google/wiki40b huggingface dataset:
ספריית הפקדה

ספריית הפקדה (או ספריית פיקדון) היא ספרייה שיש חיוב על פי חוק להעביר אליה עותקים של פרסומים שונים, בעיקר של ספרים.
מטרת חוקי ההפקדה (או בשם אחר: "חוק עותקי חובה") היא לוודא את שימור ותיעוד התרבות, המסורת והשורשים של המדינה.
במדינות רבות ישנה דרישה חוקית כלפי הרשויות להפקיד עותקים של פרסומיהן בספריות הפקדה. מטרת חוקים אלו היא לאפשר לכל אזרח גישה חופשית לפרסומים השונים של רשויות המדינה, ללא צורך בהליכים מסובכים.

היסטוריה

מקרה קדום של חובת הפקדה היה באלכסנדריה בתקופת בית תלמי. כל מבקר בעיר נדרש להפקיד את הכתבים שברשותו בספרייה הגדולה של אלכסנדריה, שם הועתקו הכתבים על ידי לבלרים מומחים, המקור נשמר בספרייה והעותק הועבר לבעלים המקוריים.
המדינה המודרנית הראשונה שבה הונהג חוק עותקי חובה הייתה צרפת. בשנת 1537 פרסם פרנסואה הראשון מלך צרפת את "חוק מונפלייה", שחייב מסירת עותקים ממסמכים שנכתבו בצרפת, על מנת ליצור אוסף לאומי. מאז נחקקו חוקים דומים ברבות ממדינות העולם, ובהן דרישה להעברת בין עותק אחד (למשל באוסטרליה) ועד 18 עותקים (בבולגריה). לרוב משמשת הספרייה הלאומית ככתובת לחלק מעותקים אלו.
עם התפתחות הטכנולוגיה עדכנו מדינות רבות את החוקים, כך שיחולו גם על פרסומים לא-ספריים, כגון: סרטים, אלבומי מוזיקה ופרסומים על גבי תקליטור.

אוסטרליה

במסגרת חוק זכויות היוצרים של אוסטרליה מחויב כל מוציא לאור לשלוח עותק אחד של כל דבר דפוס (ספר, כתב עת, עיתון, מפה וכו') לספרייה הלאומית של אוסטרליה.

ארצות הברית

בארצות הברית אין חוק הפקדה. עם זאת, מוציא לאור המעוניין בשמירת זכויות יוצרים על יצירתו מחויב לשלוח 2 עותקים של היצירה למשרד זכויות היוצרים (Copyright Office) שבתוך ספריית הקונגרס.
בנוסף, מחויב הממשל הפדרלי של ארצות הברית להפקיד עותקים של המידע שברשותו בספריות הפקדה פדרליות. קיימות כיום מעל 1250 ספריות כאלה, בכל המדינות והטריטוריות של ארצות הברית.

הממלכה המאוחדת

בממלכה המאוחדת קיימת חובה חוקית לשלוח עותק אחד של כל ספר לספרייה הבריטית. בנוסף, זכאיות עוד 5 ספריות לדרוש, תוך שנה, לקבל עותק ללא תשלום של כל ספר שלו הן נזקקות. ספריות אלה הן הספרייה הבודליינית באוניברסיטת אוקספורד, ספריית אוניברסיטת קיימברידג', הספרייה הלאומית של סקוטלנד, הספרייה הלאומית של ויילס וספריית טריניטי קולג' (דבלין).

שוודיה

כבר בשנת 1661 נחקק חוק המחייב לשלוח 2 עותקים של כל דבר דפוס לשלטונות. עותק אחד יועד לספרייה המלכותית השוודית ועותק נוסף לארכיון הלאומי השוודי. במקור בא חוק זה כדי לאפשר פיקוח על תוכן הספרים.
ויליס ג'יפ טנדר

ויליס ג'יפ טנדר

הדגם היה להצלחה הגדולה של חברת "ויליס-אוברלנד", ביחד עם דגם ה-ויליס ג'יפ סטיישן לאחר מלחמת העולם השנייה.
המחוונים - מד מהירות ומד מרחק, כמו גם כפתורי האורות, לא היו ממוקמים כמו ברוב כלי הרכב, מול ההגה, אלא היו ממוקמים במרכז לוח המחוונים (הדשבורד).  משנת 1958, לדגמי ה- "ויליס ג'יפ טנדר" שיוצרו בארצות הברית, הורכב "רדיו AM" כציוד סטנדרט.

