google/wiki40b huggingface dataset:
פורטלנד (אורגון)

פרהיסטוריה וילידים

בתקופה הפרהיסטורית, באזור מונטנה של היום שכן אגם גדול מאוד, שנוצר כתוצאה מחסימת נהרות על ידי "סכר" עשוי קרח. במהלך עידן הקרח האחרון, ה"סכר" הזה קרס, וכל עמק וילאמט הוצף במים בגובה של 91–122 מטרים.
אזור פורטלנד היה מיושב בידי שני תתי-שבטים של ילידים בני שבט הצ'ינהוק.
לפני ההתיישבות האירופית, אזור פורטלנד ושפך נהר קולומביה היה אחד מהאזורים המיושבים בצפיפות הרבה ביותר על חוף האוקיינוס השקט.

התיישבות אירופית (אמריקאית)

מספר גדול של מתיישבים אמריקאיים הגיעו לעמק וילאמט דרך שביל אורגון בסביבות שנת 1830, אך הם התיישבו בעיקר בעיר אורגון סיטי הסמוכה. בשנות ה-40 המוקדמות של המאה ה-19 הוקם יישוב חדש כ-10 קילומטרים מהתמזגות הנהרות קולומביה ווילאמט (בשטח העיר כיום).
בשנת 1843, ויליאם אוברטון, חלוץ אמריקאי, זיהה את הפוטנציאל במיקומו של היישוב, אך לא הצליח להשיג די כסף כדי לקנות שם קרקע. תמורת 25 סנט, אוברטון חלק חצי משטח היישוב (שטח היישוב היה 2.6 קמ"ר) עם חלוץ אמריקאי נוסף.

דמוגרפיה ותרבות

נכון למפקד שנערך ב-2010 מנתה אוכלוסייתה של פורטלנד 583,776 איש, והיא העיר השלישית בגודלה באזור הצפון-מערב הפסיפיק, לאחר סיאטל וונקובר. למרות נתון זה, פורטלנד מצליחה לשמור על צביון פסטורלי וכפרי במיוחד. בין השנים 1991–2007, בעקבות תכנון עירוני נכון יותר, הצליחה העיר להקטין את פליטת גז החממה, לצמצם את כמות המכוניות שעל הכביש ולהציע אלטרנטיבה נוחה וידידותית לסביבה. תשתית התחבורה של העיר מתבססת על מסלולי אופניים ארוכים, רכבת קלה, חשמליות ואוטובוסים.
אוכלוסיית פורטלנד לבנה ברובה (76% מהתושבים), עם מיעוטים בולטים של שחורים ולטינים, ומעט מהגרים אסייתים ומוסלמים. בשנת 2017 אירע בעיר פיגוע ברכבת, שבו נרצחו שני גברים ואדם נוסף נפצע, לאחר שהתוקף קרא קריאות גזעניות ואנטי-מוסלמיות כלפי שתי נערות ברכבת הקלה.
פורטלנד ידועה גם כעיר עם מספר רב של "מיקרוברוריס" (בתי בירות). תושבי פורטלנד אף מתגאים בתרבות אוכל מפותחת עם שלל מסעדות ובתי קפה עם מחירים נוחים יחסית לערים גדולות אחרות בארצות הברית. קבוצת הכדורסל של פורטלנד היא הפורטלנד טרייל בלייזרס וקבוצת הכדורגל היא "פורטלנד טימברס".
קרני חיטין

קרני חיטין הוא שמו של הר געש כבוי בגליל התחתון בקרבת הר ארבל, שגובהו המרבי 326 מטר. ההר זכה לשמו בשל שתי פסגותיו, שצורתן כשל קרניים. קיימת סברה כי שתי פסגותיו – הידועות כ"קרניים" – הן פקקים געשיים שנחשפו באמצעות סחיפה. בשנת 2007 הוכרזה סביבת ההר כגן לאומי. 
מקרני חיטין ניתן לראות את הכנרת, הגלעד, הגולן והגליל.
הר הגעש היה פעיל לפני כ-3-4 מיליוני שנה, בתקופת הפליוקן. בבסיס ההר מצויה שכבה של גיר ימי, בדומה לזו הנמצאת בארבל. מעליו שכבה של טוף ירקרק, ומעליה שכבה של אגלומרט הכולל פצצות געשיות וגושי בזלת. דבר זה מעיד כי ההר התחיל את חייו בהתפרצויות מתונות שעוצמתן הלכה וגברה בהמשך. מעל האגלומרט ניתן לראות שכבות בזלת.
בקרני חיטין התקיימו יישובים בכמה תקופות, וב-1976 נערכו במקום חפירות מטעם רשות העתיקות. השליטה מן ההר על הדרך העולה מהכנרת הקנתה לו חשיבות מיוחדת. דרך זו עברה בנחל רקת, ומשני צדיה חולשים עליה הרי געש: בקצה התחתון תל רקת ובקצה העליון קרני חיטים.
קבר נבי שועייב, המקודש לדרוזים, נמצא בסמוך לקרני חיטין.
שמה של קרני חיטין מוכר וידוע דווקא מן התקופה שבה לא הייתה מיושבת כלל. בתקופה הצלבנית לא נודעה לאתר חשיבות מיוחדת, והוא היה שומם. ב-4 ביולי 1187 התחולל למרגלות ההר הקרב בין צבאות הצלבנים, שהגיעו מכיוון ציפורי, ובין צבאו של צלאח א-דין, שבא מכיוון מעברות הירדן, מדרום לצמח. בקרב זה נחלו הצלבנים מפלה ניצחת, ושרידי לוחמיהם נמלטו אל פסגת ההר ושם נכנעו. קרב קרני חיטין, או "קרב חטין", מסמל את ראשית חורבנה של ממלכת הצלבנים בארץ ישראל.
במורד הצפוני של ההר שכן בתקופה העות'מאנית הכפר חיטין, אשר שימר את שמה של העיירה היהודית הגדולה מתקופת התלמוד כפר חיטיא ששכנה במקום, ואשר נזכרת רבות במקורות חז"ל. במהלך מלחמת העצמאות נמלטו ממנו תושביו, והכפר חרב.
סלים אלאפניש

