google/wiki40b huggingface dataset:
מרין דאנגי

ביוגרפיה

דאנגי נולדה בסקרמנטו, קליפורניה. בילדותה היא התעניינה במוזיקה וריקוד. ב-1989, היא סיימה את לימודי התיכון, ואחר כך היא החלה ללמוד אומנות באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
לפני חשיפתה, היא שיחקה בכמה תפקידים בינונים בסרטים כמו: "החיים בשידור חי" ו"פגיעה קטלנית" ובדרמת טלוויזיה, "מרטין". ב-1998, היא החלה לשחק בסדרה "מלך השכונה" שם היא שיחקה עד 2007. ב-2001, היא הצטרפה לצוות של הסדרה "זהות בדויה" בתור פראנסי קלופו שם שיחקה במשך שתי עונות בתפקיד ראשי ושתי עונות בתפקיד אורח. מ-2000 עד 2004, היא שיחקה בתפקיד אורח בסדרה "מלקולם באמצע".
דאנגי שיחקה בתפקיד אורח גם בכמה סדרות כמו "הבית הלבן", "חברים", "סאמרלנד", "סיינפלד" ו"ER". היא הייתה אמורה לשחק בספין אוף של "האנטומיה של גריי", "מרפאה פרטית", אך היא הוחלפה על ידי אנדרה מקדונלד. בשנת 2015 שיחקה בקומדיה" כמו מאהב אנגלי" לצד פירס ברוסנן. לאחרונה, היא משחקת בקומדיית המצבים "לשרוד בפרברים".
בשנת 2017 החלה לשחק לצד ניקול קידמן וריס וית'רספון בסדרת הדרמה-קומית "שקרים קטנים גדולים" שיצר וכתב דייוויד אי קלי, אשר מבוססת על הרומן באותו שם ומשודרת ברשת HBO.
הנס אייזנק

קורות חיים

הנס יורגן אייזנק נולד בברלין לזוג הורים שחקנים. אביו, אדוארד אייזנק, היה צאצא למשפחה קתולית מאזור הריין, בעוד אמו, רות, בת לבית ורנר, נולדה במשפחה פרוטסטנטית משלזיה. הוריו התגרשו כשהיה בן שנתיים, אמו נישאה מחדש לרופא יהודי בשם מקס גלאס, איתו היגרה לפריז לאחר עלייתו של היטלר לשלטון. עוד בהיותה בת זוג ללא נישואין לאותו רופא, הותירה את בנה לגדול אצל סבתו, בעברה זמרת אופרה. כנער חילק אייזנק את התעניינותו בין נושאים אינטלקטואלים לספורט. בניגוד לאביו הביולוגי, בנאציזם ההולך ומתחזק הביט בתיעוב גלוי. השתלטות היטלר על מולדתו הניעה אותו לעוזבה ב-1934 לטובת לונדון. שם פנה ללימודי פסיכולוגיה.

תחומי התעניינות ומחקר

אייזנק הושפע מגישתם של פסיכולוגים בריטים כמו סיריל ברט שעסקו במדידת תכונות אישיות, וסבר שיש להן קשר הדוק לתורשה. בעת ובעונה אחת התעניין בביהביוריזם וביכולת לעצב התנהגות באמצעות התניות. על הפסיכואנליזה הפרוידיאנית הייתה לו, לעומת זאת, ביקורת חריפה. הוא תהה האם היא מסייעת במשהו למטופלים ופקפק במדעיותה. 
אייזנק קיבל קביעות ב"מכון הפסיכיאטרי" המסונף לקינגס קולג' לונדון, ובשנות החמישים והשישים זכו הספרים שהוציא מתחת ידיו לפופולריות רבה, והוא נחשב לאחד מבכירי הפסיכולוגים בבריטניה. בשנות השבעים צידד בארתור ג'נסן ובקשר שזה הצביע עליו בין אינטליגנציה לבין גזע. השקפות אלו והטעמת המרכיבים התורשתיים באישיות הפכו אותו לשנוי במחלוקת, עד כדי שבמהלך הרצאה ספג אגרוף בפרצופו מסטודנט זועם. מנגד התעניין גם באפשרות להעלות אינטליגנציה באמצעות שיפור התזונה, אך מחקריו בנושא לא הניבו הישגים של ממש.
בשנות ה-80 ייסד את כתב העת לחקר הבדלים בין אישיים. 
אייזנק התעניין גם בתחומים כמו פאראפסיכולוגיה, אסטרולוגיה וגרפולוגיה, שאותם, שלא כמו מרבית עמיתיו, לא שלל על הסף, אך ביקר את מתודולוגיית רוב המחקרים שתמכו בהם. במאמר שפרסם בשנת 1982 תמך באפקט מרס.
אנטינומיזם

אנטינומיזם (antinomism, antinomianism) הוא מושג שנקבע על ידי מרטין לותר בתקופת הרפורמציה, מושג שטוען שאין הכרח לקיים את המצוות המעשיות של התורה כי לפי הבשורות הנוצריות רק האמונה בלבד נחוצה לשם גאולתו של היחיד. מקור המונח ביוונית כאשר "אנטי" הוא נגד ו"נומוס" הוא חוק. אין לערב מונח זה עם המונח אנומיה שאומנם מקורו היווני שווה אך הוא קשור לנושא הפילוסופיה והלוגיקה.

