צעיף

צעיף הוא פריט לבוש הנלבש סביב הצוואר או הראש למטרות חימום, ניקיון, אופנה או מסיבות דתיות.
במזג אוויר קר, בעיקר באזורי אקלים בהם החורף מושלג והטמפרטורות נמוכות, רבים כורכים סביב צווארם צעיף לשמירה על חום הגוף. צעיף יכול להיות סרוג או ארוג, מחומרים שונים: הוא יכול להיות מצמר, מכותנה, ממשי או מחוט מעשה ידי אדם. פרטי לבוש אופייניים נוספים לשהייה בחוץ במזג אוויר כזה הם מעיל כבד וכובע חם. מאז התפתחות מיזוג האוויר יש אנשים המתעטפים בצעיף גם בקיץ באולמות או בתחבורה ציבורית ממוזגת.
אזורי אקלים מדברי, מאובק או אזורים בהם זיהום האוויר רב, יש הכורכים צעיף דק מעל ראשם לשמירה על ניקיון השיער. כאפיה היא דוגמה לכיסוי ראש כזה, המשמש גם להגנה על אזור הפה והעיניים מאבק ומחול. הכאפיה נכרכת לעיתים גם סביב הצוואר.
לעיתים משתמשים לשם כך במטפחת ראש, בנדנה וכיסויים דומים. במהלך הזמן פריטים כאלו, שבמקורם שימשו לצרכים מעשיים, הפכו לאביזרי אופנה. בנוסף לכך במקרים רבים צעיף של קבוצות הזדהות משמש כפריט אשר מראה תמיכה באותה קבוצה, מצב כזה נפוץ בעיקר בתחום הספורט כאשר אוהדים של קבוצה רואים בצעיף של קבוצתם כפריט מרכזי אשר מראה את תמיכתם קבוצתם כאשר הם משתמשים בו.

סוגי צעיפים

רדיד הוא מטפחת גדולה עשויה אריג או סריג שעוטפים בה את הכתפיים. המילה רדיד נזכרת בתנ"ך פעמיים –בספר ישעיהו בתוך רשימה ארוכה של תכשיטים ופריטי לבוש של נשים: "וְהַגִּלְיֹנִים וְהַסְּדִינִים וְהַצְּנִיפוֹת וְהָרְדִידִים" ; ובשיר השירים: "נָשְׂאוּ אֶת רְדִידִי מֵעָלַי שֹׁמְרֵי הַחֹמוֹת"
הסודר הוא סוג של מטפחת המשמשת לכיסוי הראש, הצוואר או הכתפיים והוא נגזרת של המילה היוונית מגבת (sudarion) והמילה הלטינית מטפחת (sudariom). הסודר מופיע בספרות התלמודית הן כמכסה כתפיים: "רבי אלעזר בן הורקנוס שיצא בסודר שעל כתפו בשבת" והן כמכסה צוואר: " וחגור שבמותניו וכובע שבראשו וסודר בצווארו". שימוש נוסף לסודר נמצא בקניין חליפין בו המוכר מגביה את סודרו של הקונה ובכך חל קניין. את הסודר נמצא גם בשירה של רחל המשווה את עצמה לרחל אמנו ומזכירה את סודרה של רחל המתנופף לרוחות מדבר.
של היא מילה נרדפת לרדיד, סודר והינומה - צעיף ארוך וגדול המכסה את הכתפיים ומגיע עד לגב. מקור המילה מן השפה הפרסית shawl בהרבה שפות המבוססות על הלטינית זהו השם לצעיף.

ככיסוי ראש

בדתות בהן נהוג קוד צניעות קיימים מנהגי כיסוי ראש או צוואר בהתאם למצוות הדת. נשים יהודיות הנוהגות על פי ההלכה ומקיימות את דיני הצניעות ומנהגי כיסוי ראש לנשים ביהדות עשויות להשתמש בצעיף או מטפחת ראש לקיום המנהג. נשים מוסלמיות הנוהגות על פי החג'אב עשויות ללבוש צעיף המכסה את הראש והצוואר. מנהגי חג'אב מחמירים יותר מכתיבים פרטי לבוש כגון רעלה ובורקה.
צעיפים משמשים גם לצרכים דתיים-טקסיים. צעיפים כאלו הם הטלית ביהדות והסטולה (stole) בנצרות.

