google/wiki40b huggingface dataset:
אהרון גלעדי

אהרון גלעדי  (1907–ינואר 1993) היה צייר ישראלי.

אודות

גלעדי נולד בשם ארון חיימוביץ' גולודץ (Голодец Арон Хаимович) בהומל (כיום בבלארוס). בין השנים 1923–1926 הוא למד ציור באקדמיה לאמנות בפטרוגרד. הוא היה פעיל בתנועת השומר הצעיר ועקב כך נעצר בשנת 1926, ישב בכלא שמונה חודשים והוגלה לסיביר. עת השתחרר בשנת 1929 הצטרף לגרעין של השומר הצעיר ועלה לארץ ישראל. תחילה שהה עם הגרעין בקבוצת כנרת ובשנת 1932 הקים עם הגרעין את קיבוץ אפיקים. בקיבוץ הוא עבד ככל שאר החברים בעבודות כפיים, ושימש כטייח, בנאי וצבע. בקיבוץ הכיר את דבורה לבית סטיפלמן, שנולדה ברוסיה ועלתה לארץ ישראל במסגרת "החלוץ" מארצות הברית.
השניים נישאו בשנת 1934 ונולדו להם שלושה בנים. הבן הבכור נפטר ממחלה בגיל 6.
את הסטודיו בקיבוץ בנה בעידודו של חיים אתר ואת ציוריו היה עושה בערב עם סיום העבודה.
בשנת 1947 עזב את הקיבוץ ועבר לגור בכפר סבא, שם עבד כטייח. משם נדדה המשפחה לתל אביב ולבסוף בשנת 1955 עבר להתגורר בחולון. בנוסף, החזיק בסטודיו בצפת. משנת 1955 החל להציג בגלריות באירופה ובארצות הברית.
גלעדי הציג 3 תערוכות יחיד בגלריה לאמנות כ"ץ בתל אביב (1939, 1956, 1958). שלושה תבליטים שיצר לחזית הגלריה בשנת 1969 (אז כבר נקראה בשם "גלריה עידן")  עדיין מוצבים במקומם ברחוב פרישמן 19 בתל אביב. הוא השתתף בשנת 1957 בביאנלה לאמנות בסאו פאולו.
היה חבר בקבוצת אופקים חדשים. הוא זכה פעמיים בפרס דיזנגוף לאמנות הציור והפיסול, בשנים 1948 ו-1954. בשנת 1960 זכה בפרס ההסתדרות.
גלעדי מוזכר בספר הביתה של אסף ענברי.
אהרון גלעדי נטמן לבקשתו בקיבוץ אפיקים. הותיר אחריו את רעייתו, שני בנים -  ישראל ואילן ונכדים.
בשנת 1997 נערכה לזכרו תערוכת רטרוספקטיבה במשכן לאמנות בחולון.
חושו אחים חושו

חוּשׁוּ, אַחִים, חוּשׁוּ הוא שיר מאת יחיאל מיכל פינס, אשר חובר בירושלים בשנים 1882-‏1883, בראשית תקופת העלייה הראשונה. מילות השיר היו עיבוד ותירגום לעברית של שיר צבאי רוסי ולחן עממי. פינס חיבר את השיר לכבוד קבוצת החלוצים חברי תנועת ביל"ו, שבהם תמך ואותם עודד רעיונית וכלכלית.
השיר נעשה אהוד מאוד בתודעה היישובית, ונחשב למייצג אופייני של הרעיון והמעש החלוצי הציוני בארץ ישראל, מאז תקופת העלייה הראשונה. ונהגו לשער אותו בחגיגות ובטקסים חגיגיים ביישוב ולאחר הקמת המדינה. זכה לביצועים רבים במאה ה-20 ובמאה ה-21.
ספר השיאים של פוז

עלילה

פוז הוא ארנב צעיר בעל פרווה כתומה שלפתע חש צורך עז לשבור שיא.
לדאבונו אומר לו אחיו הבכור, עמיקוד, ארנב ממושקף בעל פרווה תכולה, כי כל השיאים נשברו ואף מונה בפניו מספר שיאים.
אולם פוז שולל את דבריו באומרו על השיא האחרון שעמיקוד הזכיר ("כבר ישבו 27 יום על קיפוד") כי מי שיישב על קיפוד 28 ימים ישבור את השיא.
לאורך הספר מנסה פוז את מזלו בשבירת-שיאים. כל פעם עמיקוד שולל את מעמדו של פוז כשובר-השיא באומרו לו, בצורת שיר, מי שבר את השיא הנ"ל.
עקב שלילת השיא שפוז ניסה לשבור ראשון: "להתעורר הכי לאט בעולם". עמיקוד לא הבין איך יצאו לו חרוזים במפתיע, ללא חשיבה, וחשב כי כדאי לו לעבוד על כשרונו. שבירת-השיאים על ידי פוז ושלילתם על ידי עמיקוד נמשכה לאורך הסיפור כולו עד לשיא האחרון שניסה פוז לקבוע בו גנח הכי הרבה מהתפעלות מתמונה. תמונה זו הייתה למעשה הפרה של עלית ותמונה ספציפית זו השתייכה לחפיסת-שוקולד כך שריח שוקולד נדף ממנה. 
פוז לא היה מוכן בשום אופן לשמוע שגם שיא זה נשבר אחרי כל הפעמים שאחיו שלל אותו ושאל אותו בחרוזים מי שבר את השיא אם לא הוא. או אז הודה עמיקוד כי פוז הוא הוא אשר שבר את השיאים שציין במהלך הסיפור. עוד הסתבר כי החרוזים שיגעו את עמיקוד והוא שמח להיפטר מהם.
מיס סקנדינביה