בעת העתיקה

בימי הבית השני, בתקופה ההלניסטית, הייתה במצרים קבוצת יהודים, אשר בהשפעת הפילוסופיה היוונית, סברו שאת התורה יש לפרש בצורה אלגורית. מכאן שהמובן המילולי הפשוט של דברי התורה (כולל המצוות) הוא בעל ערך מועט ולא מחייב ויש לחפש את הדברים העמוקים והחשובים שמסתתרים מאחורי הכתוב. אנו יודעים על קיום גישה זו מכתבי פילון האלכסנדרוני שנלחם נגדה וכינה את גורסיה בשם "בני קין".

תקופת ישו

ישו מנצרת היה יהודי מאמין ושומר מצוות. הוא גם אמר "אל תחשבו שבאתי לבטל את התורה או את הנביאים, לא באתי לבטל כי אם לקיים" וגם "כל המפר אחת מן המצוות הקטנות האלה ומלמד כך את הבריות, קטן יקרא במלכות השמים". למרות זאת הוא מוכן לעבור על מצוות תורה כאשר אלו התנגשו, לדעתו, במושגי מוסר. למשל, הוא רפא חולים בשבת גם כאשר לא נשקפה סכנה לחייהם. הוא הרשה לתלמידיו לקטוף שיבולים מהשדה בשבת באמרו "בן האדם הוא אדון השבת" וגם "מותר לעשות את הטוב בשבת". ישו גם התנגד לגירושים למרות שהתורה מתירה זאת: "מה שחיבר אלוהים אל יפריד אדם".

הנצרות הקדומה

לאחר מותו של ישו החלו תלמידיו להפיץ את תורתו ברבים, בקרב יהודים וגם לא יהודים. הם היו מודעים היטב לקושי של הגויים לקבל את עול המצוות היהודיות ובייחוד את מצוות המילה. עקב כך התעוררו ויכוחים קשים בקרב השליחים והקהילה הנוצרית הקטנה שנוצרה סביבם בירושלים. שאול התרסי הוא פאולוס שהצטרף באותה תקופה לשליחים העלה את השאלה כיצד להתנהג עם הגויים שהחלו מסתפחים לקהיליית הנוצרים אך אינם מוכנים לקיים את כל עול מצוות התורה. בהשפעת פאולוס הגיעו השליחים ותלמידיהם לפשרה. הפשרה אמרה שהיהודים המצטרפים לקהיליית הנוצרים מחויבים בכל המצוות כקודם ואילו הגויים המצטרפים מחויבים רק בחלק מהמצוות ובייחוד נאסר עליהם הזבח לאלילים, הניאוף ושפיכות הדמים. בתוך כנסייה נוצרית קדומה זו, הגויים שצורפו אליה (בניגוד להוראת ישו) נחשבו לפחותי ערך יחסית ליהודים המצטרפים.

הכתות הגנוסטיות

בתורות הגנוסטיות אנו מוצאים את האנטינומיזם הקיצוני ביותר. תורות אלו דוגלות, לרוב, בדואליזם המבדיל בין האל המקראי, פחות הערך, שברא את העולם ונתן את התורה ומצוותיה ואל עליון, טוב, ששלח את ישו המושיע. האל המקראי כפוף לאל העליון והוא אל חלש. חלק מכתות אלו ראו באל המקראי אל רע ואף ראו בו את השטן. מכאן שחוקי התורה שניתנה על ידי האל המקראי הם פחותי ערך לעומת דברי ישו ותלמידיו. הקיצוני בין הגנוסטים היה מרקיון שראה בתורה היהודית גורם שלילי ביותר שאף זיהם את הברית החדשה בה הוא הכיר רק בבשורה של לוקס ובאיגרות פאולוס. לדבריו, ישו גאל מן השאול את נשמותיהם של כל אלו שהיהודים ראו בהם רשעים כמו קין והשאיר שם את נשמותיהם של כל אלו שנחשבו לצדיקים בעיני היהודים. כתות גנוסטיות ומינים של ימי הביניים קיבלו חלק מדעות אלו. המניכאים האמינו שספרי התורה והנבואה ניתנו על ידי האל הרע בורא העולם. הבוגומילים מכירים רק בספר תהילים ובספרי הנביאים ודוחים את ספרי התורה. גם הקתרים בדרום צרפת ראו בתורה ספר "זדוני" שמקורו בשטן.
סנטיאנה דל מאר

מקור השם

ישנה בדיחה מפורסמת שלפיה השם סנטיאנה דל מאר המכיל שלושה שקרים: היא לא קדושה (santo=קדוש בספרדית), היא לא מישורית (llana=שטוח) ולא ליד הים (del mar). השם הוא שיבוש שמה של הקדושה הנוצרית יוליאנה מניקומדיה (בספרדית: חוליאנה) שלפי המסורת המקומית שרידיה הובאו למקום על ידי נזירים במהלך המאה ה-9.

