google/wiki40b huggingface dataset:
RDX

תכונות

למולקולות החומר מבנה של טבעת הטרוציקלית, עם אטומי חנקן בעמדות 1, 3 ו-5, המותמרים בקבוצות ניטרו. RDX מתחיל להתפרק בטמפרטורה של 170 °C, ניתך ב-205.5 °C, וניצת ב-234 °C. מקדם RE שלו הוא 1.6. מהירות הפיצוץ של RDX בעל צפיפות של 1.76 גרם לסמ"ק היא 8,750 מטר לשנייה. ל-RDX צפיפות מרבית תאורטית של 1.82 גרם לסמ"ק. נוסחתו המבנית היא: hexahydro-1,3,5-trinitro-1,3,5-triazine. 
RDX מופק על ידי תגובה בין חומצה חנקתית מרוכזת והקסאמין:
(CH₂)₆N₄ + 4HNO₃ → (CH₂-N-NO₂)₃ + 3HCHO + NH₄⁺ + NO₃⁻
בטמפרטורת החדר, RDX יציב מאוד. בטמפרטורה גבוהה הוא נשרף, ולא מתפוצץ (אלא אם כן נעשה שימוש בנפץ). החומר יציב אף אם נפגע מאש נשק קל. למרות זאת, הוא רגיש מאוד במצבו המגובש, בטמפרטורה נמוכה מ-4 °C−.
בתנאים סטנדרטיים, מדד אי-הרגישות של RDX הוא בדיוק 80 (זוהי נקודת ייחוס למדד).
RDX עובר המראה בתנאי ריק, תכונה המגבילה את אפשרות השימוש בו במהדקים פירוטכניים בחלליות.

היסטוריה

בשנות ה-90 של המאה ה-19 הגרמני הנס הנינג הציע את החומר כתרופה. תכונותיו הנפיצות התגלו רק בשנת 1920, ובשנים הבאות הוא יוצר על ידי ניטרציה ישירה של הקסאמין.
במלחמת העולם השנייה שימש RDX את שני הצדדים, בדרך כלל בתערובות נפיצות של RDX ו-TNT, כמו טורפקס. RDX שימש באחד מחומרי הנפץ הפלסטיים הראשונים. כיום, בנוסף לשימושים הצבאיים והתעשייתיים, גם ארגוני טרור עושים שימוש ב-RDX, להכנת מטעני נפץ.
קיימות מספר השערות בנוגע למקור השם RDX. המקור הסביר ביותר הוא ככל הנראה קיצור של המילים "Research Department composition X". ההופעה המתועדת הראשונה של הכינוי RDX בבריטניה הייתה בשנת 1948 (Simmons). ב-1943, כתב האמריקני דייוויס (Davis) על חומר הנפץ, וציין כי בארצות הברית הוא ידוע בשם ציקלונייט, בגרמניה - הקסוגן, ובאיטליה - T4.
ארמון דיוקלטיאנוס

היסטוריה

בזמן בנייתו של הארמון, טרם נוסדה העיר ספליט, והקמתו מסמנת את מועד היווסדה. עם זאת, בניגוד לאמונה הרווחת, אין שמה של העיר נובע מהמילה הלטינית לארמון (Palatium) אלא מאספלתוס (Aspalathos), סוג של צמח קוצני נפוץ באזור שהעניק את שמו מוקדם יותר לקולוניה יוונית סמוכה.
המבנה היה נטוש זמן רב עד שיושב על ידי פליטים מסלונה בשנת 639, לאחר שעירם הוחרבה בידי האווארים. במאות השנים שחלפו התרחבה העיר אל מחוץ לחומות הארמון, והוא היה לאזור מגורים ולחלק מהרצף העירוני של העיר.
לאחר ימי הביניים, נשכח הארמון לחלוטין במערב, עד שהאדריכל הבריטי רוברט אדם (Robert Adam) סקר את המקום ופרסם אודותיו את ספרו המקיף "הריסות ארמון הקיסר דיוקלטיאנוס בספלאטו בדלמטיה" (Ruins of the Palace of the Emperor Diocletian at Spalatro in Dalmatia) בשנת 1764. לארמון נודעה השפעה רבה על עבודתו של רוברט אדם, ופרסום הספר הציבו בתחומי השיח האדריכלי באירופה באותה עת.

