פרעות פטליורה

פרעות פֶּטְליוּרָה הוא הכינוי הנפוץ בספרות העברית לפוגרומים רחבי-ההיקף שהתחוללו כנגד היהודים בשטח אוקראינה בין 1917 ל-1920, ובייחוד בשנת 1919, במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה. בלמעלה מ-1,500 פוגרומים נפרדים, שהתקיימו ב-1,300 מקומות יישוב שונים, נטבחו לפחות 50,000 יהודים (ההערכות המקסימליות מגיעות אף ל-200,000 הרוגים) ורבבות נפצעו, עונו ונאנסו. הפרעות נערכו על ידי כוחות צבא סדירים ובלתי-סדירים שהשתייכו, גם אם פעלו בחוסר-משמעת, לכל הצדדים הלוחמים בעימות: צבא הרפובליקה העממית של אוקראינה, הצבא הלבן של אנטון דניקין, הצבא האדום הסובייטי, צבא פולין ועוד. חלקן נערכו ביוזמת האוכלוסייה המקומית. המאורעות זוהו יותר מכל עם הרפובליקה העממית האוקראינית, שאנשיה היו אחראים למספר הגדול ביותר של פוגרומים והרוגים, וכינוים העברי נגזר משמו של מנהיגהּ, סימון פטליורה. ממשלת פטליורה הורתה בשעתו לעצור את הפרעות ולהעניש את מבצעיהן, אך הואשמה שבפועל עצמה עין לנוכח האנטישמיות הפרועה בצבאה. מידת אחריותה לטבח שנויה במחלוקת. הפוגרומים באוקראינה היו הקשים ומרובי-הקורבנות מכל הפרעות ביהודים שנערכו בעת מלחמת האזרחים בכל שטחי האימפריה הרוסית-לשעבר.

רקע

מאז התיישבות היהודים במספרים ניכרים באוקראינה במאה ה-16, עם התבססות שלטון פולין–ליטא באזור, הם שימשו כמין מעמד כלכלי מתווך בקרב האיכרות הסלאבית-מזרחית האורתודוקסית. הם היו יסוד עירוני – ערב מלחמת העולם הראשונה התגוררו 90% בעיירות ובערים; 90% מהאוקראינים, לעומתם, היו כפריים – של אוּמנים, חנוונים ומנהלנים. כל זה, יחד עם דתם הנפרדת, עשאם למוקד למרירות האוכלוסייה. בעתות חוסר-יציבות והתקוממות, בייחוד במרד חמלניצקי ב-1648 ומרד ההיידמקים ב-1768, נטבחו יהודים לאלפים. לאחר חלוקת פולין בשלהי המאה ה-18 נטלה האימפריה הרוסית את חלק הארי של שטחיה, והיהודים המקומיים הוגבלו לתחום המושב. מצבם הורע עקב ניסיונות הממשל המרכזי לשנות את המבנה הכלכלי-מקצועי המסורתי ונקיטת אפליה והגבלות שיטתית נגדם. למרות עוינות השלטון, שבדרגיו הגבוהים ביותר התפשטה האמונה כי קיימת קנוניה יהודית עולמית נגד רוסיה, והסתה אנטי-יהודית מסיבית, אלימות הייתה נדירה למדי עד סוף המאה ה-19. אז פרצו פוגרומים באוקראינה כחלק מגלי פרעות שעברו על המדינה כולה, בתמיכה חלקית של הרשויות. הגל הראשון היה הסופות בנגב של 1881–1882, שלוּו בהרס אדיר של רכוש אך עלו בחייהם של עשרות הרוגים בלבד; הגל השני, הרחב בהרבה, התחולל בין 1903 ל-1906, ובו נטבחו ברחבי רוסיה אלפי יהודים. גם בגליציה המזרחית, שתחת שלטון אוסטרו-הונגריה, הלך והתחדד המתח בין יהודים, פולנים ואוקראינים, על רקע התחזקות תנועותיהם הלאומיות. למן 1898 התחוללו מספר התפרצויות אלימות נגד היהודים בחבל.
