google/wiki40b huggingface dataset:
טוקלאו

היסטוריה

הראשונים שהתיישבו באיים היו פולינזים שהיגרו מקבוצות איים אחרות.
האיים הפכו לפרוטקטורט בריטי בשנת 1889. בשנת 1916 סופחו האיים למושבה הבריטית איי גילברט ואליס, ובשנת 1926 הועברו לשליטת ניו זילנד.
חוק טוקלאו של הפרלמנט הבריטי משנת 1948 העביר את הריבונית באיים מבריטניה לניו זילנד, וכן את האחריות על הגנת האיים.

פוליטיקה

בראש האיים עומדת מלכת ניו זילנד - המלכה אליזבת השנייה המיוצגת באיים על ידי המנהלן ג'ונתן קינגס. בראש ממשלת האי עומד פיו טואיאה העומד בראש מועצת הפאייפול - מועצה של שלושה מנהיגים נבחרים - האחד מכל אטול, המשמשים כממשלה. ראש הממשלה נבחר מבין חברי המועצה לתקופה של שנה.
בית הנבחרים של האי הוא בית אחד בן 45 חברים, כאשר בכל אטול בוחרת מועצת זקני האטול (הטאופולגה) את 15 הנציגים לתקופה של שלוש שנים.
ב-11 בנובמבר 2004 טוקלאו וניו זילנד ערכו הסכם (שטרם אושר) המרחיב את מעמד האי מטריטוריה למדינה משויכת חופשית (Associated state), במעמד דומה לזה של איי קוק. במשאל עם שנערך על ידי האו"ם בפברואר 2006 תמכו באישור ההסכם 349  מתוך 581 מצביעים ולא התקבל הרוב הדרוש (שני שלישים) לאישור הסכם.  משאל נוסף נערך באוקטובר 2007 ושוב מעט פחות משני שלישים תמכו בהסכם.

תביעה טריטוריאלית

אי נוסף השייך לאיים מבחינה היסטורית וגאוגרפית הוא האי סוואן המהווה חלק מסמואה האמריקאית מאז 1935 עת הוכרז שטח אמריקאי מכוח חוק איי הגואנו. החוקה המוצעת לאיים ומשאל העם של האו"ם רואים באי זה חלק מאיי טוקלאו.

כלכלה

כלכלת האי מתבססת על סובסידיות מניו זילנד. ההכנסות השנתיות של הממשלה הם בשיעור של €410,000 (פחות מ-US$500,000) והוצאותיה עולות על €2.3 מיליון (כ-US$2.8 מיליון). הגירעון משולם על ידי סיוע כלכלי ניו זילנדי.
כלכלת האיים מתבססת על ייצוא בולי דואר ומלאכת יד בשיעור של כ-€80,000 (לערך US$100,000).
האיים מייבאים מזון ודלק בשווי €245,000 (כ-US$300,000).
הגידולים החקלאיים באי כוללים קוקוס, קופרה, פרי הלחם, פפאיה, תאנים, בננות, וכן גידול עופות ועזים.

אוכלוסין

באיים מתגוררים כ-1,100 פולינזים בשלושה כפרים. השפות המדוברות הן טוקלאוית ואנגלית. בשל בידוד האיים, הפיתוח הכלכלי של האיים איטי ביותר, ובשל המחסור במשאבים, לאיים הגירה שלילית (בעיקר לניו זילנד) בשיעור 0.9% בשנה.
באי אטאפו כל התושבים הם חברי הכנסייה של סמואה (Congregational Christian Church), בנוקונונו כל התושבים קתולים, ובפקאופו האוכלוסייה מחולקת בין שתי כתות נוצריות אלה.
החלוקה הכוללת היא 70% כנסיית סמואה, 28% קתולים ו-2% אחרים.

תקשורת

האיים מקושרים זה לזה וכן לסמואה באמצעות טלפון רדיו וטלפון לווייני.
לכל אחד מהאטולים תחנת רדיו המדווחת על תנאי מזג האוויר.
מאז ספטמבר 2003 מקושר האטול פקאופו לרשת אינטרנט מהירה.
סיומת האינטרנט של טוקלאו היא tk.

תחבורה

בהיעדר נמלים, עוגנות ספינות בצד האיים המרוחק מהרוח, ואנשים מגיעים לאיים באמצעות סירות.
קברו של קופרן

