google/wiki40b huggingface dataset:
אוטומט סופי לא דטרמיניסטי

שקילות לאוטומט סופי דטרמיניסטי

האוטומט הסופי הלא דטרמיניסטי שקול לזה הדטרמיניסטי, כלומר כל שפה שניתן לקבל על ידי האחד ניתן לקבל על ידי האחר. שקילות בצד אחד טריוויאלית, כי על כל אוטומט דטרמיניסטי ניתן להסתכל כאוטומט לא דטרמיניסטי (ש"אינו מנצל" את תכונות האי-דטרמיניזם).
כדי להוכיח שקילות בכיוון ההפוך, בהינתן אוטומט לא-דטרמיניסטי, בונים אוטומט שקבוצת המצבים שלו היא קבוצת החזקה של קבוצת המצבים של האוטומט המקורי. פונקציה תוביל מקבוצת מצבים, בהינתן תו, לקבוצת כל המצבים שניתן להגיע אליהם בעזרת התו מהקבוצה שהיינו בה. המצב ההתחלתי יהיה קבוצת המצבים ההתחלתיים, ומצב יהיה מקבל אם לפחות אחד מהמצבים שבקבוצה הוא מקבל. קיבלנו אוטומט שקול, אך מספר המצבים בו גדול באופן אקספוננציאלי (אם באוטומט המקורי היו n מצבים בזה יהיו 2ⁿ) ועל כן האוטומט הלא דטרמיניסטי מקל פעמים רבות על הבנייה והיישום.
מועדון בר-ברים

תולדות המועדון

המועדון פעל ברחוב בן אביגדור 28, סמוך לרחוב המסגר בתל אביב, כמועדון סטודנטים. ב-1966 החלו זוהר עקיבא ואהרלה קמינסקי להפעיל במקום תוכנית ג'אז קבועה בימי ראשון, שלאחר מכן עברה גם לידי חמישי ובהמשך רכש עקיבא את המועדון. בכל ערב ג'אז ניגנו שני הרכבים, שלישייה ואחר-כך רביעייה או חמישייה והמקום הפך לבית לנגנים וחובבי ג'אז. נגני ג'אז ניגנו עד אז במועדונים כעומר כיאם ביפו ומועדון צוותא הישן ברחוב מאפו, ללא תשלום. ב"בר ברים" זכו הרכבי הנגנים לתנאים טובים (כגון תשלום למונית לפני ואחרי המופע, אוכל ושתיה חינם) ולתשלום עבור ההופעות. לאחר ההופעות התקיים ג'אם סשן עד עלות הבוקר (כפי שכתבה טלילה בן זכאי בראשית ימי המועדון: "קבוצה אחת של נגנים מוזמנת בתשלום והיא משמשת ציר מרכזי. ואילו ידידיהם, הבאים לשמוע אותם, כטוב עליהם ליבם, עולים אף הם לבמה ומצטרפים."). 
רבים מהנגנים במקום הפכו לעמודי התווך של נגני האולפן של ימי ראשית הרוק הישראלי, בהם קמינסקי עצמו, שמוליק ארוך, ממלו גיאטנופולוס, אלונה טוראל, זיגי סקרבניק, זאב דיקוורט, עוזי מלמד, בני נגרי, רומן קונסמן, אלי מגן, ג'ס קורן, צבי קרן, ירוסלב יעקובוביץ', דני גוטפריד ועוד. במקום הונהגו הופעות מאוחרות, עבור הנגנים שהגיעו אליו לאחר שסיימו הופעה "ממוסדת".
בין היתר הופיעו במקום בי בי קינג וממפיס סלים בעת הופעותיהם בישראל.
בימי שישי ושבת פעל המקום כמועדון ריקודים. לצורך כך הזמין קמינסקי את אלברט פיאמנטה להקים את להקת "הברנשים של פיאמנטה" על מנת להיות הרכב קבוע שינגן בלילות אלה מוזיקה לריקודים (כלומר גירסאות כיסוי ללהיטי התקופה, פסדובלה, סמבה וכדומה כמו גם שירי ביטלס ומעט חומר מקורי). בהרכב היו חברים פיאמנטה, קמינסקי, שמוליק ארוך, זאב דיקוורט ועוזי מלמד, רובם ניגנו במספר כלי נגינה. אחד מכיווני ההתפתחות של ההרכב היה שילוב אלמנטים של מוזיקה ישראלית-מקומית במסגת העיבודים (מוזיקה מזרחית ושירי ארץ ישראל, בהם הגירסה הראשונה לשיר "בדד" שהתפרסם בביצועו של זוהר ארגוב). הרכב זה היה לאחד מהרכבי הליווי העסוקים והמקצועיים ביותר בישראל של ראשית שנות ה-70 וליווה זמרים כאריק איינשטיין (ב"מזל גדי"), צמד דרום ועדנה גורן. 
בשנת 1968 ביקשה קבוצת צעירים להעלות את ההצגה הסאטירית "את ואני והמלחמה הבאה" שחיבר חנוך לוין בבימויה של עדנה שביט. חזרות על ההצגה נעשו באולם "צוותא", אך לקראת העלאת ההצגה פסלו מנהלי "צוותא" את ההצגה, והיא הועלתה לראשונה במועדון בר-ברים באוגוסט 1968.
בשנת 1979 נסגר המועדון. חלק מהנגנים פיתחו קריירות של נגני אולפן ופנו לתחום הרוק וחלקם עבר לחו"ל. באותה עת לא היה דור צעיר של נגני ג'אז ישראלים.
מלאכי רחמים