פרוץ מלחמת העולם הראשונה בישר רעות ליהודים בשטח אוקראינה. ההיסטוריון אולג בודניצקי הצביע על מקרי רצח ואלימות כלפיהם שהחלו להתרחש ספונטנית ב-1914, עם היחלשות הסדר החברתי והשתררות אווירת החירום, עוד לפני שניתן שום עידוד מהרשויות. הוא ראה כבר בכך את תחילתה של מגמה שעתידה הייתה להגיע לכדי התלקחות ב-1919. יותר מחצי מיליון יהודים גורשו מאזורי החזית על ידי הרוסים בתחילת המלחמה (יחד עם גורמים חשודים אחרים, בעיקר 200,000 גרמנים אתניים וגם צוענים ופולנים רבים) מחשד שישמשו גיס חמישי; במהלך הגירוש נפלו רבים קורבן לשוד ולרצח במהומה. ב-1915 הסיגו מעצמות המרכז, גרמניה ואוסטרו-הונגריה, את צבא הצאר והשתלטו על החבלים המערביים של האימפריה, ובכללם אוקראינה. הכובשים הביאו באחת מודרניזציה לפלכים הנחשלים, רדו באוכלוסייה כדי לנצל את כיבושיהם ביעילות מקסימלית, ועודדו תנועות לאומיות מקומיות, שאותן שיסו זו בזו בשיטת הפרד ומשול. השלטון הקולוניאלי-למעשה גרם לזעזוע חברתי אדיר ולהלם תרבותי שמוטט את המסורות ואת אורח החיים הסטטי של האיכרים, ובכלל זה את ערכי המוסר שלהם. עדויות רבות הצביעו על כך שצעירים, שחלק משמעותי מעיצובם התרחש באווירה זו, נטו הרבה יותר לרדיקליזם פוליטי ולאלימות.

מלחמת האזרחים

בפברואר 1917 פרצה מהפכה בפטרוגרד, שבעקבותיה נאלץ הצאר ניקולאי השני להתפטר. קמה ממשלה זמנית, והשלטון הליברלי החדש הבטיח שוויון זכויות אזרחי והכרה בזכויות הלאומיות של כל עממי המדינה. נציגיהן של עשרות תנועות לאומיות שדוכאו ונרדפו בידי המשטרה החשאית הצארית (האוכרנה) החלו לצאת מן המחתרת. בעיר קייב, שהייתה עדיין תחת שלטון רוסי, ארגנו פוליטיקאים אוקראינים לאומיים-פרוגרסיביים את "המועצה העליונה האוקראינית" (ראדה), שביקשה עצמאות ואוטונומיה תרבותית כחלק מפדרציה כלל-רוסית. הראדה הבטיחה שוויון ואוטונומיה לאומית פרסונלית לעממים האחרים באוקראינה, כולל ליהודים. ביולי הוכרה הראדה על ידי הממשל הרוסי של קֶרֶנסקי, ותוך זמן קצר היא הקימה תת-מזכירויות לענייני לאומים. משה זילברפרב , איש מפלגת הפועלים הסוציאליסטית היהודית המאוחדת, ה"פֿאַראייניקטע", מונה לתת-המזכיר היהודי וארגן מועצה לאומית בת חמישים צירים שנועדה לשמש כפרלמנט וכגוף המייצג העליון של הקהילות. הראדה העניקה ליהדות אוקראינה בת 1,800,000 הנפש זכויות אזרח והכרה לאומית חסרות תקדים, שכמעט לא היו כמותן במקומות אחרים. זילברפרב התעקש על איוש המועצה לפי מפתח שוויוני, ללא משים להיקף התמיכה במפלגות השונות: הבונד, פועלי ציון, הפֿאַראייניקטע, הפֿאָלקספּארטיַי והגוש הציוני המאוחד קיבלו כל אחת עשרה נציגים. אגודת ישראל לא השתתפה, כנראה עקב ארגון לקוי. החלוקה הכעיסה את הציונים, שטענו לתמיכה של רוב היהודים, והם החרימו את המועצה ושיתקו כמעט את פעילותה.