קברו של קופרן (בצרפתית: Le tombeau de Couperin) היא סוויטה לפסנתר סולו מאת מוריס ראוול, שחוברה בין 1914 ל-1917, בשישה פרקים. גרסה לתזמורת נכתבה על ידי המלחין ב-1919, אך היא כוללת רק ארבעה מתוך ששת הפרקים המקוריים. כל פרק ביצירה המקורית מוקדש לזכר אחד (או שניים) מחבריו של המלחין, שנפלו בקרבות מלחמת העולם הראשונה; ראוול עצמו היה נהג בתקופת המלחמה.
כותרת היצירה במשמעותה המילולית עשויה להביא למחשבה, שהסוויטה היא יצירה תוכניתית, המתארת את המראות והרגשות שחווה מי שמבקר את קברו של קופרן. לאמיתו של דבר, tombeau הוא מונח מוזיקלי, שהיה פופולרי במאה ה-17 במובן של "יצירה לזכרו של אדם".  
"קופרן" המסוים (מתוך משפחה שנודעה במוזיקאים שהוציאה במשך כמאתיים שנה), שאת זכרו התכוון ראוול להנציח לצד ידידיו חללי המלחמה, הוא כנראה פרנסואה קופרן "הגדול" (1668-1733). ראוול הצהיר, מכל מקום, שלא התכוון בשום פנים לחקות או לייחס את יצירתו לקופרן עצמו, אלא להקדיש אותה כמנחת כבוד לחינניות המלבבת של סוויטת המקלדת מתקופת הבארוק. כוונתו זו מוצאת ביטוי במבנה, המחקה את סוויטת המחולות הבארוקית. כתרגיל הכנה, עיבד ראוול פורלאן (ריקוד עממי איטלקי) מן הסוויטה הרביעית של "הקונצרטים המלכותיים" של קופרן, ומבנה הפורלאן נשמר בעיבוד של ראוול. ואולם, הנאו-קלאסיציזם של ראוול מגיח ועולה מן המקור הבארוקי במלודיה הדיאטונית והכרומטית שלו בנוסח המאה ה-20 ובהרמוניות הפיקנטיות.  
על הביקורת שהושמעה כנגדו על היצירה הקלילה והמהורהרת לעיתים שחיבר על נושא קודר כל כך השיב ראוול: "המתים עגומים דיים בדומיה הנצחית שלהם."
ציטוקינזה

ציטוקינזה, חלוקת הציטופלזמה, היא תהליך בו נפרד התא לשני תאי בת בסיום תהליך הפליגה, המיטוזה או באמצע ובסיום תהליך המיוזה.
חלוקת פלזמת התא מותנעת לאחר שהסתיים שכפול החומר התורשתי והעברת עותקיו לשני קצוות מנוגדים של התא, במסגרת תהליך הפליגה בתאים פרוקריוטיים, או המיטוזה בתאים איקריוטיים סומטיים. כעת יש לחצוץ בין שני חלקי תא האם כדי ליצור שני תאי בת. ההפרדה מושגת על ידי כניסה פנימה של קרום התא בקו המשווה של התא וחצייה של הציטופלזמה לשניים, אם התא מוקף בדופן יש לחצוץ גם אותה.

חלוקת קרום התא

בתחילת שלב הטלופאזה מתחילה להווצר באזור קו המשווה של התא טבעת של סיבים חלבוניים הקרויים מיקרופילמנטים, המשמשים חלק משלד התא. הידרוליזה של סיבי החלבון גורמת לטבעת לקטון ולמשוך איתה את קרום התא. בזמן תהליך זה מתפרקים סיבי המיקרוטובולים העוברים לאורך התא, שסייעו קודם לכן בתנועת החומר הגנטי, ומתארגנים מחדש בשני חלקי התא. בסופו של התהליך נסגר קרום התא בין שני תאי הבת. לאחר ההפרדה יתחיל כל תא בת לגדול, לצבור ציטופלסמה ולבנות אברונים נוספים (בתא איקריוטי) ויתחיל מחזור תא חדש.
בתאי בעלי חיים, תהליך הציטוקינזיס מתבצע על ידי סיבים מקרוניים העשויים אקטין ומיוזין (חלבונים המעורבים בכיווץ השריר ובצורות נוספות של תנועה תאית), סיבים אלו יוצרים טבעות הממוקמות סביב קו האמצע של התא, טבעות אלו צמודות אל ממברנת התא. במהלך תהליך הציטוקינזיס טבעות הסיבים מתכווצות, ומושכות פנימה את קו האמצע של התא (בדומה למשיכת חוט לשם סגירת שקית). כיווץ הטבעות יוצר את "חריץ התלמה". ככל שטבעות הסיבים הולכות ומתכווצות, חריץ התלמה מעמיק, עד שתא האם נצבט כולו ומתחלק, ובכך נוצרים שני תאי בת עצמאיים וזהים לחלוטין.

חלוקת הדופן

דופן התא קשיח יותר מקרום התא ואינו ניתן לכיפוף כמו בתאים חסרי דופן. לכן, בתאים בעלי דופן, במקביל לשלב הטלופאזה מתבצעת חלוקת התא על ידי בנייה של דופן תא בקו המשווה שלו. התהליך מתרחש על ידי התאגדות של סיבים במרכז התא עד ליצירת דופן והפרדה של התא. בדומה לתא חסר דופן, גם תא איקריוטי בעל דופן נדרש להשלים את האברונים והציטופלזמה החסרים לו.
את משימת חלוקת ממברנת התא של הצמחים בקו האמצע לא מבצעים סיבים מיקרוניים, אלא אברוני הגולג'י (אשר הם תאי בת). אברוני הגולג'י יוצרים שלפוחיות המלאות בפחמימות, פחמימות אלו מסתדרות לאורך קו האמצע של תא האם. שלפוחיות אלו מתמזגות זו בזו, ובכך יוצרות את מבנה לוחיות התא, אשר יוצר ממברנת תא חדשה ורציפה לשני תאי הבת. פחמימות השלחופיות יוצרות את שכבת האמצע של דופן התא החדשה בין שתי ממברנות הפלזמה. לאחר מכן, כל אחד מתאי הבת מפריש תאית בתחומי ממברנת התא החדשה (אשר ממוקמת לאורך קו האמצע של תא האם), וזאת כדי ליצור ולעבות את דופן התא העיקרית. כמו כן, במטרה לעבות את הדופן המרכזית, צמחים רבים מפרישים בהמשך מולקולות תאית נוספות (סוג מסוים של חד סוכר), מאחורי הדופן העיקרית.
חוק הגנת השכר