תוכן הפיוט

הפיוט מתאר את סבלו הגדול של עם ישראל בגלות, כאשר בניו "שְׁפָלִים וְנִבְזִים", ו"מְלֻמְּדֵי מַכּוֹת בְּעִנּוּי סֶבֶל"; הגויים כולם - "בְּפִי אֲרָיוֹת וּבְפִי שַׁחֲלַיִם", השליטים הגדולים לצד הדוכסים והרוזנים הקטנים - מענים אותם ורומסים את זכויותיהם, מגדפים אותם תמיד ומשעבדים אותם כרצונם. ואילו ישראל, גם מתוך צערם הגדול, לא שכחו את חוקי התורה, ועודם משבחים תמיד את ה' ומקווים לישועתו; בבואם לבית הכנסת הם מתפללים אליו חרש, כשהם "וְעוּדִים בְּלַחַש מוּסָר לָמוֹ, וְעֵינֵיהֶם תּוֹלִים לִמְצוֹא רִצָּיוֹן", ו"אֶת פְּנֵי אֱלֹהֵיהֶם שׁוֹפְכִים לֵב דִּוָּיוֹן".
על כן, פונה הפייטן למלאכי הרחמים ומבקש שיתחננו לה' שיושיע את עמו העני והאביון, אולי יחוס וירחם עליו ויחלצהו משביו ומסבלותיו (על משקל דברי הנביא עמוס: "אוּלַי יֶחֱנַן יְהוָה אֱלֹהֵי צְבָאוֹת שְׁאֵרִית יוֹסֵף").
שפתו של הפיוט מורכבת כולה מהרמזים מקראיים, בד בבד עם ההרמזים התלמודיים השזורים בו והניבים הספרותיים (דוגמת "הַצָּגִים לְעֻמּוֹ", "פְּשׁוּחֵי שֶׁסֶף") המשתלבים בו; לדוגמה, השורה בת ארבע המילים "לוֹקָה וּמִשְׁתַּלֶמֶת בַּעֲוֹן שׁוּלַיִם" מבוססת על דברי ירמיהו: "וְכִי תֹאמְרִי בִּלְבָבֵךְ מַדּוּעַ קְרָאֻנִי אֵלֶּה, בְּרֹב עֲוֺנֵךְ נִגְלוּ שׁוּלַיִךְ", ועל דברי איכה: "טֻמְאָתָהּ בְּשׁוּלֶיהָ, לֹא זָכְרָה אַחֲרִיתָהּ וַתֵּרֶד פְּלָאִים", אולם גם רומזת לדברי התלמוד הבבלי במסכת מכות, כי לדעת חכמים "כל המשלם אינו לוקה", וקם ליה בדרבה מיניה, ואם כן - מתאונן הפייטן - המציאות בה עם ישראל מוכה בגלותו ובנוסף מחויב בתשלומים גבוהים לגויים, נוגד את ההלכה.
אולם לצד השפה הגבוהה והעשירה הנשמרת בפיוט, שפתו עדיין קלה ובהירה, תיאוריו חיים, וכאבו וסבלו של הפייטן משתקפים ממנה בגלוי. רדיפותיהם של הצלבנים והנוצרים מוזכרות בפיוט פעמים רבות.

מבנה הפיוט

הפיוט הוא בן שבעה בתים (לאחר הפתיחה - "מלאכי רחמים" - שבה שלוש צלעות, שהאחרונה שבהן משמשת בפיוט כרפרן), שכל אחד מהם פותח ומסתיים בשתי המילים "אולי ירחם" ובתווך מתאר את מצבו העגום של עם ישראל בגלותו. בכל בית ארבע צלעות, שכל אחת מהן בת ארבע מילים בדרך כלל; לאחריהן חוזר הרפרן, "אולי יחוס עם עני ואביון אולי ירחם". בפיוט חתום שם המחבר בחתימה מרובעת, "שמואל כהן יחי".

על המחבר

רבינו שמואל הכהן בן רבי יהודה ממגנצא היה מחכמי לותרינגיה ("לותיר") בשנות ד'ת"ת-ד'תת"ן (1040-1090) בערך, בדורם של רבני מגנצא: רבנו אליעזר הגדול, רבנו יצחק בן יהודה ורבנו יעקב בן יקר. אביו היה מתלמידי רבנו גרשום מאור הגולה ומגדולי חכמי מגנצא, תלמיד חכם ופוסק נודע שחיבר ספר פסיקה בשם "ספר הדינין", ובנו - רבינו שמואל - מוסר הלכות בשמו. אחיו של ר' שמואל היה ר' מאיר הכהן ממגנצא, ובנו רבי אברהם ב"ר מאיר היה מצוי בקשר מכתבים עם רש"י, שכתב אליו: "אל אדוני ומורי אב תפארת הכהונה הרב ר' אברהם ב"ר מאיר הכהן, אני צעיר גידולי משרת בית אביו משיב שלום כתלמיד לרב."
כשהחלו הרדיפות הקשות ביהודי גרמניה בשנת ד'תתנ"ו עקב מסע הצלב הראשון, חיבר ר' שמואל - בתחילת השנה - כמה קינות על הצרות שבאו על יהודי ארצו (זולת לשבת שלפני שבועות, מאוֹרה לשבת שנייה שאחרי פסח, וכן פיוט זה); בסופה של אותה השנה, בג' בסיוון תתנ"ו, באו הפורעים הנוצרים למגנצא ופרעו ביהודיה ללא רחם. בין ההרוגים היו רבינו שמואל ומשפחתו.
הלכות משמו מובאות במספר מקומות בספרי תלמידי רש"י ("ספרי דבי רש"י"), כמו ספר האורה וספר הפרדס.
לירז אבני-סגל

