשר התייחסות מופשטת יותר להיבטים שונים של החומרה והתוכנה, תחזוקתיות קלה יותר, ופיתוח מהיר יותר.
תפקידו של המהדר, אם כך, הוא להמיר את הדקדוק העילי לדקדוק שפת המכונה. באופן כללי ניתן לומר שככל ששפת התכנות מופשטת יותר, כך על המהדר להיות מורכב יותר.
יעקב שוורץ

קריירה

שוורץ גדל במחלקת הנוער של בית"ר ירושלים, אך שירותו הצבאי עיכב את עלייתו לקבוצת הבוגרים של המועדון, לאחר שהפסיק להתאמן במשך מספר חודשים ולא היה בכושר משחק.  שוורץ הרשים במשחקי אימון את יושב ראש הקבוצה דאז, אברהם לוי, שמצידו חידש מיד את כרטיס השחקן של שוורץ, אשר לא היה בתוקף. לאחר מספר שבועות נכנס בעונת 1982/1983 ישירות להרכב הפותח של הקבוצה.
שוורץ היה שותף לגביעי המדינה של בית"ר בעונות 1984/1985, 1985/1986 ולאליפות ההיסטורית של המועדון בעונת 1986/1987. לאחר מכן הפך לאחד משחקני המפתח של הקבוצה והיה הבורג המרכזי בזכייה בגביע המדינה של 1988/1989, כאשר כבש את הפנדל המכריע.
בשתי העונות שלאחר מכן סבל שוורץ מפציעות מרובות, ולכן לא הרבה לשחק. במקביל לכך הקבוצה ירדה לליגת המשנה בסיום עונת 1990/1991. שוורץ היה גורם משמעותי בעלייתה של בית"ר ירושלים בחזרה לליגה הראשונה בסוף עונת 1991/1992, ובעונה שלאחר מכן זכתה הקבוצה באליפות, כאשר שוורץ בישל ותרם רבות לקבוצה במשחק ההתקפה. בסך הכל שיחק שוורץ 12 עונות בבית"ר ירושלים, ורשם לזכותו 279 הופעות ו-35 שערים.
לקראת סוף עונת האליפות זומן שוורץ לראשונה לנבחרת ישראל, וב-27 באפריל 1993 ערך את הופעת הבכורה שלו, במשחק ידידות נגד אוקראינה. בסך הכל ערך שמונה הופעות במדי הנבחרת, מתוכן חמש במסגרת מוקדמות מונדיאל 1994, כולל בניצחון על צרפת, וב-20 באפריל 1994 ערך את הופעתו האחרונה בנבחרת, במשחק ידידות נגד ליטא.
בעונת 1994/1995 הוחתם שוורץ בהפועל תל אביב על ידי המנג'ר משה סיני, כמחליפו של חיים רביבו שעבר למכבי חיפה, ובמדי הקבוצה ערך 30 הופעות בליגה וכבש שני שערים. בעונה שלאחר מכן, לאחר 2 מחזורים בלבד עבר להפועל באר שבע, ולאחר מכן עבר לשחק במכבי יפו מליגת המשנה. בעונת 1998/1999 שיחק במכבי נתניה וסייע לה להעפיל בחזרה לליגה הבכירה, ובתום העונה פרש ממשחק פעיל בגיל 35.
שוורץ כיהן בתפקיד עוזר מאמן בבית"ר ירושלים בשתי קדנציות שונות, לצידם של המאמנים אלי גוטמן וניסים בכר. בנוסף שימש מאמן ראשי בקבוצת הפועל לוד.

חיים אישיים

לאחר הפרישה ממשחק ובעקבות נישואיו, עבר שוורץ לגור בבני ברק ולעבוד במפעל ייצור, והתקרב לדת. לשוורץ ארבעה ילדים.
מצב הטבע

