V-3

תותחי על גרמנים

במהלך שתי מלחמות העולם עשתה גרמניה שימוש בתותחי על מתקדמים, אשר תוכננו ויוצרו על ידי חברת קרופ עבור לחימה כנגד מטרות מבוצרות במיוחד, בעיקר קווי ביצורים כבדים. תותחים כגון ברטה השמנה ושוורר גוסטב היו בשימוש במטרה להבקיע קווי ביצורים ארוכים. היכולות של האחרון מביניהם עלתה באופן משמעותי על כל תותח על שנבנה לפניו תוך הצגת כוח אש ועוצמה יוצאת דופן.
בנוסף לתותחים שהופעלו כנגד קווי ביצורים, הפעילה גרמניה גם תותחי על ארוכי טווח וגדולי ממדים, שגם הם תוכננו ויוצרו על ידי חברת קרופ במטרה לפגוע בריכוזי אוכלוסייה אזרחית ולגרום לקורבנות רבים, נזק פסיכולוגי רב וכן לפגוע במורל.

המצב בחזית בשנת 1944

בשלהי 1943 התמודדה גרמניה הנאצית בשתי חזיתות, מול הצבא האדום המתקדם במזרח ומול כוחות בעלות הברית המערביות באיטליה. באותה עת גם התכוננו הגרמנים לפלישה נוספת מכיוון בריטניה במערב אירופה.
לאחר פלישת בעלות הברית לנורמנדי שבצרפת, החליט היטלר להתחיל להשתמש בטילי ה-V כנגד אוכלוסייה אזרחית בלונדון ובבלגיה.

היסטוריית פיתוח

אף על פי שהמהנדסים הגרמנים, שידרגו ופיתחו באופן משמעותי את האפקט של "תאי הפיצוץ", הם לא היו הראשונים שפיתחו אותם.
תחילתם של תאי פיצוץ אלו, הייתה בשנת 1857, בעת שמומחה נשק אמריקאי, בשם אזל סטורס ליימן (1815–1885)(Azel Storrs Lyman) רשם פטנט על תאי פיצוץ אלו. בשנת 1860, לאחר בניית אב טיפוס, החל לעבוד יחד עם ג'יימס ריצ'רד האסקל (1843–1897), שגם הוא עבד על עקרון זה ואף בנה אב טיפוס בשם "תותח האצה", שהוכח כמוצלח. השניים עבדו יחד ופיתחו אב טיפוס מתקדם ל"תותח האצה" שפיתח האסקל.
לאחר עבודה מאומצת הגיעו השניים למסקנה כי תאי פיצוץ אלו מגדילים את מהירות הלוע, וכתוצאה מכך את טווח התותח, והם עבדו על המשך פיתוחו. לאחר מותו של ליימן, פיתח האסקל, על בסיס העבודה המשותפת של שניהם, תותח שהוזמן על ידי מחלקת החימוש של צבא ארצות הברית, והוא כונה "תותח רב-טעינות". הוא לא היה דומה לאף תותח שהיה קיים באותה תקופה והוכח גם הוא כמוצלח בניסויים שנערכו בפילדלפיה בשנת 1880. לאחר מכן נבנו ונבדקו אבות טיפוס חדשים, אשר הצליחו להגיע בעזרת תאי הפיצוץ למהירות לוע של 335 מטרים לשנייה (1206 קמ"ש).
על אף הצלחה זו נטש האסקל את רעיון "תאי הפיצוץ" והעדיף להתמקד בבניית תותחים רגילים.
במקביל לעבודתם של הליימן והאסקל, פיתח מהנדס צרפתי בשם לואי גיום פרקוס, אחד מחלוצי פיתוח האופנוע, רעיון דומה, עוד לפני שנת 1860. בשנת 1864 רשם פרקוס פטנט על רעיון זה בצרפת אשר הוצג בשנת 1878 בתערוכה העולמית בפריז.
בשנת 1918, במהלך מלחמת העולם הראשונה, החל הצבא הצרפתי לתכנן בניית תותח ענק, תוך שימוש בפטנט של המהנדס הצרפתי, וגם בפטנטים ובעבודתם של המהנדסים האמריקאים, כתגובה להפגזות על פריז. התכנון היה ליצור תותח שיהיה בעל טווח של 125 ק"מ. אולם, תוכניות אלו לא יצאו לפועל בשל העובדה כי המלחמה הגיעה לקיצה, וההפגזות על פריז תמו.
לאחר כיבושה של צרפת במלחמת העולם השנייה, נתפסו תוכניות הבנייה על ידי הנאצים שהחלו לבדוק אותם. בתוכניות אלו היו בעיות ומכשולים רבים: התותח הגיע למהירות לוע איטית מדי, לא הייתה דרך לתזמן את הפיצוצים כראוי והיה צורך לעצב קליע מיוחד עבור תותח זה. למרות זאת, המשיכו הנאצים בפיתוח תוכניות אלו.

