קבר דוד המלך

קבר דוד המלך הוא מבנה בהר ציון שבירושלים, בו על פי מסורת יהודית נוצרית, ומוסלמית, קבור דוד המלך. בתנ"ך כתוב שדוד נקבר בעיר דוד.
המסורת הנוצרית מוסיפה ורואה בקומה השנייה של המבנה את חדר הסעודה האחרונה, בה סעדו ישו ותלמידיו לפני שנלקח אל מותו. אתר זה, המקודש לשלוש הדתות, היה לנקודת מגע וחיכוך ביניהן במשך השנים.
מהבחינה הארכאולוגית קבר דוד המלך הוא מבנה מן התקופה הרומית או הביזנטית שייתכן שהיה חלק מכנסיית האגיה ציון, ובצידו בנייה מתקופות מאוחרות יותר.

זיהוי האתר

פרק זה דורש עריכה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולערוך אותו. הסיבה לכך: לא ברור האם לפי המחקר המקום המכונה כיום קבר דוד הוא בוודאות קבר דוד או שיש גם דעות אחרות שלא הובאו, וכן איך מסתדר מיקום הקבר עם הקביעה המפורשת במקרא שדוד נקבר בדרום עיר דוד (להלן).
פטירתו של דוד מתוארת בספר מלכים א', פרק ב', פסוק י': "וישכב דוד עם אבותיו ויקבר בעיר דוד". הדבר חוזר על עצמו במהלך תקופת בית ראשון, כשלגבי מרבית שושלת בית דוד מצוין בספר מלכים כי נקברו "עם אבותיהם" בעיר דוד. כן מסופר שיהוידע הכהן נקבר יחד עם המלכים. ספר דברי הימים מוסיף הבחנה משנית, וקובע כי מקצת המלכים, כגון אחזיה ויואש נקברו בעיר דוד, אך לא ב"קברי המלכים". 
בתקופת בית שני עוד היו קברי בית דוד ידועים. הם מוזכרים בספר נחמיה כנקודת ציון ידועה. 
האתר היה מוכר לתושבי ירושלים עד שלהי תקופת בית שני, ויוסף בן מתתיהו מספר על מספר פעמים שהקברים נבזזו כדי לשלם חוב מלכותי, תחילה על ידי יוחנן הורקנוס, שהוציא מהקבר שלושת אלפי כיכרות כסף, בהם שיחד את אנטיוכוס השביעי כדי שיסיר את המצור מירושלים. החרה והחזיק אחריו המלך הורדוס... (קדמוניות טז, ז)
לפי התוספתא למסכת בבא בתרא (א, יא), "קברי בית דוד... היו בירושלים ולא נגע בהם אדם מעולם". קבר דוד מוזכר גם במקורות עתיקים נוספים כגון בספר נחמיה, בברית החדשה וכן בספרי היסטוריה רומיים. אלא שעם חורבן העיר ירושלים, חרבו כנראה גם הקברים, כך שמקומם לא נודע.
במקרא נאמר שדוד המלך נקבר במערת קברי בית דוד בחלקה הדרומי של עיר דוד. המקום הידוע כיום כקבר דוד המלך, נקבע על פי מסורת חלופית בת כאלף שנים לערך, המזהה את מקום הקבר דווקא בהר ציון, סמוך לחומה הדרומית של העיר העתיקה. בין המקורות: רשימות מסע מהרב מנחם ב"ר ציון (שנת ד'תתקע"ה, 1214-1215), ספר מסעות בנימין, רשימות מסע תלמיד הרמב"ן, רבי משה חגיז בשם האר"י, תשובות רדב"ז, מהר"ם בן חביב. במהלך השנים, התקבע הזיהוי בין יהודי ירושלים. רבנים רבים שביקרו בארץ ישראל נהגו לפקוד את האתר, ואף היו שחיברו תפילות מיוחדות ל"השתטחות" על הקבר.
ברשימת מסע מתלמיד הרמב"ן ואשתורי הפרחי האתר מוזכר כאוהל דוד המוזכר בדברי הימים, בו שיכן דוד המלך את ארון הקודש עד בניית בית המקדש. 
בקומה התחתונה של הבניין עומד סרקופג מכוסה בפרוכת, המזוהה כקברו של דוד המלך. עד שנת 2007 עמדו על הקבר כתרי תורה שהובאו מקהילות יהודיות שנכחדו בשואה, אך אלה נגנבו ונעלמו.