פרהיסטוריה

בני אדם התגוררו באזור סנטיאנה דל מאר כבר בתקופות פרהיסטוריות כפי שמעידה מערת אלטאמירה המתוארכת לתקופה הפלאוליתית העליונה (לפני 19 אלף עד 14 אלף שנים).

העת העתיקה

בתקופת השלטון הרומי התקיים יישוב באזור. בין השאר התגלה אופידום (מתחם מבוצר) רומי בפסגת הר אל סינצ'ו (Monte El Cincho).

ימי הביניים

על פי האגדה נזירים הביאו (מאיטליה), במאה ה-8 או ה-9, את שרידי גופתה של הקדושה הנוצרית יוליאנה מניקומדיה, והקימו את המנזר לכבודה. מועד הקמתו של המנזר אינו ידוע בוודאות אם כי מקור אחד טוען שהוא מוזכר במסמך משנת 870. מסוף המאה ה-10 המנזר התפתח הודות להיותו על אחד המסלולים של עולי הרגל בדרך לסנטיאגו דה קומפוסטלה. ב-1045 צו של פרננדו הראשון, מלך לאון, אישר את הפיכת המנזר לכנסייה קולגיאלית .
במאה ה-13 איבד המנזר את עצמאותו כשהוכפף לדיוקסיה הכנסייתית של בורגוס, דבר שהביא לתקופה של דעיכה. מאידך החלה באותה תקופת התפתחות העיירה עצמה. ב-1209 בצו של אלפונסו השמיני, מלך קסטיליה ניתן לסנטיאנה מעמד של עיר. העיירה התפתחה סביב כיכר השוק (כיום כיכר ראמון פלאיו (Plaza de Ramon Pelayo). בין השאר נבנה שם מגדל מרינו (Torre de Merino),
ב-1445 חואן השני, מלך קסטיליה, הקים עבור בן בריתו, המשורר והמדינאי, אינייגו לופס דה מנדוסה  את המרקיזות של סנטיאנה והעניק לו את התואר המרקיז של סנטיאנה. סנטיאנה עצמה היוותה את בירת המרקיזות.

העת החדשה

"תור הזהב של ספרד" הגיע לסנטיאנה בסוף המאה ה-16 ונמשך במהלך המאה ה-17. בתקופת פריחה זו עוצבה העיירה בצורתה הנוכחית ואז גם נבנו רוב הבתים ה"משומרים" (מלשון שימור) אותם רואים בעיירה כיום. באותה תקופה נבנו, מחוץ למרכז, הקומפלקסים הכנסייתיים השונים. מנזר מלכת השמים (בספרדית רחינה קואלי) (Convento de Regina Coeli) הדומיניקני, אכסניית עולי הרגל (Hospedería de Peregrinos y Transeúntes) ובתי החולים הכנסייתיים: בית החולים של החסד (Hospital de la Misericordia), ובית חולים לזרוס הקדוש (Hospital de San Lázaro de Mortera).
ארמיית הדרום (האימפריה הגרמנית)

היסטוריה

ארמיית הדרום הוקמה ב-11 בינואר 1915 על בסיס הקורפוס ה-2, ולמפקדה מונה גנרל אלכסנדר פון לינסינגן. הארמייה השתתפה במתקפת גורליצה-טרנוב, ובקרבות הנסיגה הגדולה. ב-8 ביולי 1915 הוקמה על בסיס הארמייה ארמיית הבוג, אך הארמייה המשיכה לפעול על בסיס קורפוס המילואים הבווארי ה-2 בפיקודו של גנרל פליקס פון בותמר, והשתתפה בבלימת מתקפת ברוסילוב, ובבלימת מתקפת קרנסקי.
לאחר חתימת הסכם ברסט-ליטובסק פורקה הארמייה ב-25 בינואר 1918.
מסל"ן - מרכז סיוע לנפגעות ונפגעי תקיפה מינית ואלימות, נגב

חזון והיסטוריה

מרכז הסיוע לנפגעות ולנפגעי תקיפה מינית הראשון מסוגו בארץ הוקם בתל אביב בשנת 1978 על ידי התנועה הפמיניסטית, בעקבות התאבדותה של סטודנטית באוניברסיטת תל אביב, אם לילד, אשר חזרה לביתה מיום לימודים ונאנסה באזור השדות המקיפים את האוניברסיטה. במכתב ההתאבדות ציינה האישה כי נאנסה פעמיים: פעם על ידי התוקף ופעם על ידי המשטרה. כמו הרבה נפגעות תקיפה מינית אחרות באותה תקופה, לא היה לה לאן לפנות.
לפיכך, הוחלט להקים מרכז שיעניק אוזן קשבת ותמיכה לכל נפגעת המבוסס על העיקרון – "את לא לבד", בתקווה שהפניות למרכז יפרצו את מעגל השתיקה, הבדידות והבושה המאפיינים את תחושתן של נפגעות רבות. 
ב-1988 הוקם מרכז הסיוע לנפגעות ונפגעי תקיפה מינית ואלימות בנגב. צוות מסל"ן, יחד עם המתנדבות, פועלים כדי לסייע, ללוות ולהוות מקור ובסיס לתמיכה מעשית ורגשית לנפגעות, לנפגעים ולבני משפחותיהם.
כיום יש תשעה  מרכזי סיוע ברחבי הארץ המאוגדים תחת איגוד מרכזי הסיוע לנפגעות ונפגעי תקיפה מינית בישראל. המרכזים השיגו הישגים רבים בתחומי החקיקה, שיפור השירותים הניתנים לנפגעות ולנפגעים ובהגברת המודעות לגורמים ולמניעה של תקיפה מינית.
המוקד הטלפוני של מרכזי הסיוע פועל 24 שעות ביממה ומספרו 1202. במקביל, מפעילים המרכזים גם קו סיוע ייעודי לגברים נפגעי תקיפה מינית, שמספרו 1203.
דנית