מצב הטבע הוא מושג בו משתמשים פילוסופים שונים במחשבה מדינית, כאשר מדובר על המצב בו חיו אנשים לפני היווצרות השלטון.
הוגים שונים מתארים את מצב הטבע בצורה שונה.
למשל, תומאס הובס מתאר את המצב הטבע כמלחמת כל בכל (אדם לאדם זאב). לעומתו ג'ון לוק סובר שמצב הטבע הוא מצב בו כל אדם נשמע לציווי השכל שלו, וזה מנחה אותו לפי משפט הטבע. כלומר, האדם פועל לפי ריסונו הפנימי, אינו נשלט על ידי כוח כפייה חיצוני, ולמעשה ישנו כיבוד הדדי אוניברסלי של הזכויות הטבעיות שהן חיים, חירות ורכוש. בני האדם מכבדים את הזולת וקניינו, מתוך הנחה שהתבונה מחייבת גם את הזולת לנהוג בדרך זו.
ז'אן-ז'אק רוסו הציג עמדת נגד להשקפות של חלק מקודמיו, ולזו של תומאס הובס במיוחד, בכל הנוגע לאופי מצב הטבע. עדות אחת לעמדתו הנגדית ניתן לראות בחיבורו של רוסו, מאמר על המקור והיסודות לאי-השוויון בין בני-האדם. "[בזמן ש] פילוסופים... חשו בצורך ללכת אחורה למצב הטבע... אפילו לא אחד מהם הגיע לשם... כל אחד מהם, בקצרה, בהתבטאות מתמדת על רצונות, שקיקה, דיכוי, יצרים, וגאווה, העביר למצב הטבע רעיונות שנרכשו בחברה; בכך, הדיבור על הפראי, הם תיארו את האדם החברתי". רוסו, אם כן, התייחס למצב הטבע כמצב קדם-חברתי מוחלט, הנשקף לא רק באופי הסביבה, אלא גם, ובאופן החשוב ביותר, במאפיינים של האדם עצמו.
האדם במצב הטבע, טען רוסו, מונע מתוך אהבה עצמית, אך מסוגל להרגיש גם חמלה – הוא לא אגרסיבי ולוחמני, אלא, חרד ורודף שלום. אם מתקיים במצב הטבע סכסוך בין שני אנשים על פריט מזון, לדוגמה, כל אחד מהמשתתפים "יראה במעשי האלימות האלה אירועים טבעיים בלבד, בלי שמץ של רגשות חוצפה או פגיעה, או כל תחושה אחרת, זולת החדווה או הצער של הצלחה או כישלון". בהיותו זר לכל קשר חברתי, האדם במצב הטבע מנותק מכל הדאגות, הגישות, והיצרים שתלויים בהכרה שלו בקיומם של אחרים, ובהיותו עומד בקשר כלשהו אליהם: '[בני אדם במצב הטבע] לא שימרו סוג של קשר אחד עם השני, וכתוצאה מכך היו זרים לנהנתנות, כבוד, הערצה, ובוז; לא היה להם מושג קלוש בדבר 'שלי' ו-'שלך', או השגה אמיתית של צדק'.
פרס לאלנד

פרס לאלנד (בצרפתית: Prix Lalande או מדליית לאלנד) היה פרס שניתן על ידי האקדמיה הצרפתית למדעים בין השנים 1802 ועד 1970 עבור תגליות מדעיות באסטרונומיה.

רקע

פרס לאלנד הוכרז על ידי האסטרונום הצרפתי ז'רום לפרנסואה דה לאלנד בשנת 1801, מספר שנים לפני מותו בשנת 1807. הפרס היה מענק כספי שנתי המוענק לאדם שעשה תגלית או תצפית מיוחדת בתחום האסטרונומיה, או כתב מאמר המקדם את התחום משמעותית בצרפת או בעולם.
סכום הפרס גדל עם הזמן. בשנת 1918 הסכום היה 1000 פרנק צרפתי, ובשנת 1950 הוא כבר היה 10,000 פרנק. לאחר 1950, הפרס ניתן פעם בעשור, בסכום של 1200 פרנק צרפתי חדש ב-1960, ו-2000 פרנק ב-1970.
בשנת 1970, הפרס אוחד עם פרס ואלז  (על שם האסטרונום בנז'אמן ואלז) כדי ליצור את פרס לאלנד-ואלז. בשנת 1997 הפרס אוחד עם עוד 122 פרסים קנים ליצור את המדליה הגדולה של האקדמיה למדעים של צרפת (Grande Médaille) הפרס היוקרתי של האקדמיה הצרפתית למדעים. אולם הGrande Médaille אינה מיועדת רק לתחום האסטרונומיה.
שינוי (הלכה)

עשיית פעולה שלא כדרכה נקראת בהלכה "שינוי". בחלק מהמצוות, כאשר אדם עובר על איסור מדאורייתא בשינוי הוא פטור מעונש. מכל מקום, חכמים אסרו, בדרך כלל, לעשותו בשינוי, שמא יבוא לעשות את האיסור כדרכו.

