google/wiki40b huggingface dataset:
תומאס הגרטי

חייו

חייו של הגרטי לוטים רובם בערפל. אין מידע על שנות ילדותו ונעוריו, ורק למן תחילת פעילותו ככומר יש תיעוד. ישנה סברה שאולי הגרטי היה בעל הכשרה רפואית, עקב שימוש בטרמינולוגיה רפואית בחלק מכתביו, ופנייתו של דניאל דה ליאון אליו בשאלה רפואית אותה הוא שואל דווקא את הגרטי כ"רופא". אולם סברה זו אינה מוכחת או מאומתת עם מידע קיים אודותיו. לאחר 3 שנות פעילות אינטנסיבית בזירת תנועת העבודה האמריקאית (בין 1902-1905), נעלם הגרטי במפתיע והפסיק לפעול במסגרות סוציאליסטיות שונות. לאחר עזיבתו את ה-IWW דיווחים מעטים התקבלו אודותיו, בעיקר במכתבים של חברים לשעבר שנתקלו בו במקרה ברחובות שיקגו, רובם מתארים אדם אשר חי בעוני רב אולם לא איבד את תפיסתו האידיאליסטית.
הגרטי ככל הנראה אימץ את השם הבדוי "ריקרדו מורנו" לאחר עזיבתו את ה-IWW. תחת השם "מורנו" החל הגרטי לעבוד בהוראת לספרדית וכרופא עיניים באזור שיקגו. למן שנות ה-20, הגרטי חי ככל הנראה בעוני רב ברחובות שיקגו, ומותו או מקום קבורתו אינם ידועים.

פתיח לחוקת ה-IWW

הפתיח לחוקת ה-IWW אשר נוסח על ידי הגרטי, נותר עד היום הפתיח של הארגון:
למעמד הפועלים ומעמד המעסיקים אין דבר במשותף. לא יכול לשכון שלום כל עוד רעב ומחסור שוררים בין מיליוני פועלים עובדים, ושפע וכל טוב מצויים בקרב המיעוט שנקרא מעמד המעסיקים. מאבק בין שני מעמדות אלו חייב להתרחש עד שפועלי העולם יתאגדו כמעמד ויקחו את הבעלות על אמצעי הייצור, יבטלו את שיטת השכר, ויחיו בהרמוניה עם כדור הארץ. אנו רואים בתהליך המירכוז של השליטה בתעשייה לפחות ופחות אנשים, מכשול אשר אינו מאפשר לאיגודים המקצועיים להתמודד עם עליית כוחם של מעמד המעסיקים. האיגודים המקצועיים מאמצים מדיניות שמאפשרת לאיגוד מסוים של עובדים לפול בפח של יציאה כנגד איגוד עובדים אחר, ולפיכך להיאבק אחד בשני במלחמות שכר. יותר מכך, האיגודים המקצועיים תורמים להטעיה של העובדים לאמונה כי האינטרסים של מעמד העובדים זהה לאינטרסים של מעמד המעסיקים. תנאים אלו יכולים להשתנות והאינטרסים של מעמד הפועלים יכולים להישמר רק על ידי ארגון שנוצר באופן שכל חבריו, בכל תעשייה שהיא, מפסיקים את עבודתם בכל זמן ששביתה או סכסוך עבודה מתרחשים וכך מקיימים הלכה לפועל את עקרון ה"פגיעה באחד היא פגיעה בכולם". במקום המוטו המוכר "שכר יומי הוגן עבור עבודה יומית הגונה", עלינו לקעקע על דלתותינו את הפתגם המהפכני "ביטול של שיטת השכר". זוהי משימתו ההיסטורית של מעמד הפועלים, להיפטר מהקפיטליזם. צבא הייצור חייב להתארגן, לא רק למען מאבק יומיומי עם קפיטליסטים, אלא גם בשביל להמשיך בייצור אחרי שהקפיטליזם יובס. על ידי התארגנות תעשייתית אנחנו יוצרים את המבנה של החברה החדשה בתוך השלד של החברה הישנה.
נמל התעופה הבינלאומי בניקוסיה