חייו

בצעירותו רעה גמלים ועד גיל 14 לא ידע קרוא וכתוב. השלים לימודים תיכוניים בנצרת ב-1971 ולימודים נוספים בלונדון. בעל תארים באתנולוגיה, סוציולוגיה ופסיכולוגיה מאוניברסיטת היידלברג שבגרמניה. סלים אלאפניש חי בגרמניה, כותב ומשדר את סיפוריו בשפה הגרמנית. מוצג כפלסטיני.
נושאי סיפוריו שאובים מתרבות הבדואים, ובהם הִרבה להתמקד בעימות שבין המסורת והמודרנה בחיי היומיום של אנשי המדבר בדורות האחרונים. לדבריו, מקור השראתו בסיפורים ששמע בצעירותו באוהלי המשפחה וסביב המדורה הלילית.
מספריו (כולם בגרמנית): סוחר הקטורת, 1988, שמונה נשותיו של סבא, 1989; גמל וחָח באפו, 1990; האוהל המאובן, 1993; נסיכת המדבר, 1994; ליל המשאלות, 1996; עזיזה, 1997; אמירה באוהל הכלולות 1998; מבחן האש (ה"בישעה" במשפט הבדואי - סיפורו האישי משולב במחקר שערך), 2007. חלק מספריו נועדו לבני נוער, ויש בהם שתורגמו לצרפתית, לספרדית ולאיטלקית.
ירדנה אלוטין

ביוגרפיה

ירדנה אלוטין נולדה בתל אביב, בת יחידה לד"ר אריה וד"ר חנה אלוטין. אביה, ד"ר אריה אלוטין היה ממקימי מגן דוד אדום. בגיל חמש החלה ללמוד פסנתר אצל רבקה שרתוק-הוז, אחותו של משה שרתוק ואשתו של דב הוז. עוד בילדותה הלחינה שיר של אנדה עמיר-פינקרפלד, "הבובה התקררה", שאותו שילבה לאחר שנים במחזור "שמונה שירי ילדים". ביומה האחרון בבית הספר תיכון חדש השתתפה בשיחה של המשוררת לאה גולדברג שהשפיעה עליה רבות והביאה אותה להלחין משירי הנחל של גולדברג. בגיל 18 החלה ללמוד תאוריה של המוזיקה, אך נאלצה להפסיק את לימודיה כדי לשרת בצה"ל. לאחר קום המדינה למדה במדרשה הממלכתית למחנכים למוזיקה, שם למדה הרמוניה וקונטרפונקט אצל מרדכי סתר ותזמור אצל פאול בן חיים. בשנת 1952 זכתה בפרס נסים נסימוב על יצירות מוזיקליות.
בהמשך למדה תאוריה של המוזיקה אצל אלכסנדר אוריה בוסקוביץ' באקדמיה למוזיקה בתל אביב וכן הייתה תלמידתו של עדן פרטוש באופן פרטי. בשנים 1975 עד 1977 הייתה אלוטין מלחינת הבית של אוניברסיטת בר-אילן.
בכתיבתה המוזיקלית עשתה שימוש במסורות מערביות ומזרחיות ובפולקלור יהודי לצד רעיונות מודרניים, זאת בהתאם לאידיאלים שקיבלה ממוריה למוזיקה. יצירותיה מבוססות באופן כללי על צורות בארוקיות וקלאסיות. ביצירה "יפה נוף".(1952) למקהלה א'קאפלה ניכרת השפעת טעמי המקרא. ביצוע הבכורה של "יפה נוף", על ידי מקהלת רינת, היה בפסטיבל בינלאומי למקהלות בפריז. הפאסאקליה לפסנתר  מבוססת על שיר בוכרי בטונאליות מורחבת, בקנטטה משנת  1956 ובסונאטה לכינור ופסנתר מ-1960 ניכרת השפעת מזמורים תנכ"יים. רוב יצירתה חדורה באופטימיות, ליריות טבעית ונטייה לדרמה, ואלה אינן נעדרות גם ביצירה "על גולה דוויה", המזדהה עם יהדות ברית המועצות. לצד שימוש תדיר במרקמים פוליפוניים, יישמה אלוטין גם הטרופוניה ביצירות המשלבות קולות וכלים, כמו ב"שיר חג" מ-1984, שהזמינה קרן תל אביב לספרות ולאמנות לציון יובל 75 לעיר.
יצירה מוקדמת של אלוטין, "משירי הנחל" למחזור שירים של לאה גולדברג, היא מיצירותיה המבוצעות ביותר. את יצירתה "קנטטה למקהלה א'קאפלה", המבוססת על פסוקים ממזמור ק"ו בתהילים, הקדישה לליאו קסטנברג.
ירדנה אלוטין נפטרה בניו יורק. השאירה בעל, הפיזיקאי יוחנן ריברנט.
המחלקה למוזיקה שבפקולטה למדעי הרוח, באוניברסיטת בר-אילן, מקיימת כל שנה תחרות לקומפוזיציה על-שם ירדנה אלוטין.
ממשלת ישראל הראשונה