חוק הגנת השכר, התשי"ח-1958, חוקק בשנת 1958 במטרה להסדיר את תשלום השכר לעובדים שכירים במשק. הסוגיות בהן עוסק החוק הן סוגיות בסיסיות כגון אופן התשלום, מועדי תשלום והלנת שכר, ניכויים, עיקולים, מועד לתשלום פיצויים, מועד לתשלום קצבה ועוד. 
חוק הגנת השכר הוא חוק מגן ונחשב בעת חקיקתו לחוק מתקדם ביחס לקיים בעולם באותה תקופה. כיתר חוקי המגן זהו חוק קוגנטי - העובד אינו יכול לוותר על הזכויות המגיעות לו לפי החוק.

היסטוריה חקיקתית

שוק העבודה בישראל באותה תקופה היה צעיר לא מוסדר, אנשים התפרנסו בדוחק והיצע העבודות היה מצומצם. המעסיקים היו מודעים היטב לביקוש הגובר לעבודה, בין היתר בעקבות גלי העלייה לארץ, וניצלו לעיתים לרעה את ההזדמנות שנפלה בחלקם - שכר העבודה נקבע באופן שרירותי, העובדים הועסקו שעות רבות מדי יום ולא תוגמלו על שעות נוספות ועבודה בחגים ובשבתות. הלנת שכר נחשבה לתופעה שגרתית ולא חריגה. העובדים שלרוב לא היו מאורגנים ומיוצגים לא התלוננו, ולא השביתו את מקום העבודה במטרה לשפר את תנאי העסקתם. העובדים לא היו מודעים לזכויות שלהם ולא פנו לערכאות משפטיות כדי לתבוע את מימוש זכותם הבסיסית.
אולם, המחוקקים לא צפו פני עתיד והחוקים לא סגרו את כל הפינות. חוק הגנת השכר בנוסחו דאז הותיר פרצות רבות שנוצלו לרעה על ידי המעסיקים. גם בתי הדין לעבודה נדרשו לפסוק לפי החוקים החסרים ולקבוע פרשנויות והלכות פסוקות שהובילו את המחוקק לבצע תיקונים בחקיקה, וזאת על מנת להגן על העובדים מפני המעסיקים.
על רקע זה קבע בית הדין הארצי לעבודה בערעור שהובא בפניו בשנת 1972 (לב/32/3 ארצי, מרלן פרוימוביץ' נ דן בר אדון): "בית-הדין רואה חובה להפנות את תשומת הלב של הגורמים האחראיים לביצוע "חוקי מגן" שבמשפט העבודה, למצב העגום הקיים בתחום יישומם וקיומם של חוקים אלה. בחוקים אלה ניתן ביטוי למדיניות סוציאלית מעבר לאינטרס של הפרט הנוגע בדבר, והם כוללים הוראות המחייבות סדרי רישום, תיעוד ופיקוח. קיום הוראות אלה חיוני לצורך בירור תביעות משפטיות הקשורות בחוקים אלה. כמו כן יתרום הדבר למניעת התדיינות מיותרת ויביא לפישוט ההליכים המשפטיים".

תיקון 24 לחוק הגנת השכר

המחוקק נענה לרוח הפסיקות המנשבות מכיוון בתי הדין לעבודה וערך מספר תיקוני חקיקה והתקין תקנות תחת חוק הגנת השכר, מרבית התיקונים היו מינוריים וטכניים בעיקרם. התיקון המהותי והמהפכני ביותר היה בשנת 2008 בסעיף 24 לחוק הגנת השכר.
התיקון קבע את הנתונים שיש לפרט בתלוש המשכורת וקובע את האחריות הפלילית והאזרחית של מעסיקים שיפרו את הוראות החוק. הגדלת השקיפות של העובד לסעיפים השונים המרכיבים את משכורתו, אפשרה לחזק את מעמד השכירים במשק.
אחד הנתונים שיש להציג בתלוש הוא מספר שעות העבודה וימי העבודה שעבד העובד בחודש התשלום, ותקן השעות והימים בחודש זה. עיקר הפסיקות לאחר התיקון בסעיף 24 לחוק טיפלו במעסיקים שלא הרימו את נטל ההוכחה המחייב אותם להמציא את רישום השעות העבודה בפועל של העובד שתבע אותם על אי תשלום מלוא השעות או חלקן.
האסכולה האנגלית

האסכולה האנגלית היא אסכולה בלימודי היחב"ל המוכרת גם כאסכולת הריאליזם הליברלי. חוקרי האסכולה טוענים שקיימת 'חברה של מדינות' ברמה הבינלאומית, למרות המצב האנרכי של המערכת הבינלאומית והיעדר ריבון במערכת זו.
האסכולה האנגלית היא קונסטרוקטיביסטית ביסודה ומדגישה את הטבע הלא-דטרמיניסטי של האנרכיה במערכת הבינלאומית. למרות זאת, היא שואבת רעיונות מהתאוריות הפונקציונליסטיות והריאליסטיות ביחב"ל.