מיס סקנדינביה הייתה תחרות יופי לנשים מרחבי סקנדינביה.
ב-1961 נערכה לראשונה תחרות "מיס צפון" ברייקיאוויק בה התמודדו חמש מתמודדות, מתמודדת אחת מכל חמש מדינות סקנדינביה (שוודיה, נורווגיה, דנמרק, איסלנד ופינלנד).
בשנת 1963 נערכה התחרות בהלסינקי ולראשונה בשם "מיס סקנדינביה". 
מ-1964 החלו להתמודד בתחרות שתי מתמודדות מכל מדינה.
ב-2005 אורגנה התחרות בפעם האחרונה וב-2006 חדלה להתקיים עקב התאחדותה עם תחרות "מיס הים הבלטי", בה מתמודדות בנות ממדינות הגובלות בים הבלטי.
רשת השידור הציבורית של פינלנד "Yle" שידרה את התחרות ולקחה חלק פעיל בארגונה.
ב-1964 ו-1965 לניטה אייריסטו הנחתה את התחרות.
דמיטרי מזו

ביוגרפיה

מזו נולד במוסקבה ב-1963. בתום לימודיו התיכוניים קיבל תעודת בגרות בהצטיינות בבית הספר מס' 127 ובגיל 17 החל ללמוד אדריכלות ובינוי ערים במכון לאדריכלות במוסקבה בפקולטה לאדריכלות ובינוי ערים, בקבוצה של פרופ' ב' ג' בארקין, פרופ' א' ב' נקרסוב ומ' בלוב, וקיבל תעודת אדריכל[1]. בשנת 1986 הוא סיים את לימודיו וקיבל תואר שני בארכיטקטורה .March כבר בגיל 24 מזו זכה בתחרות אדריכלים צעירים והפך לחבר הצעיר ביותר באגודת האדריכלים של ברית המועצות].
עם סיום לימודיו, החל מזו לעבוד כאדריכל במכון מרכזי לתכנון בנייני מופעים וספורט במוסקבה.
בשנת 1990 עלה עם משפחתו לישראל, והחל לעבוד במשרד ב. ברוך י. סלמון בחיפה.
בין השנים 1991-1992 עבד במשרד יער בתל אביב.
בשנת 1992 ייסד מזו סטודיו לאדריכלות בשם DMazo אשר פועל עד היום. הסטודיו ממוקם בתל אביב ומבצע פרויקטים בתחומים רבים וביניהם אדריכלות ותכנון ערים.
במהלך השנים מזו כיהן בתפקידים ציבוריים רבים, כגון: אדריכל מחוזי לתכנון ערים במשרד השיכון במחוז תל אביב (1994-1995); ממלא מקום מתכנן מחוז תל אביב וראש צוות תכנון של העיר תל אביב-יפו (1995-2000); אדריכל המועצה המקומית הר אדר (1996-2000); חבר ועדות מקומית ומחוזית משותפות לתכנון תע"ש (2000-2005); מהנדס הוועדה המקומית "הדרים" (2000-2004); מהנדס העיר הוד השרון (2004-2006).
בשנת 2006 הוא מונה למפקח מטעם המדינה על פינוי ההתנחלויות מרצועת עזה. ב-2012, הוא מונה לחוקר בהשגות לתוכנית לחיזוק מבנים והכנת ישראל לרעידות אדמה (תמ"א/38). משנת 2016, הוא עבד כחוקר בהשגות על תוכניות הרכבת הקלה המהירה בתל אביב (הקו הסגול והקו הירוק). 
כמו כן, בשנים 1998-2006 מזו לימד אדריכלות במכללת יהודה ושומרון באריאל (לימים אוניברסיטת אריאל בשומרון).
בשנת 2010, קיבל תואר פרופסור מטעם האקדמיה הבינלאומית לאדריכלות שליד UNESCO.