מקור הדין

בתלמוד נאמר: "אמר רבי אבהו, אמר רבי יוחנן: כל איסורין שבתורה אין לוקין עליהן אלא דרך אכילתן. למעוטי מאי? אמר רב שימי בר אשי: למעוטי שאם אכל חֵלֶב חי שפטור"." חלב דרכו להיאכל מבושל, האוכלו חי שינה מדרך אכילתו ולכן פטור ואסור רק מדרבנן.
דין שינוי קיים אף במצוות עשה, כגון האוכל בליל הסדר מצה המחויה במים לא יצא ידי חובתו. וכן הנוטל ארבעת המינים כאשר לפחות אחד מהם אינו ניטל כדרך גדילתו.

במלאכות שבת

מקום נכבד תופס דין שינוי במלאכות שבת.
במשנה נאמר: "המוציא, בין בימינו, בין בשמאלו, בתוך חיקו, או על כתפיו - חייב, שכן משא בני קהת. כלאחר ידו, ברגלו, בפיו, ובמרפקו, באזנו, ובשערו, ובפונדתו ופיה למטה, בין פונדתו לחלוקו, ובשפת חלוקו, במנעלו, בסנדלו - פטור, שלא הוציא כדרך המוציאין"" (משנה, מסכת שבת, פרק י', משנה ג').
חכמים למדו שהעושה מלאכה בשבת חייב דווקא אם עשה באופן של "מלאכת מחשבת", בדומה לאופן עשייתה במשכן, וזהו "משא בני קהת". העושה בשינוי לא עמד בגדרי מלאכת מחשבת, ולפיכך פטור.
לדוגמאות שפירטה המשנה יש להוסיף המוציא (ולחלק מהדעות, הוא הדין לשאר אבות מלאכה) על ראשו. כמו כן מלאכה שהדרך לעשותה בכלי ועשאה ביד הרי זה שינוי, וכן להפך. קביעת הדרך המקובלת לעשיית הפעולה היא לפי דרך העולם.
יוצאת דופן בגדרי שינוי היא מלאכת הכותב. במשנה, מסכת שבת, פרק י"ב, משנה ג' נאמר: "הכותב שתי אותיות בין בימינו בין בשמאלו... חייב", ופירשה אביי בגמרא: "בשולט בשתי ידיו", אולם ימני שכתב בשמאל פטור, וכן להפך. וכן כתב חיי אדם: "ומכל מקום, נראה לי דבין שעשה בימינו או בשמאלו חייב, חוץ מהכותב, דפטור בשמאל". 
מן הדוגמאות המובאות לעיל ניתן לראות הבדל מהותי בגדרי שינוי בין דיני שבת לשאר דיני התורה: בשאר דיני התורה, כמו איסור חֵלֶב, אכילת מצה וארבעת המינים, ייחשב לשינוי רק שינוי שמצד הנפעל ("חפצא"). בדיני שבת גם שינוי שמצד הפועל ("גברא") ייחשב שינוי. כך כתב רבי אברהם מסוכטשוב בספרו "אגלי טל".
מגילת סן מיקלה

עלילה

מונתה הגיע לראשונה לקאפרי בהיותו בן 18, עלה במדרגות לאנקאפרי, נפגש עם התושבים וביקר בקפלה ההרוסה "סן מיקלה" שנבנתה על הריסות חווילתו של טיבריוס. כבר אז בשלה בליבו ההחלטה שלאחר שיגמור את לימודי הרפואה, ירכוש את המקום ויבנה שם את ביתו. הוא סיים את לימודי הרפואה בפריז ובחדרו ברובע הלטיני הייתה תלוי תמונה של קאפרי, משאת חייו.
מונתה מתאר את עבודתו כרופא בפריז. הוא נמנע כמה שיכול, לתת תרופות. הוא הגיע למסקנה שרוב תלונות החולים, בעיקר מחוג האצולה, הן על רקע פסיכוסומטי והם היו זקוקים ל"אבחנה" כדי שיירגעו. האבחנות היו אז ברפואה אופנה חולפת פעם-"אפנדיציטיס" ופעם "קוליטיס". הוא מתאר גם את פגישותיו עם הסופר גי דה מופאסאן.
הקליניקה של מונתה התמלאה בחולים עשירים, אבל הוא ביקר גם בשכונות העניים וטיפל בהם ללא תשלום.
מונתה חש למקומות אסון למרות הסיכון. כאשר היה בטיול בלפלנד נודע לו על מחלת כולרה קשה בנפולי עם אלף חללים ביום. הוא מתאר את הגוססים בבתים כשהעכברים מצטופפים סביבם ומתחילים לאכול אותם. הוא חש גם לעיר מסינה בסיציליה שנחרבה ברעש אדמה וצונאמי ונאלץ לישון עם רוצחים.
מונתה מתאר בספר את ניסיונו עם לואי פסטר בטיפול בחולי כלבת ואת עבודתו עם ז'אן-מרטן שארקו בבית החולים סלפטרייר שטיפל בחולות היסטריה נשית בהיפנוזה. מונתה חלק על שארקו וטען שחלק מה"חולות" זה הצגה. כאשר ניסה להבריח "חולה" כזאת מבית החולים הוא נתפס וסולק על ידי שארקו.
לבסוף עבר מונתה לרומא בה פתח קליניקה מוצלחת. בגלל שיטותיו הפסיכולוגיות התחבב על החוגים העשירים וצבר ממון שאיפשר לו לבנות את "וילה סן מיקלה" שם בילה שנים רבות ביחד עם האנשים הפשוטים של אנקאפרי. בספר אין כל התייחסות של מונתה למשפחתו.
מונתה היה חובב בעלי חיים נלהב, אך עם זאת תמך בניסויים בבעלי חיים, בשל תרומתם לקידום הרפואה. בקאפרי קנה את "הר ברברוסה" והפך אותו למקום מקלט לציפורים. הוא מביע בספר את תמיכתו בהמתת חסד לחולים סופניים סובלים.