באוקטובר השתנה המצב הפוליטי באופן חד, כשהבולשביקים בראשות ולדימיר לנין הפילו את ממשלת קרנסקי ותפסו את השלטון בפטרוגרד. רוסיה כולה שקעה לתוך מלחמת אזרחים: הצבאות הלבנים, נאמני המשטר הקודם, התקדמו לכיוון מרכזי השליטה הבולשביקיים תוך קרבות עם הצבא האדום המהפכני. בתווך, תנועות עצמאות ואינספור כוחות מקומיים הקימו צבאות משלהם, לעיתים קרובות מבין מיליוני העריקים, וכל זאת בעת שמעצמות המרכז ומדינות ההסכמה מתערבות מבחוץ. באנרכיה הגמורה התמוטט הסדר החברתי ואלימות פרצה מכל עבר, כשמלבד הצבאות קמות כנופיות מקומיות לאינספור. מעמד בעלי-הקרקעות הפולנים במרכז אוקראינה חוסל כמעט לגמרי, וקהילות המנוניטים הפציפיסטיות נפלו קורבן לפרעות שבהן מצאו את מותם 1,230 בני אדם. עשרות אלפי איכרים נהרגו בידי הבולשביקים, במרידות או במחאות נגד מדיניות החרמת התבואה הנוקשה שאכפו הללו בשטחיהם. רבים מאוד מתו ברעב ובמגפות שפשטו בתנאים הקשים. ב-20 בנובמבר הכריזה הראדה על ריבונות הרפובליקה העממית האוקראינית.
חלק מההתפרצות כוּון גם כלפי היהודים: המזכירות הלאומית של זילברפרב תיעדה 60 פוגרומים ב-1917, שאירעו רובם ככולם בנובמבר ודצמבר ונערכו בחבל ווהלין, קרוב לחזית. כבר באוקטובר הוציאו שר הפנים של הראדה, וולודימיר ויניצ'נקו , ושר הצבא סימון פטליורה, הודעות גינוי נחרצות והורו לכוחות הנאמנים להם לשמור על הסדר. המנהיג הציוני יוסף שכטמן  התלונן שהפרעות נובעות במיוחד עקב היעדרם של הגברים היהודים הכשירים שגויסו לצבא, והציע הקמת יחידות הגנה עצמית יהודיות נפרדות. פטליורה תמך ברעיון, והראדה פרשה את חסותה על "איחוד החיילים היהודים הכל-רוסי" שנוסד בקייב בתחילת אוקטובר על ידי יוסף טרומפלדור. זילברפרב ומרבית הסוציאליסטים היהודים, כמו משה רפס ומקס שץ-אנין, התנגדו לפעילות האיחוד, הן מטעמים אידאולוגיים של שוויון אך בעיקר בשל כך שהארגון היה ציוני בפועל. הם המליצו על צירוף מגויסים יהודים ליחידות כלליות לשמירת הסדר. בדצמבר גינתה המועצה הלאומית היהודית את היוזמה. היא חזרה בה כעבור חודשיים כשהדיווחים על התעצמות הפוגרומים החלו להצטבר, אך בשלב זה הידרדרו השטחים שהרפובליקה תבעה בהם ריבונות לכדי תוהו ובוהו גמור.
הממשל הבולשביקי לא התעתד להסכין עם אובדן אוקראינה, שנמצאו לו תומכים מרובים בשטחה; מיד לאחר המהפכה התחוללו התקוממויות קומוניסטיות בכל רחבי הארץ. ב-12 בדצמבר הוכרזה בחרקוב רפובליקה סובייטית שקראה לעזרתה את הצבא האדום, שעלה בהרבה על הכוחות הלא-מאורגנים של הראדה. בתגובה, זנחה המועצה האוקראינית סופית את החתירה לפדרציה כלשהי עם רוסיה והעבירה ב-25 בינואר החלטה שקבעה כי אוקראינה תהיה עצמאית לגמרי. אף על פי שכל המפלגות היהודיות, ואפילו הבונד, גינו את הפלישה וראו בקומוניסטים אויב, הן העדיפו רוסיה רב-לאומית ופדרטיבית על פני רפובליקה אוקראינית שבה יהיה רוב שליט ברור. סירוב רוב הנציגים היהודיים להצביע בעד ההחלטה (הבונד הצביע נגד והיתר נמנעו) עורר התמרמרות בראדה, בייחוד מאחר שרק שבועיים קודם הוענק לכל המיעוטים הלאומיים וליהודים בכלל זה מעמד אוטונומי בחוק. החלו לעלות האשמות על כך שהיהודים נייטרליים כלפי הבולשביקים ואינם נאמנים בלי פשרות. בראשית פברואר הגיעו החילות הקומוניסטיים עד קייב והראדה נאלצה להתפנות לז'יטומיר. הנציגים היהודים לא הצטרפו אליה ונותרו בבירה, לטענתם בשל תקשורת לקויה. הדבר תרם למתיחות. הייצוג הבולט של יהודים במשטר הסובייטי – בין היתר, 75% מאנשי הצ'קה בקייב היו יהודים – הצטרף לאנטישמיות העממית הרווחת ויצר דימוי שלהם כפרו-קומוניסטים בכוח, דימוי שרווח בכל שדרות החברה. כולם החלו להיתפש כבעלי-ברית וסייענים של הבולשביקים.