תאי הפיצוץ

כדי להדוף פגזים באמצעות קנה, מבצעים הצתה של אבק שריפה. במהלך ההצתה מתרחשת תגובה כימית מהירה ואבק השריפה המוצק, הופך לגז. התפשטותו של הגז יוצרת הדף בתוך הקנה, הגורם להדיפת הקליע. בשל התפשטותו בחלל, הגז לוחץ על דפנות הכלי בו הוא נמצא, ולכן, יש סכנה כי הדופן תישבר.

אורכו של תותח ה-V-3 הצריך שימוש בכמות גדולה במיוחד של אבק שריפה. שימוש בכמות גדולה בהצתה בודדת הייתה יכולה לגרום לפיצוץ הקנה או לשחיקתו כעבור זמן קצר, זאת מאחר שהצתת כמות גדולה של אבק שריפה יוצרת כמות גדולה של גז, אשר גורם ללחץ רב על דופן הכלי.
בשל כך, נבחר השימוש ב"תאי הפיצוץ". תאים אלו היו פזורים לאורך הקנה במרווחים שווים, וכל אחד מהם היה תורם את עוצמת ההדף שיצר לעוצמה המצטברת. למעשה, היה הפגז נורה באמצעות כמות סטנדרטית של אבק שריפה שהספיקה לו להגיע עד למספר של תאי פיצוץ. בעת שחלף ליד תא הפיצוץ הראשון, הוא התפוצץ ותרם את עוצמת ההדף שלו לכוח ההדף שהיה מאחורי הפגז. כך, היה כל תא מתפוצץ בתורו ושטף הפיצוצים היה יוצר הדף חזק דיו כדי להניע את הקליע למרחק רב אשר עמד על יותר מ-150 ק"מ במהירות לוע גבוהה.
עם זאת, הבחירה בשימוש ב"תאי הפיצוץ" שהציע אוגוסט קונדרס יצרה מכשול טכני משמעותי מאוד: היה צורך להצית את פיצוצי המשנה של תאים אלו בדיוק רב מאוד, במהירות של שבריר שנייה. סטייה של מאית השנייה בהצתתם של תאים אלו הייתה גורמת לפיצוץ הפגז וככל הנראה לפיצוץ התותח. המדענים הגרמנים פתרו בעיה זו בכך שהגזים המצטברים מאחורי הפגז הם אלו שיזמו את הצתתם של "תאי הפיצוץ". כך מתאפשר תזמון מושלם המאפשר דיוק בהצתתם של תאים אלו.
תאי הפיצוץ היו חשובים ונחוצים עבור התותח, ממגוון סיבות. הראשונה שבהם הייתה הצורך בכמות הגדולה של אבק השריפה, כדי להדוף את הפגז למרחק רב, הצתה בודדת של כמות גדולה הייתה יכולה לגרום לפיצוץ הקנה. בנוסף, תאי פיצוץ אלו פתרו את החיסרון המשמעותי שממנו סבל תותח פריז, שגם הוא היה אמור ליצור מפנה במלחמה אך נכשל בכך, זאת מכיוון שהשימוש בכמות גדולה של אבקת שריפה במהלך פיצוץ אחד היה שוחק את הקנה והופך אותו ללא שמיש לאחר ירי מועט של מספר פגזים. השימוש בתאי הפיצוץ פתר חיסרון זה ואפשרו שימוש רב בקנה וירי בקצב אש גבוה, זאת בשל העובדה כי התותח לא היה נשחק משמעותית ולא מתחמם יתר על המידה. יתר על כן, תאי הפיצוץ האיצו משמעותית את מהירות הלוע של התותח, דבר אשר הגדיל את טווח הפגזים.