קורות חייה

לירז אבני נולדה וגדלה בכרמיאל. אביה, פנחס אבני, יליד מרוקו ואמה, רחל אבני, ילידת תוניסיה. לירז רקדה מגיל צעיר בלהקת המחול הייצוגית של כרמיאל בהדרכתו של דדו קראוס (1990–1996), רקדה בלט ומחול מודרני אצל אביטל חוצב ושיחקה בקבוצת תיאטרון של דני רוזנפלד. היא למדה במגמת קולנוע וטלוויזיה באורט מגדים בכרמיאל. בצה"ל שירתה אבני כמפקדת צוות קשתיות בחיל הקשר. 
בתום שירותה הצבאי נסעה אבני לים המלח ועבדה שם בצוות בידור. אחר-כך עברה להתגורר בתל אביב, שיחקה בהצגות ילדים ולמדה בסטודיו למשחק של יורם לוינשטיין (2003–2006). במהלך לימודיה זכתה בשלוש מלגות הצטיינות. במחזור שלה למדו נטע שפיגלמן, ורד פלדמן, הילה סעדה, נועה קולר והדר רצון-רותם. במסגרת לימודיה שיחקה בהצגה "רשומון", על-פי סרטו של אקירה קורוסאווה, בבימויו של רפי ניב ונסעה עם צוות ההצגה להופיע בפסטיבל תיאטרון בבילבאו שבספרד בשנת 2006.
אבני שיחקה בסדרה "הבורר" בתפקיד טלי, הפיזיותרפיסטית של הבורר (משה איבגי), שלימים הופכת להיות המאהבת שלו. בסדרה "המקום" גילמה את דמותה של ריקי, סטודנטית שזרקו אותה מהדירה מכיוון שלא היה לה כסף לשלם, אחר-כך היא הופכת לנערת ליווי יוקרתית, בעקבות הצעה שקיבלה מאדם עשיר. הצטלמה לפיילוט לסדרת הטלוויזיה "משולים", של איתי פרץ, שזכה בפרס בפסטיבל דרום 2011.
כיום משחקת אבני בהצגה "מלחמה בבית", בבימויו של רועי הורביץ, שהיא קופרודוקציה בין תיאטראות הקאמרי והמראה. היא משחקת לצידם של רמי ברוך, אסתי קוסוביצקי ואתי פולישוק. 
השתתפה בפרסומת והצטלמה לקטלוגי אופנה.
לירז אבני-סגל נשואה לרועי סגל, סוכן ביטוח פנסיוני ויזם הייטק במקצועו ולהם שתי בנות ובן.
רות עמירן

ביוגרפיה

עמירן נולדה בשם רות ברנדשטטר במושבה יבנאל, בת ליחזקאל ודבורה. היא סיימה את בית הספר הריאלי בחיפה בשנת 1933 וסיימה את לימודי הארכאולוגיה שלה באוניברסיטה העברית בירושלים בשנת 1939. היא הייתה נשואה לדוד עמירן (קלנר), חוקר ארץ ישראל וגאוגרף.
בתחילת דרכה הייתה מפקחת עתיקות באזור הצפון. החפירה הראשונה שבה השתתפה הייתה ביפו בשנת 1948. לאחר מכן ניהלה אזור חפירה בתל חצור, חפרה רוגם בדרום ירושלים, בבקעת עובדה ועוד. בשנת 1962 החלה עמירן בשיתוף עם יוחנן אהרוני לחפור את המצודה בתל ערד. לאחר גילוי קטע מחומה כנענית פוצלה המשלחת ועמירן החלה לחשוף את העיר הכנענית. חשיפה זו נמשכה יותר משלושים שנה, ועמירן ניהלה 18 עונות חפירה במקום.
בשנת 1981 זכתה מטעם מוזיאון ישראל בפרס פרשיה שימל על תרומתה לארכאולוגיה של ארץ ישראל.
רות עמירן זכתה בפרס ישראל בתחום חקר ארץ ישראל לשנת 1982. דוד עמירן זכה בפרס ישראל על תרומתו לגאוגרפיה של ארץ ישראל לשנת 1977.
Windows Media Center

טלוויזיה

באמצעות כרטיס טלוויזיה התוכנה מסוגלת לנגן ולהקליט שידורי טלוויזיה. את התוכן אשר מוקלט באמצעות התוכנה ניתן לאחר מכן לצרוב על גבי תקליטורי DVD או להעביר לנגן מדיה נייד.