היסטוריה

הנמל הוקם על ידי חיל האוויר הבריטי בשנות ה-30 של המאה ה-20, ומסלול הטיסה נבנה בשנת 1939. במלחמת העולם השנייה הורחבו מתקני השדה ומסלול הטיסה הוארך, והוא שימש את חילות האוויר של בעלות הברית. לאחר המלחמה התחדש השימוש המסחרי בנמל, בין היתר על ידי חברות התעופה מיסראייר, סייפרוס איירווייז, מידל איסט איירליינס ו-BOAC. במאי 1949 נחנך בית נתיבות אשר החליף את המבנים הזמניים ששכנו בנמל. מבנה זה הורחב בשנת 1959 והוחלף במבנה חדש ב-27 במרץ 1968. ב-1966 נסגר בסיס חיל האוויר הבריטי בנמל בשל צמיחת התנועה האזרחית והמקום המוגבל.
ב-15 ביולי 1974 תפס ארגון אאוקה השני את השלטון בקפריסין, והדיח מתפקידו את הנשיא, הארכיבישוף מקאריוס השלישי. השדה נסגר ולאחר יומיים החל לשמש לקליטת "כוח ההתערבות היווני בקפריסין" (ΕΛΔΥΚ) שהוטס מיוון לקפריסין כדי לתמוך בהפיכה. ב-18 ביולי התחדשה תנועת המטוסים האזרחית בנמל באופן חלקי, אך יומיים לאחר מכן, ב-20 ביולי החלה פלישת טורקיה לקפריסין, והנמל הופצץ. הוא הפך לזירת קרבות ונסגר. אחד ממטוסיה של חברת סייפרוס איירוויז שחנה בנמל הושמד, מטוס אחר נפגע באורח קשה והיתר עוכבו בשדה התעופה. החברה חדלה מלפעול וחידשה את פעילותה רק בשנה שלאחר מכן באמצעות שני מטוסים חכורים. הנמל הפך לשטח מוגן ומפורז של האומות המאוחדות, ושימש לפינוי אזרחים זרים ב-22 ביולי. ב-16 באוגוסט 1974, עם כניסתה לתוקף של הפסקת האש, הונצחה שליטת האומות המאוחדת בנמל, והוא נותר שטח המפורז בין שני חלקי האי המחולק. הנמל לא שב לפעול והוא משמש כמפקדת כוח שמירת השלום של האומות המאוחדות באי (UNFICYP).
הרפובליקה של קפריסין הכשירה בחיפזון את נמל התעופה הבינלאומי בלרנקה כשער האווירי הראשי שלה כבר ב-1975, והרפובליקה הטורקית של צפון קפריסין החלה להשתמש בנמל התעופה הבינלאומי ארג'ן ב-2004.
הפארק המדינתי רדווד המבולדט