יבוא והרכבה "ויליס ג'יפ טנדר" בישראל

היבוא הסדיר של דגמי "ויליס" התחיל באפריל, שנת 1949. היבואן היה “שותפות להפצת תוצרת ויליס ומכונות” מ-תל אביב.
חברת קייזר-אילין תעשיות, בראשות אפרים אילין, התחילה להרכיב בשנת 1952 את דגמי ויליס. הגיעו למפעל בחיפה 58 ערכות סטיישן ו- 67 ערכות טנדר. המחיר היה 729 ל"י ליחידת סטיישו, ו- 618 ל"י ליחידת טנדר.
החל משנת 1955 הורכבו במדינת ישראל מבחר גדול של דגמי וויליס: ג'יפ קלאסי מדגם "CJ-3B" המצויד במנוע חזק יחסית לתקופה, המפיק 75 כוחות סוס, וויליס מסחרי וטנדר, וויליס בעל הנעה אחורית, וגולת הכותרת דגם CJ-5 אזרחי, חדיש, המבוסס על הג'יפ שהוצג על ידי צבא ארצות הברית ב- מלחמת קוריאה.
הדגמים הורכבו ב- חיפה על ידי קייזר-אילין תעשיות, בהנעה 4X4. 
בקיץ 1962 החליטה הוועדה הבין-משרדית לענייני רכב על התרת יבואם החופשי של טנדרים ומשאיות קלות, שזכתה לכינוי “הליברליזציה ביבוא טנדרים”. אפרים אילין הצהיר כי בכוונתו להרחיב ולהעמיק את התכולה המקומית בטנדרים מתוצרתו, אך כי כדאיות יצורם של חלקים בארץ (גל הינע וסרן אחורי מתוצרת מפעלי אילין ב- אשקלון) תלויה ביצור מינימלי של כאלף יחידות לשנה.
לטנדרים המקומיים ניתנה הטבת מס בדמות מס קצוב לטנדר מייבוא, שנקבע על 5,000 ל"י ליחידה, כמחצית ממחירו של ויליס עברי. התוצאה הייתה כי בשעה שטנדר הויליס עלה 10,400 ל”י, עמד הטנדר המתחרה לעלות 13,980 ל”י. 
השינוי בתעריפי המכס פורסם בנוסחו המקורי בנובמבר 1962, והליברליזציה יצאה לדרך. "ויליס קומפקט", טנדר זול על בסיס המסחרית הסגורה של ויליס, המחיר לצרכן של הדגם היה (8,675 ל”י ללא גג אחורי ומושבים לנוסעים). 
במהלך שנת 1964 נמכרו בישראל 398 דגמי “קומפקטים”, שהפכו את הדגם לויליס הפופולרי ביותר עם סך של 41% מכלל המכירות. בסך הכל מכר אפרים אילין 661 טנדרים בשנה שאחרי הליברליזציה.
סיום הייצור היה ב-1965.
דגמי ה- "ויליס ג'יפ טנדר" שירתו את קציני צה"ל בדרגת רס"ן.
דגמי "ויליס" בכל הגרסאות שהורכבו בארץ היה 11,500 יחידות
שרלוויל-מזייר

היסטוריה ותרבות

שרלוויל-מזייר נוסדה בשנת 1966 לאחר מיזוג בין שתי קומונות סמוכות, שרלוויל ומזייר. קומונה אחרת בשם "לה טו" התמזגה עם מזייר כבר בשנת 1965. נכון למפקד האוכלוסין של שנת 2009, מתגוררים בקומונה זו 49,975 תושבים. 
מאז שנת 1961 נערך באזור פסטיבל תיאטרון הבובות הבינלאומי המתרחש מאז כל שלוש שנים והחל משנת 2011 הפך לאירוע דו-שנתי. בעיר שוכנים משרדי אונימ"ה, האיגוד הבינלאומי לתיאטרון בובות, ומשרדי המכון הבינלאומי לתיאטרון בובות אשר נמצאים בבניין היסטורי שלצידו בובה מכנית גדולה של בובנאי (אדם המזיז את הבובות בהופעה) המופיע מופע בובות כל שעה שחולפת.
בצפון הקומונה נמצא מוזיאון רמבו, על שם המשורר הידוע ארתור רמבו (1854-1891) שנולד בשרלוויל.
ספירלה

ספירלה (נקראת גם שבלול, או עקומה חלזונית) היא קו עקום שיוצא מנקודה ומתרחק ממנה תוך כדי שהוא מסתובב סביבה.

ספירלה דו ממדית

הדרך הקלה לתאר ספירלה דו-ממדית היא בעזרת מערכת צירים קוטבית, שבה כל נקודה מזוהה על ידי שני ערכים - זווית ומרחק מהמרכז.

בטבע

למחקר של הספירלות בטבע יש היסטוריה ארוכה, כריסטופר רן צפה בקונכיות בעלות צורה של ספירלות לוגריתמיות, בנאוטילוס. קונכיות של חלזונות מחוננות גם הן במבנה ספירלי.
פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.
ג'ירפות (סרט)

עלילה

הסרט עוקב אחר שלוש נשים צעירות, המתגוררות בבניין משותף בתל אביב, ואינן מכירות כלל האחת את השנייה, אביגיל בק (טינקרבל), דפנה מלמד-אבני (לי את גליק) ואפרת (מיטל דוהן). ערב אחד אביגיל נכנסת בטעות לרכב המוביל אותה לצילומי סרט-קולנוע אליו הייתה אמורה להגיע דפנה המגיעה אף היא בטעות לפגישה רומנטית עם הבחור איתו הייתה אמורה לצאת אפרת. אפרת נשארת לבדה, ומסתובבת ברחובות תל אביב. בין הדמויות השונות וסביב מקבץ טעויות אלו נוצרים סיפורי אהבה, חברויות ואף פרשיית רצח מסתורית.
דינו דן

עלילת הסדרה

דן הנדרסון הוא ילד בעל דמיון מפותח, יחד עם חברים הוא יוצא למסע בעולם המודרני בו דינוזאורים משוטטים בחופשיות. הם מחפשים אחר רמזים על עולמם הפרה-היסטורי של הדינוזאורים ומלמדים את הילדים מידע חדש לגביהם כמו אוצר מילים ומינים של דינוזאורים.

