השטן לובשת פראדה (ספר)

רקע

בראשית שנות האלפיים, שימשה כותבת הספר, לורן וייסברגר, כעוזרתה האישית של עורכת מגזין האופנה היוקרתי "ווג", אנה וינטור.
וייסברגר עזבה את ווג, ועברה לעבוד ככותבת במגזין Departures, לצדו של ריצ'רד סטורי, ותחת חסותו החלה בכתיבת רומן הביכורים שלה "השטן לובשת פראדה".
אף על פי שמבקרי ספרות טוענים כי ההווי בעיתון הדמיוני "ראן-ווי" ואישיותה של העורכת הראשית מירנדה פריסלי המתוארים בספר, התבססו על "ווג" ועל אנה וינטור, טענה וייסברגר בראיון שהעניקה לבית ההוצאה רנדום האוס, כי היא הסתמכה לא רק על חוויותיה שלה, אלא גם על אלו של חבריה; "כמה סיפורים הם לא כל כך רחוקים מהחוויות שנתנסינו בהם אני או חברי - בין אם בעולם האופנה, סתם במגזינים או ביחסי ציבור ובפרסום - אותן עברנו בשנים שלאחר סיום הלימודים בקולג'. אני מתארת לעצמי שעוזרים שונים בכל מקום, יזהו את ניסיונם שלהם בחייה של אנדריאה."
אולם ללא ספק קיימים קווי דמיון רבים בין וינטור ודמותה הספרותית מיראנדה פריסלי; היא בריטית, יש לה שני ילדים, ומשמשת כדירקטורית בחבר המנהלים של מוזיאון המטרופוליטן לאמנות.
בספר עצמו מופיעה שמה של אנה וינטור כמתחרה של מיראנדה פריסלי. "העתונות אהבה להשוות בין תעלוליהן של אנה ומיראנדה, אולם אני נוכחתי לדעת שבלתי אפשרי שמישהו יוכל להיות בלתי נסבל כמו הבוסית שלי... הן מעולם לא חיבבו זו את זו במיוחד."
בטרם פרסומו של הספר הייתה ציפיה גדולה של קוראים לתיאור "מאחורי הקלעים" של ווג היוקרתי והעורכת הראשית שלו מפיו של "מישהו מבפנים". בראיון ל"ניו יורק טיימס" אמרה אנה וינטור: "תמיד נהניתי מסיפורת טובה. אך עוד לא החלטתי אם אני רוצה לקרוא את הספר או לא."
עם צאתו של הספר לאור, לא "ווג" ולא שום כתב עת אחר של תאגיד קונדה נאסט ביקרו את ספרה של וייסברגר. כשהסרט יצא לבתי הקולנוע, "הניו יורקר" יצא בביקורת שהמעיטה מערכו של הסרט לעומת הספר. ג'נט מסלין מה"ניו יורק טיימס" נמנעה מלהזכיר את שמה של וינטור באחת משתי הביקורות השליליות שכתבה על הספר.
גם בביקורות החיוביות שהעניק ה"ניו יורק טיימס" לסרט שיצא בעקבות הספר לא הוזכר שמם של ווג וינטור.
בספר הביוגרפי שכתב ג'רי אופנהיימר על וינטור "Front Row: Anna Wintour: The Cool Life and Hot Times of Vogue's Editor", הוא ציין כי אף על פי שאנה וינטור הצהירה כי אינה נוטרת טינה כלפי יוצרי הסרט שעובד על פי הספר, הרי שהיא מעולם לא סלחה לווייסברגר על כתיבתו, ובעת שדווח בעיתונות האמריקאית, כי העורכת של וייסברגר ביקשה ממנה להתחיל  בכתיבת הנובלה השלישית שלה, ציין דוברה של וינטור באוזני כתב ה"דיילי ניוז": "וייסברגר צריכה להשיג עבודה כעוזרתו של מישהו אחר".
לדעתו של אופנהיימר ייתכן ש"השטן לובשת פראדה" עשה לווינטור טובה בכך שהוא פיאר את שמה ואת המוניטין שלה. "מלבד זה שהוא נתן לווייסברגר את חמש עשרה הדקות שלה, הוא הציב את אנה כפי שמגיע לה - בפנתאון הסלבריטאי השולט."

הסיפור

כשאנדריאה (אנדי) סאקס, סטודנטית צעירה עם חלום להפוך לכתבת בכתב העת היוקרתי הניו יורקר ולזכות באחד הימים בפרס פוליצר, מסיימת את לימודיה באוניברסיטה, היא מגיעה לעיר ניו יורק ולאחר חיפושים נמרצים מתקבלת לעבודה ש"בחורות היו מוכנות למות למענה" - עורכת משנה זוטרה של מירנדה פריסלי, העורכת האגדית של מגזין האופנה הבינלאומי "ראן-ווי". העורכת רודה בעובדיה ומשפילה אותם עד כדי כך שהם מתפטרים מעבודתם. הג'וב שקיבלה אנדריאה נחשב יוקרתי, אך היא רק מזכירה זוטרה ואינה עיתונאית. יש האומרים כי אם תשרוד שנה בתפקידה, ייפתחו בפניה דלתות לעולם העיתונות והתקשורת. למרות תנאי העבודה הקשים והדרישות הבלתי אפשריות של מירנדה, מצליחה אנדריאה בעבודתה, ובלי לשים לב היא עצמה משתנה. היא משנה את סגנון לבושה, הופעתה ויחסה לחבריה, מה שגורם לה לפרידה זמנית מבן זוגה. אולם, לבסוף היא מתעשתת ומבינה שמכרה את נשמתה לשטן האופנה, בתמורה לאובדן אהבת אמת וידידות כנה של חבריה האמיתיים.