הפארק המדינתי "רדווד המבולדט" (באנגלית: Humboldt Redwoods State Park) הוא פארק מדינתי בקליפורניה במחוז המבולדט בצפון-מערב המדינה, ארבעים ושמונה קילומטרים מדרום ליורקה וסמוך לכביש המהיר 101. הפארק הוקם ב-1921 על ידי "הליגה להצלת עצי הרדווד" ושטחו היום 210 קמ"ר ההופכים אותו לשלישי בגודלו בין הפארקים המדינתיים של קליפורניה. הוא כולל תשעים ושישה קמ"ר של יערות ראשוניים, מהם 69 קמ"ר של היער הראשוני הגדול בעולם של עצי סקוויה נאה. מטרתו העיקרית היא שימור עצי סקוויה נאה כמו כארבעים פארקים ושמורות נוספות באזור החוף של קליפורניה, והוא משני הריכוזים החשובים והגדולים ביותר של מין זה לצד מערכת הפארקים רדווד.
למעלה מ-500 עצים הגבוהים ממאה מטרים מתוך למעלה מ-600 עצים בגובה זה צומחים בפארק, וכן גדלים בו 138 עצים מ-220 העצים הגבוהים מ-105 מטרים ו-26 מ-42 העצים הגבוהים מ-110 מטרים. הגבוה בהם המכונה "ענק הסטטוספרה", גובהו כ-113.3 מטרים והוא העץ השלישי בגובהו בעולם, ובשנים 2006-2000 נחשב לעץ הגבוה ביותר. 58% מ-50 העצים הידועים כגבוהים בעולם ו-66% ממאה העצים הידועים כגבוהים ביותר גדלים בפארק זה. רק שני עצים הצומחים בשטח "הפארק הלאומי רדווד" שהוא החלק המרכזי של "מערכת הפארקים רדווד", גבוהים מהעצים שבפארק המבולדט, כשהעץ הגבוה בעולם מכונה "היפריון".
מבין גדולי עצי ה"סקוויה נאה", העץ הגדול ביותר בפארק זה הוא "ענק ערוץ השור" שבמדידה האחרונה נפחו היה 882 מטרים מעוקבים של עץ כשגובהו 102.7 מטרים והוא העשירי בגודלו בין פרטי ה"סקוויה נאה" וה-44 בגודלו בין עצי העולם. מבין העצים הגבוהים מ-105 מטרים שבפארק המבולדט, הגדול ביותר הוא "עץ ענק" שגובהו 108.2 מטרים ונפחו 789 מטרים מעוקבים והוא העץ החמישה-עשר בגודלו בין עצי ה"סקוויה נאה" וה-57 בגודלו בין עצי העולם. "ענק הסטטוספרה" הוא הפרט ה-24 בגודלו של "סקוויה נאה" עם נפח של 650 מ"ק עץ, והוא הגדול ביותר מהעצים הגבוהים מ-110 מטרים הצומחים בפארק.
בפארק צומח גם אשוח דאגלס. בשטח הפארק זורם הערוץ הדרומי של נהר איל, שהוא היובל הארוך ביותר והגדול ביותר של הנהר, ואורכו 169 קילומטרים מתוך 315 קילומטרים של הנהר כולו, והוא זורם לצד כביש 101. דרך הפארק עוברת דרך הנוף "הכביש המדינתי 254 - שדרת הענקים" שבשני קצותיה מתחברת לכביש 101. בפארק שלושה שטחי מחנאות הכוללים 250 אתרים.
רציפי האגם

העיר העתיקה

רציף גנרל גיזאן - הרציף שעל חופו הצפוני של האגם נקרא על שם אנרי גיזאן החל משנת 1960 לאחר שהגנרל בדימוס יזם טיילת עם ארבע שורות עצי ערמונית הסוסים לרווחת תושבי העיר. בשנת 2003 הוחלף האספלט במסלולי החצץ המקוריים. לאורך הטיילת ניתן למצוא יצירות אומנות משלושה דורות: מזרקה מפסיפס משנת 1903 (ליד הגן הבוטני שבמערב) פסל של גנימדס משנת 1959 (ב  Bürkliplatz ושבמזרח) מזרקה בצורת קערה העשויה מבטון ורוד משנת 2003 במרכז הטיילת.

אנה (Enge)

נמל אנה ( Enge ) - הנמל ממוקם על חופו הצפון מערבי של האגם מדרום לגן הבוטני. הנמל משמש כיום מרינה פרטית. על שובר הגלים ניתן למצוא את הפסל האריה של ציריך ששופץ בשנת 2013 והגישה אליו חופשית.
לנדיוייס - האזור נקרא על שם התערוכה  Landi39 שנערכה במקום ובמקום נערכו עוד הרבה אירועים ציבוריים. בסוף חודש אוגוסט נערך במקום תיאטרון הרחוב  Zürcher Theater Spektakel. במהלך תערוכת SAFFA (התערוכה השווייצרית לעבודת נשים) בשנת 1958 הוקדש האי המלאכותי לתערוכה ונושא את שמה עד היום, על האי יש פארק נעים וניתן להגיע אליו באמצעות גשר המחבר אותו אל החוף. בלנדוייס ניתן למצוא מדשאות רחבות ידיים, מגרשי ספורט ועצים עתיקים בעלי ערך רב.
Mythenquai - הפסל לזכרו של גוטפריד קלר מוצב מתקן ההשקיה יערת הדבש שהיא אחד השרידים הבודדים לתערוכת החקלאות שהתקיימה במקום בשנת 1959, המתקן הוקם רק לצורכי תצוגה ולכן אינו יעיל מבחינת חיסכון במים. במרחק מספר צעדים מן החוף ניתן לראות את העץ טקסודיון דו-טורי (Taxodium distichum) (ברוש הביצות) עם שורשי אויר שמקורו בנהר במיסיסיפי שבאמריקה, ליד המרינה ניטעו עצי אלנוס, שמתאים לסביבה מרובת מים. ליד הרציף ניתן למצוא את חוף הרחצה היחיד סביב האגם עם חול ים (Strandbad Mythenquai).