מהדורות בעברית

הספר תורגם לראשונה לעברית ב-1935 על ידי יצחק ליב ברוך ויצא לאור בהוצאת אמנות.
ב-1973 יצא הספר לאור בהוצאת עם עובד. המתרגם אמציה פורת השתדל לשמור במידת האפשר על צביונו של התרגום הישן למשל - המילה מערופיה (ציבור לקוחות - קליינטורה).
בר פלוגתא

בַּר פְּלֻגְתָּא (תרגום מילולי: בן מחלוקת) הוא מושג בשפה הארמית שמשמעו חכם שבדרך כלל נחלק עם חכם אחר - זוג שנחלקים זה עם זה כמעט באופן קבוע. הוא מופיע פעם אחת בתלמוד הבבלי, אך ככינוי לחולק במחלוקת ספציפית, ולא לחולק קבוע. במשמעותו הנוכחית הביטוי קיים החל מתקופת הראשונים.
חורבת דובה

חורבת דוּבָּה הוא אתר ארכאולוגי השוכן על גבעה בסמוך לכביש המוביל מכביש 672 לקרן הכרמל. האתר שוכן על פסגה המתנשאת לרום של 475 מטר.
באתר שרידי מבנים מהתקופה הרומית והתקופה הביזנטית. השרידים נמצאים חלקם בפסגת הגבעה וחלקם על גבי המדרון. מהמבנים שרדו חלקי קירות, דפנות של דלתות ומשקופים, מפתנים ואבני פותה. בנוסף שרדו במקום בורות מים ושרידי בתי בד. באתר נמצא סרקופג חצוב בסלע, שחציבתו לא הסתיימה. כ- 200 מטר מצפון מערב לחורבה נמצאים שרידי גת. בור האיסוף גודלו 2 על 1.3 מטר. אל הבור מגיעה תעלה רדודה שתחילתה במשטח דריכה ששטחו 2 על 2.3 מטר.
מסורת מקומית נוצרית מייחסת לאתר את מקום העימות בין אליהו הנביא ונביאי הבעל.
ג'סטין פשנו