ניסויים

במהלך ניסויים שנערכו בחודש מאי של שנת 1944 בגרמניה הצליח אב הטיפוס של התותח לירות פגז לטווח של 90 ק"מ. לאחר מכן, ביולי של אותה שנה, הצליח התותח לירות לטווח מקסימלי של 93 ק"מ, אך לאחר ירי של כשמונה פגזים התפוצץ התותח והניסויים תמו. על אף הפיצוץ, הוחלט להמשיך את הפיתוח והבנייה של תותח העל.
בניסויים שנערכו התברר כי כאשר משתמשים בתאים אלו נוצרת בקנה עוצמת לחץ אדירה, שהייתה הודפת את הפגז למרחק עצום – כ-165 ק"מ, במהירות של כ-5,400 קמ"ש.

בנייה ותכנון

המתחם נבנה כך שיוכל להכיל את כל מה שדרוש להפעלת התותחים במציאות בה בעלות הברית שולטות בשמי המדינה ממנה מופעלים התותחים. ארגון טודט בנה את המתחם באמצעות עובדי כפייה רבים, רובם אסירי מלחמה רוסיים. הם בנו את המתחם בתנאים קשים במיוחד ובקצב גבוה במיוחד, זאת כדי לאפשר להנהגה הגרמנית להכניס את התותח לפעילות מבצעית מוקדם ככל האפשר. נמצאו עדויות רבות לשימוש של עובדי הכפייה בפטישים וביתדות. במהלך הבנייה נעשה שימוש בכ-150,000 מטר מעוקב של בטון.
בתחילה תוכנן לבנות שני מתחמים, שכל אחד מהם יכיל כ-25 קני תותחים, כך שלונדון תופגז בקצב אש מהיר של 600 פגזים בשעה. הפצצות בעלות הברית פגעו באופן קשה באתר המערבי מבין השניים עוד בתחילת בנייתו, ולכן המשך בנייתו ננטשה ונבנה רק המתחם המזרחי, שתוכנן להכיל לכל היותר 25 קנים מבצעיים שהיו אמורים להיות מסופקים עד ה-1 באוקטובר 1944, אך חברת קרופ לא עמדה ביעד זה. באמצעות 25 הקנים היה המתחם מספק 300 פגזים בשעה, מחצית מהתכנון המקורי.
את המתחם היו אמורים להפעיל חיילים מחיל המצב אשר נקרא Abteilung 705,שהיה אמור לכלול 1,000 חיילים. על החיילים היה לדאוג לפעילות השוטפת של התותחים ולהבטיח כי אלו ימשיכו לירות לאורך כל שעות היממה בקצב אש מקסימלי.
בתוך המתחם נבנו אולמות לאחסון של תחמושת ואבק שריפה (שהיה דרוש בכמויות גדולות עבור "תאי הפיצוץ"), מגורים לחיילים, משרדים ומפקדות. כמו כן, נבנו מנהרות בעומק של כ-33 מטרים ובהם מסילות רכבת בבטן האדמה, כדי לאפשר העברה של אספקה לחיילים הרבים השוהים במתחם ותחמושת עבור קני התותחים הרבים. בניית מסילות הרכבת מתחת לאדמה נועדה למנוע אפשרות של פגיעה בהן בידי חילות האוויר של בעלות הברית, דבר שהיה משבש את פעילות התותח.
עבור הקנים של התותחים נבנו פירים בעומק רב במיוחד, של כ-130 מטרים. הפירים נבנו בזווית של 50 מעלות, זאת כדי להגדיל ולמקסם את טווח הירי.הפירים נאטמו בבטון, מלבד חורים קטנים לתותחים. הפתחים של התותחים היו מוגנים בידי דלתות פלדה גדולות ונבנו צינורות פליטה עבור הגזים אשר עתידים היו להיות נוצרים בעקבות הצתה של אבק שריפה.