היסטוריה

בשנת 1833 הורחב אזור Stadthausanlage באדמה ובשברים ממצודת הברוק שהייתה ממוקמת ליד חופי האגם. זה היה סופו של הרובע כציר המחבר את רובעי העיר של ימי הביניים עם חופי האגם, שם גרו תושבים שלא היו אזרחי ציריך. האזור עבר שיפוצים נרחבים בין השנים 1836 ל-1900 כחלק מהתוכנית להפוך את ציריך לעיר מודרנית לחופי האגם.
ברביעי לספטמבר 1881, החליטו העיריות של ציריך, רייסבך ואנה (שהיו אז עיריות עצמאיות) לבנות טיילת לחופי האגם, החלטה שהתקבלה בשמחה רבה אצל תושבי העיר. החזון היה לבנות טיילת לאורך כל אגן האגם מקרן ציריך ועד נמל אנה, פרויקט יקר ושאפתני ודרש שיתוף פעולה של שלוש העיריות.
העבודות החלו עם הטמנה של 24 מיליון מ"ק של סלעים ובוץ אגני בשטח של 200 אלף מטר רבוע. לשם כך הובאו ספינות ומכונות המיועדות לעבודה מסוג זה. השלב הראשון בעבודה הוא לבנות שובר גלים ואחר כך למלא אותו עם אדמת חוואר. האדמה למילוי הגיעה מחפירות מנהרות לרכבת ומהרחבת הכבישים ברייסבך.
ארנולד בורקיל-זיגלר ויתר על תפקידו כמהנדס העיר על מנת להיות המהנדס הראשי של הפרויקט. בניית הרציפים החלה בשנת 1881 עם כוונה לסיים אותה בתערוכה השווייצרית הלאומית בשנת 1883, אבל לפני כן היה על העיריות להפוך את חופי האגם, שהיו בבעלות פרטית לשטח ציבורי. למעשה, עד אז לתושבי ציריך לא הייתה גישה את האגם. לבסוף חנוכת הרציפים התקיימה בשנת 1887, כאשר גשר הרציפים קישר בין צידו המזרחי של האגם וצידו המערבי.
העשירון האחר