מבנה הארמון בעת העתיקה

אורכו של הארמון 215.5 מטר ורוחבו 175 מטר בדרומו ו-181 מטר בצפונו. הוא בנוי בצורת מלבן עם מגדלים הבולטים מחומותיו מכל צדדיו, למעט מצידו הדרומי בו גבל בים או ניצב בסמוך לו. לאורך חזית זו, שלא הייתה מבוצרת, נמתח בקומתו העליונה של הארמון מעבר עמודים מקורה, וייתכן כי חזית זו נועדה לאפשר לקיסר גישה פרטית דרך הים או כשער כניסה לסחורה. במרכזן של כל אחת משלוש החזיתות האחרות ניצב שער שהוביל אל החצר המרכזית. מחצר זו הייתה גישה למגורי הקיסר מדרום לה, אל קברו ממזרח לה (כיום הקתדרלה), ואל שלושה מקדשים שנצבו ממערב לה, ואשר רק אחד מהם נותר על תילו ומשמש כיום כבפטיסטריום.
הארמון שילב תכונות של בית מגורים יוקרתי עם אלה של מחנה צבאי, והדקומנוס (Decumanus) חילק את שטחו לשני חלקים שנשאו אופי שונה (1). החלק הדרומי, בסמוך לים, כלל את מבני הציבור ואת מגורי הקיסר, ובשל כך שהארמון נבנה על רצועת שטח שהשתפלה מפנים הארץ אל חוף הים, הפרש של 8 מטר, הוגבה חלק זה. החלק הצפוני של הארמון השתמר פחות משכנו שמדרום. הקארדו (Cardo) חילק אותו לשני חלקים נפרדים (2), ונראה כי כל אחד מהם שימש כמכלול מגורים לחיילים ומשרתים, וייתכן שלשימושים נוספים. בשיאו התגוררו בארמון כ-9,000 איש.
הארמון נבנה מאבן גיר מקומית, שהובאה ברובה ממחצבות באי בראץ', מטוף ומלבנים שהובאו מסלונה וממקומות אחרים. חומרי בנייה אחרים שמשו לקישוט המבנה, ובין היתר גרניט ממצרים ושיש מפרוקונסוס.
הרפובליקה הקורסיקנית

הקמה

השלטון הגנ'ובי בקורסיקה נחשב למושחת ובמהלך תחילת עידן האורות החלו להישמע קולות הקוראים לעצמאות מג'נובה. השלטון, שהתבצר במצודות היה כמעט חסר שליטה מעשית על הנתינים, והקורסיקנים החלו לתור אחר מנהיג גולה למאבק. בתחילה הומלך לזמן קצר ההרפתקן הגרמני תיאודור סטפן, אולם במהרה נשא את דגל המאבק הפטריוט הקורסיקני הגולה פסקואלה פאולי. הלה שאף להקים רפובליקה ריבונית בעלת דגל, צבא ומערכת משפט עצמאית.
בשנת 1757 הצליחו הקורסיקנים להדוף את הכוחות מג'נובה אל עבר ערי החוף המבוצרות, בעוד הכוחות המהפכנים זוכים לשליטה דה פקטו על האי דרך הבירה קרטה. כסימן לריבונות הוקמו באי אוניברסיטה ומסדר על שם הקדוש דבוטה, הקדוש המגן של האי.
הוקם דיאט לאומי, בו נבחרו צירים מכל מחוז לתקופת כהונה של שלוש שנים. זכות ההצבעה הורחבה לכל הגברים מעל גיל 25, אולם משום שבאופן מסורתי לנשים ניתנה זכות הצבעה בהצבעות בכפר, הורחבה זכות ההצבעה גם לנשים לא נשואות זמן קצר לאחר מכן. בכך הפכה הרפובליקה הקורסיקנית למדינה הראשונה המעניקה זכות הצבעה לנשים. בשנת 1761 טבעה הרפובליקה מטבעות ראשונים בעיר מוראטו, ועליהם הוטבעו פרופיל ראש מורי, סמלה העממי של קורסיקה המוצג גם בדגלה ובסמלה.
רעיונות השוויון, העצמאות והחירות של פאולי קיבלו רוח גבית מפילוסופים רבים. ז'אן-ז'אק רוסו, וולטר, ראינאל ומאבלי הביעו תמיכה ברפובליקה הצעירה. הרפובליקה המשיכה להתפרסם כאשר הוזכרה בספרו של ג'יימס בוסוול, וקיבלה הכרה בינלאומית מהביי של תוניס.

החוקה

החוקה הקורסיקנית הראשונה נכתבה בשנת 1755 עבור הרפובליקה החדשה ואומצה עד לסיפוח הצרפתי של האי בשנת 1769. היא נכתבה באיטלקית, שהייתה השפה המדוברת בקורסיקה עד המאה ה-19. החוקה נכתבה על ידי פאולי בהשראת כתביו של ז'אן-ז'אק רוסו. ייחודה של החוקה הוא בהיותה אחד מהקודקסים הלאומיים הראשונים שנכתבו ברוח עידן האורות.

הפלישה הצרפתית

בשנת 1767 כבשו הקורסיקנים את האי קפריה מרפובליקת ג'נובה. הג'נובים, שהתייאשו מהניסיון לשליטה על האי מכרו את הזכות להחזקה בו לצרפת שנה מאוחר יותר דרך חוזה ורסאי. כבר במהלך אותה השנה פלשו הכוחות הצרפתים אל האי, ולחמו מול צבא הרפובליקה הצעירה. הכוחות הקורסיקנים החזיקו מעמד כשנה מול הצבא הצרפתי, אולם במאי 1769 הפסידו בקרב פונטו נובו. פאולי ברח לגלות בממלכת בריטניה הגדולה, והשליטה הצרפתית על האי הושלמה כאשר בשנת 1770 האי הפך לפרובינציה רשמית של צרפת. 

