google/wiki40b huggingface dataset:
ארמון סוצו

מבנה

לבניין כיפה וארבעה צריחונים מצולעים. הבית יופה בהמשך על ידי נברשת עשויה מפליז משנת 1836 ובעלת 24 פמוטות, הדומה לזו שבכנסיית יוחנן החדש, כמו כן על ידי קישוטים - תקרתיים למשל, פרי יצירתו של הפסל קארל שטורק.
באולם המרכזי בנה שטורק שלוש ארקדות ומדרגות מרשימות המתפצלות לשתיים. מעל ראי שהוזמן ממוראנו עומד מדליון מעץ של אירינה סוצו, אשתו של גריגורה סוצו ובתו של הבנקאי שטפאן האג'י מוסקו. מסביב לארמון נמצא בעבר פארק שהיה מגיע עד למנזר סבא הקדוש, ושבמקומו נבנתה אוניברסיטת בוקרשט. בגן הפארק נמצאה בעבר בריכה והסתובבו בו שקנאים, טווסים פסיונים ובעלי חיים אקזוטיים.
הארמון עבר בירושה לבן מחוץ לנישואים של קוסטאקה גריגורה סוצו, גריגורה סוצו.
המקום נודע בזמנו במסיבות ובנשפים של האריסטוקרטיה המקומית, החשוב ביניהם בליל השנה החדשה (ה"רווליון"). העיתונאי איטלקי רוברטו פאווה שביקר בבוקרשט בשלהי המאה ה-19 החשיב את ארמון סוצו כאחד מהבניינים הייצוגיים של בירת רומניה, לצידם של ארמונות שטירביי, ברנקוביאנו וגיקה.
בימי השלטון הקומוניסטי ב-24 בינואר 1959 נהפך ארמון סוצו למוזיאון להיסטוריה של העיר בוקרשט.
קיים עוד ארמון סוצו בבלצ'יק בבולגריה.
הנס פון קירכבך

תחילת הקריירה

פון קירכבך נולד ב-22 ביוני 1849 לאביו קרל פון קירכבך שהיה יועץ הסתרים של מלך סקסוניה ולאשתו יוזפינה לבית פון בודנהאוזן, באורבך שהשתייכה לממלכת סקסוניה. ב-1863 התגייס לצבא הסקסוני ולחם בשורותיו במלחמה האוסטרו-פרוסית נגד פרוסיה ב-1866, ולאחר מכן לחם במלחמת פרוסיה צרפת. לאחר מכן מילא בצבא תפקידי פיקוד ומטה, בשנת 1904 מונה למפקד הדיוויזיה ה-32 (הסקסונית ה-3), ובשנת 1907 מונה למפקד הקורפוס ה-19 (הסקסוני ה-2). בשנת 1913 פרש פון קירכבך מהצבא.

מלחמת העולם הראשונה ואחריתו

בפרוץ מלחמת העולם הראשונה מונה פון קירכבך למפקד קורפוס המילואים ה-12 (הסקסוני) שהיה חלק מהארמייה השלישית ולחם בחזית המערבית, ונטל חלק בקרבות במערכה על הגבולות, לרבות קרב שרלרואה, וכן השתתף בקרב על המארן. במהלך שלושת השנים לאחר מכן השתתף עם הקורפוס שבפיקודו בקרבות בחזית המערבית, ונטל חלק בקרב שמפאן השני, הקרב על הסום, וקרב איפר השלישי.
ב-15 בדצמבר 1917 מונה פון קירכבך למפקד פלגת הארמייה D בחזית המזרחית, במקום בן דודו גנרל גינטר פון קירכבך שמונה למפקד הארמייה השמינית. פון קירכבך פיקד על פלגת הארמייה עד לפירוקה ב-2 באוקטובר 1918, ולאחר מכן פרש לביתו לאחר 52 שנות שירות צבאי.
פון קירכבך נפטר בדרזדן ב-23 ביולי 1928 והוא בן 79 שנים.
פארוק בן מוסטפא

קריירת מועדונים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.  
באוגוסט 2009 נבחר לשחקן החודש בליגת העל התוניסאית בבחירת האוהדים.

נבחרת

הוא זומן לנבחרת תוניסיה לקראת גביע אפריקה לאומות 2010, אך לא שיחק בטורניר.
הוא היה בסגל נבחרתו למשחקי מונדיאל 2018, וערך את הופעת הבכורה שלו בגביע העולם ב-18 ביוני 2018, בהפסד נבחרתו 1–2  לאנגליה. הנבחרת סיימה במקום השלישי בשלב הבתים, עם ניצחון על פנמה והפסדים לאנגליה ולבלגיה, והודחה מהטורניר.
בשנת 2019 השתתף עם נבחרתו בטורניר גביע אפריקה לאומות 2019.נבחרתו סיימה במקום השני בבית לאחר 3 שלוש תוצאות תיקו, ניצחה את גאנה בבעיטות הכרעה בשמינית הגמר, ניצחה 3–0 את מדגסקר ברבע הגמר והפסידה 0–1 לסנגל בחצי הגמר מכדור שהשמיט בן מוסטפא כדור פשוט שנבעט לעברו ובלם נבחרתו דילן ברון דחק את הכדור לרשת בשער עצמי בדקה ה-100 של המשחק. במשחק על המקום השלישי הפסידה נבחרתו 0–1 לניגריה, וסיימה במקום הרביעי.
קאמבק קיד

קאמבק קיד (באנגלית: Comeback Kid) היא להקת הארדקור פאנק מקנדה שהוקמה בשנת 2002. הלהקה הופיעה בישראל בשנת 2013.