העשירון האחר הוא תא סטודנטים להט"בי של האוניברסיטה העברית בירושלים. 
שם התא נגזר מן הטענה כי עשירית מן האוכלוסייה הכללית היא הומוסקסואלית, הנגזרת מהדו"ח "התנהגות מינית בזכר האדם" מאת אלפרד קינסי.
"העשירון האחר" הוקם בשנת 1990 על ידי קבוצה של מרצים וסטודנטים להט"בים מן האוניברסיטה העברית, והוא הארגון הלהט"בי הראשון בירושלים. בשנים הראשונות נפגש התא במשרדו של פרופ' אלון הראל. המפגשים הללו התנהלו בחשאי מפני שמשתתפים רבים היו "ארוניסטים". החל משנת 2000, לאחר מעבר במקומות שונים באוניברסיטה, עבר התא לפעול במסגרת בית הלל בקמפוס הר הצופים. ב-2008 פרש התא מבית הלל בעקבות סכסוך, שנבע מהתערבות של בית הלל בתכני המפגשים. 
העשירון האחר מנוהל על ידי ועד של מתנדבים מקרב הסטודנטים הירושלמים. התא מקיים מפגשים פעמיים בחודש (ביום שני הראשון בכל חודש בקמפוס גבעת רם, וביום שני השלישי בכל חודש בקמפוס הר הצופים) המאפשרים לסטודנטים להט"בים להכיר אלה את אלה, לחזק את דימויים העצמי ואת ביטחונם העצמי כלהט"בים, ולהעמיק בתכנים הקשורים ללהט"ב. בנוסף, התא פועל לקידום זכויות להט"ב, כגון ביטול הסעיף המפלה הומוסקסואלים לתרום דם. המפגשים פתוחים לסטודנטים מכל מוסדות ההשכלה בירושלים, ולכלל שכבת הגיל הרלוונטית.
יוצאי התא היוו את עיקר גרעין האנשים שחברו והקימו את "הבית הפתוח". כמה מיושבי ראש העשירון האחר היו לימים לפעילים בולטים בקהילה הלהט"בית: סער נתנאל שהיה חבר במועצת העיר ירושלים מטעם מרצ, וחגי אלעד שהיה מנכ"ל הבית הפתוח עד קיץ 2006.
תא הסטודנטים הלהט"בי אשר קיים באוניברסיטה העברית כיום פועל במסגרת האחווה הסטודנטיאלית הגאה מבית האגודה למען הלהט"ב והתאחדות הסטודנטים והסטודנטיות.
נחום המדי

נחום הַמָּדִי היה תנא שעלה ממדי לארץ ישראל, ופעל בה, בשלהי תקופת בית המקדש השני ולאחר חורבנו במאה ה-1.

תפקידו

לדעת התנא רבי נתן היה נחום המדי חבר בצוות של שלושה חכמים בירושלים, שכונו דייני גזירות. הם קבעו תקנות שונות בדיני ממונות, אך מסורת זו אינה מוסכמת,, והדעה המקובלת היא שהצוות כלל שני חכמים בלבד, בלעדי נחום המדי.

דעותיו בהלכה וויכוחיו עם חכמי דורו

מסופר עליו: "וזו טעות טעה נחום המדי, כשעלו נזירין מן הגולה ומצאו בית המקדש חרב, אמר להם נחום המדי: אלו הייתם יודעים שבית המקדש חרב הייתם נוזרים? אמרו לו: לא. והתירן נחום המדי. וכשבא הדבר אצל חכמים אמרו לו: כל שנזר עד שלא חרב בית המקדש - נזיר; ומשחרב בית המקדש - אינו נזיר". לדעתו אפשר להתיר נדר גם על סמך טעות בהערכת המציאות העתידית, בעוד שלדעת חכמים אין להתיר נדר אלא אם כן הטעות הייתה בהערכת המציאות הקיימת. 
בסוגיה אחת בתלמוד רוכזו מספר הלכות שאמר, ועל כולן הגיבו חכמי דורו בחריפות וביטלו את דבריו: "נשתקע הדבר ולא נאמר"; ותמה על כך האמורא רב אחא בר מניומי: "גברא רבה אתא מאתרין, כל מילתא דאמר, אמרי ליה: נשתקע הדבר ולא נאמר!" (עברית: אדם גדול הגיע ממקומנו, כל דבר שאמר, אומרים לו: נשתקע הדבר ולא נאמר"). 
בין ההלכות שקבע: בגולה (בבל, כנראה) איסור המסחר עם גויים לפני ימי חגיהם נוהג במשך יום אחד בלבד, ולא שלושה ימים כבארץ ישראל, והטעם לכך, שהגויים בחוץ לארץ מתכוננים לחג במשך יום אחד בלבד.
בדיני ממונות החזיק בהשקפה לפיה המוכר חפץ מתכוון למכור גם את האביזרים הנלווים לו, אלא אם כן הוכח אחרת.