ב-9 בפברואר, הראדה הגולה חתמה על שלום נפרד עם מעצמות המרכז, ואלו כבשו את אוקראינה בתוך שבועות ספורים והפכו אותה למדינה גרורה בשליטה נומינלית של הראדה. מסע המלחמה היה מלווה בפרעות נגד יהודים שנערכו על ידי היחידות הלאומניות הסדירות-למחצה. בברדיצ'ב נטבחו כ-20, ובקייב נהרגו 22 ואחרים נעלמו, נאנסו ועונו. ב-3 במרץ נכנעו הסובייטים לדרישות הפולשים וחתמו על חוזה ברסט-ליטובסק, שבו ויתרו על אחיזתם כמעט בכל אוקראינה ובטריטוריות מערביות אחרות. הנוכחות הגרמנית-אוסטרית ייצבה את הסדר הציבורי במדינה. ההתפרעויות והמהומות, ובכללם נגד יהודים, שככו, אם כי לא חדלו. כ-80 פוגרומים התחוללו במהלך כל השנה. המשרד לעניינים יהודיים והמועצה הלאומית היהודית בממשלה הוסיפו לפעול לכל אורך אותה העת, גם כשההטמן הסמכותני פבלו סקורופדסקי תפס את השלטון בהפיכה באפריל, חיסל את הראדה והנהיג משטר ריכוזי ואנטי-ליברלי בתמיכת הכובשים. בקיץ נערכו בחירות ארציות למוסדות היהודיים, שבהן הטילו קול 187,485 איש בלבד, כ-10% מהאוכלוסייה היהודית הכללית – עדות נאמנה לפער בין השכבה המשכילה הקטנה להמונים המסורתיים והאדישים פוליטית. הבחירות הביאו לשליטה ציונית, ברוב קטן, במוסדות; הפעם היו אלה הסוציאליסטים השונים שסירבו לקבל את החלוקה והם החרימו את הוועדות השונות. השיתוק בנציגות היהודית היה גמור, ועתיד היה למלא תפקיד ניכר בחוסר היכולת להפעיל את הכוח הפוליטי היהודי ברפובליקה האוקראינית בעת הפוגרומים.
בנובמבר תמה מלחמת העולם הראשונה. הגרמנים והאוסטרים נסוגו בבהילות והותירו את המדינה האוקראינית חשופה. הפוליטיקאים הפרוגרסיבים, בראשות וולודימיר ויניצ'נקו וסימון פטליורה, הדיחו את סקורופדסקי והקימו דירקטוריום לאומי. הבולשביקים ברוסיה הכריזו על ביטול חוזה ברסט-ליטובסק ופלשו שוב. לצדו של הממשל החדש והחלוש עמדו להלכה כ-100,000 חיילים, אך אלו היוו אוסף של כוחות עצמאיים בפיקוד מנהיגים מקומיים, "אטמנים", הרבה יותר מאשר צבא מאורגן. הם חסרו כל הבנה או הזדהות עם המדיניות הליברלית של הדירקטוריום. ההנהגה בקייב הייתה תלויה בהם תכופות יותר מאשר להפך, וויניצ'נקו עצמו התלונן על כך ללא הרף וטבע את המושג ההיסטוריוגרפי "עידן אילי המלחמה" (отаманщина, אוֹטַמָנְשְצִ'ינָה) ששימש מאז לתיאור התקופה בה שלטו מצביאים עצמאיים-למעשה בשטחים נרחבים בארץ. יחידות לאומיות אוקראיניות שהקימו עריקים עם התמוטטות הצבא האוסטרו-הונגרי הכריזו על צירוף גליציה המזרחית למדינה העצמאית, וגררו את צבא פולין הצעירה לסייע לפולנים בחבל. בדרום-מזרח המדינה קם הצבא האנרכיסטי של נסטור מכנו, שהתנגד לשלטון כלשהו. באזור הדוֹן ואודסה התארגן צבא לבן רוסי אנטי-מהפכני בראשות הגנרל אנטון דניקין למלחמה בבולשביקים. 