דקדוק השפה הדנית

דקדוק השפה הדנית דומה לדקדוק השפה האנגלית. זאת משום ששתיהן שפות גרמאניות ולאוכלוסיות הדוברות אותן היו חילופי יחסים תרבותיים רבים לאורך השנים.

מגדר דקדוקי

בדנית יש מגדר דקדוקי. עם זאת, שני המגדרים אינם זכר ונקבה כמו ברוב השפות עם מגדר דקדוקי, אלא מגדר משותף ומגדר נייטרלי. זה נובע מהדקדוק בנורדית עתיקה, בה היו המגדרים זכר, נקבה ומגדר נייטרלי. מאז השתלבו הזכר והנקבה למגדר יחיד, המגדר המשותף.
שמות תואר מוטים לפי המגדר. ללא תוספת במגדר המשותף, בתוספת -t במגדר הנייטרלי, ובתוספת -e ברבים.

ה"א הידיעה וצורת הרבים

ה"א הידיעה מתבטאת בהוספת סיומת בסוף המילה. סיומת זו היא -en בשמות עצם מהמגדר המשותף, ואילו -et במגדר הנייטרלי. 
צורת הרבים מתבטאת באחת מהסיומות -er, -e. ה"א הידיעה יחד עם צורת הרבים מתקבלת על ידי הסיומות -erne, -ene בהתאמה. לדוגמה, by - עיר, byerne - הערים, וכן hund - כלב, hundene - הכלבים.
דנקרק

היסטוריה

דנקרק מוזכרת לראשונה ב-1067. פירוש השם בהולנדית מוקדמת הוא "כנסייה על הדיונה". האזור היה שטח מחלוקת בין ספרד, אנגליה, הולנד וצרפת. במלחמות בין צרפת לספרד במאה ה-17 איבדו הספרדים שוב ושוב שטחים מארצות השפלה הדרומיות. הצרפתים סיפחו את ארטואה ואת קמברה באמצעות הסכם הפירנאים ב-1659, והאנגלים כבשו את דנקרק. לאחר שהעיר החליפה ידיים פעמים רבות, היא הפכה לצרפתית באופן סופי ב-1662, כשלואי ה-14 קנה אותה מצ'ארלס השני, מלך אנגליה תמורת 320,000 לירות שטרלינג. הסכם אוטרכט חייב את צרפת ב-1713 להרוס את הנמל ולהסיר את ביצורי העיר, משימה שצרפת מילאה באופן חלקי בלבד. ב-1793 ניסו האנגלים לכבוש שוב את העיר, אך נכשלו. במלחמת העולם הראשונה סבלה העיר מהפגזות כבדות, שהרסו גם חלק מהכנסייה העתיקה של העיר.

תחבורה

לדנקרק קשר מעבורת עם דובר, אנגליה.
לוז (עיר מקראית)