תולדות המבנה

תולדות המבנה אינם מתועדים היטב, ואין וודאות מי בנה אותו ומתי בדיוק.
האזכור הראשון של המסורת הקושרת בין הר ציון לקברו של דוד המלך מופיע בכתבי מוקדסי.
היהודי הראשון המזכיר את הר ציון בהקשר לדוד המלך הוא בנימין מטודלה, שביקר בירושלים במאה ה-12: "למעלה ממעיין השילוח בהר, שם מצודת ציון, ושם קברי המלכים, ושם בניין ישן קורים אותו היכל דוד מכוון כנגד המקדש בו מדליקים נרות לכבוד המקום לאור האמונה כי הוא בנין דוד - הוא המקום בו הוא שם את ארון האלוקים משהביאו דוד המלך עד שנבנה בית המקדש על ידי שלמה המלך."
ההיסטוריון אלחנן ריינר סבור כי המסורת לקיום קבר דוד המלך במקום מוכחשת על ידי רבי בנימין מטודלה. בביקורו בשנת 1170, הוא כתב: "קברי בית דוד והמלכים שקמו אחריו בהר ציון, ואין המקום ידוע. לדעתו, הוא בקש להכחיש את המסורת על אודות קברי בית דוד בכנסיית ציון. היה חשוב להימנע מיצירת הדעה כי קברו של אבי השושלת המשיחית - דוד המלך - הוא בידי הנוצרים. ההנחה היא שאם הייתה מסורת יהודית מקבילה הוא היה מזכיר אותה. 
בימי הממלוכים (בשנת 1452 לערך) עברה החזקה על הקבר לידי הסולטאן הממלוכי, בעקבות סכסוכים בין נוצרים ויהודים. הסולטאן הצהיר (כפי שכותב התייר פליקס פברי): "הלא אנו המוסלמים מעריצים את דוד כמו הנוצרים והיהודים. גם אנו מאמינים בכתבי הקודש. לפיכך... יהיה המקום הזה לנו". המוסלמים אסרו על נוצרים ויהודים להיכנס אל הבניין שעל קברי בית דוד, איסור שנשמר בקפדנות עד המאה ה-20, עם יוצאים מהכלל בודדים, כדוגמת ביקורו של משה מונטיפיורי בשנת 1893.
ארמטה פיאורטי, שהיה האדריכל הראשי מטעם הממשל הטורקי, מספר "ירושלים נחקרת" כי בשנת 1859 גילה מערה בשטח בית הקברות במערב הר ציון המובילה מתחת למבנה קבר דוד. פיאורטי זיהה את המערה בתור הקבר האמיתי מלכי בית דוד. כיום, מערה כזו אינה מוכרת אך בדיקות שיקוף קרקע בעזרת מכ"ם שנעשו בשנת 2011 הראו כי קיימת סבירות גבוהה לקיום חלל תת-קרקעי מתחת למבנה (עמית ראם, מחקרי עיר דוד וירושלים הקדומה, דברי הכנס ה-14). 
בשנת 1951 חקר יעקב פינקרפלד את המבנה, וכאשר חפר לעומק של כ-70 ס"מ מתחת למרצפות, גילה רצפת פסיפס צבעוני. פינקרפלד תארך את הפסיפס ואת הגומחה בקיר לתקופה הרומית, בעוד שהמצבה עצמה ושאר קירות המתחם הן תוספות מאוחרות. מוטיבים אלו, בנוסף לעובדה שהגומחה פונה לכיוון הר הבית, הובילו את פינקרפלד למסקנה כי הגומחה היא היכל (ארון הקודש) של בית כנסת עתיק ששכן במקום.
בזמן מלחמת השחרור שימש המקום כמפקדה צבאית של הירדנים וב-18 במאי 1948 נכבש בידי ישראל ושימש את הצבא כמפקדה.