פרסים

מזו זכה בתחרויות שונות ובפרסים רבים, ביניהם: הפרויקט הטוב ביותר של ברית המועצות לשנת 1986- שיקום תיאטרון אקדמי על שם מייקובסקי; מרכז קונגרסים על אי בנהר מוסקבה- פרס בביאנלה בסופיה (1986); פרס OISTATT בהולנד על פרויקט תיאטרון PLAYHOUSE באמסטרדם (1987); פרס SKIA על פרויקט מרכז בידור ובילוי של העיר בקורייני, גאורגיה (1987); פרס ראשון בתחרות התיאטרון המוזיקלי במגדן (1987); פרס שני עבור פרויקט מרכז בילוי וספורט בדרחן, מונגוליה (1987); פרס שני עבור פרויקט מרכז אדמיניסטרטיבי של העיר גז'ל (1988); פרס ראשון בתחרות עתיד הבית התל אביבי (1994); פרס ראשון על מתנ"ס ברובע י"ב באשדוד (2005) ואחרים.

אתר האולימפיאדה בסוצ'י 2014

בשנת 2006, זכה מזו בתחרות של תכנון מתחם המשחקים האולימפיים בסוצ'י 2014. הקונספט הראשוני של מזו היה בניית חלל מרכזי פנימי, שסביבו מתרכזים מבנים קטנים נוספים, ושדרה אחת גדולה אשר מתחברת לכביש הראשי. המטרה הייתה לראות את הלפיד האולימפי מהכביש. בפועל, מסיבות פוליטיות, ביטלו את השדרה המרכזית והכניסה הועברה למקום אחר.

חיים אישיים

מזו נשוי ואב לשתי בנות. מתגורר כיום ברמת-גן.
משה גרודזינסקי

הרב משה גרודזינסקי (תרל"ה, 1875 – י"ח באב תרפ"ט, 24 באוגוסט 1929) היה המשגיח של ישיבת תורת חיים בוורשה. עלה לארץ ישראל ונרצח במאורעות תרפ"ט בחברון.

תולדותיו

נולד בוורשה, בנו של הרב יצחק (איצ'ה) גרודזינסקי, ראש ישיבת תורת חיים בוורשה. בצעירותו למד אצל אביו, כעבור זמן עבר ללמוד בישיבת לומז'ה ולאחר מכן בישיבת ראדין. בתקופת לימודיו בישיבת ראדין נהג ללמוד עם החפץ חיים בביתו.
בשנת תרנ"ד (1894) נישא למנוחה, בתו של הרב מאיר טיקוצ'ינסקי מסטאביסק ואחותו של הרב אברהם יצחק טיקוצ'ינסקי. לאחר נישואיו המשיך ללמוד בישיבת ראדין. במשך תקופה עסק במסחר. כעבור זמן התמנה כמשגיח בישיבת "תורת חיים" בוורשה וסייע לאביו במפעליו התורניים בעיר.
בשנת תרפ"ג (1923) החליט לעזוב את משרתו התורנית ועלה עם משפחתו לארץ ישראל. לאחר ייסוד ישיבת חברון, בשנת תרפ"ד (1924), התיישב בחברון בסמוך לישיבה. במשך תקופה שהה בחברון גם אחיו הרב אברהם גרודזינסקי, שכיהן כמשגיח בישיבה. 
באב תרפ"ט חיתן את בנו אברהם פנחס בירושלים. כעבור שבוע, בי"ח באב תרפ"ט, בעת ששהה לבדו בביתו, פרצו פורעים ערבים לביתו ורצחוהו. באותו יום שהו בנו יעקב ואשתו לאה בחברון, ואף הם נרצחו על ידי פורעים ערבים.

משפחתו

ההיה אב לארבעה בנים ושלוש בנות. ביניהם:
בתו פעשא רייזל, אשת הרב אברהם אדלר (נשר), שכיהן כר"מ בישיבה בוורשה, ולאחר מכן כרב בירושלים.
בנו אברהם פנחס - חניך ישיבת סלבודקא בחברון, מתלמידי דודו הרב אברהם גרודזינסקי, מחבר הספר "מבית אברהם".
בתו מרים אשת הרב יעקב ניימן, ראש ישיבת אור ישראל בלידא ובפתח תקווה.
בתו שרה אשת העסקן יהודה אלינסון, מעסקני המזרחי.
בנו יהושע לייב, עיתונאי.
אורה אנלין