הקמת הממשלה

אחרי ניצחונה בבחירות לאספה המכוננת, מפא"י הייתה צריכה קואליציה בשביל להרכיב ממשלה. בן-גוריון פסל את תנועת החרות ומק"י מלהיכנס לממשלה, תוך כדי שטבע הביטוי "בלי חרות ומק"י", דהיינו: בלי הקומוניסטים והרוויזיוניסטים. מפ"ם קיוותה להקים עם מפא"י ממשלה סוציאליסטית צרה אך נתקלה בדחייה ונותרה באופוזיציה. בן-גוריון החליט לפנות אל החזית הדתית, הפרוגרסיבים, הספרדים ורשימות המיעוטים. סך הכל תמכו בממשלה 73 חברי כנסת. בהסכמים הקואליציוניים נקבע שהממשלה תיתן שוויון זכויות גמור לכל אזרח, תחתור לשלום, תשמור על נייטרליות במלחמה הקרה, תעודד עלייה ותאכלס את המדינה.

מדיניות ביטחונית

ממשלה זו חתמה על הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות, שכן מצעה העיקרי של מפא"י בבחירות אלה היה השגת הסכמי הפסקת אש. בהסכמים אלו, נקבעו הקו הירוק כגבולה של ישראל. בנוסף לכך נחקק חוק שירות ביטחון, שקבע את הקריטריונים לגיוס לצה"ל.

מדיניות כלכלית

מדיניותה הכלכלית של הממשלה, שנגזרה ברובה מהיותה של מפא"י מפלגה סוציאליסטית, הייתה מדיניות הקיצוב, אשר זכתה לשם "צנע". במסגרת מדיניות זו, הוטלה הגבלה על כמות המצרכים שהותר לכל אזרח לקנות. במהלך כהונתה של הממשלה, הציבור היה מאוחד יחסית בתמיכתו בצנע, אולם לאחר הרחבת המדיניות לקראת סוף כהונתה, התחיל לפרוח השוק השחור.

שונות

ממשלה זאת נאלצה להתמודד עם השאלה של כינון חוקה לישראל הצעירה. החזית הדתית המאוחדת התנגדה לחלוטין לכינון חוקה מעשה ידי אדם, מפא"י תמכה בכינון חוקה לאחר ביסוס המדינה ולאחר קליטת העולים, ואילו כל שאר סיעות הממשלה תמכו בכינון חוקה מידית. בסופו של דבר, התקבלה הצעתו של חבר המפלגה הפרוגרסיבית יזהר הררי, לקראת סוף כהונת הממשלה, שקבעה שהחוקה לא תכונן מיד, אלא תיכתב פרקים-פרקים, הקרויים חוקי יסוד, שלבסוף יתאגדו לכלל חוקת המדינה.
הממשלה העלתה את עצמותיו של חוזה המדינה, בנימין זאב הרצל.
הממשלה תמכה בחוק השבות, אשר איפשר לכל יהודי לעלות ארצה. בן-גוריון התייחס אל החוק כאל אחד מ"חוקי השתייה של מדינת ישראל".
הממשלה תמכה גם בחוק לימוד חובה, אשר קבע שכל ילד חויב ללמוד במסגרת חינוכית מגיל 5 עד גיל 16, ומימן את החינוך מתקציב המדינה, למרות המצב הכלכלי הקשה.

סיום כהונת הממשלה

בן-גוריון הודיע על התפטרות הממשלה לנשיא ב-15 באוקטובר 1950, בעקבות דרישתו שאליעזר קפלן יועבר מתפקידו כשר המסחר והתעשייה, לטובת מינוי איש עסקים שאינו חבר כנסת (יעקב גרי). כיוון שבאותה תקופה, על מנת למנות שר חדש היה על הממשלה להתפטר ולהציג את עצמה מחדש עם השר להבעת אמון מחודשת, התפטרה הממשלה. לאחר מכן תוקן החוק. בישיבת הכנסת בה הודיע על התפטרות הממשלה הציע בן-גוריון הקמת ממשלת מעבר בת 7 חברים שתכהן עד לבחירות החדשות שיערכו בהקדם, אבל הצעתו נדחתה.
גבינת דאנלופ

גבינת דאנלופ (באנגלית: Dunlop) היא גבינה שמקורה בדאנלופ באיירשייר שבסקוטלנד. הגבינה דומה במרקמה לגבינת צ'דר אולם טעמה עדין יותר. הגבינה מוגשת במטבח הסקוטי כמתאבן לצד ויסקי.