דינו דן - הרפתקאותיו של טרק (ספין אוף)

עונת המשך לדינו דן, בכיכובו של אחיו הצעיר של דן - טרק. העונה עלתה לשידור בשנת 2013. טרק הוא ילד בן 10 שמקדיש את זמנו בכדי ללמוד על דינוזאורים ולעשות את הניסויים שאחיו דן לא הספיק לעשות. בסדרה ישנם חמישה עשר סוגי דינוזאורים חדשים.

דינו דנה (ספין אוף)

עונת המשך נוספת לתוכנית. בעונה זו חוקרת הדינוזאורים היא דנה, ילדה בת 10 חובבת פלאונתולוגיה שחיה סובבים סביב דינוזאורים. אח קטן חדש מצטרף למשפחתה של דנה ובעקבות זאת, דנה לומדת על גורי דינוזאורים ומגלה דברים חדשים שלא ידעה עליהם בעבר. אבא שלה אפילו הכין לה תיק גב מיוחד שאותו היא יכולה לשנות כך שתראה כמו כל דינוזאור שהיא רוצה. כאשר היא משנה את תיק הגב שלה, הדינוזאורים רואים בה אחת משלהם, וכך היא יכולה להיות קרובה לדינוזאורים הרבה יותר מקודמיה.
עם 10 דינוזאורים חדשים, ולראשונה גם 2 יונקים פרהיסטוריים, דינו דנה ממשיכה את המסורת זוכת פרסי האמי, של שילוב העבר המרהיב בהרפתקה עכשווית.

פרסים

הסדרה דינו דן משודרת ב-3 ארצות (קנדה, אוסטרליה וארצות הברית) והייתה מועמדת לפרס "ג'מיני" ב-2010 עבור התוכנית הטובה ביותר לגילאי גן-כיתה ד'. מאז, הסדרה הייתה מועמדת ואף זכתה בעוד פרסים:
זוכת פרס הסדרה החדשה הטובה ביותר ב-Kidscreen Award לשנת 2017
זוכת פרס הסדרה הטובה ביותר בשילוב אנימציה ולייב אקשן ב-Kidscreen Award לשנת 2018
זוכת פרס השחקנית הטובה ביותר בסדרת ילדים ב-Daytime Emmy Award לשנת 2019
זוכת פרס סדרת לייב אקשן לפרה-סקול הטובה ביותר ב-YMA Award לשנת 2019
קייסין קולייב

קייסין קולייב (1 בנובמבר 1917 - 4 ביוני 1985) היה משורר וסופר בלקרי נודע.
קולייב נולד ב-Ogarı Çegem בבלקריה למשפחה בלקרית-טורקית. שירו הראשון פורסם ב-1934. הוא למד במכון הלאומי לתיאטרון במוסקבה ובמכון לספרות. ב-1940 החל ללמד ספרות בעיר נאלצ'יק, אך עד מהרה גויס לצבא האדום כנחת. הוא נפצע קשה בחצי האי קרים בעת שחילץ את ידידו ירחמיאל פלזנשטיין, גיבור ברית המועצות הראשון שעלה לישראל, משדה הקרב.
ב-1944 החליט סטלין להגלות עמים קווקזיים כטורקים הקברדינים והצ'צ'נים ממולדתם לאזורים מרוחקים בברית המועצות בטענה שהם תמכו בגרמנים בזמן שהכוחות שלהם היו בקרבת קווקז. בזמן ביצוע הגירוש קולייב היה בחזית המלחמה. עם סיום המלחמה ושחרורו מהצבא הוא היה יכול להישאר במוסקבה אך החליט לצאת לגלות יחד עם בני עמו למרות שסטלין פטר אותו אישית מכך. הוא חי בקירגיזסטן עד 1957, אז חזר לקווקז עם משפחתו וחי שם עד יומו האחרון.
קולייב כתב יותר ממאה ספרי שירה ופרוזה בטורקית, בלקרית ורוסית. ספריו תורגמו ליותר מ-120 שפות, נדפסו במהדורות רבות וזכו לפופולריות רבה בעיקר בתרגום לספרדית בשנים 1960-1980. 
ספריו Yeşil Masal ("מעשיות ירוקות"), İyi Niyetli Karınca ("הנמלה שנתכוונה לטוב") ו-Sabah Masal ("מעשיות בוקר") נדפסו ביותר מ-5 מיליון עותקים בברית המועצות. הוא זכה בפרס ע"ש מקסים גורקי ב-1966, באות ברית המועצות ב-1974 ובאות לנין ב-1990. הרפובליקה של קברדינו-בלקריה הכירה בו כאמן לאומי.
לאו האחד עשר