ביוגרפיה

אנלין נולדה בקיבוץ המעפיל לרחל ווילהלם גולדשטיין ואחות בכורה לאחיה חיה ומאיר. עוד בהיותה תינוקת לקתה בשיתוק ילדים ונותרה משותקת ברגליה. בשנת 1964 החלה להתאמן בענפי ספורט שונים במרכז הספורט לנכים של איל"ן ותוך זמן קצר התבלטה בהשגיה בענפי השחייה, אתלטיקה קלה וכדורסל.
בשנת 1966 השתתפה אנלין לראשונה במשחקי סטוק מנדוויל באנגליה, כחברת נבחרת ישראל, וזכתה בחמש מדליות. בשנת 1968 השתתפה באולימפיאדת הנכים בתל אביב וזכתה בארבע מדליות (כולל מדליית זהב במשחה 100 מטר חזה, בו שברה את השיא העולמי). השגיה נמשכו עם זכייתה בשבע מדליות במשחקי סטוק מנדוויל בשנת 1971, חמש מדליות באולימפיאדת הנכים בהיידלברג בשנת 1972 וארבע מדליות נוספות באולימפיאדת הנכים בטורונטו בשנת 1976. בסה"כ זכתה אנלין ב-25 מדליות בינלאומיות: 13 מדליות אולימפיות (מהן 4 זהב), 12 מדליות במשחקי סטוק מנדוויל (מהן 4 זהב) והחזיקה בשלושה שיאי עולם: במשחה 100 מטר חזה, בהדיפת כדור ברזל ובזריקת דיסקוס.
בנוסף על פעילותה בספורט ההשגי השתתפה אנלין במפעלים רבים של הספורט העממי: צעדות ארבעת הימים, משחי צליחת הכנרת, משחי "קריעת ים סוף" באילת ועוד.
באולימפיאדת טורונטו 1976 הכירה את חברה לנבחרת, חיים אנלין, נכה צה"ל משותק שנפצע ב-1968 בקרב עם מחבלים, והשניים נישאו ב-15 במרץ 1977. בעקבות נישואיה עזבה אנלין את קיבוץ המעפיל ועברה לרמת השרון. כיום בני הזוג אנלין מתגוררים ברמת ישי. הם הורים לבת וסבים לשלוש נכדות.
השגיה של אנלין זכו להוקרה בקבלתה את עיטור "לאיש כפעלו" מטעם מרכז "הפועל" (1970), "עיטור היובל", אף הוא מטעם מרכז "הפועל" (1977), "עיטור שנת השלושים לנשים בישראל" על הצטיינותה בספורט (מידי רעיית נשיא המדינה אופירה נבון, 1978), עיטור על מצוינות אולימפית בכדורסל נשים (2003), ועיטור "ספורטאי שנת ה-60" מטעם ההתאחדות הישראלית לספורט נכים והועד הפאראלימפי הישראלי (2008).
סרגיי אגאשקוב

קריירה

אגאשקוב גדל בקבוצת קולחוזצ'י אשגבאט. בגיל 22 חתם בסק"א רוסטוב מליגת העל הסובייטית בה שיחק כשנתיים. בעונת 1987 חתם בטורפדו מוסקבה בה שיחק חמש שנים. לאחר פירוק ליגת העל הסובייטית, אגאשקוב חתם בפוהאנג סטילרס מליגת העל של קוריאה הדרומית בה רשם רק 3 הופעות ובינואר 1993 עזב את המועדון וחתם בבית"ר תל אביב מהליגה הלאומית (הליגה הראשונה דאז), אך בתום העונה ירדה הקבוצה לליגה הארצית.
בקיץ 1993 חתם באנקרגוצ'ו בה שיחק עונה אחת. בקיץ 1994 חזר לטופרדו מוסקבה בה שיחק 3 שנים בסיומן פרש.
לאחר פרישתו, אגאשקוב מונה למאמן קבוצת המילואים של טורפדו מוסקבה. בשנת 2006 מונה למאמנה של דינאבורג הליגת העל הלטבית. בשנת 2007 מונה למאמנה של וולגה טבר.
פרדראג דנילוביץ'

ראשית הקריירה

דנילוביץ' החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצת פרטיזן בלגרד ושיחק בה בין השנים 1988-1992. במהלך תקופה זו זכתה הקבוצה בגביע קוראץ' ב-1989 ובגביע אירופה לאלופות בשנת 1992, כאשר דנילוביץ' קלע 25 נקודות במשחק הגמר הדרמטי מול חובנטוד בדאלונה שהסתיים בתוצאה 71-70 ונבחר לשחקן המצטיין של הפיינל פור. 
לאחר הצטיינותו במדי פרטיזן חתם דנילוביץ' במועדון הפאר האיטלקי וירטוס בולוניה, שם שיחק בין השנים 1992–1995. במהלך שלוש שנים אלו הוביל את המועדון לזכייה באליפות הליגה המקומית בכל עונה.

קריירת NBA

דנילוביץ' נבחר בדראפט של 1992 על ידי הגולדן סטייט ווריורס במקום ה-43 אך המשיך לשחק באירופה. רק בעונת 1995/1996, לאחר שהזכויות עליו הועברו לקבוצת מיאמי היט, חצה דנילוביץ' את האוקיינוס והחל לשחק בליגת ה-NBA. במהלך עונת הרוקי השיג ממוצע של 13.4 נקודות ב-43.6% מקו השלוש, אך שיחק רק 19 משחקים עקב פציעה. בעונה הבאה המשיך במיאמי אך הוגבל שוב עקב פציעות ל-43 משחקים בהם השיג 11.3 נקודות בממוצע. בעונת 1997/1998 עבר לקבוצת דאלאס מאבריקס, אך שוב שיחק רק 13 משחקים עקב פציעות.