הפצצת הבונקרים

ב-1944 נהנה חיל האוויר המלכותי, יחד עם שאר חילות האוויר של בעלות הברית, מעליונות אווירית מוחלטת בשמי צרפת, ונהג לבצע גיחות ביון וצילום רבות, כדי לגלות אתרי שיגור של טילי V-1 ובהמשך גם טילי V-2, תנועת כוחות גרמניים וכדומה.
במהלך ניתוח אחד מצילומי האוויר הבחינו אנשי הביון ברכבות עמוסות בחומרי בנייה אשר נעלמות אל עומק ההרים המיוערים. הבריטים חששו כי מדובר באתר המיועד עבור "הפתעה" גרמנית נוספת, כמו טיל השיוט V-1, ממנו סבלו תושבי לונדון.
בשל סיבות אלו, הפך האתר מטרה מועדפת עבור חילות האוויר של בעלות הברית, בדומה לאתרי נשק V נוספים . במשך תקופה בת יותר משמונה חודשים בוצעו כ-18 משימות תקיפה על המתחם, הושקעו משאבים רבים מצד בעלות הברית, ונעשה שימוש בטכניקות שונות, בין השאר בוצעו גיחות רבות שבהם מפציצים רבים הטילו פצצות סטנדרטיות, נעשה שימוש בפצצות טולבוי נגד ביצורים במשקל של כ-5 טון ואף נעשה ניסיון לפגוע במתחם באמצעות מפציצים בלתי מאוישים, במסגרת מבצע אפרודיטה.
מאחר שלא היה ידוע דבר על הנזק שגרמו המשימות, הן המשיכו ללא הרף, עד כיבוש המתחם בידי הצבא הקנדי, לאחר הפלישה לנורמנדי. בדיעבד התברר, כי התקיפה שבוצעה על ידי טייסת 617 של חיל האוויר המלכותי, באמצעות פצצות טולבוי, הייתה זו שפגעה במתחם בצורה הקשה ביותר.

גיחות הפצצה בעזרת פצצות סטנדרטיות

במהלך שמונת החודשים בהם ביצעו בעלות הברית משימות הפצצה על המתחם, התאפיינו רובן של המשימות בהטלת פצצות סטנדרטיות על המתחם. אלפי פצצות הוטלו בידי מספר רב של כלי טיס, אך מכיוון שלא הותאמו לחדירת ביצורים כבדים לא הצליחו לחדור את המתחם.

השמדה על ידי מפציצי חיל האוויר המלכותי בעזרת פצצות טולבוי (רעידת אדמה)

לאחר גיחות רבות שבוצעו על ידי חיל האוויר האמריקאי וחיל האוויר המלכותי בעזרת פצצות סטנדרטיות, ולא בעזרת פצצות נגד בונקרים, החליט חיל האוויר המלכותי לבצע ניסיון להרוס את המתחם באמצעות פצצות טולבוי נגד ביצורים.
פצצת הטולבוי שפיתח המהנדס ברנס וויליס, הותאמה לפעול כנגד ביצורים כבדים. פצצה זו היא פצצת "רעידת אדמה" - היא חודרת בעוצמה לאדמה ומתפוצצת בעומק, והפיצוץ האדיר מרעיד את מה שנמצא על פני השטח והורס אותי, בדומה לאפקט שיוצרת רעידת אדמה. בשל יכולת ייחודית זו של הפצצה, השתמש בה חיל האוויר המלכותי כפצצה מפצחת בונקרים בהטלה ישירה, במטרה שהיא תחדור את שכבת הסלע ומעטפת הבטון העבה ותפוצץ את עומק המבצר.
לביצוע המשימה נבחרה טייסת חוד החנית של חיל האוויר המלכותי, טייסת 617, שכונתה "טייסת פורצי הסכרים" (על שם מבצע נזיפה שביצעה), בגלל המיומנות הגבוהה שהפגינו הטייסים של הטייסת בעת מבצע נזיפה, בו הרסו את הסכרים הגרמניים. משימתם של הטייסים הייתה להטיל בדיוק רב את הפצצות מעל מבצר מימויק ולהרוס אותו, וכך להסיר את החשש והאיום שנשקף ממנו.
את המשימה ביצעו הטייסים באמצעות מפציצי אוורו לנקסטר שהיו בשימוש הטייסת, ובאמצעותם הטילו את פצצות הטולבוי נגד ביצורים, ששקלו של 5 טון כל אחת, על המתחם. כל אחת מהפצצות יצרה מכתש ענק, ולאחר כיבושו התברר כי הפצצות הכבדות גרמו לנזק רב, אך בבריטניה לא היה ידוע האם הפצצות אכן הצליחו לחדור לעומק הבונקרים ולהרוס אותם, ולכן נמשכו הגיחות כנגד האתר.
לאחר הפלישה לנורמנדי וכיבוש מבצר מימויק על ידי הצבא הקנדי, נודע לבריטים כי פצצות הטולבוי שהוטלו על ידי הטייסים של טייסת 617 הרסו את המבצר במימויק, שבבנייתו הושקעו מאמצים ומשאבים רבים, ועובדי כפייה רבים מצאו את מותם במהלך העבודות לבנייתו.