ביוגרפיה

נולד ב-2 ביוני 1535 כאלסנדרו אוטביאנו דה מדיצ'י לבית מדיצ'י בפירנצה, שהשתייכה לדוכסות פירנצה, שהייתה בשליטת משפחתו. הוריו היו פרנצ'סקה סביאטי ואוטאביאנו דה מדיצ'י, שהיה אחיינו של האפיפיור לאו העשירי. אביו של אלסנדרו נפטר כשהוא היה ילד, והוא למד בביתו של כומר דומיניקני, וינצ'נצו ארקולנו.
אלסנדרו רצה לפנות ללימודי כמורה, אולם אמו התנגדה לרעיון, בשל היותו הזכר היחיד במשפחה, ובשל כך שלחה אותו לבית הדוכס הגדול של טוסקנה, שם הוסמך כאביר מסדר סן סטפנו. מאוחר יותר, בשנת 1560 הוא נסע לרומא, שם הוא התחיל ידידות שנמשכה לאורך כל חייו עם פיליפ נרי. אמו של אלסנדרו נפטרה בשנת 1566, ולאחר מכן הוא המשיך בלימודי הדת, וב-22 ביולי 1567 הוא הוסמך ככומר.
אלסנדרו שימש כשגרירו של האפיפיור פיוס החמישי בפירנצה מ-1569 עד 1584. בשנת 1573 התמנה על ידי האפיפיור גרגוריוס השלושה עשר לבישוף פיסטויה, ובשנת 1574 הוא מונה לארכיבישוף פירנצה.
בשנת 1583 הוא מונה לקרדינל על ידי האפיפיור סיקסטוס החמישי, ובשנת 1596 הוא נשלח על ידי האפיפיור קלמנס השמיני לצרפת - לחצרה של מארי דה מדיצ'י, שם שהה עד לשנת 1598.
ב-14 במרץ 1605, אחד-עשר יום לאחר מותו של קלמנס השמיני, החלה הקונקלווה לבחירתו של האפיפיור החדש. בין המועמדים הבולטים לאפיפיורות היו ההיסטוריון צ'זארה בארוניוס והישועי המפורסם רוברטו בלרמינו. אולם, פייטרו אלדוברנדיני, מנהיג המפלגה האיטלקית בקרב הקרדינלים, הצטרף לקרדינלים הצרפתיים והביא לבחירתו של אלסנדרו, כנגד המשאלה המפורשת של פליפה השלישי, מלך ספרד. נאמר כי אנרי הרביעי, מלך צרפת אמר כי הוא השקיע 300,000 דוקטים בקידום המועמדות של אלסנדרו.
ב-1 באפריל 1605 נבחר הקרדינל אלסנדרו דה מדיצ'י כאפיפיור, והוא בחר להיקרא לאו האחד עשר, לכבוד דודו האפיפיור לאו העשירי. ב-10 באפריל הוכתר אלסנדרו לאפיפיור על ידי הפרוטודאקון, הקרדינל פרנצ'סקו ספורצה, וב-17 באפריל הוא עבר להתגורר בבזיליקת יוחנן הקדוש. כתוצאה מהטקס נחלש לאו האחד עשר והצטנן, וב-27 באפריל הוא מת. לאו האחד עשר כונה פאפא לאמפו ("אפיפיור הברק"), מכיוון שהאפיפיורות שלו הייתה כל כך קצרה.
נווה עוז

היסטוריה

השכונה הוקמה ב-1947 ועד לשנות ה-70 הייתה מבודדת מיתר חלקי העיר. היא נועדה להיות פתרון התיישבותי לחיילי הבריגדה היהודית לאחר מלחמת העולם השנייה. ראשוני המתיישבים היו משוחררי הבריגדה, אשר קיבלו אפשרות לרכישת דירה בת שני חדרים ומטבח על חלקת אדמה.
שטח הקרקע הראשון שנרכש היה 13 דונם פרדס יבש, באזור שנקרא חזרזור. בהמשך הזמן נרכשו 100 דונם נוספים. בפברואר 1947 הונחה אבן הפינה להקמת השכונה. הבנייה בוצעה בידי חברת "נוה-עובד".
ביולי 1947 נכנסו לגור המשפחות הראשונות.
בשנת 1948 נכנסה קבוצה שנייה לגור בשכונה. הקרן הקיימת נתנה הסכמתה לרכישות קרקע נוספות ועזרה בסכום קטן לכל משתכן. כך התפתחה השכונה ל-325 בתים בודדים, 231 בתים דו-משפחתיים ו-94 בתים שנבנו לעולים חדשים. בעקבות הבחירות בשנת 1950, החלה העירייה לפתח את המוסדות בשכונה. נבנו בית-הספר היסודי וגני הילדים. נסלל הכביש הראשון שחיבר את השכונה עם פתח-תקווה, נבנתה המרפאה ונבנו הצרכניות. בשנת היובל ה-25 לשכונה, מנתה נווה-עוז 500 משפחות.
אנדרטה לזכר חללי נווה עוז- בחצר בית הספר ניצבת אנדרטה המנציחה את בוגרי בית הספר שנפלו במלחמות ישראל. האנדרטה הוקמה בשנת 1973, ביוזמת משפחה שכולה. מנהלת בית הספר חנה גילת נענתה ברצון לפניית המשפחה. האנדרטה עוצבה על ידי תושב השכונה בהתנדבות והוקמה בעזרת המשפחות השכולות, המחלקה להנצחת החייל ועיריית פתח-תקווה.
שטח השכונה היה בעבר פרדס ערבי אשר אדמותיו נקנו על ידי ההסתדרות הכללית. חלקות האדמה הוגרלו בין המתיישבים. בין ראשוני היישוב היו הצייר צבי שור והצייר זאב תשבי. במשך השנים קמו בשכונה בית ספר יסודי, חטיבת ביניים ובית ספר תיכון, אליהם מגיעים ללמוד מכל חלקי העיר.
בתי השכונה הם בתים פרטיים, צמודי קרקע, שחולקו בשיטת הפרצלציה ולא בשיטת הנחלות. גודל רוב החלקות נע בין 330 מ"ר לדונם. האוכלוסייה שאפיינה את השכונה בראשיתה הייתה מלומדת ומשכילה. באזור גרו סופרים ואנשי רוח רבים. הדעה הרווחת על השכונה אז סימנה אותה כמעוז סוציאליסטי, המזוהה עם מפא"י.
כיום התפתחו לצד השכונה שתי שכונות-בנות: "נווה עוז החדשה", שבה נבנו בעיקר קוטג'ים טוריים ודו משפחתיים, ו"נווה עוז הירוקה", שכונה אורבנית צפופה.
מחנה עמוס