לוּז היא עיר המוזכרת בספר שופטים. במדרש חז"ל מסופר שהמוות אינו שולט בתושביה.
בספר בראשית מסופר שלוז הוא שמה של בית אל קודם שיעקב שינה את שמה לבית אל: "וַיִּקְרָא אֶת שֵׁם הַמָּקוֹם הַהוּא 'בֵּית אֵל', וְאוּלָם 'לוּז' שֵׁם הָעִיר לָרִאשֹׁנָה" (ספר בראשית, פרק כ"ח, פסוק י"ט).
בתקופה מאוחרת יותר הוקמה עיר חדשה בשם לוז בארץ החתים. נסיבות הקמתה מתוארות בספר שופטים: 
וַיַּעֲלוּ בֵית יוֹסֵף גַּם הֵם בֵּית אֵל, וַיהוָה עִמָּם. וַיָּתִירוּ בֵית יוֹסֵף בְּבֵית אֵל, וְשֵׁם הָעִיר לְפָנִים 'לוּז'. וַיִּרְאוּ הַשֹּׁמְרִים אִישׁ יוֹצֵא מִן הָעִיר, וַיֹּאמְרוּ לוֹ: "הַרְאֵנוּ נָא אֶת מְבוֹא הָעִיר וְעָשִׂינוּ עִמְּךָ חָסֶד". וַיַּרְאֵם אֶת מְבוֹא הָעִיר, וַיַּכּוּ אֶת הָעִיר לְפִי חָרֶב, וְאֶת הָאִישׁ וְאֶת כָּל מִשְׁפַּחְתּוֹ שִׁלֵּחוּ. וַיֵּלֶךְ הָאִישׁ אֶרֶץ הַחִתִּים, וַיִּבֶן עִיר וַיִּקְרָא שְׁמָהּ 'לוּז', הוּא שְׁמָהּ עַד הַיּוֹם הַזֶּה.
— ספר שופטים, פרק א', פסוקים כ"ב-כ"ו
במסכת סוטה מובאת ברייתא המספרת על לוז:
היא לוז שצובעין בה תכלת, היא לוז שבא סנחריב ולא בלבלה, נבוכדנצר ולא החריבה, ואף מלאך המות אין לו רשות לעבור בה, אלא זקנים שבה, בזמן שדעתן קצה עליהן, יוצאין חוץ לחומה והן מתים.
— תלמוד בבלי, מסכת סוטה, דף מ"ו, עמוד ב'
רש"י מציג את הבסיס לחלקה הראשון של הברייתא: "סיפיה דקרא היא 'שמה עד היום הזה' ומיניה יליף דלא נתבלבלה ולא חרבה כדאמרינן: כל מקום שנאמר 'עד היום הזה' לעולם ולעולמי עולמים הוא". 
סגולתה המיוחדת של לוז, שהמוות אינו שולט בה, מופיעה באגדה במסכת סוכה, המספרת שלשלמה המלך נודע שמלאך המוות בא לקחת את נפשם של שניים ממשרתיו. כדי להצילם הורה שלמה לשדים המשמשים אותו שייקחו את השניים ללוז, אך כאשר הגיעו ללוז מתו השניים. ראה שלמה את מלאך המוות שהוא שמח, וכששאלו מדוע הוא שמח ענה מלאך המוות: במקום שביקשו ממני שבו אקחם, לשם שלחת אותם.  
העיר לוז זוהתה עם העיר Lawazantiya השוכנת באסיה הקטנה. בכתובת המיוחסת לשלמנאסר השלישי היא מכונה Lusanda.
המערב התיכון

מקור השם

המונח "מערב תיכוני" (Midwestern) יוחס לחלקים במרכז ארצות הברית החל משלהי המאה ה-19. במקביל נעשה שימוש באותה תקופה במונח "המערב האמצעי" (Middle West) על ידי חוקרים רבים. כינוי נוסף לאזור הוא "לב הארץ" (Heartland). כינויים אחרים לאזור אשר יצאו משימוש כוללים את "צפון מערב" או "צפון המערב הישן" (Old Northwest) שנקראו על שם "טריטוריית צפון מערב" ו"אמריקה התיכונה" (Mid-America). ארבע המדינות המערביות - דקוטה הצפונית, דקוטה הדרומית, קנזס ונברסקה היו חלק מ"המערב הישן" בשלהי המאה ה-19.
וסילי שוקשין

ביוגרפיה

וסילי שוקשין נולד בכפר במחוז אלטאי למשפחת איכר. בשנת 1933 אביו נעצר והוצא להורג. בשנת 1943 שוקשין סיים שבע שנות לימוד והחל ללמוד בבית הספר לטכנאים בעיר הקרובה. לאחר שנתיים של לימודים הוא חזר לקולחוז בו גדל. בשנת 1947 הוא עזב את הכפר ועבד בעבודות מזדמנות שונות.
בשנת 1949 שוקשין גויס לצבא האדום ושירת בצי. בשנת 1953 הוא שוחרר בטרם סיים את תקופת שרות החובה עקב מחלתו. שוקשין חזר לכפר בו נולד, השלים לימודי בית ספר תיכון ואף עבד כמורה.
בשנת 1954 שוקשין נסע למוסקבה והתקבל ללימודים ב-VGIK. הוא למד אצל מיכאל רום. לפי המלצת רום שוקשין התחיל לשלוח לירחונים ספרותיים סיפורים קצרים אותם כתב. בשנת 1958 התפרסם הסיפור הראשון של שוקשין.
לאחר סיום הלימודים שוקשין הצטלם במספר סרטים אך ללא הצלחה מיוחדת. בשנת 1964 הוא כתב תסריט לסרט על בסיס סיפוריו וביים אותו. הסרט שזכה להצלחה גדולה.
במהלך שנות ה-60 שוקשין כתב תסריטים למספר סרטים אך הנהלת האולפנים לא הסכימה להתחיל בהסרטת הסרטים ככל הנראה משיקולי צנזורה. במקביל הוא המשיך לכתוב סיפורים קצרים שזכו להצלחה גדולה. רוב סיפוריו מוקדשים לחיי הכפר הסובייטי.
בשנת 1974 שוקשין ביים סרט חדש על חיי פושע פלילי משוחרר. הסרט זכה בפרס ראשון בפסטיבל הסרטים הסובייטי. כמו כן הוא קיבל הזמנה להשתתף בסרט חדש של סרגיי בונדרצ'וק. במהלך הצילומים הוא נפטר באופן פתאומי. על מכלול יצירות בספרות וקולנוע בשנת 1976 הוענק לו פרס לנין.
שוקשין נטמן במוסקבה בבית העלמין נובודוויצ'י.
שוקשין היה נשוי שלוש פעמים. עם אשתו הראשונה שגדלה איתו באותו כפר הוא התחתן בשנת 1953. בשנת 1957 בהיותו במוסקבה הוא כתב לה שהוא רוצה להתגרש. בשנים 1964 נישא בשנית לשחקנית הקולנוע לידיה פדוסייבה, ב-1965 נולדה לבני הזוג בת וב-1967 הם התגרשו. בשנת 1968 התחתן שוקשין בפעם השלישית. מנישואין אלו נולדו לו עוד שתי בנות.
Wahrlich, wahrlich, ich sage euch, רי"ב 86