היסטוריה

ראשיתה של גבינת דאנלופ בגבינה אשר יוצרה על ידי ברברה גילמור בשנת 1688 באזור זה של סקוטלנד. גילמור יצרה גבינה שונה מזו שיוצרה קודם לכן בסקוטלנד, והיא למעשה הביאה לאזור את שיטת עשיית גבינה זו. הגבינה זכתה לפופולריות רבה, ולביקוש רב, ושכניה החלו לייצר את הגבינה באותו אופן. לימים כונתה הגבינה בשם "גבינת דאנלופ". הפופולריות של הגבינה פשטה בכל רחבי סקוטלנד בשל טעמה המתוק ומרקמה הרך.
הגבינה יוצרה מחלב מלא מתוק, ויושנה במשך שישה עד שנים עשר חודשים. בכך יצרה הגבינה מענה לחלב עודף שנותר באזור דאנלופ, ולא ניתן היה להשתמש בו בשל העדר יכולת להעבירו למרחקים גדולים. עם התפתחות אמצעי הקירור והתחבורה, פחתו כמויות החלב העודף, וכן פחת ייצור הגבינה.
ייצור הגבינה פסק בשנת 1940 בשל פרוץ מלחמת העולם השנייה. ייצור מועט חודש לאחר המלחמה.
בואינג CH-47 צ'ינוק

היסטוריה

הצ'ינוק טס לראשונה ב-21 בספטמבר 1961, והפך להיות המסוק הסטנדרטי של צבא ארצות הברית. הוא קרוי (כמו רבים מהמסוקים האמריקאיים) על שם שבט אינדיאני.
לצ'ינוק גם גרסה אזרחית בשם Boeing 234 Chinook, המשמשת לעבודות כריתת עצים, קידוחי נפט בלב ים, כיבוי שריפות והצלה.
חיל האוויר הישראלי שקל בעבר להצטייד במסוק הצ'ינוק, אולם משיקולים שונים נבחר ה־CH-53 סי סטאליון כמסוק התובלה הכבד הבלעדי של החיל.
דגם מיוחד של "צ'ינוק" פותח לפעולת הכוחות המיוחדים של ארצות הברית – כוח פשיטה מיוחד לפשיטות עמוקות בעורף שטחו של האויב. המסוק צויד בצינור לתדלוק אווירי, מערכות תקשורת וניווט מתקדמות, וכן בחימוש של טילי "סטינגר" ומקלעים.

מבנה והנדסה

למסוק שני רוטורים, להבדיל ממסוקים סטנדרטיים שלהם רוטור ראשי אחד ורוטור זנב. המנועים מותקנים חיצונית בשני צידי המסוק, בעוד האחורי גבוה במעט מהקדמי. שני הרוטורים סובבים בכיוונים מנוגדים, וכך אין צורך ברוטור זנב לאיזון. 
בנוסף, כן הנחיתה הבלתי מתקפל אפשר ניצול מלוא המרחב הפנימי המרווח של 9 מטרים אורך, 2 מטרים גובה ו-2.20 מטר רוחב.

מלחמת וייטנאם

במלחמת וייטנאם היה המסוק בשימוש נרחב, הוא הוביל כמסוק סער כוחות אל עומק השטח. כמו כן, המסוק פינה אל העורף מסוקים ומטוסים שחוברו אליו, עד כי יכולת זו לבדה הצדיקה את עלות פיתוח הצ'ינוק.

מלחמת פוקלנד

במהלך מלחמת פוקלנד ב-1982 הצ'ינוק שימש את שני הצדדים: ארגנטינה ובריטניה
כריסטובל בלנסיאגה

כריסטובל בלנסיאגה (בספרדית: Cristóbal Balenciaga;‏ 21 בינואר 1895 - 23 במרץ 1972) היה מעצב אופנה ספרדי-בסקי, מייסדו של בית האופנה "בלנסיאגה".

ביוגרפיה

כריסטובל בלנסיאגה נולד בשנת 1895 בעיר הדייגים גטריה שבמחוז גיפוסקואה, בחבל הבסקים שבצפון ספרד. אמו הייתה תופרת, ובילדותו שהה בלנסיאגה במחיצתה בעת שעבדה. בגיל 12 החל לעבוד כשוליה של חייט. המרקיזה דה קאסה טורס הפכה ללקוחה ולפטרונית שלו. היא שלחה אותו למדריד, שם למד תפירה. 
בלנסיאגה זכה להצלחה כמעצב. בשנת 1919 פתח בוטיק בסן סבסטיאן, שהתרחב לסניפים במדריד ובברצלונה. משפחת המלוכה הספרדית ואצולת המדינה לבשו את בגדיו. עקב מלחמת האזרחים הספרדית נאלץ לסגור את עסקיו ועבר לפריז, שם פתח בית אופנה באוגוסט 1937. בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה נחשפה יצירתיותו במלואה, ובשנות ה-50 וה60 נחשבה יצירתו לשיא האופנה העילית. 
בשנת 1960 יצר את שמלת הכלולות של פביולה, בנישואיה לבודואן, מלך הבלגים. מאוחר יותר תרמה המלכה את השמלה לקרן כריסטובל בלנסיאגה.
בשנת 1968, בהגיעו לגיל 74, סגר את בית האופנה שלו בפריז, ולאחר מכן את סניפיו בברצלונה ובמדריד. 
הוא לימד עיצוב אופנה, והשפיע על מעצבים כאוסקר דה לה רנטה, אנדרה קוראז', עמנואל אונגרו ואובר דה ז'יבנשי. 
בלנסיאגה נפטר ב-23 במרץ 1972 בסאבייה (Xàbia) שבספרד. 
בית האופנה בלנסיאגה ממשיך לפעול גם כיום, בבעלות בית האופנה גוצ'י.
אי המוזיאונים