מחנה עמוס הוא בסיס של צה"ל ליד העיר עפולה.
מחנה עמוס נמצא בצדו המערבי של כביש 65, בקטע בו עוקף הכביש את העיר עפולה ממערב, והוא נכלל בתחום המוניציפלי של עפולה. המחנה הוקם על ידי שלטונות המנדט הבריטי בימי מלחמת העולם השנייה כשלוחה של מנחת מגידו, עבור מטוסים קלים. בראשית שנות החמישים הפך המחנה לבסיס עורפי של צה"ל ונקרא על שמו של סגן עמוס פיין, בן נהלל שנהרג במלחמת העצמאות בהתקפה על הכפר הערבי לג'ון.
בשנת 1956, בזמן מלחמת סיני, היה מחנה עמוס הבסיס של עוצבת המילואים חטיבה 9. אנשי המילואים של החטיבה גויסו במחנה עמוס ומשם נעה החטיבה בתוך פחות מ־48 שעות אל שטחי ההיערכות שלה סמוך לאילת ומשם דרומה, לאורך חופו המזרחי של חצי האי סיני, עד לשארם א-שייח'.
ביום הראשון של מלחמת ששת הימים, 5 ביוני 1967, המריאו מטוסי ווטור ומיראז' 3 של חיל האוויר הישראלי מבסיס רמת דוד אל עבר שדה התעופה H-3 שבעיראק. חוסר במפות הנתיב הביא את המטוסים לעקוב אחר מסלולו של צינור הנפט מבתי הזיקוק בחיפה עד לשדות הנפט בצפון עיראק. המטוסים תקפו חלקית את השדה וחזרו מיד מפאת חוסר דלק. למחרת בבוקר, ב-6 ביוני, הגיעה התגובה העיראקית כאשר מפציץ טופולב Tu-16 של חיל האוויר העיראקי חדר לתחום מדינת ישראל וביצע תקיפה אווירית על נתניה, מנחת מגידו ובסיס רמת דוד. המטוס הופל מטיל אוויר אוויר מסוג שפריר 1 ששיגר מטוס מיראז' או מאש נ"מ שנורתה מהקרקע, או משניהם, והתרסק על מחנה עמוס. כתוצאה מההתרסקות נהרגו 14 חיילי מילואים של צה"ל וכן צוות המטוס העיראקי. שני חיילים נוספים נהרגו לאחר מכן כשנגעו באחת הפצצות שהיו במטוס.
ב-6 ביוני 2011 התקיים במחנה עמוס טקס לחנוכת אנדרטה וגן לזכרם של 16 הנופלים, אשר 14 מתוכם היו תושבי ערים, מושבים וקיבוצים בעמק יזרעאל. ראשי הרשויות, יחד עם המשפחות הנופלים, הם שהתארגנו להקמת האנדרטה והגן.
עד לשנת 2016 שימש מחנה עמוס כבסיס לקליטה, מיון והצטיידות של חיילי מילואים. בצוות המנהלי-לוגיסטי של הבסיס משרתים חיילים סדירים המתפעלים אותו. בשנה זו התפרסם כי מחנה עמוס עומד להתרחב ולקלוט יחידות צבאיות מהמחנות המתפנים ממרכז הארץ, זאת במסגרת תוכנית "שוה"ם" להעתקת מחנות צה"ל ממרכז הארץ לצפונה, כדי לפנות שטחי קרקע לבנייה. מחנה עמוס נכלל בתוכנית ויקלוט יחידות מהמחנות המתפנים ויגדיל את נפח פעילותו הצבאית לשם מתן שירותי לוגיסטיקה, מנהלה וקליטה לחיילים בשירות סדיר ומילואים.
ג'ון וינסנט

ילדות  ונעורים

וינסנט נולד בברמינגהאם בשנת 1884. הוא היה למלח בגיל 13, ובהמשך היה למכמורן ועבד בצי הים הצפוני מהול. בימים ההם, דייג במכמורת היה אחד המסוכנים ביותר בענף הדייג וחישל את האנשים שעסקו בו, ווינסנט לא היה יוצא דופן. נוסף לכך, היה מתאגרף חובב ומתאבק חובב נלהב.