הכינוי "נחום הזקן"

בברייתא הוזכר חכם בשם "נחום הזקן", ויש משערים כי הכוונה לנחום המדי.
ואראשאפאט

היסטוריה

העיר נוסדה על ידי המלך וארארשק אשר שלט בארמניה במאה ה-2, במקום בו שכן קודם לכן יישוב קודם, ושמה הרשמי של העיר נגזר משמו. סמוך לשנת 163 הייתה העיר לבירת ארמניה ושמרה על מעמד זה עד למאה ה-4. הקתדרלה בעיר נבנתה בידי גרגוריוס המאיר (Գրիգոր Լուսաւորիչ - "גריגור לוסווריץ'"), מייסד הכנסייה הארמנית והקתוליקוס הראשון שלה. היא הוקמה לראשונה בין השנים 301–302 כשארמניה הייתה למדינה היחידה בעולם שהנצרות היא דתה הרשמית, ונחשבת למבנה הכנסייתי העתיק במדינה. לפי אגדה מהמאה ה-5 ראה גרגוריוס הקדוש את ישו בחזונו כשהוא יורד מהשמיים ומכה בפשיט זהב על הקרקע במקום בו על הקתדרלה להיבנות. לכן שונה שמה של העיר לאצ'מיאדזין, היינו "המקום בו ירד הבן היחיד (מהשמיים)". 
בשנת 428 איבדה ארמניה את עצמאותה ובאה תחת שלטון האימפריה הסאסאנית, אולם בתקופה זו נבנו יתר הכנסיות בעיר וכן קתדרלת זווארטנוץ מספר קילומטרים ממזרח לה. מושבו של הקתוליקוס נע ברחבי ארמניה ואסיה הקטנה משך מאות שנים ושב לעיר רק ב-1441. במאה ה-17 ידעה העיר התפתחות ושגשוג ונשכרה ממיקומה על ציר הסחר בין טבריז באיראן וארזורום בטורקיה. העיר שבה באופן רשמי לשם "ואראשאפאט" ב-1995, אך השימוש בשם זה מוגבל לצרכים רשמיים בלבד.

הקתדרלה

קתדרלת אצ'מיאדזין, ה"מייר טצ'אר" ("הכנסייה האם"), היא המבנה החשוב בעיר. הכנסייה בנויה בצורת ריבוע שאורך כל אחת מצלעות הוא 20 מטר. המבנה המקורי מתחילת המאה ה-4 הוחלף בכנסייה הנוכחית בשנת 480 ובשנת 618 הוחלפה כיפת העץ שעיטרה אותו בכיפת אבן. הכיפה נחה על ארבעה עמודי אבן פנימיים המחוברים אל קירותיו החיצוניים של המבנה בקשתות. מגדל הפעמונים בן שלוש הקומות נוסף בחזית הכנסייה בשנת 1648 כשבראש הקומה העליונה כיפה המונחת על שמונה עמודים. ציורי הקיר בכנסייה נוספו במאה ה-18. 
בכנסייה שמורים חלקים מהצלב האמיתי, מתיבת נח, שרידיהם של השליחים פטרוס, אנדראס הקדוש ותדי, וכן חלק מהחנית בה דקר החייל הרומאי את ישו בעת צליבתו. סמוך לכנסייה ניצבת אנדרטה לזכר רצח העם הארמני ואנדרטה אחרת לזכר ביקורו במקום של האפיפיור יוחנן פאולוס השני ב-2001.

כנסיית הריספימה הקדושה

כנסיית הריספימה הקדושה הניצבת במזרחה של העיר הושלמה בשנת 618 במקום בו ניצבה כנסייה אחרת קודם לכן. מתחת לכנסייה שוכן קברה של הריספימה הקדושה אשר נמלטה במאה ה-3 לארמניה מפני רדיפות דיוקלטיאנוס, ונסקלה לפי האגדה במקום זה לאחר שסירבה להינשא למלך טירידאטס השלישי. הכנסייה מתאפיינת בכיפה גדולה המכסה את מרכז המבנה ובשתי נישות גבוהות בחזיתה שהיו לאחד ממאפייני הבנייה הכנסייתית בארמניה בימי הביניים. בשנת 1653 היא שופצה באופן מסיווי וב-1790 נוסף לה מגדל פעמונים ובו שני מפלסים שונים, כשבראש העליון כיפה הדומה לזו של מגדל הפעמונים בקתדרלה.