החברה הבינלאומית

לפי האסכולה, יחסים בינלאומיים מייצגים חברה של מדינות. חברה בינלאומית זו מזוהה על ידי הרעיונות והפעולות של המוסדות הרגולטוריים של המערכת: מלחמה, המעצמות, דיפלומטיה, מאזן כוחות והדין הבינלאומי תוך דגש על ההכרה ההדדית בריבונות של המדינות. 
ישנן דעות חלוקות בתוך האסכולה לגבי התפתחותם של רעיונות אלו. חלק מהחוקרים (דוגמת מרטין וויט) טוענים כי מקורות רעיונות אלו במדינות הנוצריות של אירופה של ימי הביניים. אחרים טוענים שרעיונות אלו התפתחו במקביל במדינות רבות מתוך רצון לקדם את האינטרסים הפנימיים שלהן. 
מרבית החוקרים של האסכולה משלבים את שתי התפיסות יחדיו וטוענים שהחברה המודרנית של המדינות הן תוצר משולב של תרבות אחת (התרבות הנוצרית ששואבת ממקורות רומאים ויוונים) ושל האמנה הלוקיאנית שבין המדינות בעולם.
לימן (שיטת השקיה)

לימַן (ביוונית: λιμήν - נמל) הוא מערכת ללכידת מי שטפונות הנוצרת מסוללת עפר מלאכותית הנבנית באפיק נחל אכזב, בעיקר באזורים מדבריים או מדבריים למחצה. סוללות העפר יוצרות את צורת האות "ח" כאשר המפתח פונה אל מעלה אפיק הנחל. כיום, נוטעת קק"ל בשטח הלימן עצים, בדרך כלל אקליפטוסים, שיטים, ינבוט, וושינגטוניה, אשל ולעיתים גם מינים נוספים. הגומה אוצרת את מי הגשם או מי נגר עילי ומשקה את העצים. 
את השיטה פיתחו היערנים יוסף ויץ ובני וירצברג, בהשראת שיטות השקיה נבטיות, במסגרת עבודתם באגף הייעור של קק"ל באזור הדרום.
ניתן לראות לימנים רבים בצדי הדרכים בנגב ובערבה, אף על-פי שרבים מהם הורדו והקרקע יושרה כאשר הוחלט על סלילת כביש ראשי או מסילת רכבת במקום, ועל-כן קשה לראות כאלו בקרוב לאזורים מיושבים.
פולין קולינס

ביוגרפיה

פולין קולינס נולדה באקסמות שבמחוז דבון באנגליה למשפחה ממוצא אירי-קתולי, וגדלה בקרבת ליברפול. היא למדה בבית הספר למשחק "Central School of Speech and Drama" שבלונדון. עד 1962 הייתה מורה ואז פנתה לקריירת משחק. הופעת הבכורה שלה בתיאטרון הייתה בשנת 1962 בעיר וינדזור במחזה "A Gazelle in Park Lane", ובווסט אנד הופיעה לראשונה ב-1965, במחזמר "Passion Flower Hotel", הופעה שבעקבותיה קבלה תפקידים רבים על הבמה. סרט הקולנוע הראשון שבו השתתפה היה "Secrets of a Windmill Girl" מ-1966.
ב-1967 שיחקה בתפקיד סמנתה בריגס בסדרה "The Faceless Ones" (חסרי הפנים) מתוך סדרת המדע הבדיוני "דוקטור הו". היא סרבה להצעה לשמש כמלווה של הדוקטור בהמשך הסדרה.
ב-1969 הופיעה עוד בטלוויזיה באופרת סבון רפואית בשם "Emergency - Ward 10" וכן בפרק הפיילוט של הסיטקום "The Liver Birds".
התפקיד שהפך את קולינס לשחקנית מוכרת היה בדמות המשרתת שרה בסדרת הדרמה של ITV משנות השבעים "על אדונים ומשרתים". דמותה של שרה הופיעה בקביעות בשתי העונות הראשונות של הסדרה, ובעונה השנייה השתתף גם בעלה ג'ון אלדרטון. השניים כיכבו מאוחר יותר בסדרת ספין-אוף של "על אדונים ומשרתים" שנקראה "תומאס ושרה" (1979). הם הופיעו יחד גם בסיטקום "No, Honestly", וכן בכמה עיבודים שנעשו לסיפורים קצרים מאת פ. ג. וודהאוס בין השנים 1975 ו-1978.
ב-1988 החלה קולינס להופיע בלונדון בהצגת היחיד "שירלי ולנטיין". ב-1989 העלתה את אותו מופע בברודוויי וגם כיכבה בסרט הקולנוע באותו שם שנעשה לפי המחזה. על תפקידה זה זכתה בפרס טוני ובפרס באפט"א וכמו כן הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר ולפרס גלובוס הזהב. היא הייתה מועמדת לפרס באפט"א גם ב-1973 על תפקידה בסדרת הטלוויזיה "על אדונים ומשרתים".
אחרי "שירלי ולנטיין" הופיעה קולינס שוב בטלוויזיה לצדו של בעלה בסדרת הדרמה של ITV ‏"Forever Green", העוקבת אחרי קורותיו של זוג נשוי העובר עם ילדיו מן העיר להתחיל בחיים חדשים בכפר. 18 הפרקים של הסדרה שודרו מ-1989 ועד 1992.
בין תפקידיה בקולנוע היו תפקידים בסרטים "עיר של אושר" (1992), "האומץ של אמא" (1995), "לחיות בצל הכבוד" (1997), וב-"Mrs Caldicot's Cabbage War" ‏(2001) שוב לצידו של ג'ון אלדרטון בעלה. ב-1999 וב-2000 כיכבה קולינס בסדרת הטלוויזיה "השגריר", שבה גילמה את שגרירת בריטניה באירלנד.
ב-2002 שיחקה ב-"Man and Boy", עיבוד דרמטי לספרו רב-המכר של הסופר טוני פרסון. ב-2005 השתתפה בתפקיד מיס פלייט בעיבוד של ה-BBC לרומן של צ'ארלס דיקנס, "בית קדרות".
בשנת 2006 חזרה קולינס להופיע בסדרה המחודשת של דוקטור הו. היא גילמה את דמותה של המלכה ויקטוריה בפרק "Tooth and Claw", שבו הדוקטור נלחם באיש זאב והמלכה ויקטוריה מחליטה לייסד את "טורצ'ווד". עוד ב-2006 הופיעה בסדרת הטלוויזיה Extinct (נכחד), שבה הופיעו שמונה ידוענים בקמפיין להצלת חיות נכחדות. קולינס ייצגה את הטיגריס הבנגלי וזכתה ברוב קולות המצביעים. ב-2007 שיחקה בתפקיד הפיה הטובה בגרסת פנטומימה של אגדת סינדרלה בתיאטרון "אולד ויק" שבלונדון.
קולינס קבלה תואר קצין מסדר האימפריה הבריטית (OBE) ב-2001.
ב-1969 התחתנה עם השחקן ג'ון אלדרטון. היא חיה בהמפסטד שבלונדון עם בעלה ושלושת ילדיהם, ניקולס, קייט וריצ'רד. לקולינס יש בת מבוגרת יותר, לואיז, שנמסרה לאימוץ. השתיים נפגשו כשלואיז הייתה בת 22, וקולינס כתבה ספר - "Letter to Louise", אודות החוויות שלה.
ג'יימס קיי קיירד