תיאור האי

"אי המוזיאונים" הוא כינויו של חלקו הצפוני של האי "שפרֶאִינזל" (Spreeinsel) – אי [הנהר] שְפְּרֶה. חלקו הדרומי נקרא בשם "פישראינזל" (Fischerinsel) – "אי הדייגים".
בחלקו הצפוני של האי מצויים מספר רב של מוזיאונים. במלחמת העולם השנייה כל המונומנטים קוטלגו וסודרו, והוציאו את כל מה שניתן על-מנת להגן על המוצגים. מה שלא ניתן להוציא כיסו בשקים. בהפצצה האחרונה על ברלין האמריקאים החריבו לחלוטין את אי המוזיאונים, והוא נפגע מאוד. חלקים קרסו, ואחרים נשרפו. מוזיאון הנאוס נהרס באופן מוחלט.
לאחר המלחמה היה האי בשטח גרמניה המזרחית. המזרח גרמנים לא התחשבו בתיירות. המוזיאונים עמדו במשך שישים שנים חשופים לגשם ולרוח, ונותרו עם פגיעות המלחמה. אלא שמצב זה יצר אתר עתיקות מצרי-יווני-רומי ולו רק מחורבות הדקורציה של המוזיאון במאה ה-19. נוצר מקום ארכילואוגי בפני עצמו בשל הבלייה.
"המוזיאון הישן" הוא הוותיק במוזיאוני האי. המוזיאון נבנה בשנת 1830 בהתאם לתוכניות האדריכל הפרוסי קרל פרידריך שינקל. המוזיאון הוקם למול הברלינר שטאטשלוס (ארמון העיר ברלין) שאינו קיים כיום. מוזיאון זה היה הראשון שבמוזיאוני ברלין. המוזיאון הוקם ביוזמת מלך פרוסיה פרידריך וילהלם השלישי אשר הקים במקום את ה"אנטיקנזאמלונג" (Antikensammlung - אוסף העתיקות) המוצג כיום במוזיאון הישן.
"המוזיאון החדש" הוקם מאחורי המוזיאון הישן בשנת 1859 על פי תוכניות האדריכל אוגוסט שטילר, תלמידו של שינקל. המוזיאון נהרס כמעט לחלוטין במלחמת העולם השנייה. המוזיאון שוקם על פי תוכניות של האדריכל האנגלי דייוויד צ'יפרפילד ונפתח מחדש בשנת 2009, כשמוצגות בו אמנות מצרית עתיקה הכוללת את המוצג המפורסם ביותר במוזיאון, פסלה של המלכה המצרית נפרטיטי, וכן מוצגים פרה היסטוריים.
"האלטה נציונלגאלרי" (הגלריה הלאומית הישנה) נבנתה בשנת 1876 על פי תוכניות האדריכל שטילר, על מנת להכיל את אוסף האמנות שנתרם על ידי הבנקאי יואכים ואנגר. האוסף הורחב במהלך השנים וכיום הוא אוסף הפסלים והציורים מהמאה ה-19 הגדול ביותר בגרמניה. המבנה נהרס כמעט לחלוטין במלחמת העולם השנייה, אולם נבנה מחדש ונפתח לציבור בשנת 2001. כיום המוזיאון מציג את הציורים שבאוסף (הפסלים מוצגים בכנסיית פרידרכסורדר הסמוכה). בין יצירותיו הנבחרות אוסף גדול של גדול הציירים הגרמנים הרומנטיים, קספר דוד פרידריך.
בשנת 1904 נפתח לקהל "מוזיאון קייזר פרידריך" (Kaiser-Friedrich-Museum) המכונה כיום "מוזיאון בודה". המוזיאון נבנה בקצהו הצפוני של האי וידוע בייחודו הארכיטקטוני התואם את קצה האי. המוזיאון נסגר לשיפוצים בשנת 2000 ונפתח מחדש בשנת 2006. כיום המוזיאון מציג פסלים מתקופת הרנסאנס ואמנות ביזנטית.
הידוע במוזיאוני האי הוא "מוזיאון פרגמון" שהושלם בשנת 1930, המציג את המזבח שהובא מפרגמון, את שער אישתר מבבל ואת שער השוק ממילטוס.
אוסף המוזיאונים, המבנים הארכיטקטוניים שלהם והמוצגים הרבים שבהם הביאו את אונסק"ו להכריז על האי כאתר מורשת עולמית בשנת 1999. באי מצויים גם הברלינר שטאטדלוס והברלינר דום - הקתדרלה של ברלין והלוסטגארטן.
פלטבוש

אטימולוגיה

השם "פלטבוש" לקוח מהשפה ההולנדית ומשמעותו פלט - מישור, בוש - יער, והאזור נקרא כך עקב היותו מישור שטוח ומיוער.
שלמה גורפינקל