לאחר הפלישה

רבים בממלכה המאוחדת ראו בנפילת הרפובליקה כישלון בריטי, משום שהרפובליקה הייתה יכולה להיות בעלת ברית של הכתר האנגלי באזור הים התיכון במאבק הכוחות מול ממלכת צרפת. למשבר זה, שכונה "המשבר הקורסיקני" היו השלכות על החלפת השלטון בממלכה. גולים קורסיקניים עברו לבריטניה, ואף שירתו בצבאה במספר מערכות. בשנת 1794 כבשו גולים קורסיקניים בראשות פאולי בתמיכת הבריטים את האי מחדש, וכוננו את הרפובליקה האנגלו-קורסיקנית, אולם צרפת (בתמיכת ספרד) הצליחה להחזיר את האי לשליטתה בשנת 1796.
כיום, רבים מתושבי האי רואים בו מחוז מופרד, מבחינה תרבותית וגאוגרפית, מצרפת היבשתית ומעוניינים בעצמאות (לדוגמה, לאורך ההיסטוריה, הטור דה פראנס עבר בכל מחוזות צרפת מלבד קורסיקה). בדלנים אלו מעדיפים לדבר באיטלקית, ואף הקימו ארגון טרור, בשם Armata Corsa, אשר מפורק כיום.
Ojos Así

רקע וכתיבה

את השיר כתבו שאקירה, פבלו פלורס וחבייר גרזה, והוא הופק על ידי אמיליו אסטפן. השיר הוא בין שיריה הבודדים של שאקירה שאותו לא הפיקה. השיר מורכב מכמה סגנונות כאשר הבולטים ביותר מביניהם הם הסגנון; הים תיכוני, הלטיני והערבי. 
השיר זכה לתשומת לב רבה כיוון שלקראת סוף השיר שרה הזמרת כמה שורות בשפה הערבית. לשיר יצאה גרסה בשפה האנגלית הנקראת: "Eyes Like Yours". גרסה זו התווספה לאלבומה החמישי Laundry Service, במהדורה מיוחדת שאיגדה את כל שיריה של שאקירה.

וידאו קליפ

הווידאו קליפ הנלווה שיצא לשיר מציג את שאקירה כששיערה צבוע בצבע אדום-כתום, דבר אשר הפתיע את מבקריה. לאחר מכן עולה שאקירה אל הבמה ומתחילה לשיר את השיר, בעוד שהקהל מוחא לה כפיים. בין לבין ניתן לראותה במסך כחול כשעל ראשה ניתן לראות נזר זהוב, בזמן שהיא לבושה בשרוואל בצבע טורקיז, ובשיערה קלועות מספר צמות ארוכות שמגיעות עד לברכיה. 
הקליפ הועלה לערוץ ה-Vevo של שאקירה בשנת 2011, 12 שנים מצאתו המקורית. נכון לאוקטובר 2019, מונה הצפיות שלו עומד על למעלה מ-90 מיליון צפיות. בנוסף, לשיר הועלתה הופעה שהפכה לויראלית גם כן, ונכון לאותו התאריך, מונה הצפיות שלה עולה על למעלה מ-55 מיליון צפיות. 
בעקבות הצלחתו של הקליפ הוא קיבל שתי מועמדויות בטקס פרסי הווידאו-קליפים של MTV בשנת 2000, וזכה באחת מהן. בנוסף, הועמד הקליפ בקטגוריית - "ביצוע הפופ הווקאלי הטוב ביותר - אישה", בטקס פרסי הגראמי הלטיני באותה שנה, אך לא הצליח לזכות.
שלמה אבן דנאן

קורות חיים

נולד בפאס שבמרוקו לרב משה ולחנה ב-10 ביוני 1848 (ט' בסיון ה'תר"ח). אביו היה תלמיד חכם ומחבר ספרי הלכה. לאחר שהתייתם מאביו, שנפטר בגיל 30 ב-10 ביוני 1857 (י"ח בסיון ה'תרי"ז), גדל אצל סבו, הרב שמואל אבן דנאן.
בתחילה למד אצל אביו ואצל דודו, הרב יצחק אבן דנאן, ולאחר מכן למד אצל הרב אבנר ישראל הצרפתי. בגיל 16 החל ללמוד את תורת הקבלה, ובגיל 18 לימד תלמוד בישיבה המקומית. לאחר שנישא לקרובתו סולטנה בת הרב שאול אבן דנאן, הצטרף בגיל 21 לדיונים וההכרעות של רבני פאס.
במטרה לבדוק אפשרות להתיישב בארץ ישראל, בשנת 1875 (ה'תרל"ה) הצטרף לדודו הרב יצחק אבן דנאן לביקור בארץ. במשך שלושים ושלושה ימים שהו בארץ, וביקרו בכל המקומות הקדושים. בדרכם עברו באלכסנדריה שבמצרים, שם פגשו את הרב משה פארדו, רבה של אלכסנדריה, ודנו איתו בדברי תורה ופתרו לו שאלה שהתעוררה אצלו בתוספות.
כשחזר לפאס מונה לשמש כגזבר וכפרנס הקהילה, ובמסגרת התפקיד תמך ודאג לעניי העיר. שלוש שנים שימש בתפקיד זה, עד שהתמנה בשנת ה'תרל"ח לשמש כרב וכדיין של העיר. את תפקידו ניצל ליצירת קשרים בין קהילות מרוקו וקהילות אירופה, לגיוס כספים לקהילות שונות, ולגיוס דעת הקהל העולמית לטובת הקהילה היהודית בפאס.
בשנת 1869 (ה'תרכ"ט) מונה לדיין. בחודש יולי 1879 (תמוז ה'תרל"ט) נבחר לשמש כדיין וכמורה צדק בבית הדין הגדול, וישב בבית דינם של הרב יוסף סירירו, ודודו, הרב יצחק אבן דנאן.
בשנת 1919 (ה'תרע"ט) נבחר בידי השלטונות הצרפתים לתפקיד דיין בבית הדין הגדול לערעורים שבעיר רבאט, בראשותו של ידידו הרב רפאל אנקווה, בתפקיד זה כיהן כשנתיים. עקב הקושי שלו לעזוב את משפחתו בעיר פאס, ועל אף יחסי הידידות שהיו לו לחברי בית הדין הרבני, ביקש מהשלטונות לשחררו מתפקיד זה ולהחזירו לפאס. 
בחודש ינואר 1921 (שבט ה'תרפ"א) שב לפאס, והתמנה לרב ראשי וראש בתי הדין.
השלטון הצרפתי העריכו מאוד, חיבב את פסקיו ההלכתיים, ואף העביר דיונים שהוגשו על ידי יהודים מבית המשפט לבית הדין שבראשותו. כן התייעצו איתו בשאלות שנגעו בענייני הקהילה היהודית, וקיבלו את חוות דעתו. בתקופה זו התפרסם כאחד מגדולי רבני מרוקו והיה המוסמך היחידי לענייני חליצה, בכל מרוקו. עד גיל מבוגר למד ופסק בסוגיות המורכבות שיותר שבאו לידו.
הלך לעולמו ב-7 בנובמבר 1929 (כ"ד בחשוון ה׳תרפ"ט) לאחר מחלה, ונקבר בפאס. נכדו הוא הרב ציון אבן דנאן ששימש אף הוא כדיין בפאס.
קווין וייזמן