מוזיקה

התוכנה מסוגלת לארגן ולהציג את כל קובצי המוזיקה הנמצאים על הכונן הקשיח. במצב ברירת המחדל אלבומי המוזיקה מסודרים בסדר אלפביתי יחד עם עטיפות האלבומים. באמצעות התוכנה ניתן להוריד את עטיפות האלבומים באופן אוטומטי מהאינטרנט אשר שניתן לצרף את עטיפות האלבומים באופן ידני.

דילוג על פרסומות

בדומה ל-TiVo, כאשר צופים בתוכן אשר הוקלט בעזרת - Windows Media Center ניתן להריץ את הפרסומות במהירות באמצעות לחיצה על כפתור fast-forward. למעשה משתמשים רבים בכוונה מחכים 10-15 דקות לפני שהם צופים בשידור חי על מנת שיהיו מסוגלים להריץ את מקבצי הפרסומות.
כמו כן, באמצעות התקנת פלאג אינים חיצוניות כמו DVRMSToolbox, Lifextender או MCEBuddy, ניתן לדלג מעל פרסומות באופן אוטומטי (פונקציה אשר איננה נתמכת על ידי מיקרוסופט).
הוצאת טובי

הוצאת הספרים "טובי" (באנגלית: The Toby Press) מוציאה לאור סיפורת בשפה האנגלית משנת 1999, והוציאה לאור סיפורת וספרי עיון בשפה העברית בין השנים 2007 ל-2010. בראש ההוצאה עומד בעליה, מת'יו מילר, בעליה של הוצאת קורן ירושלים.

ספרות באנגלית

בין הסופרים שיצירותיהם ראו אור באנגלית בהוצאת "טובי", במקור או בתרגום: עמוס עוז, ס. יזהר, אהרון אפלפלד, אהרון מגד, אמיר גוטפרוינד, חיים סבתו, אתגר קרת, אלונה קמחי, יורם יובל, יעל לוטן, נעמי רגן, רבקה מרים, דניאל רוגוב, אמונה אלון, משה מאיר וחיים לפיד. נוסף על כך עומדת הוצאת הספרים להוציא לאור סדרת קלאסיקות עבריות בתרגום לאנגלית, בכללן יצירותיהם של מיכה יוסף ברדיצ'בסקי, חיים נחמן ביאליק, יוסף חיים ברנר, מרדכי זאב פיארברג, אורי ניסן גנסין, לאה גולדברג, חיים הזז, אברהם מאפו ודוד פוגל, וכן אנתולוגיות ומגזינים.
בשנים 2005–2008 בחרה ענקית הספרים האמריקנית "בארנס אנד נובל" ארבע פעמים ביצירות שפורסמו על ידי ההוצאה לקטגוריית "תגליות", בהן: אהרן מגד (על יצירותיו, שתורגמו לאנגלית לראשונה על ידי "טובי"), אמיר גוטפרוינד ואחרים. במהלך השנים האחרונות, קיבלו מרבית הכותרים החדשים של "טובי" ביקורות של חמישה כוכבים על ידי מיטב מבקרי הספרות האמריקאים, כגון Publishers' Weekly, Library Journal, Kirkus Reviews ואחרים. בשנת 2008 שניים מתוך חמשת הכותרים המועמדים לפרס היוקרתי רוהר לכתיבה יהודית יצאו בחסותה: "שואה שלנו" מאת אמיר גוטפרוינד ו"הגניזה לבית שפר" מאת תמר ילין. ספרה של ילין קטף את הפרס הראשון וזיכה את הסופרת בסכום של 100,000 דולר. ספרו של גוטפרוינד זכה בפרס השני.

ספרות בעברית

בשנת 2007 התפרסם בישראל ספרה הראשון של הוצאת "טובי" בעברית, "הארכיטקטורה בחבל האוזרק בארקנסו" של הסופר האמריקני דונלד הרינגטון בתרגומו של אסף גברון. במהלך שנת 2008 השתלבה ההוצאה גם בתחום ספרות העיון, ובספטמבר בשנה זו ראו אור ספרו של יונתן זקס "לכבוד השוני" וספרו של מתיאס קונצל "ג'יהאד ושנאת יהודים", שניהם בתרגומו של צור ארליך. בשנה זו הופיעו בהוצאה כותרים נוספים בתחום הספרות היפה המתורגמת, וכן אנתולוגיית שירה ישראלית בעריכת המשורר משה דור, "וקראתי לכך אהבה". בשנת 2009 יצאו לאור ספרי המקור הראשונים של ההוצאה בעברית, "צייר המלחמות" מאת אור גראור ו"חדר משלו" מאת מתן יאיר. בשנה זו יצאו בהוצאת טובי גם הספר "אבי אבי" של ד"ר משה מאיר ו"העכבר ששאג" מאת חוקר הקולנוע יובל ריבלין.