פרק שני באירופה

לאחר שפרק הקריירה שלו ב-NBA הסתיים באכזבה יחסית, חזר דנילוביץ' בשנת 1997 לקבוצתו הקודמת, וירטוס בולוניה, ושיחק בה עד לפרישתו בשנת 2000.
במהלך עונות אלו הציג דנילוביץ' יכולת עילאית. בעונת 1997/98 הוביל את המועדון האיטלקי לזכייה בגביע אירופה לאלופות ב-1998, אחרי ניצחון משכנע מול א.א.ק. אתונה בתוצאה 58-44, ולזכייה באליפות המקומית. בסוף עונה זו נבחר לשחקן השנה באירופה.
בעונת 1998/1999 שוב הוביל את המועדון לגמר הפיינל פור האירופאי, אך הפעם נחלו הפסד מפתיע מול ז'לגיריס קובנה. בליגה המקומית זכה עם המועדון בגביע האיטלקי.
בסוף עונת 1999/2000, אחרי קריירה רוויות פציעות, הודיע על פרישתו בגיל 30 בלבד.

נבחרת יוגוסלביה

דנילוביץ' שיחק בנבחרת יוגוסלביה והוביל אותה לזכייה במדליית הכסף באולימפיאדת אטלנטה ב-1996 לאחר הפסד לנבחרת החלומות של ארצות הברית. בנוסף הוביל דנילוביץ' את נבחרתו לזכייה בארבע אליפויות אירופה (1989, 1991, 1995, 1997) ולמדליית ארד באליפות אירופה ב-1999. באליפות אירופה שהתקיימה ב-1997 נבחר לחמישיית הטורניר (בצוותא עם עודד קטש).

נשיא קבוצה

כיום משמש כנשיא קבוצת פרטיזן בלגרד. בשנת 2007 היה מעורב בתקרית אלימה והורחק לשנתיים ממגרש הכדורסל לאחר ששלח אגרוף לשופט במהלך משחק נגד המופארם.

חייו האישיים

דנילוביץ' נשוי לסווטלנה, שדרנית ספורט סרבית, ויש להם 2 בנות ובן.
תיארוך באמצעות טבעות עצים

תיארוך באמצעות טבעות עצים (בלועזית: דֶּנְדְּרוֹכְּרוֹנוֹלוֹגְיָה. במינוח האקדמיה: גִּילָאוּת הָעֵץ) הוא שיטת תיארוך המבוססת על מדידות עוביין של טבעות עצים שנתיות.
טבעות עצים נוצרות מדי שנה, אך עוביין מושפע מכמות המשקעים ומתנאים סביבתיים נוספים אליהם חשוף העץ. על פי סדר הטבעות והדגם שהן מתוות ברצף מסוים ניתן ליצור מתאם של טבעות עצים בין עצים שהתקיימו בתקופה חופפת כלשהי. שימוש בגזעי עצים שהתקיימו ביניהם חפיפות היוצרים יחד רצף ארוך בזמן מאפשר קביעת גיל של ממצאי עץ בחפירות. ניתן אף למשוך את הרצף הדנדרוכרונולוגי אל מעבר לזמן חייהם של עצים רצנטיים על ידי מציאת חפיפות בין ממצאי עץ מתוארכים. רצפים כאלה נערכו על ידי מעבדות שונות ברחבי העולם על טבעות עצים של עצים מאריכי ימים. בישראל שימשו לכך עצי ערער אדום (Juniperus phoenicea) המצויים במקומות מסוימים בנגב.
הדנדרוכרונולוגיה פותחה בארצות הברית על ידי אנדרו אליקוט דאגלס (Andrew Ellicott Douglass) בסוף המאה ה-19 על סמך טבעות עצים של "אורן האצטרובל הזיפני", המצוי בפסגות הגבוהות של ההרים הלבנים שבדרום קליפורניה. במין זה קיימים עצים שגילם מגיע ל־4,000 שנים ויותר והעץ הזקן ביותר בהם והזקן ביותר בעולם הוא בן כ־4,700 שנים ונקרא "מתושלח", ועל ידי מתאם בינם לבין עצים מתים, שרבים מהם מצויים באזור, ניתן היה לבנות כרונולוגיית על המגיעה עד יותר מ-8,000 שנה אחורה. באירופה נבנתה כרונולוגיה דומה על בסיס טבעות עצים של עצי אלון מגרמניה ומאירלנד. אלו אמנם מאריכי חיים פחות מהאורנים של דרום-מערב ארצות הברית, אולם, בכל זאת ניתן היה לבנות על פיהם כרונולוגיית על שהגיעה בשלב הראשון עד יותר מ־7,000 שנה אחורה, ובהמשך עד 11,000 שנה אחורה.
כיפת הקרח טומבה

גילוי כיפת הקרח

כיפת הקרח מופתה לראשונה על ידי סקר בריטי בשנת 1978.