ביוגרפיה

פשָנוּ נולד להורים ניגרים שחיו באנגליה. בילדותו, נמסרו הוא ואחיו הצעיר ממנו בשנה ג'ון פשנו (שאף הוא היה לכדורגלן בכיר), למוסד לילדים יתומים ונטושים. כשהיה בן 6, נמסרו הוא ואחיו למשפחה אומנת בנורפוק.
את הקריירה שלו ככדורגלן התחיל פשנו בקבוצת נוריץ' סיטי בשנת 1979. בשנת 1980 הוא זכה בפרס "שער העונה" מטעם ה-BBC, בזכות שער מרהיב שהבקיע במשחק נגד קבוצת ליברפול.
הוא היה לשחקן הבריטי הראשון ממוצא אפריקאי שמחירו עלה על מיליון לירות שטרלינג, כאשר הועבר לקבוצת נוטינגהאם פורסט בשנת 1981.
הקריירה שלו עלתה על שרטון, בגלל מערכת יחסים עכורה שהתפתחה בינו לבין מאמנו בריאן קלאף. קלאף הוטרד מהשמועות בדבר העדפותיו המיניות של פשנו, ונהג לכנות אותו בשמות גנאי. באוטוביוגרפיה שלו, סיפר קלאף כיצד הביא לפשנו חלוק נשים, לאחר שהגיע לאזנו שמועה על ביקורו של השחקן במועדון גייז. פציעה טורדנית בברך אף היא חיבלה בהצלחתו, והביאה בסופו של דבר לפרישתו מהכדורגל הבכיר, אף שניסה קודם לכן את מזלו בקבוצות אחרות בליגה הבכירה, מנצ'סטר סיטי וניוקאסל יונייטד.
התרסקות הקריירה המבטיחה דכדכה את רוחו של פשנו. ידידו הקרוב, פעיל זכויות הלהט"ב פיטר ת'אצ'ל, סיפר שכבר בשנת 1982 ביקש פשנו להתוודות על נטיותיו המיניות, מתוך תקווה שצעד זה יעזור לו להיחלץ מהמבוי הסתום שנקלע אליו. בסופו של דבר נקט צעד נואש אחר, כשהצטרף לכנסייה האוונגליסטית וניסה לדחות את אורח החיים ההומוסקסואלי כחטא, וליצור קשרים עם נשים.
כישלון הניסיון לחזור בתשובה, והיכרות עם סיפורו של נער שהתאבד על רקע נטיותיו המיניות, הביאו אותו בשנת 1990 להתוודות על נטיותיו שלו בעיתונות הצהובה. בכך היה לשחקן הכדורגל המקצועי הראשון שיצא מהארון.
המחיר האישי ששילם פשנו על צעד זה היה קשה. הוא הוקע על ידי סביבתו, כולל על ידי אחיו ג'ון. בעיני הקהילה האפרו-בריטית הוא הפך מאדם שנחשב לסמל הצלחה, לאחד שהמיט חרפה על הקהילה. מכריו בעולם הספורט התנערו ממנו בטענה שאין מקום להומוסקסואליות בכדורגל. הוא סבל קשות מהקהל שנהג עוד קודם לכן ללעוג לצבע עורו, וכעת גם לנטיותיו המיניות.
בשל המהומה שהתעוררה עבר פשנו לשחק בליגות נמוכות יותר, בין השאר בקבוצות לייטון אוריינט וטורקי יונייטד ומאוחר יותר בסקוטלנד בקבוצת הארט אוף מידלות'יאן, ומשלא מצא את מקומו, עבר בשנת 1995 לשחק בארצות הברית, ומאוחר יותר לאמן שם. בשנים אלה נראה היה שמצא את מקומו, וזכה בהערכה ליכולתו המקצועית.
בספטמבר 1997 הוא נבחר למקום ה-99 ברשימת 500 הגיבורים ההומואים והלסביות של כתב העת "פינק פייפר".
במרץ 1998 התלונן נגדו נער בן 17 על תקיפה מינית, בטענה שמצא את עצמו שיכור במיטתו של פשנו. פשנו נחקר במשטרה, וטען שהמדובר בניסיון סחיטה, אולם הוא לא המתין להתפתחות החקירה, ומחשש שייעצר חזר מארצות הברית לאנגליה.
ב-2 במאי 1998 התאבד פשנו בתלייה במוסך נטוש בלונדון. במכתב שהשאיר טען שוב לחפותו, והוסיף "אני מקווה שישו שאני אוהב מחכה לי, לפחות אמצא שלווה". לאחר מותו נודע שהמשטרה החליטה לסגור את התיק נגדו מחוסר ראיות.
איתי פרל