סיום פעילות

בחודש יוני 2010 התמזגה הוצאת טובי עם הוצאת קורן ירושלים שבבעלות מת'יו מילר וחדלה למעשה מפעילות מו"לית בתחומי הפרוזה והעיון בעברית.
רופיית הים

תיאור הצמח

הגבעולים של רופיית הים נימיים ומסתעפים. העלים נימיים. אורך עוקצי התפרחות אינו עולה בדרך כלל על אורך העלים, והם כפופים, אך לא מסולסלים. התפרחות הן סוככים קטנים ודלי פרחים. הפרחים דו-מיניים, חסרי עטיף או בעלי עטיף קטנטן. לפרח שני אבקנים וארבעה עלי שחלה. ההאבקה מתרחשת במים. ההאבקה עצמית ונעשית על ידי העברת אבקה בתוך התפרחת על שטח הפנים של בועות אוויר המתפתחות כאשר האבקנים נפתחים ונשארות קשורות לתפרחת במשך כמה שעות. המין הדומה ביותר לרופיית הים הוא רופיה לוליינית שבה גבעולי התפרחת ארוכים מאורך העלים והם מסתלסלים לאחר ההפריה. פורח בחודשי הקיץ, בתוך המים.

תפוצה בישראל

הצמח נמצא כיום בחמש גלילות: חוף הכרמל, פלשת, הבקעה, אזור ים המלח והערבה. ידועים בארץ שמונה אתרים בארץ, ולפי הערכה ישנם בסך הכל שנים-עשר אתרים. בחוף הכרמל נמצא בעבר ואותר מחדש בעתלית; בפלשת מוכר מאשקלון ומנחל שקמה; בבקעה מוכר מאזור יריחו; באזור ים המלח נמצא בנווה זהר ובנאות הכיכר; ובערבה בנחל צין ובמלחת אילת. נכחד משתי גלילות: עמק עכו, שם נאסף פעמים אחדות בין השנים 1926–1960 בעכו ובמלחת הקישון; ומהנגב הצפוני בו נאסף פעם אחת בגילת ב-1959 על ידי מיכאל זהרי.
זן (variety)

זן (באנגלית: variety) היא רמה טקסונומית מתחת למין, המשמשת כיום בעיקר בהקשר של "זן תַּרְבּוּת" (צמח מתורבת; cultivar) בבוטניקה ו"זן מבוית" (domesticus) בזואולוגיה. במקרים מסוימים בבוטניקה משמש כחלופה למונח "תת-מין" (כתיב לטיני מקוצר var.). המונח "זן" מופיע גם לעיתים קרובות בשפת היומיום ובתקשורת הפופולרית בשימוש מוטעה, כאשר הכוונה היא למין (למשל בביטוי השגור "זן נדיר").
בעבר היה נהוג לכנות את הרמה הטקסונומית מתחת למין בשמות רבים כגון, תת-מין, זן (variety), מופע (forms), גזע, morphs ועוד. מיון זה יצר בלבול רב ומשנות ה-50 החלו לקום ועדות לקביעת סטנדרט אחיד לשמות המדעים. הידועות שבהן הם ICZN (לקביעת שמות זואולוגים), ICBN (לקביעת שמות בוטניים), ICNCP (לקביעת שמות צמחים תרבותיים), ועוד. רוב הוועדות החליטו לקבוע את המושג "תת-מין" כמושג התקני תחת מין ולהפסיק את השימוש במושג זן.
בבוטניקה, משתמשים לעיתים במונח "זן" כדי לתאר מופעים שונים מורפולוגית שאינם מבודדים גאוגרפית אחד מהשני (למשל כלניות בצבעים שונים). צמחים הנבדלים זה מזה בבית הגידול לרוב נחשבים כתת-מינים שונים בעלי נתיב אבולוציוני שונה הנובע מתנאי הסביבה ומכונים "אקוטיפים". המונחים "זן" ו"גזע" משמשים גם לתיאור אוכלוסיות שעברו השבחה בידי האדם למטרת טיפוח של תכונות מסוימות הרצויות לאדם (באנגלית breed או cultivar).
הנציגויות הדיפלומטיות של רפובליקת טקסס

רפובליקת טקסס, מדינה קצרת ימים שהתקיימה בצפון אמריקה, בין ארצות הברית לבין מקסיקו, בין השנים 1836 ו־1845, החזיקה נציגויות הדיפלומטיות בוושינגטון הבירה, בלונדון ובפריז. 
בעת שרפובליקת טקסס ניסתה להגן על עצמה מפני פלישה קרובה על ידי כוחות מקסיקו, ממשלת הרפובליקה ביקשה לטפח יחסים בינלאומיים. היא עשתה זאת באמצעות גם פתיחת נציגויות דיפלומטיות בבריטניה ובצרפת.

לונדון

51°30′20″N 0°08′17″W
הצירות של רפובליקת טקסס בלונדון הייתה ממוקמת ברחוב פיקרינג. בצד הצפוני של הבניין נמצא שלט סימון, המציין כי בניין זה היה הנציגות הדיפלומטית שהשתייכה לרפובליקת טקסס. הנציגות הוקמה על ידי החברה האנגלו-טקסנית.

פריז

48°52′00″N 2°19′44″E
הצירות הטקסנית בפריז הייתה ממוקמת לא הרחק מארמון טווילרי. בבניין שבו שכנה הצירות, יש גילוף על הקיר המציין היכן שכנה השגרירות.
רכס אוון (אנטארקטיקה)

גאוגרפיה

שיא גובהו של הרכס הוא 3,200 מטרים מעל פני הים (בהר סטריבינג).
אורכו של הרכס 41 קילומטרים.
הרכס משתרע בין פסגת קארנארה לכיוון דרום מזרח עד פינת בוורס. ברכס נמצאים הר סאות'ויק ופסגת לישנס.