מקור השם

כיפת הקרח נקראת על שם פסגת טומבה, בהר בלאסיצה שבדרום מערב בולגריה, במשולש הגבולות עם יוון ועם רפובליקת מקדוניה.
אד רנדל

ביוגרפיה

רנדל נולד בניו יורק למשפחה יהודית מרוסיה, רנדל עבר לפילדלפיה שם השלים תואר ראשון מאוניברסיטת פנסילבניה. הוא שירת כסגן בצבא ארצות הברית בשנים 1968 עד 1974.

קריירה

רנדל נבחר לתובע המחוזי של פילדלפיה בשנת 1977 לאחר שהביס את התובע המחוזי הדמוקרטי, אמט פיצפטריק, בבחירות המקדימות, והפך לתובע המחוזי הצעיר ביותר בהיסטוריה.
ב-1982, ניהל רנדל את התביעה השנויה במחלוקת של מומיא אבו ג'אמאל, שגרמה לגזר דין מוות. הפיצוץ של הקהילה הדתית השחורה (MOVE) על ידי משטרת פילדלפיה התרחש גם במהלך כהונתו של רנדל ואז נהרגו 11 מחבריה וגרמו לשריפה שהותירה מאות דיירים ללא קורת גג.

ראש עיריית פילדלפיה

ב-1987 רץ רנדל למועמדות הדמוקרטית נגד ראש העיר המכהן של פילדלפיה, וילסון גוד, והפסיד. ארבע שנים מאוחר יותר, ב-1991, רץ שוב לתפקיד נגד פרנק ריזו שנפטר בקיץ של אותה שנה, ובעקבות כך, בנובמבר 1991, זכה רנדל בתפקיד ראש העיר של פילדלפיה.
במהלך כהונתו כראש העיר, קיצץ רנדל גרעון של כ-250 מיליון דולר, איזן את התקציב של פילדלפיה, הפחית מיסים לעסקים, יישם יוזמות חדשות מניבות הכנסות ושיפר באופן דרמטי את השירותים לשכונות פילדלפיה. הוא קיבל את הכינוי "הרנסאנס של פילדלפיה" בגלל מה שעשה עם התקציב. מדיניות קיצוץ המחירים של רנדל הביאה לו התנגדות עזה מצד איגודים מקצועיים, עם זאת, הוא נבחר מחדש בשנת 1995, כשהביס את הרפובליקני ג'ו רוקס עם 80% מהקולות.

מושל פנסילבניה

ב-2002 התמודד רנדל לתפקיד מושל פנסילבניה ובבחירות שנערכו בנובמבר ניצח את השופט הרפובליקני מייק פישר. רנדל זכה לא רק בפילדלפיה שהיא בכללות דמוקרטית, אלא גם בפרברים הרפובליקנים של פילדלפיה, בעיקר בשל הפופולריות שלו כראש העיר של פילדלפיה.
בבחירות שנערכו ב-7 בנובמבר 2006, זכה שוב רנדל והביס את לין סוואן, שחקן פוטבול מקצועי לשעבר בפיטסבורג סטילרס. רנדל זכה ב-2,470,517 מהקולות שהם 60 אחוז לעומת 1,622,135 מהקולות שהם 40 אחוז שקיבל סוואן. ב-16 בינואר 2007 הושבע כמושל פנסילבניה בפעם השנייה.

לאחר החיים הפוליטיים

לאחר סיום הקריירה בתור מושל פנסילבניה, חזר רנדל למשרד עורכי הדין שלו בפילדלפיה. בינואר 2011, קיבל משרה כאנליסט פוליטי ב-NBC News ו-MSNBC.

חיים אישיים

ב-10 ביולי 1971 נישא למארג'ורי רנדל, שופטת פדרלית של בית המשפט לערעורים של ארצות הברית ממוצא קתולי, יש להם בן אחד, ג'סי. זמן קצר לאחר שעזב את משרתו בשנת 2011 הודיעו על פרידתם.
גלויה