אחרי המשלחת

ב-1918 הצטרף וינסנט לצוות של אונייה, שנשכרה על ידי משרד החוץ הבריטי, וטורפדה בעת שירותה בים התיכון. הוא שרד, ואחרי מלחמת העולם הראשונה החל שוב לעבוד כמכמורן. זמן מה עבד בפינלנד, אבל אף כי הוצעה לו עבודה קבועה כמדריך דייג מטעם ממשלת פינלנד, אשתו לא רצתה לעקור לשם. תחת זאת התיישב בגרימסבי, שם גידלו הוא ואשתו משפחה של חמישה בנים וארבע בנות.
בתקופת מלחמת העולם השנייה שירת וינסנט בהצי המלכותי כחייל מילואים, וקיבל פיקוד על שולת המוקשים של הצי "אלפרדיאן", ששייטה סמוך לחופי הצפון והמזרח. בעת שהותו על סיפון  ה"אפלרדיאן" חלה בדלקת ריאות והועבר לבית החולים של הצי בגרימסבי. הוא מת ב-19 בינואר 1941 ונקבר בגרימסבי.
פליקס סאנצ'ס

ביוגרפיה

סאנצ'ס נולד וגדל בארצות הברית, אולם מייצג את הרפובליקה הדומיניקנית, בין השאר כיוון שהוריו נולדו בה. הוא לומד באוניברסיטת דרום קליפורניה פסיכולוגיה. 
באולימפיאדת סידני (2000) סיים סאנצ'ס במקום 20 בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 49.69 שניות.

אלוף עולם

באליפות העולם באתלטיקה שנערכה באדמונטון, קנדה בשנת 2001 זכה סאנצ'ס במדליית זהב בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 47.49 שניות, לפני פבריציו מורי מאיטליה (47.54 שניות) ודאי טאמסו מיפן (47.89 שניות). 
בשנת 2002 זכה סאנצ'ס בתחרות "ליגת הזהב".
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בפריז, צרפת בשנת 2003 זכה סאנצ'ס במדליית זהב בפעם השנייה ברציפות בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 47.25 שניות, לפני ג'וי וודי מארצות הברית (48.18 שניות) ופריקליס יקובקיס מיוון (48.24 שניות).

אלוף אולימפי

באולימפיאדת אתונה (2004) זכה סאנצ'ס במדליית זהב, הראשונה אי פעם לזכות הרפובליקה הדומיניקנית בתוצאה של 47.63 שניות, לפני דני מקפרליין מג'מייקה (48.11 שניות) ונמה קטה מצרפת (48.26 שניות).
בין השנים 2004-2001 ניצח סאנצ'ס ב-43 מירוצים ל-400 מטר משוכות. 
מאז 2004, סבל סאנצ'ס מפציעות חוזרות ונשנות, ומתקשה לשחזר את יכולות העבר שלו.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה באוסקה, יפן בשנת 2007 זכה סאנצ'ס במדליית כסף בתוצאה של 48.01 שניות, אחרי קירון קלמנט מארצות הברית (47.61 שניות) ולפני מארק פלאווגו מפולין (48.12 שניות).
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בברלין, גרמניה בשנת 2009 סיים סאנצ'ס במקום שמיני בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 50.11 שניות. הוא עלה מהמקום הרביעי לגמר לאחר שקבע תוצאה של 48.34 שניות. 
באולימפיאדת לונדון (2012) זכה סאנצ'ס במדליית זהב בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 47.63 שניות, לפני מייקל טינסלי מארצות הברית (47.91 שניות) וחאווייר קולסון מפוארטו ריקו (48.10 שניות).
נחמן קרוכמל