חייו

ג'יימס קיירד נולד בדאנדי, בנו של אדוארד קיירד (1889-1806), שייסד את הפירמה קיירד (דרנדי) בע"מ בשנת 1832.
קיירד האב היה אחד מיצרני הטקסטיל הראשונים שייצרו אריג מורכב משתי וערב של יוטה. ככל שהשימוש ביוטה נעשה פופולרי יותר, כן התרחבו ושיגשגו עסקיה של משפחת קיירד.

קריירה עסקית

בשנת 1870 תפס ג'יימס קיירד את מקום אביו כראש "קיירד (דאנדי) בע"מ". בהנהגתו נבנו מפעלי אשטון מחדש, הורחבו וצוידו במילה האחרונה במיכון. ב-1905 צירפה אליה הפירמה גם את מפעלי קרייגי, שסיפקו עד אז לקיירד חלק גדול מחוטי הטוויה שלו. בסופו של דבר העסיקו שני המפעלים 2,000 עובדים. ה"אדוורטייזר של דאנדי" דיווח, שקיירד הוא מעסיק טוב, שמנהל עסק יעיל שהוא גם "מופת של רווחה לעובדים".

משפחה

בשנת 1873 נשא קיירד לאישה את סופי גריי (1882-1843), מי שהייתה מוזה לפרה-רפאליטים, גיסתו של הצייר ג'ון אברט מיליי. בריאותה הנפשית הייתה מעורערת ונראה שקיירד לא הקדיש לה את תשומת הלב הראויה. הייתה להם בת אחת, ביאטריקס עדה (1888-1874). אשתו מתה בשנת 1882, בגיל 38, כנראה כתוצאה ממאבקה הממושך באנורקסיה. בתם מתה בשנת 1888, בת 14. לאחר מות משפחתו הקרובה, הקדיש עצמו קיירד יותר ויותר לנדבנות.