גלויה או גלוית דואר היא פיסת נייר עבה או קרטון דק, מלבנית לרוב, המיועדת לכתיבת מסר ומשלוחו באמצעות הדואר ללא צורך במעטפה.
לרוב מופיעה תמונה יפה בצדה האחד של הגלויה ומקום לכתיבת מסר קצר בצדה השני. לעיתים קרובות, גלויות נמכרות לא רק בסניפי דואר, אלא גם באתרי תיירות פופולריים עם תמונות נוף של האזור.
לעיתים קרובות, משלוח הגלויה זול יותר ממשלוח המכתב, אם כי העלות בישראל זהה הן למכתבים והן לגלויות (1.55 ש"ח בתעריפים של תחילת 2008).
תקופת השיא של הייצור והצריכה של גלויות מאוירות הייתה בין השנים 1898–1918, וסחף שכבות רחבות של הציבור, אם כי גם במאה ה-21 הוסיפו אנשים, בייחוד תיירים, שלחו גלויות או שמרו אותן כמזכרת.
הגלויה הראשונה הונפקה ב-1869 באוסטרו-הונגריה והן נמצאו בשימוש נרחב עד סוף המאה העשרים.
בארצות הברית הוצגו גלויות לראשונה בתערוכה העולמית של שיקגו (1893) וזמן קצר אחר כך אישרה ממשלת ארצות הברית להדפיס גלויות במחיר סנט אחד ("גלויות פני"). בעקבות כך חברת "Detroit Publishing Company" ייצרה גלויות פוטוכרום נושאות צילומים ריאליסטיים-למראה בצבעוניותם, בעיקר של נופים עירוניים וטבעיים, העתקי יצירות אמנות ונושאי פולקלור. הגלויות שיוצרו בתהליך זה זכו לתפוצה של מיליונים והמונח "פוטוכרום" משמש עד היום באנגלית לאפיון מהותן של גלויות מצולמות.
מלבד שימוש בגלויות למשלוח, הן מהוות גם אובייקט לאספנות.
גלויות ביהדות
הגלויות וכרטיסי הברכה היהודיים הם אומנם חלק קטן מכלל הגלויות והכרטיסים הקיימים בעולם, אך יש בהם חומר בעל ערך המאיר היבטים מגוונים בתרבות היהודית. המכלול הגדול ביותר של גלויות יהודיות פורסם עד היום בידי אספן פרטי בשם ז'ראר סילון מפריז, בעל אוסף של יותר מ־40 אלף גלויות.
איורי הגלויות היהודיות, בהינתן פומביות המדיום הזה משקפים את החברה היהודית אשר יצרה וצרכה אותן, הדימוי העצמי אשר ביקשה להציג לציבור הרחב, ואת האידאולוגיה והעקרונות שהנחו אותה. כתוצאה מכך, הגלויות שימשו ומשמשות עדות רבת ערך אודות חיי היהודים באותן השנים - חזותם ולבושם, כליהם ותשמישי הקדושה שלהם, הריהוט בבתים ובבתי הכנסת ועוד.
הגלויות היהודיות הכילו סמלים מסורתיים ואידאולוגיים כמו המנורה, מגן הדוד, עבודה חקלאית ודימוי החייל הישראלי, וכן איורים שציינו אירועים שפקדו את העם היהודי. עם התגבשות ועליית התנועה הציונית, גלויות הברכה היו פלטפורמה להעברת מסרים אידאולוגיים. לדוגמה, הופקו גלויות עם דיוקנם של המנהיגים הציוניים בנימין זאב הרצל ומקס נורדאו, ואף גלויות שביקשו להעביר מסרים הנוגעים לפרשת דרייפוס.
SD (סגנון ציור)

SD (ראשי תיבות של "Super deformed", שפירושו בעברית הוא "מעוות במיוחד") הוא סגנון ציור מסוים של דמויות אנימה ומאנגה בו לדמויות ראש גדול באופן מוגזם במיוחד בהשוואה ליתר הגוף.
לעיתים רבות יש המתבלבלים בין סגנון ציור זה לסגנון הציור צ'יבי בו נותנים לדמות מבוגרת, המוכרת במיוחד מסדרת מאנגה או אנימה, מראה של ילד.

פרופורציות

ראש הדמות בסגנון SD הוא בדרך כלל שליש (1:3) או חצי (1:2) מהגובה הכולל של הדמות. אמנים מסוימים עשויים שימוש בפרופורציות שונות.

במדיה היפנית

סגנון הציור פופולרי למדיי בתרבות היפנית ונעשה בו שימוש בין היתר בפרסומות ועל השילוט של הרכבת התחתית בטוקיו.
לעיתים רבות נעשה שימוש בסגנון ציור זה בסגרות אנימה ומאנגה בקטעים קצרים יחסית על מנת להדגיש רגש מסוים של הדמויות הראשיות, כגון כעס או הפתעה, אשר בדרך כלל יהיה קשה יותר להמחיש כאשר הדמויות נראות יותר מציאותית. בדרך כלל נעשה שימוש בגרסאות SD של דמויות למטרות קומיות.
מגורי ריונגסונג

מיקום

הארמון ממוקם במחוז ריונגסונג בצפון פיונגיאנג, בסביבות 12 קילומטרים צפון-מזרחית לכיכר קים איל סונג. גודל כלל המתחם הוא בסביבות 12 קילומטרים מרובעים. על פי מאבטחו לשעבר של קים ג'ונג איל, לי יונג-קוק, ישנם לפחות שמונה מתחמי מגורים עבור מנהיגי צפון קוריאה מחוץ לפיונגיאנג. 