ביוגרפיה

וייזמן נולד בלוס אנג'לס. יש לו תואר ראשון במשחק מאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, וכן למד גם בניו יורק.
וייזמן השתתף במחזות תיאטרון רבים, בהם מחזות של ז'אן ז'ירודו, ארתור שניצלר, ארתור מילר, אוסקר ויילד ועוד. קיבל מספר פרסים על פעילותו.
ב-2001 הופיע בסרט "אמן האשליות" של מייקל גורג'ין. הוא ידוע בעיקר בעקבות תפקידו בסדרת הטלוויזיה של רשת ABC, "זהות בדויה", בה גילם את מרשל פלינקמן במשך חמש העונות של הסדרה. הוא גם שיחק בסדרות "באפי ציידת הערפדים" משנת 2000 עד 2001, ו"רוזוול" משנת 1999 עד 2000.
בשנת 2010 שיחק בסרט האימה העצמאי "לא מתועד" ("Undocumented"), לצד אלונה טל וסקוט מכלוביץ'.
בשנת 2016 שיחק בסדרת הדרמה המשפטית "גוליית" בתפקיד נד ברינג, לצידו של בילי בוב תורנטון. 
במקביל למשחק בקולנוע, וייזמן הוא המתופף של להקת הרוק "Trainwreck".
וייזמן נשוי ואב לשניים.
בוב פיריק

קריירת משחק

פיריק נולד בעיר סן פרנסיסקו שבקליפורניה, ולמד באוניברסיטת סנטה קלרה הסמוכה בין השנים 1941-1938. הקריירה המקצועית שלו החלה בשנת 1945 בקבוצת אושקוש אולסטארס מליגת ה-NBL, ובשנת 1946 עבר לוושינגטון קפיטולס ששיחקה בליגת ה-BAA החדשה. פיריק שיחק עבור הקפיטולס בכל 4 העונות הבאות, אשר היו עונות הבכורה של ליגת ה-BAA (שהפכה בשנת 1949 לליגת ה-NBA). בשתי עונותיו הראשונות קלע 16.8 נקודות (שני בליגה אחרי ג'ו פולקס), ו-16.1 נקודות למשחק, בהתאמה, ונבחר לחמישיית העונה. בעונת 1948/1949 הוביל את קבוצתו למאזן הטוב ביותר במחוז המזרחי, אך נפצע במשחק הפלייאוף הראשון והקפיטולס הפסידו למיניאפוליס לייקרס של ג'ורג' מייקן בסדרת הגמר (4-2). בעונת 1949/1950, הראשונה לאחר מיזוג ה-BAA ל-NBA, תפקד פיריק כמאמן-שחקן לאחר שהחליף את מאמן הקבוצה בשלוש העונות הקודמות - רד אאורבך. בסיום אותה עונה, בה הודחה וושינגטון בשלב הפלייאוף הראשון, פרש פיריק ממשחק, בגיל 30.
לאורך קריירת המשחק קלע פיריק 2,936 נקודות, אשר הציבו אותו בעת פרישתו במקום השביעי בתולדות ה-NBA, ו-440 האסיסטים שמסר דירגו אותו תשיעי בטבלת מוסרי האסיסטים.