מדצמבר 1918 שוב שררו באוקראינה כאוס ומלחמת כול בכול. ריצ'רד פייפס כתב: "1919 באוקראינה הייתה עידן של אנרכיה גמורה. הארץ התפצלה לעשרות טריטוריות מנותקות זו מזו שנשלטו על ידי כנופיות חמושות שבזזו ורצחו ללא חשש מדבר. בקייב הממשלות עלו ונפלו, צווים נחתמו, משברים בקבינט נפתרו, ומגעים דיפלומטיים התקיימו, אך יתר הארץ חיה קיום נפרד שבו השלטון היחיד היה זה של קנה הרובה. אף אחד מן הממשלים שהתקיימו בשנה שלאחר הדחת סקורופדסקי לא אחזו בריבונות של ממש." עם התמוטטות הסדר החברתי התחדשו הפרעות ביהודים, בקנה מידה שעלה בהרבה על כל מה שהתרחש קודם.

תגובות וזיכרון

יהדות ארצות הברית, באמצעות ארגונים כמו הג'וינט, הפעילה את מלוא כובד השפעתה כשהגיעו הידיעות על הרציחות באימפריה הרוסית בכלל ובאוקראינה בפרט. הג'וינט גייס בין 1919 ל-1921 סכום של 3,300,000 דולר לצורך סיוע במזרח אירופה, והכסף נשלח כחלק ממאה מיליון הדולר שהשקיע מנהל הרווחה האמריקני לעזרה לאוכלוסייה האזרחית הסובלת. ב-24 בנובמבר 1919 הוכרזה שביתה כללית ונערכו הפגנות ענק בניו יורק ובערים אחרות בדרישה מהממשל האמריקני לפעול בנדון. ראשי יהדות ארצות הברית, בכללם לואי מרשל, נפגשו עם מזכיר המדינה רוברט לנסינג, והלה התיר למשלחת יהודית מיוחדת בראשות השופט הארי פישר לצאת לרפובליקה העממית האוקראינית. המשלחת חקרה את המתרחש והפעילה לחץ על הדירקטוריום, שהיה זקוק לתמיכה בדעת הקהל הבינלאומית. הופעל גם לחץ על מחלקת המדינה האמריקנית. ארצות הברית ראתה חשיבות עליונה בהבסת הבולשביקים וסברה שהלאומנים האוקראינים פועלים כמיטב יכולתם לרסן את הפורעים: "מצוקתם של היהודים זוכה למלוא תשומת לבה של הממשלה", כתב לנסינג בנובמבר. פישר ושותפיו סברו שפטליורה מכזב ואינו עושה מאמץ אמיתי, למרות התבטאויותיו החיוביות בשיחות הפרטיות ביניהם. על אף הסיוע החומרי הרחב שהגישו, יהודי אמריקה היו מוגבלים בהשפעתם על חוק החירום להגבלת ההגירה  הנוקשה, שנכנס לתוקף ב-1921 ומנע מהפליטים הרבים את האפשרות להגר לארצות הברית.