תולדות חייו

נחמן הכהן קרוכמל נולד לר' שלום קרוכמלניק, סוחר אמיד, בעיירה ברודי שבגליציה. הוא נשא, בגיל 14 (ולפי עדויות אחרות - בגיל 16), את שרה לבית הברמן, ועבר לגור אצל חותנו העשיר בעיירה ז'ולקווה שליד בירת גליציה, לבוב (למברג). מלבד החינוך היהודי המקובל בתורה ובתלמוד, למד גם פילוסופיה יהודית, בעיקר מכתבי רמב"ם ואברהם אבן עזרא, והחל לעיין גם בהגותם של אנשי ההשכלה משה מנדלסון ושלמה מימון, בביאור  של מנדלסון למקרא ובגיליונות "המאסף". בצעירותו נפגש עם המשכילים מנחם מנדל לפין ויהודה ליב בן-זאב, אנשי דור המעבר שאחרי השכלת ברלין, והושפע מהם; ועוד יותר הושפע ממשכיל גליציאני בשם ברוך צבי ניי (Neu), ובספרייתו קרא ספרי השכלה עבריים וכלליים. הוא לימד עצמו גרמנית, כדי שיוכל ללמוד בשפת המקור את משנתם של פילוסופים לא יהודים, בעיקר של קאנט, פיכטה, שלינג והגל. בהמשך למד במידה מסוימת שפות נוספות, ובהן לטינית, צרפתית, ערבית וסורית. תלמידיו העידו עליו שהשכלתו הייתה מקיפה, הן בספרות ישראל הדתית והכללית, לרבות הלכה, אגדה, הגות יהודית הלניסטית ובשיאה הפילוסופיה של פילון האלכסנדרוני, ספרות הקבלה ובעיקר הזהר וכתבי הרמב"ן, וכן שירה עברית; לא פחות מכך היה בן בית בספרות המדעית והפילוסופית הכללית של תקופתו.
ב-1808 בא ללבוב כדי להירפא ממחלה, ושם הכיר את שלמה יהודה רפפורט (שי"ר), שייעשה לימים תלמידו-חברו. בשל מחלתו המליצו לו רופאיו לעבור לקריאה קלה, ולכן עבר מפילוסופיה להיסטוריה, והתעמק בספרו של עזריה מן האדומים "מאור עיניים" ובספרי היסטוריה לועזיים. ב-1814 החל לקבץ סביבו חוג תלמידים; הוא נהג לטייל עמם בהרים שבאזור ז'ולקווה ולשוחח אתם בענייני פילוסופיה, היסטוריה וספרות עם ישראל. הפך לאחת הדמויות המרכזיות בקרב משכילי פולין, והיה מורם וידידם של רבים מאנשי תנועת ההשכלה וחכמת ישראל, ובהם שי"ר (אם כי הייתה מתיחות ביניהם במשך השנים), יוסף פרל, מאיר הלוי לטריס, ריב"ל, שמשון בלוך, יעקב שמואל ביק, ר' צבי הירש חיות, ואחרים, וכן של בנו, אברהם קרוכמל. השמרנים האורתודוקסים המתנגדים להשכלה התנגדו לרנ"ק ולהגותו (הגות שכללה ביקורת המקרא במידה מתונה וביקורת ספרות ההלכה והאגדה, למרות שמירת המצוות ההלכתית שלו. בשל יחסיו הקרובים עם אחדים מחכמי הקראים בגליציה ב-1815 העלילו עליו החסידים שהפך לקראי, והוא כתב "איגרת התנצלות" תקיפה והתנער ממה שיוחס לו.
לאחר מות חותנו החל להתפרנס ממסחר ומגביית מסים, ואחר כך מהנהלת חשבונות. הוא עסק גם בענייני הקהילה, היה "ראש הקהל" ופרנס בז'ולקווה, ואף סייע לשחרר משכילים צעירים מחובת השירות הצבאי. לאחר הפצרות מתלמידיו וידידיו החל כותב, כנראה מתחילת שנות השלושים, את ספרו "מורי נבוכי הזמן", שתלמידיו כינו "מורה נבוכים החדש". ב-1836 עבר לשנתיים לברודי, וב-1838, כשהחמירו מחלותיו, עבר לגור בטרנופול אצל יוסף פרל ואחר כך כנראה אצל בתו שגרה בעיר זו. הוא סירב להצעה להיות רב קהילה בברלין, אם כי לא ברור עד כמה הייתה זו הצעה ממשית. לעומת זאת, הביע עניין בהוראה בבית מדרש ליברלי ללימודי יהדות, לכשיקום. בשנותיו האחרונות התקדם הרבה בהכנת ספרו, אך לא השלים אותו; לפני מותו ביקש שהחוקר המפורסם יום טוב ליפמן צונץ יערוך אותו ויוציא אותו לאור, ואכן הספר יצא לאור בעריכת צונץ ב-1851.
רנ"ק נקבר בטרנופול. הוא השאיר אחריו שתי בנות ושני בנים. בנו הגדול, יוסף, המיר את דתו לנצרות; בנו השני, אברהם (אב"ן קרוכמל), היה הוגה דעות בזכות עצמו, לימים מן המשתתפים והעורכים בכתב העת "החלוץ".
על שמו רחובות בחיפה ובתל אביב.
מינוי (רכישה)