קריירת אימון

מיד עם פרישתו ממשחק חזר פיריק לאוניברסיטת סנטה קלרה כשמונה למאמן קבוצת הכדורסל, והחזיק בתפקיד בין השנים 1962-1950. בעונת 1951/1952 הוביל פיריק את הקבוצה להישג השיא בתולדות המועדון - העפלה לפיינל פור ה-NCAA. כמו כן הגיעה הקבוצה 3 פעמים נוספות לשלב 8 הגדולות ("Elite Eight") של הטורניר בתקופתו של פיריק. בעונת 1962/1963 מונה למאמן סן פרנסיסקו ווריורס, בה הדריך את הסנטר וילט צ'מברליין. באותה עונה רשמו הווריורס מאזן ניצחונות שלילי 31-49, וכשלו להעפיל לפלייאוף לראשונה מזה 3 עונות, על אף כושרו האדיר של צ'מברליין שקלע 44.8 נקודות בממוצע למשחק. בסיום העונה פוטר פיריק מהתפקיד ולא חזר לאמן.
בשנת 1971 נבחר כאחד מ-25 מתמודדים ל"קבוצת כל הזמנים של ה-NBA", שהורכבה לרגל חגיגות 25 שנים להקמת הליגה. פיריק הוא אחד משני מועמדים בלבד, לצד מקס זסלופסקי, שאינם חברים בהיכל התהילה של הכדורסל.
צלופח חשמלי

מאפיינים

אורך גופו של צלופח חשמלי ממוצע מגיע לשני מטרים, ומשקלו לכ-20 ק"ג. צבע גבו בגוני חום-אפור ובטנו בצבע כתום או צהוב. כאשר לנקבות בוגרות גוון בהיר יותר על בטנן. לצלופח החשמלי אין קשקשים, פיו בעל צורה מרובעת והוא ממוקם בקצה החוטם שלו. כמו לדגים אחרים, יש לו שלפוחית אוויר שמחולקת לשני חלקים. התא הקדמי מחובר לאוזנו הפנימית וכתוצאה מגביר את יכולת השמיעה שלו. התא האחורי עובר לאורך כל חלל גופו ועוזר לו בציפה. הצלופח צריך לצוף מעל פני המים מדי עשר דקות כדי לקחת אוויר. כ-80% מהחמצן שהוא קולט לגופו מושגים על ידי עלייתו מהמים.
לצלופח החשמלי יש שלושה איברים מיוחדים שתופסים כארבע חמישיות מאורך גופו ובהם הוא נעזר כדי לייצר שדה חשמלי בשתי עוצמת: במתח נמוך או במתח גבוה. כאשר הוא מאתר את הטרף שלו, מוחו שולח אות למערכת העצבים שלו שמגיע לאיברים אלו. אין זה סביר ששדה חשמלי מצלופח זה יהרוג אדם בוגר, שכן הפריקה החשמלית של הזרם הנוצר בגופו נמשכת פחות משתי מילי שניות.
אזורי המחיה של הצלופח החשמלי הם אגנים של נהר האמזונאס ושל נהר האורינוקו, ביצות ונהרות קטנים. הוא ניזון מחסרי חוליות ופרטים בוגרים לעיתים ניזונים מדגים ומיונקים קטנים. אצל הצלופח החשמלי, הזכרים קטנים יותר מהנקבות.
יחסי אוסטרליה–טונגה

היסטוריה

בשנת 1999, שר החוץ האוסטרלי, אלכסנדר דאונר, בירך על הצטרפותה של טונגה לאו"ם. השר אמר כי הממשלה האוסטרלית סייעה לממן את עלות המשלחות לניו יורק שנמצאת בארצות הברית ורחוקה מאוד ממדינות האוקיינוס השקט, כך שהמדינות הפסיפיות הקטנות יוכלו להיות מיוצגות שם.
בעקבות התפרצות מקרי אלימות בטונגה בשנת 2006 ממשלת טונגה ביקשה מאוסטרליה כוחות סיוע. בעקבות בקשה זו, 85 חיילים ושוטרים נשלחו לטונגה. עקב השליחה מאוסטרליה גם ניו זילנד הציעה את עזרתה לטונגה.
בשנת 2008 פתחה טונגה בקנברה את הנציבות העליונה שלה. נסיך הכתר טופו השישי שהפך בהמשך למלך טונגה, היה הנציב הראשון באוסטרליה. החל מ-2012 הנסיכה לטופויפקה מכהנת כנציבה העליונה של טונגה באוסטרליה.

סיוע בפיתוח

אוסטרליה היא המסייעת הגדולה ביותר של טונגה ומסייעת לה רבות בפיתוח המדינה ב-2008/09, הסיוע האוסטרלי הסתכם ב-13 מיליון דולר אוסטרלי שר החוץ האוסטרלי, סטיבן סמית', אמר ב-2009 כי טונגה היא שותפה חשובה של אוסטרליה באוקיינוס השקט. הוא הוסיף כי "יש לאוסטרליה תוכניות פיתוח מקיפות עם טונגה וסמואה ויש בין המדינות והמנהיגים קשרים חמים וחזקים ביותר."
גשר אלנבי