Wahrlich, wahrlich, ich sage euch (בעברית: אמן, אמן, אני אומר לכם), רי"ב 86, היא קנטטה שהלחין יוהאן סבסטיאן באך בהיותו בלייפציג. ביצועה הראשון היה ביום ראשון החמישי שלאחר חג הפסחא, שחל ב-14 במאי 1724.

היסטוריה

קנטטה זו הייתה החמש עשרה שהלחין באך באותה שנה, לאחר שבשנה הקודמת הלחין עשרים וחמש קנטטות. הקנטטה הקודמת שהלחין היא רי"ב 166.
ב-1872 הוציאה לאור חברת באך את הקנטטה לראשונה, בכרך 20 של פרסומיה.

הקלטות

היצירה הוקלטה במלואה 14 פעמים בהקלטות מסחריות. בין המנצחים שביצעו את ההקלטות ניתן לציין את הלמוט רילינג (ב-1979), טון קופמן (ב-1998) וג'ון אליוט גרדינר (ב-2000).
משה דוד בקשט

תולדות חייו

נולד באיביה שברוסיה הלבנה. התייתם בגיל 4 מאביו. בתקופת מלחמת העולם הראשונה למד בישיבת כנסת בית יצחק בראשות הרב ברוך דב לייבוביץ בגלותה בקרמנצ'וג שבאוקראינה. עקב האיסור על לימוד תורה שם ניסה לברוח לפולין, אך נעצר והושם במאסר במינסק. בסופו של דבר הגיע לפולין. גם שם נאסר יחד עם בני ישיבות אחרים, כשהשלטונות רצו להחזירם לברית המועצות. הרב אברהם קלמנוביץ, ראב"ד ראקוב, פעל לשחרורם וגזרת הגירוש התבטלה. משה דוד הגיע בסופו של דבר לווילנה ושם למד שוב בישיבת "כנסת בית יצחק". 
בט"ו בשבט ה'תרפ"ה עלה לארץ ישראל באמצעות "סרטיפיקט" (דרישת עליה) ששלח אליו הרב קוק והיה בקבוצות הראשונות שהגיעו ללמוד בישיבת מרכז הרב, יחד עם הרב שמואל אליעזרי והרב יוסף בורובסקי. בה'תרצ"ב היה אחד מעשרת התלמידים הבולטים בישיבת מרכז הרב שבחר הרב קוק כדי שיהוו את הגרעין הראשון של "מכון הרי פישל". השתתף בכתיבת ערכים במפעל האנציקלופדיה התלמודית בכרכים ה'-ח'. במשך תקופה קצרה עבד גם במערכת "אוצר הפוסקים".
למד קבלה מפי הרב קוק ועסק בנושאים אלה גם עם המקובל הרב שלמה אלישיב בעל ה"לשם שבו ואחלמה". 
נפטר בערב סוכות ה'תשמ"ג ונטמן בהר הזיתים.
בשנת ה'תש"ן יסדו בני משפחתו בית מדרש ללימוד הדף היומי בשכונת בית וגן בירושלים על שמו והוא נקרא "למד דעת" על שם חיבורו.
תחנת אווטובו