היסטוריה

בפברואר 2005 שחררה הלהקה את אלבומה המלא הראשון, Wake the Dead.
לאחר כמה סיבובי הופעות, זמר הלהקה סקוט וייד עזב את הלהקה, והוחלף בזמר אנדרו נויפלד, איתו החלה הלהקה בהקלטת אלבומה השני, Broadcasting. שחרור האלבום נעשה בד בבד עם סיור הופעות יחד עם רייז אגאינסט בצפון אמריקה. 
בסוף 2007 הלהקה לקחה הפסקה קצרה. בזמן זה עזב את הלהקה הבסיסט קווין קול והוחלף במאט קיל.
בשנת 2008 שוחרר הדיסק "Through The Noise", סרט דוקומנטרי על 6 השנים הראשונות של הלהקה. במהלך סיבוב ההופעות הנלווה להוצאת הדיסק בקנדה, נויפלד היה שותף לתאונת ואן שבעקבותיה נכתב השיר "G.M. Vincent and I"  מהאלבום של 2010, Symptoms and Cures.
אלבומה החמישי של הלהקה, Die Knowing שוחרר ב-4 במרץ 2014.
ב-4 ביולי 2019 הופיעה הלהקה בישראל במועדון הבארבי בתל אביב, יחד עם הלהקות הישראליות Not on Tour, האחים צברי ו- Kids Insane.
תרבות יום א'

תרבות יום א' הוא פרויקט תרבות צה"לי, במסגרתו משתתפים חיילי צה"ל בשירות סדיר, בעיקר חיילים קרביים ותומכי לחימה, באירועי תרבות שונים, בדגש על הופעות תיאטרון. לבד מתיאטרון מופעי התרבות במסגרת הפרויקט כוללים גם הופעות מוזיקה, מחול וקולנוע. הפרויקט מתקיים לעיתים במסגרת סדרות חינוך, ומתקיים בדרך כלל בימי ראשון - ומכאן שמו. בשם זה מכונים גם סיורים לימודיים ואחרים שחיילי צה"ל בשירות סדיר משתתפים בהם - בדרך כלל בימי ראשון, בהם הם חוזרים לבסיסיהם.

היסטוריה ומבנה

הפרויקט המקורי של "תרבות יום א'" הוא חלק מענף תרבות בחיל החינוך והנוער. ראשיתו בשנת 1987, בתקופת כהונתו של נחמיה דגן כקצין חינוך ראשי.  הפרויקט מבוסס על תרומות בלבד ולא על תקציב צה"ל, ובראשית קיומו נשען בעיקר על תרומותיו של הפילנתרופ צ'ארלס ברונפמן, וכלל הצגות תיאטרון בלבד. במהלך השנים התרחב הפרויקט, ובשנת 2003 מספר המשתתפים בו היה כ-45,000 חיילים. המופעים נבחרים על ידי ועדת רפרטואר מיוחד הכוללת חיילים וקצינים, הבוחרים מופעים שיתאימו לערכי צה"ל. על התנהלות הוועדה נמתחה לעיתים ביקורת בשל הצגות שבוטלו או חוסר מגוון במופעים. בשנת 2006 כלל הפרויקט הופעות של תיאטרון הבימה, תיאטרון הקאמרי, בית ליסין ותיאטרון גשר. באמצע העשור הראשון של המאה ה-21 כמות המשתתפים בפרויקט ירדה משמעותית, עד ל-8,700 בשנת 2005. המממן העיקרי של תגבור הפרויקט לאחר שנות שפל אלו היה מפעל הפיס, שתרם לו 800,000 שקלים לאחר ההתנתקות בעבור מימון הפרויקט לחיילים שהשתתפו בה. שנה לאחר מכן תרם המפעל עוד כ-650,000 לפרויקט. מרכזי התרבות העיקריים בהם הוא מתקיים נמצאים באשקלון, באר שבע, ירושלים ותל אביב. בשנת 2016 ממממניו העיקריים של הפרויקט היו מפעל הפיס, קרן לב"י והאגודה למען החייל.
בתחילת העשור השני של המאה ה-21 ירדה פעילות הפרויקט באופן משמעותי, בעיקר עקב בעיות מימון. ב-2014 הפרויקט שינה את אופיו, בכך שהמשיך לכלול מופעי תרבות חיצוניים לחיילים בהיקף קטן, אך כלל גם מופעים שבהם תיאטראות וצוותי תרבות שונים הגיעו לבסיסי צה"ל. בשנת 2015 חודשה הפעילות בהיקף מלא, במטרה לספק לכל חייל מופע תרבות אחד בשנה לפחות. בפיגוע הדריסה בטיילת ארמון הנציב בינואר 2017 נרצחו ארבעה חיילים בידי מחבל, שדרסם במשאית בדרכם לאירוע תרבות יום א' - שהיה חלק מסדרת חינוך בנושא ירושלים במסגרת קורס קצינים.
חוסן לישראל