נדבנות ומימון מחקר

ג'יימס קיירד צבר הון של ממש מעסקיו וחזר והשקיע חלק גדול מהונו בעיר הולדתו. התרומות הראויות ביותר להיזכר הן "אולם קיירד", החולש על כיכר העיר, ופארק קיירד בצפון העיר לתושבי דאנדי, הכולל גם טירה. "אולם מרייאט", שנבנה בתרומת אחותו אמה גרייס מרייאט, מתחבר אל אולם קיירד. בסך הכל, בין 1895 ל-1914 נתן ג'יימס קיירד 240,940 ליש"ט בתרומות למוסדות ולארגונים שונים בדאנדי ובמקומות אחרים. בשנת 1902 הציע קיירד 18,500 ליש"ט למנהלי בית החולים המלכותי של דאנדי להקמת בית חולים לטיפול בחולי סרטן. כמו כן העניק 1,000 ליש"ט בשנה למשך חמש שנים למימון מחקר "בטבעה של המחלה המסתורית הזאת". המתקן נפתח בשנת 1906 וקיבל את החולים הראשונים בינואר 1907.
גם אביו לפניו הזכיר את בית החולים המלכותי של דאנדי בצוואתו, בין שאר מטרות צדקה.
קיירד קיבל תואר ברון ב-8 בפברואר 1913.
קיירד נודע בנכונותו להעניק תמיכה כספית למחקר מדעי. בשנת 1913, הגיש לחברה המלכותית שק בסך 5,000 ליש"ט, שנועד למימון מחקר פיזיקלי. קיירד הציע גם לאוניברסיטת דנדי תוכניות נרחבות למעבדת פיזיקה, אבל מועצת הקולג' דחתה הצעה זו ב-1905.
קיירד עזר לממן את המשלחת לאנטארקטיקה של סר ארנסט שקלטון בשנים 1916-1914 באונייה אנדיורנס. הגדולה בסירות ההצלה של האונייה, הג'יימס קיירד, שבה עשו שישה מצוות ה"אנדיורנס" מסע של 1,500 ק"מ, בתנאים קשים ומסוכנים מאין כמותם, מאי הפיל אל ג'ורג'יה הדרומית, נקראה על שמו בהערכה לתרומתו. קיירד עצמו מת חודשיים לפני ששקלטון הגיע אל סטרומנס, ג'ורג'יה הדרומית, ולפיכך לא הספיק להיוודע על דבר חילוצם המוצלח של אנשי "אנדיורנס", שאת מסעם עזר לממן.
קיירד קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת סנט אנדרוז.
אוגוסטוס האריס

אוגוסטוס האריס (באנגלית: Augustus Henry Glossop Harris; ‏ 18 במרץ 1852 - 22 ביוני 1896) היה שחקן, אמרגן ומחזאי בריטי.

חייו

האריס נולד בפריז, בן לאוגוסטוס גלוסופ האריס (1825-1875), שהיה גם הוא מחזאי, ולמריה אן בון, מעצבת תלבושות לתיאטרון. ילדותו עברה עליו בלונדון ובגיל 12 חזר לפריז להמשיך הלימודים.

קריירה

החל בשנת 1879 היה האריס מנהל תיאטרון דרורי ליין בלונדון, שם כונה "אבי הפנטומימה המודרנית" ו"אוגוסטוס דרוריולאנוס". הוא הביא לבמה את יאן דה רשקה, נלי מלבה, אמה איימס ואמה קלווה. הפנטומימה הראשונה שלו הייתה "הציפור הכחולה" ואחריה "ארבעים השודדים".

אחרית חייו

האריס החל להתעניין בפוליטיקה והיה לחבר במועצת מחוז לונדון ב-1890, כנציג רובע סטרנד. ב-1891 מונה לשריף ולסגן ממלא מקום בעיריית לונדון. באותה שנה קיבל גם תואר אבירות והיה ליושב ראש "המועדון האקסצנטרי".
האריס מת בפולקסטון שבאנגליה בשנת 1896 ונקבר בבית הקברות ברומפטון בלונדון.

מורשתו

האריס מונצח בתיאטרון דרורי ליין במבוע זיכרון שהוקם במימון ציבורי ומעוטר בסמלי הבונים החופשיים, שהאריס נמנה עם שורותיהם.
יצחק צחייק

ביוגרפיה

במהלך השנים ערך צחייק מספר סרטים. בשנת 1978 ערך את סרטו של אבי נשר "הלהקה". בשנת 1979 שימש כעורך הסרט "דיזנגוף 99", בו כיכבו גידי גוב, ענת עצמון, גלי עטרי ומאיר סוויסה. בשנת 1980 ערך את הסרט "פצעי בגרות 80". באותה שנה הפיק וערך את הסרט "הפחדנים", בבימויו של אבי נשר. בשנת 1981 שימש כעורך הסרט "סיפור אינטימי". בשנת 1984 הפיק וערך את הסרט "זעם ותהילה". בשנת 1985 הפיק וערך את הסרט "שוברים", בכיכובם של יזהר אשדות וגלי עטרי.
בשנת 1998 ערך את סרטו של זאב רווח "פעמיים בוסקילה". בשנת 1999 ערך את הסרט "צור הדסים". ב-2001 שימש כעורך הסרט "שישה מיליון רסיסים", בו כיכבו ענת לירי וישי גולן. בשנת 2003 ערך את הסרט "איש החשמל", בבימויו של אלי כהן. בשנת 2004 ערך את הסרטים "האושפיזין" ו"סוף העולם שמאלה", וכן את סדרת הדרמה "מעורב ירושלמי". בין השנים 2007-2005 ערך את הסדרה "מילואים". בשנת 2006 שימש כעורך הסרט "בקרוב יקרה לך משהו טוב", בו כיכבו אדם הירש וטינקרבל. באותה שנה ערך את הסרטים "אדמה משוגעת" ו"מכתבים לאמריקה".  
בשנים 2014-2007 שימש כעורך הסדרה "הבורר". בשנת 2007 ערך את הסרט "הסודות". בשנת 2008 שימש כעורך הסרטים "חסר מנוחה" ו"איים אבודים". ב-2009 ערך את הסרט "אילי ובן". בשנת 2010 שימש כעורך הסרט "פעם הייתי", בו כיכבו אדיר מילר, מיה דגן ותובל שפיר. בשנת 2012 ערך את הסרט "הדילרים" ואת הסרט "רוק בקסבה". על עריכת הסרט זכה בפרס אופיר בקטגוריית "העריכה הטובה ביותר". 
בשנת 2013 ערך את הסרטים "רימון הזהב", "לצוד פילים" "ופלאות".  בשנת 2014 ערך את הסרט "שושנה חלוץ מרכזי", בכיכובם של אושרי כהן וגל גדות.
היה מועמד לפרס אופיר 2015 על העריכה הטובה ביותר של הסרט "ציפורי חול".
קבר קנדי