הפגזת לוקסמבורג

לאחר ההפצצה של מבצר מימויק בצרפת, עבר הפרויקט לניהולו של האס אס ועליו הופקד הנס קאמלר, תוך שהוא נעזר בוולטר דורנברגר (Walter Dornberger). לאחרון נודע כי ישנם שני קני תותחים שבנייתם לא הושלמה. הוא פקד להכינם לפעולה עד סוף שנת 1944.
הסוללה הוצבה בגרמניה, בעמק מיוער ליד נהר רוור בלפמדן, כ-13 ק"מ דרומית-מזרחית לטריר. היא נבנתה משני קני התותחים שבנייתם לא הושלמה, כאשר אורכו של כל קנה עמד על כ-50 מטרים, והיו כ-12 "תאי פיצוץ" לכל תותח. יציקת בטון נבנתה מסביב ובין שני תותחי הענק, וכמו גם מעל לעשרה בונקרים של פיקוד, שליטה ותחמושת. התותחים כוונו לעבר העיר לוקסמבורג, שהייתה במרחק של 43 ק"מ מסוללת התותחים. בו בזמן, התנהל הקרב על הבליטה שגרם למחסור חמור בתחמושת. לכן, נעשה שימוש בפגזים במשקל של כ-70 ק"ג, שנשאו בערך 20 ק"ג חומר נפץ ולא בפגזים במשקל של 140 ק"ג כמו בתכנון המקורי.
על הסוללה הופקדה יחידה 705 שעליה פיקד סרן פטציג. בסך הכל, ירה התותח החל מה-11 בינואר ועד ל-22 בפברואר 1945 כ-183 פגזים, מהם כ-41 נחתו בשטחים פתוחים. בפגזים שפגעו בלוקסמבורג, התגלה התותח כבלתי יעיל ולא גרם לאבידות רבות בנפש. בסך הכל, 142 פגזים פגעו בעיר, ואלו גרמו רק לעשרה הרוגים ושלושים וחמישה פצועים.

לאחר המלחמה

בסוף המלחמה נתפסו מסמכים רבים וחלקי תותחים על ידי הצבא האמריקאי, והם הועברו לניסויים בארצות הברית. לאחר שבדיקתם הסתיימה בשנת 1948, הותכה המתכת הרבה של חלקי התותחים ונמכרה לגרוטאות.

מוזיאון V-3

בסמוך למבצרי הענק ומפלצות הבטון שנבנו בצפון מערב צרפת במהלך מלחמת העולם השנייה עבור מערך תותחי העל, נמצא מוזיאון, הנושא את השם V-3. המוזיאון כולל גלריה מקיפה של תמונות המתעדות את המתחם, את מנהרות הענק ומסילות הברזל שנבנו בבטן האדמה, את תהליך בנייתו ואת הנזק שגרמו גיחות ההפצצה הרבות על המתחם, כל זאת, בנוסף לתמונות מתכנון התותח ותהליך הבנייה של הקנים, תמונות של פגזים ותחמושת ואף תרשימים המדגימים את אופן הפעולה של התותח. במקום מוצגים גם העתקים מוקטנים של חלקים מן התותח.
יתר על כן, יש במקום אנדרטאות לזכרם של עובדי הכפייה הרבים שקיפחו את חייהם במהלך הבנייה של המתחם המבוצר, וגם אנדרטאות לאנשי צוות האוויר אשר קיפחו את חייהם במהלך הניסיונות לפגוע במתחם המבוצר.