תולדות חייו

נולד ביום ח' באלול תרע"ד (30.8.1914) ברוסיה, בעיר יליזבתגרד (כיום – קירובוגרד שבאוקראינה). בגיל שמונה שנים, לאחר שהתייתם מאביו, עבר עם אמו לווילנה שבליטא. הצטיין בלימודיו ובסיום לימודיו בגימנסיה המשיך ללימודים גבוהים באוניברסיטה והוסמך כדוקטור לרפואה.
עם הקמת גטו בווילנה, בספטמבר 1941, היה ממארגני העבודה הרפואית בבית החולים היהודי. הצטרף לארגון הפרטיזנים המאוחד (פפא"ו ; FPO), המחתרת החשאית שקמה בגטו ופעלה נגד הגרמנים.
עם חיסול הגטו יצאו הוא ורעייתו אמה עם הקבוצה הפרטיזנית האחרונה דרך צינורות הביוב יחד עם אבא קובנר. במשך שנה ומחצה שימש רופא לפרטיזנים ביערות פושצ'ה רודניצקה שעל יד וילנה. ביערות, בתנאים קשים, עם מעט ציוד רפואי, ארגן את השירות הרפואי בכל האזור. המפקדה הרוסית העליונה העניקה לו אות הצטיינות על שירותו.
לאחר שחרור וילנה על ידי הצבא האדום החל ד"ר גורפינקל לעבוד במחלקת הבריאות ועלה לדרגת מנהל מדיני של המחלקה הרפואית במערך ההגנה האנטי-אווירית בליטא.
בתחילת שנת 1945 יצא מווילנה, עם רעייתו ואבא קובנר, בקבוצה החלוצית הראשונה, במטרה להגיע לארץ ישראל. לאחר שקיבלו את רישיון העלייה, באוקטובר 1945, עלו שלמה ורעייתו לארץ בספינה טרנסילבניה.
במשך שנתיים השתלם בבית החולים "הדסה" בירושלים ובסוף שנת 1947 נתקבל שלמה כמומחה במכון הרנטגן של בית החולים "הדסה" בירושלים. בחורף 1948, עם תחילת מאורעות מלחמת העצמאות, הקדיש הרבה מזמנו לשירות רפואי לנפגעי ה"הגנה". גם רעייתו השתתפה בהגנת העיר.
בראשית המלחמה שימש כרופא גדודי בפלוגת השירות הרפואי של "הדסה", ב־1 ביוני 1948 נקרא לגיוס מלא. הוא הוצב כרופא בדרגת סגן בגדוד 64 של חטיבת "עציוני" (חטיבת ירושלים) – חטיבה מספר 6 ב"הגנה". ביולי 1948 נשלח לארגן מחדש את העזרה הרפואית לאחד מגדודי הפלמ"ח שחנה באזור שער הגיא.
ביום ד' בתמוז תש"ח (11.7.1948), באחד מגלי ההפגזות הקשים שפקדו את ירושלים, ליד קפה "אימפריאל" בירושלים, פגע בו פגז האויב והרגו. עמו נפל החובש שליווה אותו.
שלמה היה בן שלושים וארבע בנפלו. נטמן בשייח' באדר א', וביום כ"ח באלול תש"י (10.9.1950) הועבר למנוחת עולמים בבית העלמין הצבאי בהר הרצל בירושלים. הותיר רעיה – אמה.
שישה עורבים

עלילה

קטרדם היא עיר מסחר בינלאומית שמקדשת שני דברים בלבד – כסף ותענוגות. קאז, פושע צעיר ומסתורי שנחוש לסלול את דרכו לצמרת, לוקח על עצמו משימת התאבדות. הצלחת הפעולה לא זו בלבד שתקרב אותו אל הנקמה שאינה נותנת לו מנוח ותעשיר אותו מעבר לכל דמיון אלא גם תציל את העולם מהרס. כישלון אינו בא בחשבון.
קאז מקבץ סביבו צוות יוצא דופן: אסיר מורשע צמא דם. נערה המכונה רוח שחבריה הטובים ביותר הם סכינים. צלף מכור לפעילות ולהימורים. מומחה לחבלה בעל ייחוס מרשים. קורעת לבבות שמצליחה לשרוד רק בזכות קסמה – אבל משימתו הראשונה של קאז היא למנוע מבני החבורה להרוג זה את זה עוד לפני שיצא.
קרולוס פפוליאס

ביוגרפיה

פפוליאס נולד ב-1929 בעיר יואנינה שבצפון יוון. פפוליאס הוא בנו של מייג'ור גנרל (מקביל לאלוף בצה"ל) גרגוריוס פפוליאס. למד משפטים באוניברסיטת אתונה ובאוניברסיטת מילאן. קיבל תואר שלישי באוניברסיטת קלן.
בשנת 1985 מונה להיות שר החוץ עד 1989. בשנת 1993 חזר לתפקיד שר החוץ עד שנת 1996. 
פפוליאס נבחר לנשיאות ב-8 בפברואר 2005 בהצבעה בפרלנמט היווני בתמיכה של 279 קולות מתוך 300 והושבע במרץ של אותה השנה. החליף את קוסטנטינוס סטפנופולוס.
בפברואר 2014 הכריז ראש ממשלת יוון אלכסיס ציפראס כי המועמד לנשיאות שבו תתמוך מפלגת השלטון סיריזה הוא פרוקופיס פבלופולוס. פבלופולוס נבחר לנשיא על ידי הפרלמנט ב-18 בפברואר 2015, והחליף את פפוליאס בתפקיד.
פפוליאס נשוי למאריה ואב לשלוש בנות.
איזבל דה שרייר