כנסיית גיאנה הקדושה

כנסייה זו נבנתה בשנת 630 מדרום לקתדרלה, במקום בו שכנה קפלה לזכרה של גיאנה הקדושה. לכנסייה ארבעה גמלונים, אחד בכל אחד מצדדיה, ואלה מקיפים את כיפה גדולה בצורת מתומן הנושאת גג מחודד. בחזית הכנסייה נרתקס ובו שלוש קשתות.

כנסיית שורגאט

כנסיית שורגאט הקדוש מאוחרת מהכנסיות האחרות בעיר והיא נבנתה מזרחית למרכז אצ'מיאדזין ב-1694.
צרטוזאורוס

בתרבות

צרטוזאורוס מופיע בסרט השלישי של סרטי פארק היורה, שם הוא מתקרב לחבורת ההרפתקנים אך כשמגלה שהם ליד צואת ספינוזאורוס הוא מתרחק מהם, מחשש מבעליה ולא נראה עוד.
2 צרטוזאורוסים מופיעים בסרט פנטזיה של וולט דיסני כשתוקפים סטגוזאורוסים ודיפלודוקוסים שנתקעו.
בסרט מיליון שנה לפני הספירה נראה צרטוזאורוס מתקיף טריצרטופס ומפסיד לו פצוע קשה, אף שהם לא חיו באותה תקופה.
זית קלמטה

תיאור

ניתן להבחין בין עץ זית רגיל לעץ זיתי הקלמטה באמצעות גודל העלים. עלי זית הקלמטה גדולים כמעט פי שניים מעליה של זני זית אחרים.
העץ מניב פרי גדול עם צורה אסימטרית מוארכת ומיוחדת, הוא רגיש לקור ועמיד במזג אויר חם, רגיש לדוררת ועמיד בפני זבוב הפירות.
את הזיתים לא מוסקים במכונה אלא באופן ידני, זאת על מנת למנוע פגיעה באיכות הזית.
בשל תפוקת השמן הנמוכה של זיתי הקלמטה, ברוב המקרים נמכרים הזיתים לשימוש כזיתי שולחן, המשומרים בחומץ, יין או שמן זית ומשמש כמרכיב חשוב במטבח היווני.
לזיתי הקלמטה יש מעמד של מוצר מקור מוגן (PDO) באיחוד האירופי (EU), על מנת להבטיח שלזיתים שמקורם באזור קלמטה בלבד יש את הזכות להיות ממותגים כזיתי קלמטה אם יימכרו באיחוד האירופי.

הכנה

קיימות שתי שיטות להכנת זיתי קלמטה:
השיטה הקצרה אורכת כשבוע ימים עד לסיום התהליך, תחילה יש להסיר את טעמו המר של הזית באמצעות השריית הזיתים למשך שבוע במים נקיים או מי מלח, לאחר מכן נארזים במי מלח, חומץ, יין, שמן זית ופרוסות לימון, לעיתים חותכים את הזיתים כדי לקצר את התהליך. 
בשיטה הארוכה יש להשרות את הזיתים חתוכים במים עם מלח ולהסיר את טעמם המר. תהליך זה אורך עד כשלושה חודשים.
מקולה

מקולה (בלטינית: Macula - כתם) היא נגע בעור המתבטא בשינוי בגוון העור (בהיר יותר או כהה יותר). המקולה היא מקומית, שטוחה, בעלת צורות מגוונות, תחומה בגבולות מגדרים היטב, בקוטר של פחות מ-1 ס"מ.
המקולה אינה משנה את צורת העור (לא בולטת ולא שקועה), ומקורה בשכבת האפידרמיס בעור.
יחסי אלג'יריה–סודאן

רקע

על אף ששתי המדינות היו בליבה של הלאומיות הערבית, אלג'יריה וסודאן שונות זו מזו בערכיהן. אלג'יריה נוטה להיות יותר חילונית, ואילו סודאן נוטה לכיוון האסלאמיזם, וקיימה בעבר קשרים עם מדינות שכנות דוגמת מצרים, צ'אד, אתיופיה, לוב ודרום סודאן. לפיכך, שתי המדינות לא שיתפו פעולה. עם זאת, לאורך השנים הורחבו היחסים בין המדינות.
לאלג'יריה שגרירות בח'רטום ואילו לסודאן שגרירות באלג'יר. עד שנת 2011 היו סודאן ואלג'יריה, בהתאמה, שתי המדינות הראשונה והשנייה בגודלן כמו גם המדינות הערביות בסדר זה; בשנת 2011 עקפה אלג'יריה את סודאן והפכה לגדולה ביותר.
מרינוס הקדוש