היסטוריה

ב-16 בפברואר 2015 סיים בני גנץ את תפקידו כרמטכ"ל, ונכנס לתקופת צינון של כ-3 שנים, בה לא יכול היה להתמודד לכנסת. ב-2 ביולי 2018 תמה תקופת צינון זו.
בספטמבר 2018 פורסם כי בכוונת גנץ להצטרף לפוליטיקה.
ב-26 בדצמבר 2018 החליטה הכנסת העשרים על פיזורה ועל הקדמת תאריך הבחירות לכנסת העשרים ואחת. יום לאחר מכן, ב-27 בדצמבר, לאחר ש-109 אנשים חתמו על טופס רשימת מייסדים, נרשמה המפלגה ברשם המפלגות בשם "חוסן ישראל" (אף על פי שידועה ומפרסמת את עצמה ברשתות החברתיות ובאמצעי התקשורת כ"חוסן לישראל").
ב-29 בינואר 2019, המפלגה הכריזה על ריצה משותפת עם מפלגת תל"ם של משה יעלון שהיה רמטכ"ל ושר הביטחון לשעבר, שיהיה מספר 2 ברשימה של חוסן ישראל. באותו ערב התקיים נאום של יו"ר המפלגה בני גנץ לראשונה מאז ההכרזה על הקדמת הבחירות באירוע בגני התערוכה.
המפלגה קיבלה מימון באמצעות ערבויות שהעמידו מספר אנשי עסקים מענפי ייבוא הרכב, הנדל"ן והטכנולוגיה, בסכומים שנעו בין מאות אלפי שקלים ל-2 מיליון ש"ח לכל ערב. בסכ"ה קיבלה המפלגה ערבויות בסך 12 מיליון ש"ח.
ב-21 בפברואר 2019 הוחלט להקים יחד עם מפלגת תל"ם ומפלגת יש עתיד בראשות יאיר לפיד, רשימה משותפת בשם כחול לבן, אליה הצטרף גם הרמטכ"ל לשעבר גבי אשכנזי שצורף לחוסן לישראל. לפי הסכם האיחוד, אם הרשימה מנצחת בבחירות ומקימה את הממשלה תתקיים רוטציה בראשות הממשלה בין יו"ר חוסן לישראל בני גנץ שיכהן שנתיים וחצי בתפקיד לבין יו"ר יש עתיד שיכהן בתפקיד בשנתיים הנותרות.
בבחירות קיבלה הרשימה כולה 35 מנדטים, בהם נכנסו לכנסת העשרים ואחת 15 נציגי חוסן לישראל, כולם חברי כנסת חדשים. 
לאחר הבחירות לכנסת ה-22 נכנסו לכנסת אותם 15 חברי כנסת, זאת למרות שהרשימה קיבלה פחות מנדטים.

תקנון המפלגה

תקנון המפלגה קובע כי יו"ר המפלגה הראשון יתמנה לתפקיד למשך 5 שנים, וכי לאחר סיום הקדנציה הראשונה יוכל להמשיך לכהן בתפקיד במשך 3 קדנציות רצופות או במשך 8 שנים - המאוחר מבין השניים.
עוד קובע התקנון כי יו"ר המפלגה לבדו יקבע את רשימת מועמדי המפלגה לכנסת ואת סדר שיבוצם ברשימה, תוך התייעצות עם הנהלת המפלגה. יו"ר המפלגה גם זכאי לבלעדיות בכל הנוגע להחלטה על הצטרפות לקואליציה וקביעת הרכב הקואליציה אם יתבקש להרכיב את הממשלה.
לפי התקנון, סמכויות היו"ר כוללות גם סמכות מלאה לקבוע במקרה של הרכבת ממשלה מי יהיו השרים וסגני השרים מטעם המפלגה, אם כראש ממשלה ואם כחבר סיעה המצטרף לקואליציה.
אופנה במדינות המערב בשנות ה-70 של המאה ה-20

האופנה במדינות המערב בשנות ה-70 של המאה ה-20 עסקה באינדיבידואליות. פריטי אופנה נפוצים בשנות ה-70 כללו, בין השאר, חצאית מיני ומכנסי פעמון. סגנונות אופנתיים בולטים כללו, בין היתר, את תסרוקת פארה פוסט והסגנונות האנדרוגיניים של סצנת הגלאם רוק והדיסקו, בהם בלטו פריטי אופנה כגון נעלי פלטפורמה, צבעים בהירים, וסאטן.
טכנולוגיות חדשות הביאו להתקדמות בייצור המוני של ביגוד, ביעילות גבוהה יותר, וביצירת סטנדרטים גבוהים יותר לביגוד.
בשנות ה-70 הפכה פופולרית גם הגישה האופנתית הנון-קונפורמיסטית, שהתאפיינה בלבישת חולצות טריקו, ג'ינס, ונעלי התעמלות.
כמה מדוגמניות האופנה המובילות בשנות ה-70 כללו בין היתר את ג'יה קרנג'י, ג'ניס דיקנסון, ג'רי הול ואימאן.