גילוי הרכס

הרכס מופה לראשונה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית באמצעות סקרים על הקרקע, ותצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית בין השנים 1960–1957.

מקור השם

שמו של הרכס ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים, בשנת 1974.
הרכס נקרא על שם תומאס ב. אוון (Thomas B. Owen) שהיה משנה למנהל התוכנית הלאומית והבינלאומית של הקרן הלאומית למדע של ארצות הברית.
לואיס פאולסן

הרגלים של פאולסן

"הרגלים של פאולסן" הוא מונח שהוטבע על ידי נימצוביץ' לרגלים הממוקמים במרכז הלוח, עם שני רגלים על ערוגות ד6 ו-ה6 לשחור או ד3 ו-ה3 ללבן, בדרך כלל מלווים בטור ג' פתוח. מרכז מוגבל זה עורם קשיים על היריב להביס את היריב בהתקפה מהירה על ידי קידום המרכז. "הרגלים של פאולסן" מהווים את היסוד האיתן של
הסתעפות בהגנה הסיציליאנית המכונה הגנת פאולסן.

התקפת פאולסן בפתיחה הסקוטית

המסע 7. רב5 בפתיחה הסקוטית משויך לפאולסן, ונקרא "התקפת פאולסן":
1. ה4 ה5 2. פו3 פג6 3. ד4 ה:ג4 4. פ:ד4 רג5 5. רה3 מה-ו6 6. ג3 פזה7 7. רב5
ג'ק ריצ'ר (סרט)

עלילת הסרט

עלילת הספר נפתחת בתקרית ירי בפיטסבורג, במהלכה נהרגו חמישה בני אדם בידי צלף. המשטרה עצרה את ג'יימס בר, ששירת כצלף בצבא האמריקני, בחשד כי הוא הרוצח. בר מצדו דורש מהשוטרים שישיגו עבורו את ג'ק ריצ'ר, רב-סרן בדימוס בצבא ארצות הברית, אשר שירת כחוקר במשטרה צבאית. ריצ'ר, קצין מעוטר שזכה על גבורתו בכוכב הכסף ולב הארגמן, משוכנע שבר ביצע את הפשע, משום שעצר אותו בעת שירותו הצבאי על מעשה דומה. אולם עם הגעתו לפיטסבורג מתגלה לריצ'ר כי הראיות שנאספו בצירוף הנסיבות מראות את אשמתו של בר באופן כה ברור וחד, עד כי הוא משוכנע כי שבר הופלל בידי אדם אחר.

הפקה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.
יהודה נוריאל

ביוגרפיה

נוריאל נולד בירושלים, להורים צברים וסבים יוצאי איראן. קצין מודיעין לשעבר ומשפטן בהשכלתו. החל את דרכו העיתונאית כעורך התרבות בעיתון "ירושלים", ובהמשך בתפקידי עריכה וכתיבה במוסף "סופשבוע" של מעריב, וכן ב"7 ימים" ו-"7 לילות" של ידיעות אחרונות, שם הוא כותב היום.
בעבר היה עורך המשנה של המוסף "סופשבוע" ומבקר בעיתון "רייטינג", ערך והגיש את תוכנית הרדיו "ציפורי לילה מתכופפות" ותסריטים לטלוויזיה, והשתתף כחבר פאנל בתוכנית הטלוויזיה "הינשופים" בהנחיית רוגל אלפר בערוץ 8.
נוריאל פעיל במאבק לשיפור מעמדם של בני עדות המזרח, מרצה בנושאי משפט, מוזיקה וקולנוע.
נוריאל הוא תושב תל אביב.
צסיום

תכונות

צסיום הוא מתכת כסופה־זהובה, רכה ורקיעה. הוא הכי פחות אלקטרושלילי מכל המתכות האלקליות היציבות. כמו כן, הוא המתכת האלקלית היציבה הנדירה ביותר.
כמו כספית וגליום, צסיום הוא בין המתכות היחידות שנוזליות קרוב לטמפרטורת החדר (נקודת ההתכה של צסיום היא 28.44 מעלות צלזיוס). כמו שאר המתכות האלקליות, צסיום מגיב באופן "אלים" עם מים.
צסיום הידרוקסיד (CsOH) הוא בסיס חזק מאוד שמסוגל לחרוט על זכוכית.

היסטוריה

הצסיום זוהה בזמן אנליזה ספקטרוסקופית על ידי רוברט בונזן (Robert Bunsen) וגוסטב קירכהוף (Gustav Kirchhoff) בשנת 1860 במים מינרלים בגרמניה. צסיום מתכתי הופק לראשונה ב-1881.

צורה בטבע

צסיום נמצא במספר מינרלים, כגון לפידוליט (KLi₂Al(Al,Si)₃O₁₀(F,OH)₂) ופולוסיט.
המקור החשוב והעשיר ביותר בעולם של צסיום נמצא באגם ברניק במניטובה שבקנדה, שעל פי חישובים מכיל 300,000 טון לפידוליט (שמכיל 20% צסיום).
ניתן לבודד צסיום במספר דרכים (ביניהם בעזרת אלקטרוליזה). צסיום טהור ניתן להפיק בפירוק תרמי של CsN.