מינוי הוא הצטרפות, פעמים רבות תמורת תשלום, לקבלת שירות מסוים, כגון קבלת עיתון, שאילת ספרים בספרייה, קבלת זכות גישה לאתר אינטרנט,  קבלת זכות לשירות תיקונים, קבלת משלוח של לחמניות מדי בוקר וכדומה. המינוי הוא לתקופה קצובה מראש או מתחדש מדי תקופה. ניתן להבחין בין מינויים לפי משך הזמן של המינוי: מינוי יומי, מינוי שבועי, מינוי חודשי, מינוי חצי שנתי, מינוי שנתי, מינוי חודשי מתחדש, ומינוי לכל החיים. מינוי חודשי מתחדש הוא מינוי בו מדי חודש נלקח כסף מחשבון הבנק של בעל המינוי, בהתאם להרשאה שניתנה מראש. מינוי לכל החיים הוא המינוי הארוך ביותר ומחירו בדרך כלל הגבוה ביותר. 
המינוי בנוי על מודל עסקי לפיו הלקוח מתחייב לשלם מינוי כדי לקבל גישה למוצר או שירות. חלוצי המודל היו המגזינים והעיתונים, אולם השיטה התפתחה לתחומים רבים ולאתרי אינטרנט. שירותים שונים, כגון קבלת עדכון יומי בדואר אלקטרוני או ב-RSS, ניתנים פעמים רבות חינם, אך דורשים הרשמה. 
בדרך כלל מוצר או שירות הנמכר למנויים ניתן גם לרכישה בודדת, אך יש שירותים הניתנים למנויים בלבד. מבחינת משווק המוצר, מכירה למנוי מבטיחה לו התחייבות רכישה לתקופה ארוכה (בהשוואה לרכישה בודדת), ולכן מאפשרת לו להציע מחיר נמוך יותר למינוי, מחיר ההולך ופוחת ככל שהתחייבות המינוי היא לטווח ארוך יותר. מבחינת הצרכן, המחיר הנמוך הופך את רכישת המינוי לאטרקטיבית. 
תעשיות המשתמשות במודל זה כוללות טלוויזיה בכבלים, ספקי טלוויזיה בלוויין עם ערוצי טלוויזיה בתשלום, רדיו בלוויין, חברות טלפון, חברות טלפונים סלולריים, ספקי אינטרנט, ספקי תוכנה, ספקי פתרונות עסקיים, חברות שירותים פיננסיים, מועדוני כושר, מגזינים וכתבי עת אקדמיים ועוד.
ביסטריצה (בלארוס)

תולדות היישוב

ביסטריצה נזכר לראשונה בשנת 1390 עת נוסדה בו כנסייה קתולית. במאה ה-16 נכלל היישוב בנפת וילנה.
בחלוקת פולין השלישית, בשנת 1795, נכלל היישוב באימפריה הרוסית, ולאחר מלחמת העולם הראשונה נכלל בשטחי הרפובליקה הפולנית השנייה.

יהודי ביסטריצה

לאחר מלחמת העולם הראשונה נמנו בביסטריצה 154 יהודים. עם כניסת הסובייטים לכפר בספטמבר 1939, הולאמו בו עסקיהם הפרטיים של היהודים.
ב-24 ביוני 1941 נכנסו לכפר הגרמנים, ואלו הקימו בו יודנרט, והטילו על יהודיו גזירות שונות, ובהן חובת ענידת טלאי צהוב, מגבלות תנועה וחובת ביצוע עבודות כפייה. בהמשך, רוכזו יהודי הכפר בגטו, בו שוכנו בצפיפות רבה.
ב-24 באוקטובר 1942 רצחו הגרמנים את כל יושבי הגטו.
יהודה גרדוס

ביוגרפיה

יהודה גרדוס, יליד הארץ, נולד במושבה כרכור לנחמה ודוד גרדוס, שעלו לארץ ישראל מפולין. הוא למד בבית הספר היסודי של כרכור, בתיכון "חדרה" ובפנימייה הצבאית שליד בית הספר הריאלי בחיפה. בצה"ל שימש כקצין בחטיבת גולני והשתחרר בדרגת סרן.

קריירה אקדמית

את לימודי התואר הראשון למד גרדוס באוניברסיטה העברית בירושלים במחלקה לגאוגרפיה ובמחלקה למדעי המדינה, וסיימם בשנת 1966. הוא השלים את לימודי התואר השני ואת לימודי הדוקטורט באוניברסיטת פיטסבורג, פנסילבניה, ארצות הברית בשנת 1971. עם תום לימודיו בארצות הברית שב לארץ והצטרף ל"אוניברסיטת הנגב" (לימים אוניברסיטת בן-גוריון בנגב) כחבר סגל של המחלקה לגאוגרפיה המתהווה והיה בין מקימיה. הוא היה פרופ' אורח ב-UCLA, קליפורניה, ארצות הברית (1981), באוניברסיטת מקגיל, קנדה (1989), באוניברסיטת קיושו, יפן (1995), באוניברסיטת RMIT, אוסטרליה (2006) ובאוניברסיטאות נוספות.
פרופ' יהודה גרדוס ייסד את מרכז הנגב לפיתוח אזורי בשנת 1993 ועמד בראשו בשנים 2014-1993. הוא עמד בראש מכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב בין השנים 2008-2005. נוסף לכך, על תפקידיו האקדמיים, כיהן כחבר מועצת עיריית באר שבע בין השנים 2002-1998 ושימש יו"ר וועדת השופטים להענקת פרס ישראל בתחום הגאוגרפיה בשנת 1998.

פרסומים

יהודה גרדוס פרסם 19 ספרים באנגלית ובעברית, וכמאה מאמרים, 70 מהם בכתבי עת שפיטים בארץ ובחו"ל.