היישוב העברי בארץ ישראל התגייס אף הוא למחאה ולמאמצי הסיוע, ונשלחו אגרות רשמיות לממשל הקולוניאלי הבריטי ולוועידת השלום בפריז. בי"ז בתמוז תרע"ט (יולי 1919) הוכרז יום אבל לאומי על ידי קהילת חברון. ישראל בלקינד נסע לאוקראינה והביא עמו בחזרה 130 יתומים שלקח תחת חסותו. אישים וגופים שונים בארץ ישראל דרשו מההנהגה הציונית להתערב אצל שלטון המנדט ולאפשר הגירה המונית של פליטים יהודים מאוקראינה, שנזקקו למקלט מיידי. חיים ויצמן, נחום סוקולוב, מנחם אוסישקין וארתור רופין חששו ביותר מהגעת מאסות של מהגרים בלתי-מוכשרים, בניגוד למדיניות הקליטה הסלקטיבית והמחושבת שנועדה לבסס את ההתיישבות בכוח-אדם איכותי ככל האפשר. הגעתם של 7,000 פליטים מאוקראינה במחצית השנייה של 1920 (לפני כניסת התקנות הממשלתיות לתוקף, בעת שבה לא הייתה כל הגבלה על הגירה) החמירה את חששותיהם. משרדי העלייה הציוניים במזרח אירופה הונחו להעניק אשרות רק למתאימים, ודחו המוני פליטים; ההנהגה הציונית אף הצליחה לדחוק את הנציב הבריטי להוריד את מכסת ההגירה מ-80,000 איש ל-1,000 בלבד. מדיניותם של ויצמן, אוסישקין ושותפיהם עוררה את חמת האופוזיציה הציונית. מקס נורדאו ואחרים, שהיו קרובים לעמדות הטריטוריאליסטים מאז קונגרס אוגנדה, דרשו להפוך אותה ולקבל פליטים רבים ככל האפשר. נורדאו ודומיו נענו בטיעון שארץ ישראל אינה פתרון להמוני היהודים, וחובה לבנות את ההתיישבות בהדרגה וביעילות. ההיסטוריון גור אלרואי סבר שהעמדה הלא-נוחה והמביכה שפרעות פטליורה הציבו בה את הגופים הציוניים היא זו שגרמה לכך שהפוגרומים הקשים נדחקו למקום שולי בהיסטוריוגרפיה הציונית וזכו לעיסוק מועט ביותר.
מאות אלפי פליטים יהודים נמלטו מאוקראינה השסועה, שוב כחלק מגל הימלטות יהודים מאזורי הלחימה במזרח אירופה. כ-150,000 פליטים מאוקראינה הגיעו לפולין ו-45,000 לרומניה, רובם המכריע יהודים. עד אביב 1923 הורו הממשלות בשתי המדינות לפליטים שנותרו להתפנות; עוד ב-1921 התירה רומניה רק ל-4,000 מתוך 22,000 שהיו במדינה להאריך את שהותם. הציר הפולני בוורסאי הודיע שלפי נתוני ממשלתו, למעלה מ-85,000 מבין הפליטים היהודים קיבלו דרכונים זרים ועזבו את המדינה עוד ב-1920, ובראשית 1923 היו לא יותר מ-10,000 שנשארו בפולין. ברומניה דווח שנותרו רק 11,000 נכון לאותה עת. הממשלה הקנדית קלטה 3,040 פליטים יהודים-אוקראינים מרומניה. לבסוף, בראשית 1924, הממשלה הרומנית גירשה את הרוב אך התירה לאלו שהיו להם קרובים במדינה להישאר.