במגע עם מים

צסיום, כמו כל המתכות האלקליות, מגיב עם מים באופן מאוד פעיל וסוער. במהלך התגובה בין הצסיום והמים נוצר צסיום הידרוקסיד (CsOH), שהוא בסיס חזק מאוד. בנוסף לכך, נפלט מימן וכמות רבה של אנרגיה, שעלולה להצית את המימן וכן לגרום לפיצוץ בתוך המים כך:
צסיום ואיזוטופים של צסיום נחשבים חומרים רעילים.
יורם מוזס

אודות

מוזס נולד בעפולה וגדל בבאר-שבע. סיים תואר ראשון במתמטיקה מהאוניברסיטה העברית בשנת 1981. הוא המשיך במסלול ישיר לדוקטורט במדעי המחשב באוניברסיטת סטנפורד, אותו סיים בשנת 1986 בהנחיית פרופסור ג'ו הלפרין. משנת 1998 מלמד בטכניון.
בשנת 1997 זכה בפרס גדל, יחד עם ג'ו הלפרין בזכות מאמרם בנושא "ידע וידע משותף בסביבה מבוזרת" שהוצג ב-1984. בשנת 2009 זכה יחד עם הלפרין בפרס דייקסטרה בחישוב מבוזר, על אותו מאמר. בנימוקי בחירתם אמרו השופטים כי המאמר "סיפק דרך חדשה לדיון במערכות מבוזרות, והשפיע עמוקות בשנים שלאחר פרסומו; ההשפעה עדיין ניכרת כיום, וחורגת משמעותית מתחומי קהילת המערכות המבוזרות – באינטליגנציה מלאכותית, אבטחת מערכות מחשבים, ותורת המשחקים.... המאמר היה פורץ דרך במספר מובנים".
בשנת 2003 יצא ספרו "Reasoning About Knowledge" בהוצאת MIT, אותו כתב יחד עם ג'ו הלפרין, רונלד פייגין ומשה ורדי.
נשוי ליעל, מרצה למדעי המחשב במרכז הבינתחומי הרצליה ומתגורר בתל אביב.
מבחן אמצעים

מבחן אמצעים (means test) הוא מבחן המיושם על ידי רשויות המדינה כדי להחליט אם מישהו זכאי לעזרה פיננסית מהמדינה במסגרת הבטחת ביטחון סוציאלי. המבחן בודק אמצעי הכנסה או רכוש העומדים לרשותו של אותו אדם.
מטרת המבחן לווסת שירותים חברתיים מסוימים וקצבאות שונות שהמדינה מעניקה כחלק ממדיניות הרווחה הנהוגה בה, והוא נבנה במדינות שונות בהתאם לעקרונות הקצאה שמנחות אותן.

דוגמאות לשימוש

בקנדה עושים שימוש במבחני אמצעים על מנת לקבוע את מידת הסיוע הניתנת לסטודנטים, למצבי רווחה ולקבלת סיוע משפטי מן המדינה.
בבריטניה מושפעת מידת הזכאות לקבלת תמיכות ממערכת הרווחה ממבחני אמצעים הכוללים הכנסה וחיסכון.
בארצות הברית הזכאות לביטוח הבריאות "מדיקאייד" נקבעת בהתאם לתוצאות מבחני האמצעים של הפרט. בנוסף, האפשרות להכריז על פשיטת רגל מושפעת גם היא ממבחני אמצעים, בעיקר הכנסות וחסכונות.
בסינגפור ואירלנד סיוע רפואי מטעם המדינה ניתן בהתאם למבחני אמצעים, ובאוסטרליה משפיעים מבחני אמצעים על קבלת פנסיה מהמדינה. 

מבחן אמצעים בישראל

מדיניות הרווחה של מדינת ישראל מעוגנת בחוק הביטוח הלאומי ובתקנות הביטוח הלאומי (ביטוח סיעוד). לאחר שינויים שחלו בשנות ה-80, כיום מנהיגה ישראל מדיניות רווחה סלקטיבית על פיה יותר קצבאות ניתנות על פי תבחינים ייחודיים המוגדרים בחוק. זאת בניגוד למדיניות של "קצבאות אוניברסליות" שאינן תלויות בהכנסה ורכוש.
מבחן הכנסה בישראל לוקח בחשבון את כל סוגי ההכנסות מעבודה, מקרקע, מרווחי הון ומקניין רוחני, ואילו הכנסות מקצבאות אינן נלקחות בחשבון. לכל קיצבה מפורסמת נוסחה לחישוב זכאות עבור אותה הקצבה תוך שכלול מספר הנפשות במשפחה, גילם והכנסותיהם. ישנן גמלאות והנחות אשר ניתנות בהתאם ליכולת השתכרות ולא רק בהתאם לעבודה בפועל, וכן באופן פרטי נבדקת החזקה או אי החזקה ברכב.