ביוגרפיה

למד בבית הספר למוזיקה "רימון".
בשנת 2005 הוציא את אלבום הבכורה שלו, "בנות", אשר לא זכה להצלחה רבה.
פרל כתב את השיר "ממי" למירי מסיקה ואת השיר "רגע ועוד רגע" ליעל נחשון, את השיר "השיר של איתי" ("ככה יצא") לאיה כורם, כתב גם את השיר "מסע חיי" לבועז מעודה לקדם אירוויזיון 2008. כתב לאריק סיני את השירים "נובלס" ו"אל תדאגי ילדונת".
פרל שר ומנגן בהרכב בהופעות של יוני רכטר מ-2006 ועד היום.
באוקטובר 2007 הוציא את הסינגל "אפילו לא אני" מתוך אלבומו השני בהפקתו של אלון אולארצ'יק . בדצמבר יצא הסינגל השני מהאלבום, "ילד טוב נשבר" ובפברואר 2008 יצא הסינגל "מים מתחת לגשר". באפריל 2008 יצא אלבומו השני "מים מתחת לגשר".
בשנת 2010 יצא "הנה באתי הביתה", אלבום משותף לדנה ברגר ולאיתי פרל.
שיר הנושא של האלבום שימש גם כשיר הנושא של סדרת הטלוויזיה "חטופים".
ב-2012 יצא אלבום הסולו השלישי "מסע בלוז" שכולו בלוז עברי מקורי. את יציאתו ליווה מסע הופעות מיוחד בכל הארץ.
ב-2013 יצא אלבום משותף עם דן תורן "קפטן דנימו ונערי הסיפון", פרל ניגן בגיטרה והיה שותף בהפקה המוזיקלית. האלבום הוקלט בסלון הבית של פרל בנוכחות קהל חי. ב-2015 כתב והלחין את "ארץ תכלת לבנה", השיר הפותח באלבומו של גידי גוב "אם היינו". ב-2018 הוציא את אלבומו החמישי "מלון ערבה" בהפקת גיל נמט ונדב אזולאי.
פרל הוא בנו של ראש עיריית צפת לשעבר, זאב פרל. מתגורר כיום בבאר שבע
במשך 3 שנים היה בן הזוג של קרן פלס, והשיר איתי  נכתב על מערכת היחסים שלהם.
אפקט ההילה

בפסיכולוגיה חברתית, אפקט ההילה מתרחש כאשר מחילים את התכונות החיוביות או השליליות של אדם או של מוצר על דברים נוספים בסביבתו, ובכך "צובעים" אותו ואת סביבתו בגוון אחיד.
אפקט ההילה הוא דוגמה להטיה קוגניטיבית - אפשר לקבל רושם מוטעה על אדם, לטובה או לרעה, היות שמסיקים מתכונה אחת שלו על התנהגותו הכללית. אנשים אינם נוטים לחשוב על אחרים במונחים מעורבים, ומעדיפים לראותם כרעים באופן כללי או כטובים באופן כללי בכל המדדים.

דוגמאות לאפקט ההילה

במחקר פסיכולוגי מוקדם של אדוארד תורנדייק התגלה כי קיים מתאם צולב בין כל התכונות החיוביות והשליליות שייחסו חיילים למפקדיהם. 
דוגמה נוספת לאפקט ההילה ניתן לראות בהנחה שאדם המרכיב משקפיים הוא חכם יותר משהיה אותו אדם עצמו נתפש לולא הרכיב משקפיים.
ארקולה השלישי ד'אסטה, דוכס מודנה