לאחר מלחמת העצמאות

עם שוך הקרבות במלחמת העצמאות, למרות ההתחייבות בהסכם שביתת הנשק לאפשר גישה למקומות הקדושים, נותרו הר הבית והכותל המערבי מחוץ להישג ידם של תושבי מדינת ישראל. 
לאחר נפילת הרובע היהודי בתש"ח, נותר הר ציון המקום היחיד ממנו היה ניתן לצפות על הכותל המערבי והר הבית. השלט המכוון אל התצפית נותר על כנו גם כיום (2015). החל בשנת 1953 החלה לפעול במקום "ועדת הר ציון" בראשות הממונה הראשון על המקומות הקדושים, הרב שמואל זנוויל כהנא (שז"ך) הוא קיבע את מרכזיותו וחשיבותו ליהודים, ואף נשלחו מאות אבנים מהמקום כיסודות לבתי כנסת בארץ ובעולם, כתחליף לכותל המערבי (ולהר הבית). בעקבות חקירתו של יעקב פינקרפלד לפיה גומחה במבנה כוונה אל הר הבית, ומכאן השערתו שהמדובר בבית כנסת עתיק, החלו גם תפילות במקום. הנשיא יצחק בן צבי, בתיאום עם הרב שז"ך הקים משרד על גג המבנה, אליו היה מגיע פעמיים בשבוע, ובו קיבל את פני עולי הרגל בשלושת הרגלים על מנת לחזק את הקשר עם העיר העתיקה, ומקום המקדש.
לאחר קום המדינה ב-1948 הוקם בסמוך אל מבנה הקבר "מוזיאון מרתף השואה" שהיה המוזיאון הראשון בעולם להנצחת מאורעות השואה, ובו לוחות שיש בהם חקוקים שמות הקהילות שחרבו. נציגי קהילות אלו נהגו לערוך טקס זיכרון ביום שנקבע כיום הזיכרון לקהילתם, בדרך כלל יום חורבנה. עקב אופיו הדתי של מרתף השואה, מאורעות דמים של קהילות צפון אפריקה הונצחו אף הן במקום. עם שוב צה"ל לעיר העתיקה במלחמת ששת הימים החל שוב מאבק עם הוואקף על בית הכנסת הספרדי הסמוך. במתחם כולו ובפרט במרתף השואה ובחדר "בית המדרש" הסמוך, שהלימוד בו משמש חלק מפעילות ההנצחה של מרתף השואה, טיפלה ישיבת התפוצות השוכנת בסמיכות, וכן ב"חדר דוד המלך"- מאוחר יותר 'מוזיאון דוד המלך', המציג פריטי אמנות שונים ומוצגים עתיקים. בבית המדרש מתקיימות תפילות בחגים, וכנס גדול של מאות ואלפי מתפללים בחג השבועות, היום בו לפי המסורת, נפטר דוד המלך. החזן בתפילות אלו, עד מותו היה ישראל שטרן (חזן).

קבר דוד המזויף

בתקופת המנדט הבריטי החל משנת 1920 אולצה משפחת דג'אני המוסלמית שהחזיקה במקום לפתוח אותו באופן שוויוני בפני מבקרים לא מוסלמים.
עם כיבוש הר ציון בידי כוחות הפלמ"ח ב-1948 וכניסת חיילי צה"ל לקבר דוד, התברר לראשונה כי הקבר אותו הציגה משפחת דג'אני בפני היהודים והנוצרים כל השנים היה למעשה קבר מזויף ששכן בקומה העליונה מעל הקבר האמיתי. "קבר" זה היה למעשה גוש אבנים ומלט שנבנה במטרה להרחיק את הזרים מהקבר האמיתי שבקומת המרתף. בשנת 1951 עיצב האדריכל מאיר בן אורי את הכיתוב "דוד מלך ישראל חי וקיים" מעל קבר דוד. כתובת זו נשארה עד השיפוץ והניקוי שנערכו במקום בשנת 2012.
ניתן לראות את הקבר המזויף בחדר הפנטקוסט אליו מגיעים מחדר הסעודה האחרונה שמעל לקבר דוד המלך המקורי.