ביקורת

קיימות טענות רבות כנגד מדיניות רווחה תלויית מבחן אמצעים, כגון שהיא יוצרת מלכודת רווחה ומרתיעה נזקקים מלפנות לקבלת סיוע בשל הקטגוריזציה שהיא כופה על הפונים לסעד.
גריז (מחזמר)

בברודוויי

"גריז" בוצע לראשונה בשנת 1971 בתיאטרון קינגסטון בשיקגו, הממוקם באסם ישן. צמד מפיקים ראו את ההצגה וחתמו עם היוצרים על עסקה כדי להעלות אותו מחדש באוף ברודוויי. הוא עלה שם ב-1972 וכעבור זמן קצר עבר לברודוויי, זכה להצלחה כבירה ועד להורדתו ב-1980, רץ 3,388 הופעות, מספר הפעמים הרב ביותר בהיסטוריה של ברודוויי עד אז (את השיא שבר לאחר מספר שנים המחזמר "שורת המקהלה"). את התפקיד הראשי של דני זוקו שיחק בארי בוסטוויק, ועם צוות השחקנים נמנו עם השנים פיטר גלאגר, פטריק סוויזי, ג'ון טרבולטה וטריט ויליאמס. ריצ'רד גיר כיכב כדני זוקו בהפקה הלונדונית המצליחה בוסט אנד ב-1973. המחזמר זכה ב-1978 לגרסה קולנועית שוברת קופות, וחודש בהצלחה בברודוויי ב-1994 וב-2007. כמו כן הוא הוצג במקומות רבים בעולם בהפקות גדולות ונוצצות ובקבוצות חובבים, כולל בבתי ספר רבים.
על מנת להתאים את המחזמר המקורי לקהלים צעירים, ג'ייקובס החליט לכתוב למחזמר "גרסה לבתי הספר". בגרסה זו הוסרו כל האזכורים והשימושים של סיגריות ואלכוהול, ירדו כל הקללות וניבולי הפה ומרבית השירים עברו שינויים.

בישראל

המחזמר עלה בישראל בשנת 1995, בבימויו של אורי פסטר, בתרגום אהוד מנור, בכיכובם של אקי אבני, צביקה הדר, סי היימן ואביטל פסטרנק, ושיחק בהצלחה גדולה מעל ל-200 הצגות באולמות גדולים. כמו כן הוא עלה שלוש פעמים בבית צבי.
ב-2006 פורסם כי המחזמר יעלה בכיכובם של נינט טייב ויהודה לוי אך לבסוף הדבר לא יצא לפועל, ב-2008 עלתה בערוץ 2 תוכנית המציאות "גריז" בה הפרס שניתן לזוכים הוא לככב במחזמר כדני וסנדי. לפרויקט לוהקו גם מיכל אמדורסקי וצביקה פיק, אך לבסוף המחזמר לא הועלה עקב מכירה נמוכה של כרטיסים. שירי המחזמר תורגמו לעברית מספר פעמים, בין היתר בפסטיגל 1999 בו הופיעו יעל בר זוהר וגיל ססובר במחרוזת שירי גריז.

עלילה

עלילת המחזמר מתרחשת בשנות החמישים. סנדי, נערה מחונכת וביישנית, ודני זוקו, המנהיג הכריזמטי של חבורת "ארמון בויז בורגר" מתחילים להכיר אחד את השנייה במהלך חופשת הקיץ. בסתיו, סנדי עוזבת. לבסוף היא מגיעה לאותו בית הספר שבו דני לומד, תיכון ריידל. היא מצטרפת לקבוצת חברות קטנה של תלמידות מקובלות שקוראות לעצמן "הנערות בוורוד". היא מספרת להן על אהבת הקיץ שלה, ודני באותו זמן לא יכול להימנע מלהיזכר בחופשתו עם סנדי. כשסנדי אומרת לחברותיה את שמו של האהוב, הן מביאות אותה ישר לדני. זהו המפגש הראשון של דני עם סנדי, אבל הוא עצמו מגיב באיפוק וב"קוליות" על מנת לעשות רושם על חבריו.
כמה ימים לאחר מכן, "הנערות בוורוד" חוגגות מסיבת פיג'מות. הבנות מעשנות ושותות אלכוהול ורוצות לנקב לסנדי חורים באוזן, מה שעושה לה בחילה. בעוד סנדי נמצאת בחדר האמבטיה, בטי ריזו, המנהיגה של הנערות, מחקה אותה עם פאה ולועגת לתמימותה. סנדי מצליחה לגרום לדני לקנא לה. סנדי ודני מתקרבים לאט לאט, ולתחרות הריקודים הגדולה של בית הספר הוא מגיע יחד איתה. כאשר סנדי עוזבת את רחבת הריקודים, דני רוקד צמוד עם צ'ה צ'ה, חברתו לשעבר, רקדנית סלסה חמה. סנדי בורחת בצער מהמסיבה ואומרת שהיא לא רוצה לראות אותו שוב.
דני מעניק לסנדי טבעת כהוכחה לאהבתו, אבל כשהוא מנסה להתקרב אליה, היא מתרחקת ממנו. לדני כעת ברור כי סנדי היא אהבתו הגדולה. הוא מחליט לשנות את דרכו ומתחיל להקדיש את זמנו לתחרות ספורט בבית הספר. בסוף שנת הלימודים סנדי מגיעה במראה חדש, נשי ומושך. כאשר דני רואה אותה הוא נרגש, מביע בפניה את אהבתו ובני הזוג מוצאים שוב אחד את השני.