תפקידו של הצעיף בחברה הקדומה

מן התיעוד האשורי מתברר כי אישה מן המעמדות העליונים, שהייתה נתונה לחסותו של גבר, הייתה חייבת בכיסוי ראש בפרהסיה. נשים מן המעמד הנמוך, כמו זונה ושפחה, אינן רשאיות לכסות את ראשן בפרהסיה.
בחוקי אשור התיכונה, סעיף 40, נאמר:
אם נשות אנשים, או אלמנות, או נשים אשוריות יוצאות לרחוב, יכולות הן לגלות את ראשן, בנות איש... אם צעיף הוא זה, או מלבוש או גלימה, את עצמן חייבות הן לכסות, אינן יכולות לגלות את ראשן, אך... או... או... אינן חייבות לכסות עצמן. אך כאשר הן יוצאות לבדן לרחוב חייבות הן לעטוף עצמן. פילגש אשר תהלך ברחוב עם גבירתה מכוסה תהיה. קדשה בעולת בעל בלכתה ברחוב תתעטף, ואשר אינה בעולת בעל, בלכתה ברחוב ראשה מגולה יהיה, לא תתעטף. זונה אל תתכסה, ראשה מגולה יהיה. הרואה זונה מתכסה בצעיף יתפוש אותה, עדים יעידו בה ואל פתח ההיכל אותה יוליך. את כל עדייה לא יקחו. את לבושה תופשה יקח ..."
החוק האשורי מלמד כי אישה המהלכת בפומבי ואינה מכסה את פניה כראוי מזמינה עונש, אך אישה המכסה פניה בניגוד לחוק, מזמינה עונש ציבורי חמור עוד יותר. כיסוי הראש מציין את מעמדה של האישה השייכת לאיש מן המעמדות הגבוהים בחברה. היא אשתו, בתו או פילגשו. הצעיף מהווה בגד וקישוט בעולם הקדום ודבר זה חלחל גם בקרב נשות המעמדות הגבוהים בחברה היהודית כפי שעולה מדברי ישעיהו המגנה את הידורן של בנות ציון.

הצעיף כהינומה והקשר לחופה ונישואין בעולם הקדום

מחוקי אשור התיכונה, סעיף 41, מתברר כי כיסוי בצעיף מלמד על הליך מקובל בטקסי חתונה:
כי יבקש איש לפרושׂ צעיף על פלגשו, יועיד חמישה או שישה משכניו, ויפרוש הצעיף במעמדם, ויאמר: "אשתי היא" – אשתו היא. פילגש שלא נפרשׂ עליה צעיף המעמד אנשים, ואשר בעלה לא אמר: "אשתי היא" – אשת איש איננה, פלגש היא. אם איש מת, ולאשתו הרעולה אין בנים, בני הפלגשים בניו הם – חלקם יקחו
.
ממכתב ממארי אפשר ללמוד כי אישה נשואה כיסתה בדרך כלל את ראשה. מחוקי המזרח הקדום מתברר גם שאם אישה נאפה ובעלה החליט להמשיך לחיות עמה, הוא יכול לכסות אותה בצעיף ובזאת לסמן בפומבי כי הוא מתקף מחדש את נישואיו עמה.

הצעיף כהינומה והקשר לחופה ונישואין ביהדות

סיפור רבקה ויצחק הוא סיפור מכונן וההשראה לחופה היהודית הראשונה ומנהגיה השונים.
הצעיף בו מתכסה רבקה הופך להיות ההינומה בה מתכסה הכלה ביום חופתה.
עוד בטרם התגבש ביוון המושג הימנון (HYMNOS) כשיר תהילה לאלים ולגיבורים, הוא שימש לציון שיר חתונה "HYMENAIOS" שיר שהושר ביוון הקדומה, עת הובלת הכלה לבית החתן ככל הנראה הדבר קשור ל-Hymen (או Hymenaios) - שמו של אל הנישואין, ומכאן קצרה הדרך גם להינומא, נשואת דיוננו, על ידי שיכול אותיות.
כך גם מפרש אבן שושן במילונו, כאחת ממשמעויות המילה, וכציון מקור מביא את דברי המשנה במסכת כתובות (פרק ב, א). משנה זו עוסקת באישה הטוענת שנישאה כרווקה בתולה בניגוד לטענת בעלה. אחת הראיות שהיא יכולה להביא, כסיוע לטענתה, היא עדות שראוה, בעת החתונה, יוצאת בהינומא וראשה פרוע.
בתלמוד ישנו דיון על המילה הינומא:
"מאי הינומא?
סורחב בר פפא משמיה דזעירי אמר: תנורא דאסא,
רבי יוחנן אמר: קריתא דמנמנה בה כלתא"
רש"י מסביר: "תנורא דאסא – כמין חופה של הדס עגולה, קריתא – צעיף על ראשה, משורבב על עיניה כמו שעושין במקומינו, ופעמים שמנמנמת בתוכו, מתוך שאין עיניה מגולין, ולכך נקראת הינומא – על שם תנומה".
כך או כך המילה הינומה שכנראה השתרשה בעברית מהשפה היוונית משמעותה קשורה בהכרח לחופה ונישואין והיא או החופה עצמה או הצעיף בו מתכסה הכלה.

בין צעיף לטלית בהלכה

"צעיף שנותנים על הצוואר בימות החורף, אף-על-פי שיש לו ד' כנפות ויש בו שיעור טלית, פטור מציצית. וירא שמים יעשה קרן אחת בעיגול"
היות שכל בגד העשוי מצמר או פשתים מחויב בציצית עולה השאלה לגבי הצעיף. באופן עקרוני פוטרת ההלכה את המתעטף בצעיף בגודל של טלית מציצית אך מציעים לעגל את אחת מארבע כנפות הבגד על מנת לפסול את הצעיף מלהיות בגד של ארבע כנפות.