ביוגרפיה

ארקולה נולד ב-22 בנובמבר 1727 במודנה, לפרנצ'סקו השלישי ד'אסטה, דוכס מודנה ולשארלוט אגליי ד'אורליאן, בתם של פיליפ השני, דוכס אורליאן ופרנסואז מארי דה בורבון.
ב-16 באפריל 1741 התחתן ארקולה עם מריה תרזה צ'יבו-מאלספינה, דוכסית מאסה, בתם של אדראנו הראשון צ'יבו-מאלספינה, דוכס מאסה וריצ'רדה גונזאגה, ממנה נולדו לו שני ילדים. נישואי השניים לא היו מוצלחים, והם התגוררו בנפרד. לאחר מות בנו הקטן רינאלדו פרנצ'סקו בשנת 1753 בהיותו בן 4 חודשים, הפכה בתו מריה באטריצ'ה ליורשת שלו ושל אשתו.
מכיוון שבתו הייתה אמורה לרשת 4 מדינות (מודנה, רג'יו, מאסה וקרארה), סיכמה מריה תרזה בשנת 1753 עם ארקולה, שמריה באטריצ'ה תינשא ללאופולד, ארכידוכס אוסטריה, ובכך הוא ייהפך ליורשו. אולם, בשנת 1761 הפך לאופולד ליורש הדוכסות הגדולה של טוסקנה, ולפיכך בשנת 1763 נחתם הסכם חדש בין אביה למריה תרזה, ובו נקבע שמריה באטריצ'ה תתחתן עם פרדיננד, ארכידוכס אוסטריה, ובכך הוא ייהפך ליורשו. בשנת 1771 אישר הדיאט הקיסרי את ההסכם עם דוכס מודנה, וב-15 באוקטובר אותה שנה התחתן פרדיננד עם מריה באטריצ'ה ד'אסטה.
בשנת 1780 מת אביו, וארקולה עלה לשלטון במקומו. ארקולה המשיך במדיניותו של אביו, ובנה גשרים וכבישים חדשים, ובנוסף טיפח מאוד את האמנות והתרבות בדוכסות. בשנת 1795 התחתן ארקולה בנישואים מורגנטים עם פילגשו קיארה מאריני, שממנה נולד לו בשנת 1770 בנו ארקולה רינאלדו ד'אסטה. בשנת 1796 פלישת נפוליאון למילאנו אילצה את ארקולה ומשפחתו לברוח ממודנה, שהצטרפה לרפובליקה הצ'יסאלפינית.
בהסכם קמפו פורמיו בשנת 1797, הוענקה לארקולה דוכסות ברייזגאו, אזור בדרום מערב גרמניה שהשתייך לבית הבסבורג. 
ב-14 באוקטובר 1803 מת ארקולה בטרוויזו, וחתנו פרדיננד קיבל את התואר "דוכס ברייזגאו", וכן קיבל את הטענה לדוכסות מודנה. בחוזה פרסבורג בשנת 1805 ויתר פרדיננד על דוכסות ברייזגאו שצורפה לדוכסות הגדולה של באדן, ובשנת 1806 מת פרדיננד ונקבר בקריפטה הקיסרית בווינה.
בשנת 1814 ניתנה דוכסות מודנה בקונגרס וינה לנכדו הבכור - פרנץ הרביעי, דוכס מודנה, ואילו בתו מריה באטריצ'ה קיבלה בחזרה את דוכסות מאסה וקרארה. מריה באטריצ'ה השאירה את ניהול הדוכסות בידי שריה, ואילו היא עצמה שהתה רוב הזמן בווינה. בשנת 1829 מתה מריה ביאטריצ'ה בווינה, ובנה פרנץ הרביעי, דוכס מודנה ירש אף את נחלותיה.
חגית בריל

ביוגרפיה

בריל גדלה ברמת גן ובילדותה התאמנה בשחיה בכפר המכביה. בתיכון למדה במגמת ספורט, הוכשרה כמדריכת ספורט במכון וינגייט והדריכה חוגי שחיה עד גיוסה לצה"ל. במהלך שירותה הצבאי בחיל המודיעין נפצעה בריל בעת פעילות מבצעית שפרטיה אסורים בפרסום, על אף הפציעה השלימה את שירותה הצבאי. לאחר הפציעה נעזרה במקל הליכה ולאחר מכן בקביים עד ששתי רגליה שותקו לחלוטין - מצב שחייב מעבר לכיסא גלגלים. לאחר כשנה חזרה בריל לבריכה והחלה להתאמן באופן יום יומי. 
תחילת דרכה בספורט מקצועני לנכים הייתה בהרמת משקולות. ענף שאליו הגיעה בעקבות מפגש עם אבי ברונר, מאמן נבחרת הרמת המשקולות דאז, שפגש אותה בעת שהייתה בטיפול רפואי ושכנע אותה לבוא ולהתאמן בהדרכתו. דרכה בענף זה הגיעה לשיאה באולימפיאדת הנכים סידני (2000) שם קבעה בריל שיא לאומי בהרמת משקולות כשלחצה 62.5 ק"ג ודורגה במקום התשיעי. אך כשנה לאחר האולימפיאדה, בעקבות הליך רפואי, שותקה ידה השמאלית והיא נאלצה לפרוש מהענף.
בשנת 2010 שימשה כעוזרת פרלמנטרית של חבר הכנסת ישראל חסון. 
בשנת 2015 החלה להתחרות בטניס שולחן ברמה הבינלאומית וזכתה במדלית כסף באליפות גרמניה הפתוחה בדרגת הנכות הגבוהה, במדלית ארד באליפות צ'כיה הפתוחה ובהישגים נוספים שדרגו אותה במקום גבוה מספיק לצורך הקריטריון הפאראלימפי להשתתפות במשחקים הפאראלימפיים ריו דה ז'ניירו (2016) בטורניר היחידות ובטורניר הצוותים יחד עם קרולין טביב.
במשחקים הפאראלימפיים בריו הפסידה בשני המשחקים בשלב הבתים של טורניר היחידות ולא עלתה לרבע הגמר. 
החל משנת 2014 מתנדבת בריל בבסיס הפעלה של משמר הגבול. התנדבות זו החלה לאחר שכמה פעמים שוטרי מג"ב עזרו לה בתיקונים דחופים בבית ובחצר שבהם לא יכלה לטפל בשל נכותה.
זריזין מקדימין למצוות

זריזין מקדימין למצוות (או "זריזין מקדימין") הוא כלל הלכתי בהקשר לקיום מצוות עשה. עיקרו של הכלל הוא כי יש לאדם להזדרז בקיום המצוות, ולעשותם מיד כשמגיע זמנם, ולא להתמהמה בעשייתם.
כלל זה נדון בספרי האחרונים בעיקר בהקשר של מצוות ברית מילה.