מבנה התחנה

אווטובו הייתה התחנה הסופית של מקטע הבניה הראשון של הקו מספר 1 של הרכבת התחתית בלנינגרד ותוכננה על ידי האדריכל יבגני לוינסון. התחנה נפתחה ב-15 בנובמבר 1995 ביחד עם שבע תחנות נוספות שיצרו יחד את קו מטרו מספר 1.
זוהי אחת מהתחנות היפות של שלב הבנייה הראשון. התחנה מעוטרת בשורת עמודים מקושטים בלוחות זכוכית והאור המוחזר מהן יוצר אפקט של זוהר כאילו מגיע מתוך העמוד. אולם במשך שנות הפעילות הולך אפקט זה ומאבד מזוהרו. בשל מספר סיבות, חלק גדול מהנורות בנברשות אינו עובד והשלטונות אינם תמיד מקפידים על החלפת הנורות הפגומות. במסגרת המעבר מנורות החשמל לנורות LED חסכוניות יותר האור שנובע מהן מאיר את העמודים באור ישיר שמעמעם מאוד את אפקט הזוהר שהיה אופייני לעמודים אלו להם קודם לכן.
התחנה נבנתה בסגנון מונומנטלי שייצג את התגלמות רעיון גדולתה ועוצמתה של המדינה הסובייטית. הנושא המרכזי של כל המוטיבים שבמבנה התחנה הוא הגנת לנינגרד בעת המצור על לנינגרד (כיום סנקט פטרבורג). האדריכלים יבגני לבינסון וגרושק ניסו להעביר רעיון זה בקומפוזיציה של החדרים הפנימיים בתחנה.
דלפק המכירות של התחנה הוא רחב ידיים יותר מאשר כל תחנה אחרת. הכיפה הגבוהה שמתרוממת מגג התחנה, יוצרת רושם של הדרת כבוד חמורה. בסיס הכיפה מעוטר בחגורה המפארת גבורה צבאית והדר, ועליה הכתובת: "מגנים אמיצי לב של לנינגרד בקרבות שהגנו על העיר בגבורה לתפארת הדורות". בהתאם לנושא זה העיטורים בתחנה על הנברשות, המנורות והסבכות מקושטות כולן בעלי אלון, ברומחים, חרבות ומגנים מוזהבים שהם כולם סמלים מסורתיים של גבורת הקרב.
באזור התחנה התחתית בעומק האדמה נמצאת שכבת חימר מתקופת הקמבריום. באתר התחנה עצמה השכבה מתקרבת לפני הקרקע, לפיכך טכניקת החפירה של התחנה נעשתה בשיטת "חפירה וכיסוי" (Cut & Cover) שבה נחפר בור בקרקע שבו מונחים היסודות והרצפה ולאחר מכן מורכב מעל הבור המבנה בקירוי בטון.
הירידה לתחנה נעשית בעזרת גרם מדרגות רחב מסומן בשיש אדום.
התקרה השטוחה נתמכת על ידי 46 עמודים, המרכזיים מקושטים בשורות ספירליות של תבליטי זכוכית. המקנים למקום תפארת חגיגית. אפשר לראות בכל עמוד רצועה מוזהבת שמטרתה איננה עיטורית אלא נדרשת מעצם העובדה שמתחת לזכוכית העמוד בנוי מבטון.
לוחות הזכוכית עצמם עשויים מזכוכית שקופה ומנצנצת כמו זכוכית קריסטל. אולם עמוד הבטון מתחת ללוחות אינו משתקף דרכן. זה לא היה מבצע קל שכן נדרשו מציפוי הזכוכית תכונות סותרות להחזיר אור ולא להיות שקופה. בשלב הניסוי בבית החרושת לאמנות הזכוכית בלנינגרד ניסו המהנדסים והאדריכלים להצליל את הזכוכית היצוקה כדי למנוע את שקיפותה, אולם ללא הצלחה. הפתרון היה נעוץ בשינוי המוקד האופטי של הזכוכית. רעיון שנהגה על ידי פרופסור לפיזיקה גרשוני. הפרופסור הצביע על העובדה שכאשר לוח הציפוי אינו מעוצב בצורה חלקה, אלא מכוסה בקישוטים מקומרים בזווית של 80 מעלות, האפקט ניתן לביצוע והזכוכית אינה שקופה אבל מחזירה אור. תחת תנאים אלו נוצר אפקט אופטי מקורי. האור מוחזר משטח הפנים לפני שקרן האור מגיעה לבטון ושקיפות הזכוכית נעלמת, כיון שכך כאשר מסתכלים על העמוד איננו רואים את המבנה מתחת לזכוכית וכל העמוד נראה כמונוליט של זכוכית.
שאר העמודים מכוסים בלוחות שיש לבן שעל פי התוכנית היו אמורים להיות מוחלפים גם הם בעתיד על ידי לוחות הזכוכית. אולם תוכנית זו מעולם לא יצאה לפועל.
בקצה התחנה מתנשא קיר מוזאיקה שנעשה על ידי האמנים ורונצקי וסוקולוב. בו נראית דמות אישה ועל כתפה תינוק ושניהם כביכול משולבים בתוך הרקע האדום של סערת המלחמה. על הסרט המופיע בתמונה נכתב "שלום לעולם".
דולר ליברי

הדולר הראשון

הדולר הליברי הראשון הונפק בשנת 1847, הוא היה שווה ערך לדולר האמריקאי והופץ לצידו עד 1907, כאשר ליבריה אימצה את הפאונד המערב אפריקאי אשר הוצמד ללירה שטרלינג.

מטבעות

בשנת 1847, הונפקו מטבעות נחושת של 1 ו-2 סנט אשר היו המטבעות היחידים של ליבריה עד לשנת 1896, כאשר הונפקה סדרת מטבעות של 1, 2, 10, 10, 25, ו-50 סנט. המהדורה האחרונה הונפקה בשנת 1906.

שטרות

משרד האוצר הליברי הוציא שטרות בין השנים 1857 ל-1880 בערכים של 10 ו-50 סנט, 3, 5 ו-10 דולר.