תיאור

המתחם נבנה על ידי חטיבת הבניה של הצבא הצפון קוריאני, ובנייתו הסתיימה בשנת 1983 תחת שלטונו של קים איל-סונג.
המתחם היה בשימוש מאוחר יותר על ידי קים ג 'ונג-איל, אחותו קים יונג הוי, וגיסו צ'אנג סונג-טק מאוחר יותר בעקבות הצלחתו השלטונית, קים ג'ונג און עבר לגור במתחם. 
למתחם מטה מלחמה תת-קרקעי, מוגן על ידי קירות עם מוטות ברזל ובטון ומכוסה בעופרת למקרה של מלחמה גרעינית. ישנן מספר רב של יחידות צבאיות המוצבות כדי להגן על המתחם, וברשותן מספר רב מאוד של נשק קונבנציונלי. האזור מוקף גדר חשמלית, שדות מוקשים, ומרובה בנקודות אבטחה. המטה מחובר למגורי צ'אנגיונג (מגורים מס ' 26) ומגורים אחרים באמצעות מנהרות תת-קרקעיות. תחנת רכבת תת-קרקעית נמצאת גם כן בתוך המגורים במתחם. מלבד בתים גדולים וגנים מטופחים ישנם אגמים מעשי ידי אדם, ומתקני פנאי שונים. עדי ראייה דיווחו על חללי פנים מפוארים עם ריהוט מצועצע, שטיחי קטיפה עמוקים, ונברשות מפוארות.
אברהם ורד

אברהם ורד (25 בדצמבר 1923 – 20 בנובמבר 2015) היה צלם עיתונות ישראלי, שירת כצלם צבאי של עיתון במחנה בשנות ה-50 ושנות ה-60 של המאה ה-20, והתמחה בצילומי מלחמה, עוטר בעיטור המופת על אומץ לבו.

ביוגרפיה

ורד (במקור רוזנשטינגל) נולד ב-1923 בווינה בירת אוסטריה, עלה לארץ ישראל ב-1940 במסגרת עליית הנוער, ולמד בבית הספר מקוה ישראל. במלחמת העולם השנייה התנדב לצבא הבריטי, שירת בפלוגת הובלה שצורפה לבריגדה היהודית ולחם במערכה במדבר המערבי, במלטה ובאיטליה. במלחמת העצמאות שירת בחטיבת כרמלי. לאחר המלחמה שירת בצה"ל בשירות קבע בחיל המשטרה הצבאית כחוקר תאונות דרכים ומתעדם בצילום. 
ורד הצטרף למערכת במחנה כצלם צבאי והחל מצטרף לפעולות יחידות צה"ל. בין היחידות אותן תיעד היו יחידה 101 וחטיבת הצנחנים שליווה בפעולות התגמול, בהן מבצע לולב ומבצע שומרון. במלחמת סיני הצטרף לכוחות צה"ל בקרב המיתלה ותמונתו המנציחה את כוחות צה"ל מתארגנים בסמוך למצבת פרקר הייתה לתמונה המפורסמת ביותר מהמלחמה. ורד המשיך לתעד את חטיבת הצנחנים בפעולות ונטל חלק בעשרות אימוני צניחה. הוא השתתף עם כוחות חטיבת גולני במבצע חרגול ב-1960 ובמרץ 1962 התלווה לכוחות החטיבה במהלך מבצע סנונית, פשיטה על מוצבי צבא סוריה ברמת הגולן, על אומץ לבו זכה לתעודת הערכה מהרמטכ"ל, שמאוחר יותר הומרה לעיטור המופת. 
הוא המשיך לתעד את חיילי צה"ל גם במלחמת ששת הימים ובמלחמת יום הכיפורים בה הצטרף לאוגדה 143 בפיקודו של אריאל שרון ותיעד את צליחת תעלת סואץ במבצע אבירי לב. 
ורד התגורר בשיכון הצנחנים ברמת גן, היה נשוי לקטיה, אב לעו"ד ירון ורד וסב לנכדים. ב-2008 הוענק לו התואר יקיר העיר רמת גן.
יצחק לוצאטו

יצחק לוצאטו (סאן דניאל, 1730–1803) היה רופא ומשורר יהודי-איטלקי.
נולד בשנת 1730 לרפאל לוצאטו, שהיה גם הוא רופא, בן למשפחת לוצאטו הידועה, בעיר סאן-דניאל במחוז פריולי-ונציה ג'וליה באיטליה. אחיו של אפרים לוצאטו. בקהילתו נחשב לעסקן קהילתי, ובשנת 1777 נסע לווינה כדי לנסות להשפיע על השלטונות האוסטרים לתת מחסה לבני עירו, שגורשו ממנה על ידי שלטונות ונציה.
כתב שירים רבים, רובם יצאו לאור לאחר מותו בקובץ בשם "תולדות יצחק". רוב שיריו כתב כסונטות, וכן כתב פואמה על חטא אדם הראשון. כתב גם פרודיה סאטירית על מנהגי קהילתו בשם "משניות סנדניאל", עליהם הוסיף אחר כך גם "תלמוד" ו"תוספות".
בנו, בנדטו לוצאטו, נישא לברכה, אחותו של חזקיה לוצאטו, אביו של שד"ל. בתם של בנדטו וברכה לוצאטו היא המשוררת רחל מורפורגו.