תחילת שנות השבעים

בתחילת העשור בלטה עדיין במיוחד אופנת התרבות ההיפית של שנות ה-60 שכללה בין היתר ג'ינסים מרופטים, וחולצות Tie dye.
בנוסף לחצאית המיני, שמלות באורך בינוני, שכונו "midis" ושמלות באורך הקרסול שנקראות "Maxis", היו גם פופולריות במיוחד ב-1970 וב-1971.
ב-1971 היו מכנסיים קצרים ודקים במיוחד, שכונו "Hot pants", היו גם פופולריות מיוחד בקרב נערות ונשים צעירות.

אופנת הגלאם רוק

לאמני הגלאם רוק דייוויד בואי, רוקסי מיוזיק ומרק בולן הייתה השפעה רבה על האופנה בבריטניה ובארצות הברית בין השנים 1972 ל -1974. גברים לבשו לעיתים קרובות חליפות לאמה, חליפות כסף בסגנון אסטרונאוט, מעילים מרופדים בסאטן, מכנסי ג'ינס רחבים או מכנסי קטיפה וחולצות משובצות באבני חן.
בהשראת אופנה זו גם נעלי פלטפורמה עם סוליות בעובי של 2 עד 15 סנטימטרים הפכו פופולריות בקרב גברים ונשים כאחד.

אופנת הדיסקו

הז'אנר המוזיקלי דיסקו הוליד שיגעון אופנה ייחודי מאמצע עד סוף העשור. צעירים התאספו במועדוני לילה לבושים בבגדי דיסקו חדשים שהיו אמורים להבריק תחת אורות רחבת הריקודים. פריט אופנת הדיסקו הפופולרי ביותר עבור נשים היה שמלת גלימה. בגדי דיסקו שלבשו נשים כללו חולצות צמר, בלייזרים, מכנסיים רופפים, חצאיות מקסי, שמלות כלה, ושמלות ערב. נעליים פופולריות כללו מגפיים בגובה הברך, אך הנעליים הפופולריות ביותר היו נעליים עם עקבים עבים אשר לעיתים קרובות היו עשויות מפלסטיק.

אופנת הפאנק-רוק

פאנק-רוק היה ז'אנר מוזיקלי שהשפיע רבות הן על אופנת נשים והן על אופנת גברים לאורך העשור. חלק ניכר מאופנת הפאנק של שנות ה-70 התבססה על העיצובים של ויויאן ווסטווד ושל שותפה מלקולם מקלארן. סמנת הפאנק-רוק החלה בסצנות המוזיקה של לונדון וניו יורק. אופנת הפאנק כללה בדרך כלל בגדים קרועים, חולצות שחורות, מכנסי ג'ינס, מכנסי עור הדוקים, מעילי עור (מעוטר לעיתים קרובות בשרשראות או בדוקרנים), מעילים וחולצות עם תמונות או מסרים שנויים במחלוקת או יוצאי דופן, ונעלי דוק מרטינס.

תסרוקות נשים

אחת מתסרוקת הנשים האייקוניות ביותר משנות ה-70 הייתה תסרוקת פארה פוקט. התסרוקת שהפכה פופולרית בשנת 1976 הפכה פופולרית מיוחד בקרב נשים אמריקאיות רבות באותה התקופה. נשים ונערות עם תסרוקת זו נהגו גם לחמצן את השיער.
תסרוקת נשים פופולרית נוספות בעשור הייתה תסרוקת האפרו.

תסרוקות גברים

בהמשך שנות השישים, תספורת "דרקיל ופומפאדור" (שנודעה אז בשם "תסרוקת אלביס פרסלי") הייתה פופולריות במיוחד בקרב צעירים איטלקים-אמריקאים ומקסיקנים-אמריקאים בערים גדולות כמו ניו יורק. כמויות גדולות של שומן שימשו בדרך כלל כדי לשמור על השיער במקום. שיער ארוך אצל גברים הפך פופולרי בשנות השבעים המוקדמות ובאמצע שנות השבעים, כדרך למרוד בנורמות החברתיות. פאות לחיים הפכו גם פופולריים במהלך העשור.