הדולר השני

הדולר האמריקאי החליף את הפאונד המערב אפריקאי הבריטי בליבריה בשנת 1935. החל משנת 1937 ליבריה הוציאה מטבעות משלה אשר הופצו לצדו של המטבע האמריקאי.
הברחה של מזוודות עמוסות בדולרים בהתמוטטות הכלכלית ב-12 באפריל 1980 יצרה חוסר במטבעות, אשר רק הוחמר כאשר הממשלה החלה לייצר מטבעות של חמשה דולר. לרוע המזל המטבע בעל ה-7 צדדים היה באותו משקל ובאותו גודל כמו המטבע של ה-1 דולר. הדמיון בין שני המטבעות נוצל לעיתים קרובות על ידי סוחרים בעת שהיו מחזירים עודף שכאשר היו צריכים להחזיר מטבעות של 5 דולר היו מחזירים מטבע של דולר אחד.
בשלהי שנות השמונים הוחלפו המטבעות בשטרות עם עיצוב חדש שעוצבו לפי השטר האמריקאי (שטרות ג'וזף ג'נקינס רוברטס). העיצוב שונה במהלך מלחמת האזרחים (1990–2004) כדי להחרים שטרות שנגנבו מהבנק המרכזי של ליבריה. דבר זה יצר למעשה שני אזורי מטבע - השטרות ה"חופשיים" שהיו הילך חוקי באזורים שהמדינה החזיקה בהם (בין השטחים שהמדינה החזיקה הייתה עיר הבירה מונרוביה), ואילו השטרות הישנים היו הילך חוקי באזורים שהמדינה לא שלטה בהם. כל שטר היה לא חוקי בטריטוריה השנייה.
בבחירות לממשלה של צ'ארלס טיילור בשנת 1997 הוכנסה לשימוש סדרה חדשה של שטרות.

מטבעות

בשנת 1937, הונפקו מטבעות בערכים של ½, 1 ו-2 סנט. למטבעות אלו נוספו בשנת 1960 מטבעות בערכים של 1, 5, 10, 25, 50 סנט, ו-1 דולר. מטבעות 5 דולר הונפקו בשנת 1982 ו-1985.

שטרות

שטרות של 5 דולר הוכנסו לראשונה לשימוש בשנת 1989, נשאו את הדיוקן של ג'וזף ג'נקינס רוברטס אשר היה הנשיא הראשון של ליבריה, שטרות אלו כונו בשם "שטרות ג'זף ג'נקינס רוברטס". בשנת 1991, שטרות דומים לאלו הונפקו אך במקום הדיוקן של ג'וזף ג'נקינס רוברטס היה שם "Liberia's arms". שטרות אלו כונו "השטרות החופשיים". בשנת 1997, שטרות חדשים הונפקו בערכים של 5, 10, 20, 50 ו-100 דולר. והם בשימוש גם כיום.
יעקב לבית הלוי

רבי יעקב לבית הלוי (מהר"י לבית הלוי; 1565 לערך – ב' בניסן ה'שצ"ו, אפריל 1636) היה מחכמי איטליה במחצית השנייה של המאה ה-16 ובמחצית הראשונה של המאה ה-17.

ביוגרפיה

נולד בסביבות שנת ה'שכ"ה (1565), כנראה בפטרס שבאימפריה העות'מאנית (כיום ביוון) לאביו רבי ישראל. אבי אמו היה רבי יעקב שמריה, הידוע כרבי יעקב פאפו, מחכמי העיר שסירב לשאת בתפקיד רבני. נשא את בתו של הרופא שמואל קורי. למד תורה בסלוניקי מפי הרבנים אהרן בן חסון, שמואל חיון ודוד בן שושן. כסבו, סירב אף הוא לעסוק ברבנות, והתפרנס ממסחרו והיה לעשיר ואף היה מקורב לשלטון. לתקופה קצרה ישב בליפאנטו, וכנראה לימד שם תלמידים. בסביבות שנת ה'ש"ע היגר לאי זנטי, וגם שם נודע כתלמיד חכם והרביץ תורה. באותה העת, התעוררה מחלוקת בקרב יהודי זנטי אודות הקמת בית כנסת שלישי באי, עקב גידול האוכלוסייה היהודית שם. חלק מהיהודים התנגדו להקמת בית הכנסת, ואף פנו לבתי המשפט ולרשויות שיבטלו את הרישיון להקמתו. רבי יעקב, שתמך בהקמת בית הכנסת, פנה במכתב לקהילת סלוניקי, שהייתה הפטרון הרוחני של זנטי, וכן לקהילת ונציה, ששלטה באותה העת על האי. לעמדתו הצטרפו רבי לייב סרוואל מוונציה ורבי יצחק ב"ר שלמה לבית הלוי מסלוניקי, ובכך הוכרע הוויכוח.
מזנטי הוגלה למלטה ונאסר שם, בסביבות שנת ה'תע"ד. חלוקות הדעות בשאלה מה הביא לכך. יש אומרים שהייתה זו תוצאה של הלשנת שקר, וכשהתבררה חפותו - שוחרר, ויש אומרים שהוגלה על ידי האבירים ההוספיטלרים המלטזים. ממלטה עבר לוונציה, כנראה בשנת ה'שפ"ו. גם בוונציה נמנע מלשאת תפקיד רבני רשמי, והתפרנס מייבוא משי מיוון. אף על פי כן, הוא תפס מקום מרכזי בישיבה המקומית, לצד חכמים כמו ר' לייב סרוואל ובנו ר' נחמיה, ר' יהודה אריה די מודינה, ר' שמחה לוצאטו, ר' עזריה פיגו ועוד, והתפרסם כאחד מגדולי החכמים בעיר. שאלות הופנו אליו מכל האזור.
נפטר בוונציה בב' בניסן ה'שצ"ו.