קבר קנדי (באנגלית: John Fitzgerald Kennedy Gravesite) הוא חלקת הקבר של נשיא ארצות הברית ה-35 ג'ון פיצג'רלד קנדי, אשתו הגברת הראשונה ג'קלין ושניים מילדיהם. החלקה ממוקמת בבית הקברות הלאומי ארלינגטון שליד וושינגטון די. סי. זהו אחד מן האתרים המתוירים ביותר בבית הקברות.
קנדי והנשיא ה-27 ויליאם הווארד טאפט הם שני נשיאי ארצות הברית היחידים שנקברו בבית הקברות ארלינגטון.

תולדות האתר

הנשיא קנדי נרצח בדאלאס שבטקסס ב-22 בנובמבר 1963. ארונו הוטס לבירה וושינגטון וב-25 בנובמבר נערכה לו הלוויה ממלכתית שבה נקבר בבית הקברות ארלינגטון. הוא נקבר בחלקה לרגלי בית ארלינגטון, המשקיפה אל גשר הזיכרון שעל נהר הפוטומק ואל אנדרטת לינקולן ונופה של וושינגטון. החלקה נבחרה על פי מה שהייתה ככל הנראה משאלתו של קנדי והבחירה אושרה על ידי אלמנתו ביום שלפני ההלווייה. לפי בקשת ג'קלין קנדי הותקן בחלקה כבר לקראת ההלוויה לפיד אש תמיד, שהודלק על ידה.
מיד לאחר ההלוויה הוקפה חלקת הקבר בגדר עץ לבנה. ב-4 בדצמבר נקברו לשני צידיו של קנדי שניים מילדיו שהיו קבורים ברוד איילנד ובמסצ'וסטס - בת שמתה ברחם אמה ובן, פטריק, שמת בגיל יומיים.
בשלוש השנים הראשונות לאחר הרצח ביקרו באתר הקבר של קנדי 16 מיליון מבקרים. בעקבות גודש המבקרים באתר הסכימו רשויות בית הקברות ומשפחת קנדי כי יש להקים לו חלקת קבר מוסדרת יותר, שמיקומה נקבע למטרים מעטים ממקומה של החלקה המקורית. ארונות קנדי וילדיו הועברו מהחלקה המקורית וב-14 במרץ 1967, לאחר שתי שנות בנייה של החלקה הקבועה, הובאו בה לקבורה. למחרת נערך טקס חנוכת האתר הרשמי. החלקה הקבועה תוכננה על ידי האדריכל ג'ון קרל ורנק (John Carl Warnecke), חבר ותיק של הנשיא.
ג'קלין קנדי הובאה לקבורה לצד בעלה לאחר מותה בשנת 1994.

האתר

חלקת הקבר מצויה בתוך רחבה מלבנית מוקפת גדר שיחים, הניצבת בטבורו של המדרון המשתפל מבית ארלינגטון שבבית הקברות הלאומי. הרחבה מרוצפת בשיש לבן ובתוכה משתרע מלבן מרוצף אבן המוקף בגדר שרשרת. המלבן, המרוצף באבני גרניט מקייפ קוד שבמדינתו של קנדי מסצ'וסטס, משמש כמצבה הקבוצתית של הנשיא ובני משפחתו. על גבי אבני הגרניט קבועים ארבעה לוחות שחורים אופקיים, הנושאים את סימן הצלב ואת שמותיהם ומועדי לידתם ומותם של בני המשפחה. במרכז קבועים הלוחות הנושאים את שמות קנדי ואשתו, ומשני צידיהם לוחות קטנים יותר, הנושאים את שמות ילדיהם. במרכז מחציתו העליונה של מלבן הגרניט ניצבת כיפת אבן ובה קבועה אש התמיד.
גרם מדרגות רחב מעפיל אל החלקה מרחבה אובלית גדולה הממוקמת מתחתיה. על גבי גדר הבטון של הרחבה האובאלית, ממול לגרם המדרגות, חרותים משפטים מתוך נאום ההשבעה של קנדי משנת 1961.
אחיו של קנדי, רוברט, שנרצח בשנת 1968, קבור בקרבת החלקה, מעט מדרום לה. אחיהם, אדוארד, שמת ב-2009, נקבר בקרבת קברו של רוברט. על שני הקברים ניצבים צלבי עץ לבנים פשוטים ובקרבתם לוחות אופקיים הנושאים את פרטיהם.
Sounds Good Feels Good (אלבום)

Sounds Good Feels Good (בתרגום חופשי: נשמע טוב מרגיש טוב) הוא שם האלבום השני של להקת הפופ רוק האוסטרלית, 5 Seconds Of Summer.
האלבום שוחרר לכל העולם על ידי חברת התקליטים קפיטול רקורדס ב-23 באוקטובר 2015.