גלריית תמונות

תמונות שמציגות מגמות בולטות באופנה במהלך העשור
הבלדה על ארי ודרצ'י

רקע

"הבלדה על ארי ודרצ'י" מופיעה באלבום השני של להקת כוורת "פוגי בפיתה" שיצא לאור ב-1974. האלבום זיכה את הלהקה בתואר להקת השנה של קול ישראל והשיר הגיע למקום התשיעי במצעד הפזמונים השנתי (לאחר שבמצעדים השבועיים הגיע למקום הראשון במשך שבועיים).
"הבלדה" נכתבה כשיר איגיון הומוריסטי, כמו רבים משיריו של סנדרסון. ייחודה הוא שכל בית מהווה מעין סצנה/תמונה נפרדת, דבר ההופך אותה לאופרה בזעיר אנפין. פירוש המילה "אריוֶדרצ'י" (Arrivederci) באיטלקית הוא "להתראות". סנדרסון הפריד את המילה והפך אותה לשמות שתי דמויות: ארי ודרצ'י. השניים הם פועלי בנין שנרדמו בעת ריצוף בית. לאחר שהתעוררו, הפועלים החליטו להשאר מתחת לבלטות ולצאת משם רק בלילות כדי לרקוד סטפס, בעוד בעלת הבית, שאינה מודעת לפועלים, בטוחה שהרעש הוא פרי חלום.
נתי קלוגר

ביוגרפיה

אביה של נתי, יצחק קלוגר, הוא מנהלו לשעבר של תיאטרון חיפה ואף אמה היא שחקנית. בצעירותה למדה במגמת התיאטרון של תיכון אלון ברמת השרון. לאחר שירותה הצבאי למדה משחק בסטודיו למשחק ניסן נתיב ולאחר מכן בסטודיו של רות דייכס. לאחר סיום לימודיה החלה להופיע בפרסומות ובהצגה "דודתו של צ'ארלי" בתיאטרון חיפה. בשנת 2003 הופיעה בתוכנית הבידור "המופע המרכזי" של זכיינית השידור של ערוץ 2 "רשת". בתוכנית הפגינה קלוגר כשרון חקיינות בגילום דמויות רבות, ביניהן שרי אריסון. בסוף אותה שנה החלה להופיע בתוכניתו של אדיר מילר "ערב אדיר", במהלכה ביצעה דמויות הומוריסטיות, וחיקויים נוספים, בין השאר של דנה מודן.
את החשיפה המשמעותית הראשונה קיבלה קלוגר בשנת 2004, כשהחלה לככב בתוכנית הסאטירה של ביפ, "הרצועה", לצד אורי גוטליב וטל ברמן. בתוכנית גילמה קלוגר מגוון דמויות, שנכתבו על ידי עוזי וייל, והפכו במהרה לקאלט טלוויזיוני, מסיגי הפרחה וכוכבת תוכנית המציאות האבסורדית שרון ירקון, ועד הצרפתייה המגוחכת ויויאן והשחקנית המוגזמת גלילה. ב-2005 החלה קלוגר להופיע בתוכנית "ככה לא מתנהגים" של גורי אלפי, ובתוכנית "כמה כמה" בטלוויזיה החינוכית, לצד אורי אומנותי. בשנת 2006 החלה להנחות את תוכנית השידוכים "המדריך למתחילים", אף היא בערוץ ביפ, ולשחק את ראומה גלר בתוכנית "אלביס" שבערוץ 2. בשנת 2007 שיחקה בסדרה "אולי הפעם" ב-yes, ובתוכנית הבידור "חדשות מפתיעות" בערוץ 2.
בשנת 2008 השתתפה בסדרת המערכונים "כפיות" של הזכיינית "רשת" בערוץ השני, והגישה פינה בתוכניתה של עינב גלילי, "באה בטוב", בשידורי הזכיינית, וגילמה בעונה השנייה של "המקום" בערוץ 10 את דמותה של נעמי במקום דורית לב ארי.
בשנת 2009 הצטרפה לצוות ההצגה "תורת היחסים", שכתב וביים אייל דורון. בהצגה היא מגלמת אישה שבעלה (אמנון וולף) מפתח אובססיה כלפי צעירה פתיינית (טלי שרון). ב-2010 המשיכה קלוגר לשתף פעולה עם טלי שרון בעונה השנייה של הסדרה "סרוגים". בשנת 2010 שיחקה קלוגר בתפקיד ראשי (ענת שלו) בשלוש העונות של קומדיית המצבים של ערוץ 10, "כאן גרים בכיף".
החל משנת 2011 השתתפה קלוגר בתוכנית הבידור של ערוץ 10, "נבחרת ישראל בטלוויזיה" ושיחקה בסדרת הדרמה "אורים ותומים". היא שיחקה גם ב"יוני והמחוננים". בשנת 2012 החלה לשחק בדרמת הנעורים "החממה". ב-2013 עלתה סדרת הטלוויזיה "מחוברים פלוס", סדרת דוקו-ריאליטי בפורמט של "מחוברות", ובה קלוגר ובעלה השתתפו כאחד הזוגות המתעדים את חייהם. בשנת 2014 כיכבה קלוגר בתוכנית "להיות מדען" בטלוויזיה החינוכית, לצדו של זוכה פרס נובל דן שכטמן, והשתתפה בסדרה "אחת אפס אפס" בערוץ 10.
בשנת 2014 שיחקה קלוגר בסדרה הקומית של קשת, "70 מיליון סיבות לעושר", בתפקיד שרי, אשתו של אלי (שמוליק לוי), לצד דב נבון ואחרים והופיעה מדי פעם במחזה "עקר בית" כאשת טייס.
נתי השתתפה גם בסרט "אבוללה", בתור אמו של אדם (יואב סעאדין רוזנברג).
בסוף שנת 2016 החלה לשחק במחזה "קוראים לו מלך" מאת סביון ליברכט בתיאטרון בית לסין.
בראשית 2017 שיחקה בעונה השישית של "ראש גדול" בערוץ KidZ, בה שיחקה קלוגר את ציפי, אמא של תכלת, אחת הדמויות המרכזיות בסדרה. באותה שנה החלה לשחק בקומדיה "חיית מחמד" מאת פרנסיס ובר בתיאטרון בית לסין.
בנוסף, מינואר 2019 היא משחקת בהצגה "מכתבים לאחי".
קלוגר נשואה לבמאי בועז רוזנברג, ואם לתאומות ולבן. מתגוררת בתל אביב.
עידן לנדו