עד הסכם השלום עם ירדן

בשנות ה-90 של המאה ה-19 הקימו הטורקים גשר עשוי עצים, שנקרא אל ע'וריניה, מלשון אל-ע'ור - בקעת הירדן. בחורף 1896–1897 נפגע הגשר קשות בשיטפון, ובמקומו הוקם גשר עץ חדש.
בעת נסיגת הטורקים מפני צבא האימפריה הבריטית במלחמת העולם הראשונה, נהרס הגשר. אחרי המלחמה, בנו הבריטים גשר חדש מבטון וקראוהו על שמו של פילדמרשל אדמונד אלנבי, מפקד חיל המשלוח המצרי הבריטי, שכבש את ארץ ישראל ובהפוגה שבין שבין שתי המתקפות הגדולות של כיבוש ארץ ישראל ניסה לפרוץ פעמיים את קווי האויב דרך גשר ע'ורניה ולכבוש את עבר הירדן המזרחי.
בפברואר 1918 פרץ הגנרל שי בראש הדביזיה ה60 והגיע עד סלט ופאתי עמאן אך נאלץ לסגת חזרה מערבה דרך גשר אלנבי. בשלהי אפריל 1918 שוב ניסה אלנבי לכבוש את עמאן ופרוץ לכיוון מסילת הרכבת החיג'אזית, הוא תיכנן מבצע משולב עם כוחות הבדואים של האמיר פייסל, אך הם לא הופיעו כלל ושוב נתנה פקודת נסיגה דרך גשר אלנבי. הפעם השלישית בה ניסה אלנבי לפרוץ מזרחה דרך הגשר הייתה כבר חלק מקרב מגידו והפעם עברו על הגשר גם חלק מהגדודים העבריים (גדוד 39 בפיקוד אליעזר מרגולין וגדוד 38 בפיקוד ג'ון פטרסון) בעקבות פרשי האנזא"ק שהסתערו מזרחה אך חצו את הירדן מוקדם יותר במעברת אום-שורט. חיילי ההנדסה מתחו גשר חביות ארעי במעברת ע'וריניה ודרכו עברו הכוחות שהשתלטו על שונת, נימרין וסלט. דרך הגשר עברה רוב התנועה בין עבר הירדן וארץ ישראל. בשנת 1924 הותקן במקום טלפון. 
גשר זה התמוטט ברעידת האדמה של 1927 וגם לאחר תיקונו נמצא במצב רעוע. במקומו הוצב גשר זמני. בשנת 1936 הוקצה תקציב לבניית גשר חדש. 
בפי הירדנים נקרא הגשר על שם חוסיין בן עלי מלך חיג'אז ומייסד השושלת ההאשמית. בליל הגשרים פוצץ הגשר על ידי כוח מהגדוד השני של הפלמ"ח בפיקודו של חיים ברלב. הכוח התוקף התגלה על ידי חיל המשמר הירדני שפתח עליו באש חזקה. הכוח נסוג ורק שני לוחמים: המ"מ אריה עמית (טפר) והטוראי גרשון דובינבוים המשיכו במשימה והשלימו אותה לבדם. הגשר שוקם בהמשך על ידי הבריטים. הגשר נהרס במלחמת ששת הימים. לאחר המלחמה הקים חיל ההנדסה גשר ביילי ובו החלו להעביר מטענים וסחורות בין ישראל לירדן במסגרת מדיניות הגשרים הפתוחים.

מאז הסכם השלום עם ירדן

לאחר חתימת הסכם השלום עם ירדן בשנת 1994 הוחלט על הסדרתו של גשר אלנבי כמעבר גבול בין ירדן וישראל, אשר יופעל בצד הישראלי על ידי רשות שדות התעופה. נבנה גשר מודרני חדש בסמוך לגשר הביילי הישן, בעזרת תרומה מממשלת יפן. מתקני המעבר שוכנים כקילומטר אחד דרומית-מערבית לגשר, והם מיועדים לתנועת נוסעים פלסטינים ותיירים, ומשמשים גם למעבר סחורות. במקום ארבעה אולמות נפרדים לכניסה וליציאה של פלסטינים ולכניסה וליציאה של תושבי ירושלים המזרחית ושל תיירים. למרות שהמסוף לא נועד לטפל בישראלים ובירדנים, בפועל עוברים גם ישראלים רבים דרכו, שכן הוא מהווה את שער היציאה העיקרי למכה בתקופת החג'.

תקרית ביטחונית במעבר

ב-10 במרץ 2014 ניסה ראאד זעיתר, שופט ירדני, לחטוף נשק מחייל שאיבטח את המעבר. כח של חיל ההנדסה שהיה מוצב במעבר ירה לעברו והוא חוסל.
בעקבות לחץ ירדני כבד, שוחח למחרת הנשיא שמעון פרס עם מלך ירדן והתנצל בפניו על התקרית.
יהושוע השיל יואל בסאן

ביוגרפיה

יהושע השיל יואל בסאן נולד בירושלים, בן לאיטה אסתר אביגיל ואליהו שלמה זלמן בסאן. הוא התחתן וחי בחצרו של אביו. בצעירותו היה תלמידו של ר' משה יהודה לייב זילברברג מקוטנא – מחבר "זית רענן". מספר שנים לאחר מכן נשא את חיה גיטל בת ר' שמואל ליאון שכונה "גיסר" בשל המלאכה בה עסק, הוא היה המנהל הראשון על יציקת האותיות בבית דפוסו של ר' ניסן ב"ק בירושלים. כחלק מלימודי האסטרונומיה הוא בנה את כדור הארץ במספרים "כדור אסטרונומי".
הוא היה בין החברים הראשונים שהשתתפו בקניית אדמות פתח תקווה. כמו כן, על חוזה קניית אדמה בסמוך ליריחו חתומים 20 מראשי העדה מוועד הכוללים שבירושלים ובניהם ר' אלי זלמן ובנו ר' יהושוע השיל. הוא ערך לחברים הראשונים את כתב התקשורת הראשון. היה פעיל בביסוס חברת פתח תקווה, בעריכת תוכניותיה ורישומיה ובניהול החשבונות שלה. בארכיונו נצטבר חומר רב לתולדות היישוב.