ביוגרפיה

איזבל ואן טויל ואן סרוסקרקן נולדה בטירת זוילן במחוז אוטרכט שבהולנד ב-20 באוקטובר 1740 לדידריק יאקוב ואן טויל ואן סרוסקרקן (1707-1776) ולהלנה יאקובה דה ויק (1724-1768). היא הייתה הילדה הבכורה מבין שבעה ילדים. הסופר הסקוטי ג'יימס בוזוול, שהיה סטודנט למשפטים באוניברסיטת אוטרכט ואחד ממחזריה של דה שרייר, תיאר את אביה כ"אחד האצילים הוותיקים ביותר בשבעת המחוזות (של הולנד)" ואת אמה כ"גברת אמסטרדמית, בעלת ממון רב". בעונת החורף היו עוזבים את הטירה שלהם ועוברים לגור בבית חורף בעיר אוטרכט.
בשנים 1746–1753 היא גדלה בשווייץ עם מטפלת דוברת צרפתית, התגוררה בז'נבה וערכה טיולים ברחבי שווייץ וצרפת. למשך שנה שלמה דיברה אך ורק צרפתית. לכן כשחזרה מאוחר יותר להולנד, נאלצה ללמוד מחדש את שפת האם שלה, ההולנדית. הצרפתית תמשיך להיות השפה המועדפת על דה שרייר למשך כל חייה. חוסר ההשתייכות וההזדהות שלה עם העם והתרבות ההולנדית (לרבות השפה ההולנדית) הם אחד ההסברים לכך שעבודותיה וכתביה לא זכו להצלחה גדולה בארץ מולדתה.
דה שרייר נהנתה מחינוך רחב יותר מבנות גילה באותן השנים, הודות לתפיסות ליברליות של אביה ואמה שנתנו לה ללמוד מקצועות כמו מתמטיקה, פיזיקה וכיוצא בזה. לפי הידוע כיום, דה שרייר הייתה סטודנטית מוכשרת שהתעניינה במוזיקה ובמיוחד בשירה. בשנת 1785 החלה ללמוד מוזיקה אצל המלחין ניקולו אנטוניו זינגארלי.
בגיל 14 התאהבה דה שרייר בגבר קתולי פולני, בשם פטר דונהוף, אך הוא לא התעניין בה. היא עזבה מאוכזבת את אוטרכט ל-18 חודשים. ככל שהתבגרה התרבו המחזרים שאיזבל דחתה אותם. אחד מהם הוא הביוגרף ג'יימס בוזוול. היא ראתה בעצמה נעלה ומכובדת, ולא הסכימה להינשא לגברים בעלי דעות קדומות שוביניסטיות. היא ראתה במוסד הנישואין אמצעי לקבל חופש, אך חיפשה גם נישואים מתוך אהבה.
בסופו של דבר, בשנת 1771 (בגיל 31) נישאה לצ'ארלס דה שרייר דה פנטז (1735–1808), מורה לשעבר של אחיה. הם התיישבו בעיר קולומבייר שבנשאטל, שווייץ. הבית שבו התגוררו השניים נקנה על ידי הסבא של דה שרייר. הזוג בילה גם זמן רב בז'נבה ובפריז. דה שרייר נפטרה ב-27 בדצמבר 1805.

התכתבויות מפורסמות

דה שרייר התכתבה עם אנשים רבים, כמו מחזרה לשעבר, ג'יימס בוזוול, בעלה, המתורגמן שלה לגרמנית ועוד.
ב-1760 פגשה את דוד-לואי קונסטנט ד'הרמנשז (1722-1785), קצין שווייצרי נשוי הנחשב בחברה השווייצרית ל"דון חואן". לאחר לבטים רבים, התגבר הצורך של דה שרייר בביטוי עצמי על החשש מהסתבכות עם גבר נשוי, וכעבור שנתיים החלה לנהל איתו התכתבות אינטימית וסודית במהלך 15 שנה. ההתכתבויות עם קונסטנט ד'הרמנשז היו מהמשמעותיות והמפורסמות של דה שרייר.
הסופר הסקוטי ג'יימס בוזוול פגש אותה לעיתים קרובות באוטרכט ובטסל זואילן בשנים 1763–1764, בהיותו סטודנט למשפטים באוטרכט. הוא קרא לה זלידה והפך למכותב קבוע שלה גם לאחר שעזב את הולנד. בוזוול כתב לה כי הוא כבר לא מאוהב בה והיא השיבה לו כי גם היא לא נמשכת אליו יותר. למרות זאת, פנה בוזוול לאחיה של דה שרייר וביקש ממנו שיציע לאביה שיינשאו. אביה לא הסכים לנישואין בין השניים והזוג ניתק את הקשר.
היא התכתבה גם עם המתורגמן לגרמנית לודוויג פרדיננד הובר ועם האחיין של קונסטנט ד'הרמנשז, אותו פגשה ב-1786. חילופי מכתבים של דה שרייר עם שני אלה נמשכו עד סוף חייה.
ז'אן מורו