ביוגרפיה

לנדו נולד בארצות הברית ועלה לישראל בשנת 1969. שירת כקצין בצה"ל ארבע שנים (בין 1985 – 1989). בשנת 1994 השלים את לימודיו בהצטיינות במסלול הישיר לתואר שני בבלשנות במסגרת התוכנית הבין-תחומית לתלמידים מצטיינים באוניברסיטת תל אביב. בשנת 1999 השלים דוקטורט ב-MIT. עשה פוסט-דוקטורט באוניברסיטת בן-גוריון בשנת הלימודים 2001-2000 ולאחר מכן נקלט כאיש סגל תקני בחוג לספרויות זרות ובלשנות (בשנים הראשונות עם מלגת אלון). פרסם שלושה ספרים ועשרות מאמרים בתחומי התמחותו. תחום מחקרו העיקרי הוא תחביר גנרטיבי.
בשנת 2001, נדון לראשונה, כקצין מילואים, ל-14 ימי מאסר בשל סירוב  לשרת בשטחים. במשך השנים היה במאסר על סרוב שלוש פעמים. בסוף 2011 עמד במוקד של סערה תקשורתית כאשר אוניברסיטת בן-גוריון ניכתה משכרו בגין תקופה בה היה מצוי במאסר של שבוע בשל סרוב.
לנדו נשוי לשירה סתיו ואב לבת ובן. מתגורר בתל אביב.
שצ'וצ'ין (פולין קטן)

תולדות היישוב

שצ'וצין נזכרת לראשונה בשנת 1326, ובשנת 1745 הוענקו לה זכויות עיר. בתקופה זו שימשה העיירה כתחנת מעבר בנתיב המסחר שבין ממלכת פולין והונגריה.
בחלוקת פולין הראשונה, בשנת 1772, נכללה העיירה בתחום גליציה האוסטרית. בתחילת מלחמת העולם הראשונה נהרסה העיירה כתוצאה ממתקפת הגייסות הרוסיים.

יהודי שצ'וצין

יהודים התיישבו בעיירה מהמחצית השנייה של המאה ה-18, ועסקו בה בעיקר במסחר. בין מלחמות העולם נמנו בעיירה קרוב ל-500 יהודים, כשליש מתושביה, והתקיימה בה פעילות של המפלגות הציוניות ושל אגודת ישראל.
לאחר כיבוש העיירה בידי הגרמנים בתחילת ספטמבר 1939, רצחו אלו קרוב ל-40 פליטים יהודים שהגיעו אליה, תוך שריפת גופותיהם. בהמשך, הוטלו על יהודי העיירה גזירות שונות, ובהן חובת ענידת סרט זרוע, הגבלות תנועה וחובת ביצוע עבודות כפייה.
במרץ 1942 החלו הגרמנים לבצע מעשי רצח ביהודי העיירה, ובמאי 1942 עוד נמנו בה 776 יהודים. בהמשך נערכו בעיירה מספר אקציות, בהן נרצחו הקשישים והחולים היהודים, ויתר היהודים שולחו למחנות עבודה ולדומברובה טרנובסקה. יהודים בודדים בלבד מקהילת שצ'וצין שרדו את השואה.
עמי מורג