ב-25 במאי 1926 התנקש שלום שוורצבארד בפריז בחייו של סימון פטליורה הגולה, שהפרעות נקשרו בשמו. שוורצבארד היה מהגר יהודי מבסרביה ובן למשפחה שחלקה נרצח בפוגרומים, ולפי דיווח אחד הכריז בעת הירי כי "זה בעד [פוגרום] פרוסקורוב!" במשפט שוורצבארד הוקרא בפני המושבעים הצרפתיים תיעוד הזוועות שנערכו בפרעות. ארגונים ואישים יהודיים התגייסו לספק עדויות ומסמכים לכך שפטליורה היה אחראי באופן ישיר לרציחות. ראיות לפעולות כנות שנקט הפוליטיקאי האוקראיני בטרם ובמהלך 1919 הועלמו לעיתים במתכוון. אישים כמו אליהו חפץ ומשה רפס אף כתבו את זיכרונותיהם בברית המועצות או בשירותה, מתוך רצון וגם צורך ולחץ להתיישר עם הקו הסובייטי, שהציג את התנועה הלאומית האוקראינית כשוביניסטית ואכזרית ("פטליוריסטית" היה כינוי הגנאי שאומץ על ידי המשטר הקומוניסטי). רפס ופוליטיקאים יהודים אחרים שנטלו חלק בממשל האוקראיני לפני שעברו לצד הסובייטי, ביקשו לטהר את עברם. הזכויות הלאומיות שהוקנו ליהודים, ומאמצי הדירקטוריום לבלום את הפורעים, תוארו בידיהם כריקים מתוכן אם לא כצביעות והונאה של משטר אכזרי ואופורטוניסטי, שנועדו אך ורק לפיוס דעת הקהל בעולם. פטליורה, וגם ויניצ'נקו ויתר שותפיהם, הואשם לא רק בנרפות ואין-אונים אלא אף באנטישמיות ובתמיכה שקטה ומכוונת במבצעי הפוגרומים. מן העבר השני פעלו אפולוגטים, דוגמת מרגולין, שניסו להסיר כל אחריות מעליו וממשלתו והטילו את האשמה על הלבנים, על כנופיות עצמאיות, על תומכי ההטמן פבלו סקורופדסקי ואפילו על מזימה בולשביקית לפגוע במוניטין של הצבא האוקראיני. הדיון היה ממוקד בדמותו של פטליורה עצמו, שהצורך להוכיח את מעורבותו הישירה היה הכרחי במשפט. שוורצבארד זוּכָּה ב-26 באוקטובר 1926, אחרי שנה וחצי שבהן עסקה דעת הקהל באינטנסיביות בפוגרומים. המושבעים השתכנעו בכך שפעולתו הייתה מוצדקת על רקע הסבל שעברה משפחתו. הוא נודע כ"הנוקם".
הפולמוס ההיסטורי על אודות האירועים שנודעו מאז כ"פרעות פטליורה" הוסיף להתמקד בדמותו של הפוליטיקאי הנרצח עצמו, ובמידת מעורבותו, גם בעשורים הבאים. ההיסטוריוגרפיה היהודית, כמו גם זו הסובייטית הרשמית, תיארה את פטליורה כאנטישמי רצחני כמו המשטר שהנהיג. ההיסטוריוגרפיה של הגולים האוקראינים במערב ראתה את אותו ואת ממשלו כמי שניסו לשווא למנוע את הפרעות, שנערכו ממילא כמעט תמיד על ידי אויביהם, וששמם הושחר על ידי תעמולה קומוניסטית. כמו כן, האוכלוסייה האוקראינית הוצגה אצל היסטוריונים משמעון דובנוב והלאה כאלימה ורצחנית כלפי יהודים מטבעה, בעיקר בהשפעת המאורעות. הפולמוס נגע פחות בגורמים אחרים, כמו האווירה בקרב כוחותיה הלא-ממושמעים של המדינה האוקראינית, שם הייתה ללא ספק אמונה חזקה בקיומה של קנוניה יהודית-בולשביקית ורווחה אנטישמיות פוגרומיסטית, האנרכיה הטוטלית ששררה אז בארץ או ניסיונות האוכלוסייה המקומית להציל יהודים. רק ב-1991, לקראת סוף המלחמה הקרה, שהוציא את העוקץ הפוליטי מהעניין, ערך ההיסטוריון היהודי-קנדי הנרי אברמסון מחקר מקיף ראשון על המדיניות היהודית של הממשל הלאומני. הוא הציג את המורכבות שאפיינה אותה, את הפילוג העמוק בקרב הנציגים היהודים עצמם ואת מאמציו האמיתיים וכישלונותיו של הדירקטוריום בטיפולו בפוגרומים. אברמסון סבר שפטליורה היה אחראי אמנם מתוקף תפקידו, אך בוודאי שלא החזיק בדעות אנטישמיות או תמך ברצח היהודים, ועשה כמיטב יכולתו לעצור אותו. מחקרו של אברמסון מהווה מאז את בסיס ההתייחסות לפוגרומים באוקראינה בין 1917 ל-1920.