מנהגים הקשורים במקום

בחג השבועות, יום פטירתו של דוד המלך על פי המסורת היהודית, פוקדים את הקבר אלפי מבקרים חלקם מדליקים אז ק"ן (150) נרות, לציון מספר המזמורים שבספר תהילים, המיוחס לדוד. כמו כן המבקרים במקום נוהגים לקרוא בו פרקי תהילים. ובתקופות שונות אף ייסדו במקום חבורות תהילים. בכל מוצאי שבת מתקיימת במקום סעודת "מלווה מלכה" המונית, סעודה זו נקראת גם "סעודתא דדוד מלכא" (סעודת דוד המלך), שכן דוד המלך ביקש מה' לדעת את יום מותו, וה' גילה לו שהוא ימות בשבת, ומאז, בכל מוצאי שבת היה דוד עושה סעודה לבני ביתו, כדי להודות לה' על שעודנו בחיים.

ייצוגי קבר דוד בתרבות ובמורשת



ברומן "תמול שלשום" מאת הסופר ש"י עגנון (פורסם ב-1945) נכתב: 
"מקום אחד יש בירושלים, שאני הולך לשם פעם אחת בשנה בחג השבועות, וזה קברו של דוד המלך, לפי שדוד המלך חביב עלי מכל היהודים שבעולם. מלך אדיר שהיה טרוד כל הימים במלחמות עם גולית הפלישתי ועם שאר הרשעים, ואף היהודים, להבדיל, בוודאי היו מטרידים אותו הרבה, אף על פי כן היה לוקח לו זמן לנגן בכינור ולעשות מזמורים בשביל כל העלובים והנדכאים, מלך זה היאך לא אוהב אותו".
— ש"י עגנון, תמול שלשום

גם בשירה הישראלית בת זמנינו כגון אצל המשוררים אורי צבי גרינברג, יהודה עמיחי, וחיים חפר אנו מוצאים יחס אל קבר דוד. כל למשל, אחרי שהתברר הניצחון הגדול במלחמת ששת הימים, עוד לפני שהסתיימו הקרבות, פורסמה בעמוד הראשון של עיתון ידיעות אחרונות מקאמה שכתב המשורר ולוחם הפלמ"ח חיים חפר, בו תיאר מפגש דמיוני בין רמטכ"ל צה"ל במלחמה, יצחק רבין, לדוד המלך:
"בחודש אייר בשנת תשכ"ז, היה הדבר
ויבואו הרמטכ"ל ופמליתו אל קבר דוד על ההר / ויעמדו לפניו בבגדים מעופרי עפר / וימחו ממצחם את נחל הזיעה הניגר / וינשמו עמוקות ויצדיע הרמטכ"ל ויאמר: / אדוני המלך, הר הבית שוחרר. / ... 
ויקרב הרמטכ"ל אל המלך ויאמר: / לא אנחנו לבדנו שחררנו את ההר / לא אנחנו לבדנו עשינו את הנס / ולא רק בזכותנו הדגל מתנוסס / ואף כי לוחמינו הסתערו כאריות / לא הם בלבד פרצו את שער האריות / ...
לא, אדוני המלך, כי אתם צעדה / חטיבה שלמה של לוחמי מצדה / ואנשי בר-כוכבא הגיבורים והאמיצים / נלחמו לצידם בקשתות ובחצים / וליד אלה שמענו היטב את הצעדים/ של כל הנרצחים והטבוחים והשדודים/ של כל אלה שמתו מכיוון שהם יהודים/ ולידם צעדו כהולכים בסך/ כל עולי הגרדום ולוחמי תש"ח / כל חללי הלח"י והאצ"ל והפלמ"ח / "ויבנה בית-המקדש במהרה בימינו" / ונפרוץ את החומה ולא פסקנו מלכת כי השיר הזה בלבנו כמו אש מלחכת. / ...
ויקם דוד המלך ויטול את הכינור / ויבט ברמטכ"ל ועל פניו האור / וישיר את השיר הזה לאמור / למנצח ליצחק מזמור.".
— חיים חפר, היינו כחולמים 09/06/67
קבר דוד והטיפול בו בידי ישיבת התפוצות הוא נושא מרכזי ברומן של שפרה קורנפלד "החצי השני של הלילה". קבר דוד הוא מקום המפלט של גיבורת הספר ובחצרו נערך ניסיון אונס בה.