רקע והוצאה לאור

לאחר הוצאת אלבום הבכורה שלהם, 5 Seconds Of Summer, יצאה הלהקה לחופשת החגים.
הם טסו ללוס אנג'לס בתחילת 2015 במטרה לכתוב שירים והקלטתם לאלבום הסטודיו השני שלהם.
בתחילת הסיבוב ההופעות שלהם, שהיה בתחילת חודש מאי, 2015, הם הופיעו עם שיר חדש הנקרא Permanent Vacation.
ב-12 באוגוסט 2015, הם הודיעו על שם האלבום החדש שעומד לצאת, ועל הזמנה מוקדמת של האלבום, התחל ב-14 באוגוסט.

הישגים

האלבום הגיע למקום 31 במצעד "51 שחרורי האלבומים הטובים ביותר לשנת 2015" של Rock Sound,
וקיבל ביקורות חיוביות מאוד.

סיבוב הופעות

בעקבות שחרור האלבום, הלהקה יצאה ב-19 בפברואר 2016 לסיבוב הופעות עולמי הנקרא Sounds Live Feels Live, הכולל 99 הופעות בכל רחבי העולם.
ג'ניפר איגן

ביוגרפיה

איגן נולדה בשיקגו וגדלה בסן פרנסיסקו. היא למדה ספרות אנגלית באוניברסיטת פנסילבניה, ובמהלך לימודיה ניהלה מערכת יחסים עם סטיב ג'ובס. לאחר שסיימה את חוק לימודיה בארצות הברית, למדה שנתיים בקולג' סיינט ג'ון באוניברסיטת קיימברידג'. מתגוררת בברוקלין, ניו יורק.

יצירתה

איגן פרסמה סיפורים קצרים רבים בבמות שונות, לרבות הניו יורקר והארפרס, וכתבות עיתונאיות פרי עטה מתפרסמות מדי פעם במוסף המגזין של הניו יורק טיימס. היא פרסמה קובץ סיפורים אחד וארבעה רומנים.
ספרה משנת 2010, "מפגש עם חוליית הבריונים", זכה בפרס פוליצר ובפרס חוג מבקרי הספרים הלאומי לשנת 2011. כמו כן היא זכתה במספר מלגות יוקרתיות, לרבות מלגת גוגנהיים.
איירופה

איירופה (ביוונית: Αερόπη), בתו של קטראוס מלך כרתים ונכדתו של מינוס, אחותם של אלתיימנס, אפמוסינה וקלימנה, ואימם של אגממנון, מנלאוס ואנאקסיביה.
קטראוס שמע נבואה שעל פיה מותו יבוא מידי אחד מילדיו. לאחר הנבואה אלתיימנס ואפמוסינה עזבו את כרתים מרצונם, אך קלימנה ואיירופה נמסרו למכירה לנאופליוס. נאופליוס נשא בעצמו את קלימנה ומכר את איירופה לאטראוס (או לפליסתנס, תלוי בגרסה). איירופה התאהבה בתיאסטס וכשבעלה נתן לה את גיזת הזהב כדי שתטמין אותה במקום מבטחים. אך היא מסרה אותה לאהובה, תיאסטס, ללא ידיעת בעלה. תיאסטס ואטראוס התחרו על המלוכה במיקנה. תיאסטס אמר לאטראוס שרק מי שיוכל להשיג את גיזת הזהב יהיה ראוי למלוך ואטראוס, שחשב שהגיזה ברשותו (אצל אשתו), הסכים לכך. תיאסטס הציג את גיזת הזהב וזכה בכיסא המלוכה. מאוחר יותר הביא אטראוס אישור מהרמס לכך שהוא זכאי למלוכה ועל כך השיב לו אחיו, שיחזיר לו את המלוכה, כשהשמש תנוע אחורה על מסילתה בשמים. זאוס עשה זאת ואטראוס זכה במלוכה. 
בהזדמנות זו נודע לאטראוס על בגידת אשתו עם אחיו והוא תכנן את נקמתו. אטראוס הזמין את תיאסטס למשתה התפיסות. אטראוס הרג את בניו של תיאסטס ובישל את בשרם, פרט לידיהם ורגליהם. בארוחה הגיש אטראוס לאחיו את בשר ילדיו (רעיון שאינו חדש במשפחה זו, ראו מה עשה טנטלוס לפלופס) בעזרת ידיהם ורגליהם. תיאסטס ברח, אך חיפש דרך לנקום באחיו. אורקל ניבא לתיאסטס שאם יביא לעולם בן מבתו, פלופיה, בן זה יהרוג את אטראוס. תיאסטס עיבר את בתו ונולד להם בן בשם אייגיסתוס. פלופיה הפקירה את בנה, אך רועה צאן מצא אותו והביא אותו אל אטראוס. אטראוס גידל את אייגיסתוס והתייחס אליו כאל בנו.
כשאייגיסתוס בגר, הגיעה תיאסטס, סיפר לאייגיסתוס שהוא אביו וסבו והסית אותו נגד אטראוס. אייגיסתוס הרג את אטראוס ויחד עם אביו-סבו תיאסטס מלך במיקנה והגלה את בניו של אטראוס, אגממנון ומנלאוס, אל ספרטה.