ביוגרפיה

מורו, בת לאב צרפתי ולאם אנגלייה, נולדה בצרפת. בילדותה עברה עם משפחתה לחבל וישי. בנעוריה למדה מחול, ובשנת 1947, בגיל 19, התפרסמה לראשונה כשחקנית על בימת התיאטרון. מאז תחילת שנות ה-50 הופיעה ביותר מ-130 סרטים. תפקידה הידוע ביותר היה בסרטו של פרנסואה טריפו "ז'יל וג'ים" (1962). הבמאי אורסון ולס הגדירהּ כ"שחקנית הטובה בעולם".
בין סרטיה: "המלכה מרגו" בבימוי ז'אן דרוויל, "יחסים מסוכנים" בבימוי רוז'ה ואדים, "הלילה" בבימוי מיכלאנג'לו אנטוניוני, "הכלה לבשה שחורים" בבימוי פרנסואה טריפו, "ויוה מריה" ו"הזמן שנשאר" בבימוי פרנסואה אוזון, מודרטו קנטבילה (לצד ז'אן-פול בלמונדו) בבימוי פיטר ברוק, הרכבת (1964) ועוד.
מת"ן - מכון תורני לנשים

סניפי מת"ן

המכון המרכזי נמצא בירושלים. ב-1993 נפתח סניף ברעננה על ידי אושרה קורן, בשם מת"ן השרון, על שם מינדי גרינברג; בסניף זה ניתן, מעבר ללימודי התורה, להשתתף גם בשיעורי יוגה, יצירה ותנועה. 
עם השנים נפתחו סניפים נוספים בארץ: נתניה, זכרון יעקב, כוכב יאיר, פתח תקווה, חשמונאים ובית שמש. בכל סניף ישנה התייחסות קהילתית על פי אופי הקהילה בה נמצא הסניף.

תוכניות הלימודים במכון

הלימוד במת"ן מתחלק בין תוכנית השיעורים לקהל הרחב, ובין תוכניות בית המדרש.
תוכניות בית המדרש מיועדות בעיקר לנשים בעלות רקע רחב בלימודי היהדות, בדרך כלל בעלות תואר ורקע אקדמי, המעוניינות להעמיק את הלימוד התורני. התוכניות הן רב תחומיות ומשלבות שיעורים ולימוד בחברותא. בין הנושאים הנלמדים: מקרא, תלמוד, מחשבה והלכה. התוכניות מתקיימות הן בשפה העברית והן בשפה האנגלית. 
במסגרת השיעורים לציבור הרחב מוצעים קורסים מגוונים בנושאי תנ"ך, משנה, מדרש, גמרא, חסידות, הלכה, מחשבה והגות, אליהם ניתן להירשם ככלל או בנפרד ובכל שלב בחיים. ישנם קורסים בעברית, באנגלית ובצרפתית. כמו כן, רבים מהשיעורים מוקלטים ומוצעים ללימוד באופן מקוון.
"מתן על הפרק" היא תוכנית ללימוד מקוון של נביאים וכתובים. מטרת התוכנית לשוב ולהתמקד בתנ"ך, והיא יוצרת מסגרת לימודית עצמאית, שיטתית ומסודרת. בכל שבוע לומדים שני פרקים מהתנ"ך וכך לומדים את התנ"ך כולו בשש שנים. 
מלבד תוכניות הלימודים לנשים, ישנה תוכנית בת מצווה בינלאומית הכוללת לימוד משותף של אמהות ובנות המופעלת ברחבי הארץ.
בנוסף, מת"ן מקיים ערבי לימוד וימי עיון בהתאם ללוח השנה העברי. כמו כן, ישנה פעילות קהילתית בסניפים, לפי הצורך הקהילתי של המקום.

צוות המכון

צוות המכון מגוון ומרבית המרצים הם בעלי תארים אקדמיים גבוהים בתחומי לימודי היהדות ולימודים כלליים מהארץ והעולם. מרצות רבות הן בוגרות המכון.
חלוקה מנהלית של צרפת

השלטון המקומי בצרפת פועל במספר רמות. החלוקה הגדולה ביותר של המדינה היא לחבלים והקטנה ביותר היא לקומונות. החלוקה כוללת גם את צרפת המטרופולינית (שטחה של צרפת הנמצא על אדמת אירופה והאיים הקרובים אליה) וגם את המושבות שלה מעבר לים. כל האזרחים בכל הטריטוריות הצרפתיות, מבלי קשר להגדרתן, יכולים להצביע בבחירות.

קולקטיב טריטוריאלי

אזורים אדמיניסטרטיביים צרפתיים בעלי חופש שלטון מוגבל וממשל נבחר נקראים קולקטיבים טריטוריאליים. בכינוי הזה נקראים חבלים, מחוזות, קומונות, קולקטיבים מעבר לים וכן קורסיקה. כל הקולקטיבים מיוצגים בסנאט הצרפתי.
תומאס דיי

תומאס דיי (באנגלית: Thomas Day; ‏22 ביוני 1748 – 28 בספטמבר 1789) היה סופר בריטי ופעיל למען ביטול העבדות. מחברי הקבע באגודת הירח של ברמינגהאם.
דיי זכה לפרסומו בשל ספרו "ההיסטוריה של סנדפורד ומרטון" ((The History of Sandford and Merton), ספר ילדים שהדגיש את האידיאלים החינוכיים הרוסויאניים.
הוא נהרג בתאונת רכיבה כשנזרק מסוס שעליו רכב.