שירותו הצבאי

מורג נולד בארץ ישראל וגדל בקיבוץ כפר המכבי. התגייס לצה"ל ביולי 1963 לפלוגת בני משקים ושירת בגדוד 906 של הנח"ל. לאחר קורס מ"כים חי"ר שירת בסיירת שקד. בספטמבר 1964 סיים קורס קציני חי"ר ושירת בגדוד 13 (גדעון) של חטיבת גולני. השתחרר מצה"ל ושירת כמפקד מחלקה במילואים במלחמת ששת הימים בגזרה הסורית. לאחר המלחמה חזר לשירות קבע ועבר הסבה לשריון, פיקד על פלוגת טירונים של החיל במחנה חסה. באוגוסט 1968 מונה למפקד פלוגה בגדוד 52, קלט פלוגת צמ"פ ובסיום האימון עבר עם הפלוגה לגדוד 9 של חטיבה 14. פיקד על פלוגת טנקים בגדוד במלחמת ההתשה בגזרת סיני. בהמשך שימש ממלא מקום סגן מפקד גדוד 9, ב-1970 מונה לסגן מפקד גדוד 184 בחטיבה 14, וב-1973 למפקד גדוד מילואים 599 בחטיבה 421 במקביל ללימודיו במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה ולתפקידו כמפקד מדור תותחנות בבית הספר לשריון. 
עם פרוץ מלחמת יום הכיפורים גויס הגדוד בפיקודו של מורג והצטרף לקרבות בחצי האי סיני. הגדוד השתתף בקרבות הבלימה ובקרב על מתחם "חמוטל", דיונה חולית מוארכת שחלשה על צומת חיוני. במהלך הקרבות השמידו כוחות הגדוד כ-16 טנקים ומאות אנשי חיל רגלים. טנק המג"ד של מורג נפגע ואנשי צוותו נפצעו. לאחר שקיבל אישור לסגת מ"חמוטל", נשאר מורג אחרון, לסריקת שטח. ופינה את אחרוני הפצועים של היחידה תחת אש כבדה של המצרים. בהמשך המלחמה נצטווה מורג לחבור לחטיבה 14 לצורך פתיחת ציר "טרטור" מצומת "עכביש" ועד צומת "לקסיקון" ולחלץ את פצועי גדוד הצנחנים מהחווה הסינית. כוחות הגדוד נקלעו לאש נ"ט כבדה, מורג החליט לסרב פקודה ולהימנע ממילוי הפקודה שביצועה נראה לו בלתי אפשרי. בימים הבאים צלח הגדוד את תעלת סואץ ונלחם בגדה המערבית שלה. את המלחמה סיים הגדוד עם 25 חללים וכ-80 פצועים. על פעולותיו לאורך ימי המלחמה קיבל מורג את עיטור המופת. 
ב-1974 מונה לסגן מפקד חטיבה 7, בשנת 1976 קודם לדרגת אלוף-משנה ומונה למפקד חטיבה 320 שהורכבה מטנקי שלל, טירן. מורג שימש קצין קישור לצבא ארצות הברית. ב-1979 מונה למפקד חטיבה 460 ואחר כך לסגן מפקד גייסות השריון. ב-1981 מונה לקצין שריון ראשי, תפקיד בו כיהן בפרוץ מלחמת לבנון הראשונה, בה שירת כסגן מפקד גיס 479. ביוני 1983 מונה למפקד אוגדה משוריינת, עוצבת עידן. ב-1986 השתחרר משירות הקבע. בשירות המילואים שימש כראש צוות מיוחד לתכנון מבצעי במחלקת מבצעים באג"ם וכסגן מפקד גיס 446, מכהן כמעריך במחלקת מדעי ההתנהגות של צה"ל .

לאחר סיום שירותו בצה"ל

לאחר שחרורו כיהן כמנהל אגף מבצעים בחברת סונול ומנכ"ל חברת סונרקו (חברת בת של סונול שעסקה במערכות סולאריות). כיהן כחבר מועצת העיר חיפה ואחר כך שימש כמנהל האדמיניסטרטיבי של קבוצת כרמלטון האחראית על כריית מנהרות הכרמל. 
בשנת 2013 מונה ליושב ראש עמותת "יחד - העמותה לחייל הבודד", הפועלת מחיפה במטרה לסייע לרווחת החיילים הבודדים בישראל.
למורג תואר שני בגאוגרפיה אזורית ותחבורה מאוניברסיטת חיפה. בנו עידן, עוטר אף הוא בעיטור המופת על פועלו במלחמת לבנון השנייה בה שירת כמפקד פלוגה בחטיבה 7. זהו המקרה הראשון בתולדות צה"ל, שבו אב ובנו זוכים בעיטור המופת.
ברידיי הראשון, מלך הפיקטים

קורות חיים

ברידיי מוזכר לראשונה ב"דברי ימי אלסטר" בתיאור משנים 558–560 בו מתוארת בריחה מפני בנו של מאלכו - המלך ברויד (Bruide).
לא ברור מי ברח מפני המלך, אולם "דברי ימי טיגרנאך" מתאר את בריחת הסקוטים מ"ברויד בן מאלכו" בשנת 558.
ברידיי מתואר בספרו של אדומנאן מאיונה "חייו של קולומבה הקדוש" - אולם מתיאור הפגישה בין קולומבה לברידיי לא ברור אם ברידיי היה נוצרי בעת הפגישה או שהומר לנצרות על ידי קולומבה הקדוש. מחקרים ארכאולוגיים גילו שרידי מנזרים משלהי המאה השישית, דבר המעיד על קיום התיישבות נוצרית באזור בו מלך ברידיי, ויכול להעיד על פעילותו של קולומבה באזור, וייתכן על היותו של ברידיי נוצרי בעקבות פעילות זו.
ברידיי לא היה היחיד ממלכי הפיקטים בשלהי המאה השישית. מותו של גאלאם (המכונה "קנאלאת'" ב"דברי ימי אלסטר" וב"דברי ימי טיגרנאך"), קודמו של ברידיי, אירע בשנת 580 - כארבע שנים לפני מותו של ברידיי. מנתון זה נתן ללמוד כי ככל הנראה מלכו גאלאם וברידיי יחדיו.
מקום מושבו של חצרו של ברידיי אינו ידוע במדויק. קולומבה פוגש את ברידיי בסמוך לנהר נס, ומצוין שחצר המלוכה שכנה בראש מצוק. מקובל להניח שמקום מושב חצר המלוכה היה בקריי פאדריג (Craig Phadrig) מערבית לאינברנס של ימינו, בסמוך לבולי פירת'.
ברידיי נהרג ככל הנראה כנגד אויבים פירטים. "דברי ימי טיגרנאך" מציינים כי ברידיי נהרג בשנת 584, ואילו "דברי ימי אלסטר" מציינים כי האירוע קרה בשנת 585.
לאחר מותו של ברידיי מלך גרטנייט השני.