חייו האישיים

ליהושע השיל נולדו שישה ילדים: יעקב, משה, מרדכי (דוקטור לפילולוגיה בבלטימור), אסתר אשת משה זכרין, חנה שרה אשת מנחם מנדיל הכהן, מרים (מירל) אשר היגרה לשיקגו, צדוק (צלם בירושלים). הסופר חיים המבורגר כתב בספרו "שלושה עולמות" על הנאתו הרבה להיכנס לביתו של יהושע השיל שהיה מסביר פנים לכל אחד.
קטפת כותנה

קטפת כותנה היא כלי עבודה חקלאי המבצע עבודה משולבת של קציר צמח הכותנה, הפרדת סיבי הכותנה מהצמח ודחיסת הכותנה המופרדת בצוברים המוכנים לשינוע למנפטה.

היסטוריה

הטיפול החקלאי בכותנה, ובעיקר שלב הקטיף וההפרדה של הכותנה מהצמח הבשל, נחשב מאז ומתמיד למייגע ועתיר עבודה ידנית ובלתי יעילה. הניסיון הראשון לפתח כלי עבודה מכני אשר יחליף את העבודה הידנית המייגעת הכרוכה בקטיף הכותנה, ובכך יגביר את היעילות הכלכלית והתפוקה, בוצע רק בשנת 1850. ניסיונות הפיתוח והמכניזציה של הענף נמשכו בקצב איטי, ככל הנראה כתוצאה מחוסר הכדאיות הכלכלית, שהושפע מן השימוש בכוח העבודה הזול שהועסק בענף במדינות דרום ארצות הברית.
רק בשנת 1889 בוצעו ניסיונות נוספים, ובשנת 1905 נרשם הפטנט הראשון על קטפת כותנה הנגררת באמצעות סוס.
מאמצי הפיתוח של אמצעי יצור מכניים בענף נמשכו בעצלתיים גם במשך עשרות השנים הבאות, והמכונות המודרניות הראשונות הוצגו רק בשנת 1943.
כניסת המיכון לענף באופן נרחב ברוב החוות לגידול כותנה, החל רק בשנות ה-50 של המאה העשרים, ובשלב זה ביצעו הקטפות טיפול בשורה אחת בלבד שהייתה שוות ערך לחיסכון בהעסקת כ-40 עובדים. בשנת 1980 הציגה חברת המיכון החקלאי ג'ון דיר את קטפת הכותנה הגדולה שלה שהייתה מסוגלת לקטוף 4 שורות במקביל. בשלב זה של ההתפתחות הטכנולוגית, גודל הקטפת היה רק שאלה של מחיר ונוחות תפעול, ובחוות הגדולות החלו להפעיל גם קטפות המסוגלות לטפל גם ב-6 שורות ויותר של צמחים במקביל.
גאנד (אי)

גילוי האי

האי התגלה על ידי המשלחת האנטארקטית הבלגית, שחקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1897–1899, בראשותו של אדריאן דה ז'רלאש.

מקור השם

ז'רלאש קרא לאי "גאנד" בצרפתית שמה של העיר של גנט שבבלגיה שסייעה במימון משלחת החקר שהנהיג.
דני ז'ק

ביוגרפיה

ז'ק נולד במושב עין עירון לדבורה וחיים ז'ק. למד בבית הספר התיכון "אורט נעורים" שבכפר הנוער הדסה נעורים. לאחר שחרורו מחיל השריון נישא לאורה, חברתו עוד מבית הספר היסודי בכרכור.
שני בני הזוג סיימו לימודים בסמינר למורים בהדסים. ז'ק נבחר כבר בשנתו הראשונה בהוראה לכהן כמנהלו של בית ספר חדש. הוא המשיך לנהל בתי ספר במקומות שונים במשך 27 שנים. בשנת 1962 פתח ז'ק את בית הספר "צור שלום" בקריית ביאליק ועבר לגור בקריה.
ב-1970, כאשר בית שאן הופגזה בקטיושות, תלמידים נהרגו ומצב מערכת החינוך התדרדר, נבחר ז'ק לעמוד בראש צוות חינוכי, שתפקידו היה לשקם את מערכת החינוך בבית שאן.
כעבור שלוש שנים חזר לקריית ביאליק ולניהול בית הספר בצור שלום. בניהולו, זכה בית הספר בפרס החינוך, אשר הוענק על ידי הנשיא יצחק נבון.
ב-11 באוגוסט 1981 נהרג בנו, צחי זק במהלך מילוי תפקידו ומאז היה ז'ק פעיל בארגון "יד לבנים". הוא היה מיוזמי הקמת "בית יד לבנים" בקריה.
במקביל לניהול בית הספר, נכנס לפעילות פוליטית בסיעת "למד" העל-מפלגתית של צבי קרלינר, ראש המועצה המקומית דאז. במהלך השנים הפך ז'ק למזכיר הסיעה ומאוחר יותר, לעוזרו של ראש העירייה.
עם פטירתו של קרלינר ב-1985, מונה ז'ק, על דעת סיעת "ל" לראשות העיר של קריית ביאליק, תפקיד אותו מילא ברציפות במשך 18 שנים - חלקן במינוי וחלקן לאחר היבחרו בבחירות. בימיו נקשרו קשרים עם קהילת בוקה רטון מפלורידה, ארצות הברית, במסגרת שותפות 2000. בזכות תמיכתם של האמריקאים, החלו לפעול בקריה מספר פרויקטים חינוכיים וקהילתיים. במהלך כהונתו כראש העירייה, הוקמו בעיר הקריון, מרכז רפואי "זבולון", מרכז ספורט ע"ש צבי קרלינר וכן היה מעורב בהקמת בית הספר אורט קריית ביאליק. ב-2003 הפסיד בבחירות לד"ר רפי ורטהיים.
בט"ז באלול תשס"ט, נפטר דני ז'ק לאחר מאבק במחלת הסרטן, והוא בן 75. הותיר אלמנה, שלוש בנות ובן. בתו לירון נשואה לנח גל, לשעבר שגריר ישראל בבולגריה.
רעייתו אורה התמודדה ב-2008 על ראשות עיריית קריית ביאליק.