מקור הכלל וגדרו

כלל זה נזכר בתלמוד לראשונה בסוגיית בדיקת חמץ, ומקורו מהספרא:
תניא כל היום כולו כשר למילה אלא שזריזין מקדימים למצות שנאמר וישכם אברהם בבקר
בתלמוד מבואר שאף שמצד מעלת 'זריזים' די היה להקדים את מצות בדיקת חמץ מתחילת יום י"ד בניסן, אך מטעמים אחרים הקדימו מצווה זו ל'ליל י"ד'.
יש שכתבו שמעלה זו היא מדאורייתא. ויש שכתבו שמעלה זו היא מדרבנן, והלימוד מהפסוק שנאמר באברהם הוא אסמכתא. אך אחרים דקדקו מדברי הראשונים שאין מעלה זו חובה, ואין למדים מהכתוב אצל אברהם אבינו מאחר שאין למדים מדברים שנאמרו קודם מתן תורה.

טעם הכלל

בראשונים נאמרו שני טעמים למעלת 'זריזין':
יש שכתבו שהוא מטעם שלא יראה שמתרשל בקיום המצווה, וכך כתב המאירי: "ראוי לזריזים להקדים בה בשחרית שלא יראה כמתרשל בה מצד חמלתו על הבן ולאחוז בדרכי האבות" (מאירי יומא כח ב).
טעם אחר כתב הרמח"ל בספרו מסילת ישרים: "קודם התחלת המעשה הוא שלא יחמיץ האדם את המצוה, אלא בהגיע זמנה או בהזדמנה לפניו או בעלותה במחשבתו, ימהר יחיש מעשהו לאחוז בה ולעשות אותה ולא יניח זמן לזמן שיתרבה בינתים. כי אין סכנה כסכנתו, אשר הנה כל רגע שמתחדש, יוכל להתחדש איזה עכוב למעשה הטוב… על כן הזהירו זכרונם לברכה  'ושמרתם את המצות', 'מצוה הבאה לידך אל תחמיצנה'… ואמרו 'זריזים מקדימים למצוות'." (מסילת ישרים שער הזריזות).

דחיית מעלת הזריזין

בפוסקים דנו במעלת ה'זריזים' לעומת מעלות אחרות כאשר אי אפשר לקיים שניהם איזה מהם עדיף:
'זריזין'  או 'מצווה מן המובחר' (הידור מצווה) - לדעת ה'תרומת הדשן' מעלת הידור עדיפה. אך לדעת הגר"א מעלת זריזין עדיפה יותר.
מעלת 'זריזין' נגד מצווה בו יותר מבשלוחו - כתב בערוך לנר שעדיף לקיים בעצמו את המצווה שלא בהידור מאשר על ידי אחד בהידור. 
בשדי חמד הביא נידונים נוספים כגון מעלת 'זריזין' או מעלת 'ברוב עם', וכן זריזין או תדיר ושאינו תדיר.

כללים דומים

בתלמוד הוזכרו כללים דומים לכלל זה של 'זריזים מקדימין', ובפוסקים ביארו מה התחדש בכל אחד מכללים אלו:

שיהוי מצווה לא משהינן

בפוסקים כתבו, שגדר הדין של 'שיהוי מצווה לא משהינן' אינו משום חביבות כמעלת 'זריזין', אלא משום חשש שלא יוכל לקיים את המצווה לאחר מכן, כגון לעניין חליצה, שאין מחכים לאח הגדול עד שיבוא או לקטן עד שיגדיל, משום שאפשר שיקרה משהו שיגרום לביטול המצוה.

חביבה מצווה בשעתה

באחרונים ביארו ש'חביבה מצווה בשעתה', הוא שכאשר ישנו זמן עיקרי למצווה וזמן נוסף שאפשר לקיים המצווה (כעין תשלומין) יש לקיים לכתחילה המצווה בעיקר זמנה דווקא, וקיומה בזמן זה דוחה איסורים אחרים.