ברידיי בספרות

הטרילוגיה מאת ג'ולייט מארילייר שנקראת "דברי ימי ברידיי" היא רומן המתאר את עלייתו של ברידיי לשלטון, ואת שלטונו.
מריאמפולה

היסטוריה

המקום מוזכר לראשונה בכתובים כפאשישופה, על שם נהר השישופה הזורם לידה. במאה ה-17 הכפר שהיה בבעלות הכנסייה הקתולית גדל להיות עיר שוק ושמו הוסב לסטארופול. בשנת 1765 הייתה במקום שריפה גדולה שהכתה קשות בעיירה. לאחר השריפה בנתה אשת המושל של העיר הסמוכה פריניי, כנסייה חדשה ומנזר וסביבם התגבשה עיירה חדשה אשר נקראה מריאמפולה על שם  בתוספת הסיומת פול המציינת עיר. 
בשנת 1792 הוענקו לעיר זכויות מגדבורג על ידי סטניסלאב פוניאטובסקי, המלך האחרון של פולין העצמאית. בעת חלוקת פולין סופחה מריאמפולה לפרוסיה, והייתה לעיירת מחוז. בשנת 1800 גרו בה 1,178 נפש.
בעקבות תבוסת פרוסיה לצבאו של נפוליאון בונפרטה וחתימת חוזה טילזיט, הייתה לחלק מהדוכסות הגדולה של ורשה. בעקבות מלחמת רוסיה-צרפת עברה לשליטת רוסיה בשנת 1815 והייתה לחלק ממחוז אוגוסטובה. במאה ה-19 גדלה מריאמפולה בעיקר הודות להגירה יהודית וגרמנית אליה. אחד הגורמים להגירה הייתה סלילת הכביש בין סנקט פטרבורג וורשה דרך מריאמפולה, בשנת 1829. בשנת 1827 היו במריאמפולה 1,759 תושבים, כאשר 66% היו יהודים. בשנת 1840 נמנו בעיר 2,992 תושבים, 76% מהם יהודים. 
בשנת 1915, במהלך מלחמת העולם הראשונה נכבשה מריאמפולה על ידי צבא גרמניה אשר נשאר בעיר עד סיום המלחמה וכינון מדינת ליטא העצמאית. 
בשנת 1923 הושלמה מסילת ברזל שחברה את מריאמפולה למסילת הברזל הראשית בין קובנה ווירבליס. בתקופה זאת הוקם במקום בית חרושת לייצור סוכר מסלק והיישוב התרחב מאוד. ביוני 1941 נכנס הצבא הגרמני למריאמפולה ונשאר בו עד שנת 1944. בצאתו הוא הרס את מרכז העיר ואת בית החרושת לסוכר.
באפריל 1955 שונה שם העיר לקפסוקאס, לזכר המהפכן הקומוניסטי וינצאס מיקוויצ'יוס-קפסוקאס.
עם עצמאותה המחודשת של ליטא ב-1990 הושב השם הישן לקדמותו.

יהודים


עד שנת 1780 לא היה במריאמפולה רב, והרב של קלוואריה שבליטא נחשב גם לרבה של מריאמפולה.
בשנת 1861 היוו היהודים רוב מוחלט בעיירה - מתוך 3,718 תושבים היו 3,015 יהודים.
בשנת 1780 התמנה הרב חיים פרלמוטר-שרשובר לרב של מריאמפולה והוא כיהן עד שנת 1820. אחריו כהנו חתנו, הרב יהודה ליב חרל"פ, הרב שלמה זלמן דורגון שנפטר בשנת 1879, הרב יהונתן אליאשברג שכיהן בשנים 1879-1887, הרב עזריאל אריה רקובסקי שנפטר בשנת 1894, הרב אליהו קלצקין שכיהן משנת 1892 עד 1910 והרב יעקב מאיר קרבצ'ינסקי שנפטר בשנת 1913.
רבה האחרון של מריאמפולה היה הרב שמשון פוגלמן שנרצח על ידי הנאצים.
ב-1919 הוקמה בעיר הגימנסיה העברית הראשונה בליטא.
פיאט 500

פיאט 500 החדשה - מכונית רטרו

במרץ 2007 הציגה פיאט דגם חדש שגם כונה "500", בדיוק 50 שנים אחרי הצגת הדגם המקורי. עיצוב ה-500 החדשה מבוסס על פיאט 'טרפיונו' קונספט, משנת 2004, שכלל אלמנטים עיצוביים שהזכירו את דגם ה-500 המקורי.