ביקורת

נטען כי ז'ק היה מנהל ריכוזי, שלא ידע להאציל סמכויות ולא השכיל להכשיר יורשים או ממשיכי דרך במפלגתו העירונית ("למד").
ז'ק הותיר אחריו גרעונות כבדים בקופת העירייה. משרד הפנים גילה שהוצאו כספים שלא על פי הנהלים ושקל לחייבו באופן אישי על כספים אלו. זמן קצר לפני פטירתו הוחלט שלא לחייבו לשלם סכומים אלו.
ביקורת הוטחה נגד ז'ק על כך שבכהונתו כראש עירייה, יזם נטיעת עצים רבים בקריית ביאליק, אשר יש שטענו שהיו רבים מידי. מבקר העירייה אף חקר את הנושא והוציא דו"ח ביקורת בנושא. חלק מהעצים נעקרו כעבור מספר שנים בשל צפיפות יתר.
אליקו באלה

קריירה

באלה התחיל את הקריירה שלו ב"אקדמיה לכדורגל GBS", אקדמיית כדורגל מקומית בניגריה.
בקיץ 2015 חתם בטרנצ'ין מליגת העל הסלובקית. ב-23 באוגוסט 2015 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון במשחק בליגה נגד רוז'ומברוק. ב-29 באוגוסט 2015 הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה, בניצחון 1-4 נגד סניצה.
בינואר 2017 חתם בזולטה ורכם מליגת העל הבלגית איתה זכה בגביע הבלגי בסיום העונה. ב-31 בינואר 2018 הושאל להפועל עכו עד לסיום העונה.
ב-3 באוגוסט 2018 באלה חתם בהפועל מרמורק.
צבי גולדשטיין

אודות

גולדשטיין נולד ב-1947 בטרנסילווניה שברומניה ועלה לישראל עם משפחתו ב-1958. הוא למד באקדמיה לאמנות בצלאל בין השנים 1966 ל-1969 ובאקדמיה לאמנות יפה במילאנו, איטליה (Accademia di Belle Arti) בין השנים 1969 ל-1972. לאחר שהייה של עשר שנים במילאנו חזר ב-1978 לישראל. 
עבודותיו נכללות באוספי אמנות מרכזיים בארץ ובעולם ובכללם מוזיאון תל אביב, מוזיאון ישראל ומרכז פומפידו שבצרפת. ב-2010 השתתף בתערוכה "שלושה אמנים, אוסף אחד" לרגל פתיחתו המחודשת של מוזיאון ישראל, שבה התבקשו אמנים לאצור תערוכה מכל אוספי המוזיאון. התערוכה שאצר, תחת הכותרת "רדוף חפצים", כללה כ-400 חפצים מלווים ב-62 קטעי שירה ופרוזה מספרו של גולדשטיין "Room 205#" אשר יוצרים ביניהם קשרים אסוציאטיביים. 
ב-2004 יצא לאור הרומן שלו בשפה האנגלית "על נייר", בהוצאת הספרים הגרמנית ולטר קניג. כמו כן הוציא בהוצאה ספר שירים באנגלית, "Room 205#".
ב-2008 זכה בפרס למפעל חיים בתחום האמנות הפלסטית בישראל מטעם משרד המדע, התרבות והספורט. בהחלטת השופטים נאמר, "הענקת הפרס לגולדשטיין מהווה הכרה ציבורית והוקרה לא רק לפועלו הפרטי ולאמירה ערכית רבת משמעות, אלא גם לפועלו בהוראה: 30 שנותיו כמורה משפיע במחלקה לאמנות בבצלאל ביססו את מעמדו של גולדשטיין כ'נוכחות' בשדה האמנות הישראלית".
גולדשטיין נמנה עם חותמי העצומה של "יש גבול" בעת מלחמת לבנון הראשונה ונכלא עקב סירובו לשרת בה, לאחר שנשלח לשמור על עצירים בכלא אנצאר בלבנון.
ב-2013 זכה גולדשטיין בפרס א.מ.ת בתחום ציור ופיסול בקטגוריית תרבות ואמנות. ב-2016 זכה בפרס רפפורט בקטגוריית אמן ישראלי.