תולדות חייו

קיימות מספר גרסאות סותרות באשר לתולדות חייו של מרינוס הקדוש. לפי המסורת המקובלת הוא היה סתת בן האי ראב בדלמטיה, כיום בקרואטיה, אשר נמלט מארץ מולדתו כדי להציל עצמו מרדיפות הקיסר דיוקלטיאנוס. הוא הגיע לרימיני באיטליה והמשיך בעבודתו כסתת אבן. את האבן לצורכי מלאכתו חצב בהר טיטאנו (Monte Titano) השוכן כיום בסן מרינו. אישה מוכת שגעון שהגיעה מדלמטיה, נטפלה אליו ורדפה אותו בטענה כי היא אשתו, ולפי גרסה אחרת ניסתה לפתות אותו, והוא נמלט ממנה והסתתר מפניה משך שנה. משהתגלה, צם משך שישה ימים וביום השישי הניחה לו. מרינוס ריפא אותה משגעונה וניצר אותה. לאחר מכן, בשנת 301 עבר להתבודד בהר טיטאנו, ופי גרסה אחרת התבודד שם לראשונה עת נמלט מאותה אשה. 
בהר טיטאנו המשיך מרינוס בעיסוקו בסיתות אבן והפיץ את הנצרות. בעלת האדמה, פליקיסימה, גבירה מרימיני, התנצרה עם 53 אחרים מבני קהילתה, לאחר שמרינוס ריפא את בנה הנכה, וריסימו, ועם מותה הורישה את השטח לקהילה. בשנת 313 מינה הבישוף של רימיני את מרינוס לבישוף. הוא מת ב-3 בספטמבר 366 שנקבע כיום חגו. מקובל כי לאו הקדוש היה ידידו של מרינוס הקדוש וסתת אבן כמוהו. לאו הקדוש התיישב במקום שהיה לעיירה סן לאו על גבול סן מרינו בתחומי איטליה. שתי הערים - סן מרינו וסן לאו - הן ערים תאומות והבזיליקות בשתי הערים הן בזיליקות משנה של הדיוקסיה של סן מרינו-מונטפלטרו.
גרסה שונה לחלוטין לחייו של מרינוס הקדוש גורסת כי הגיע להר טיטאנו כבר בשנת 257, היינו לפני תקופתו של הקיסר דיוקלטיאנוס, ולפי גרסה זו מת בשנת 301. מחקרים מודרניים טוענים כי הקדוש חי במאה ה-6 או ה-7, וכי תולדות חייו הותאמו לצרכים פוליטיים מאוחרים.

פולחן

לפי המסורת היו מילותיו האחרונות של הקדוש:
באימרה זו התכוון הקדוש לאפיפיור ולקיסר הרומי. האימרה הייתה לאחד היסודות בתחושת העצמאות של סן מרינו, והמילה "LIBERTAS" ("חירות") הייתה למוטו הלאומי, אם כי ברי שמקורה של המסורת הוא בימי הביניים. מסורת זו הביאה גם לכיתוב המופיע על האפריז של בזיליקת סן מרינו:
בזיליקת סן מרינו היא מקום הפולחן המרכזי של הקדוש, שהיה לקדוש לאומי המזוהה באופן כמעט נרדף עם המדינה. הוא נחשב למייסד המדינה, ויום חגו הוא גם החג הלאומי של הרפובליקה. חלק משרידיו שמורים מתחת למזבח המרכזי במבנה לאחר  שהתגלו ב-3 בספטמבר 1586, וחלק מהם נתרמו ב-1595 לאי ראב. חלק מגולגולתו שמור בתיבת כסף וזהב המונחת מאז 1602 לימין המזבח.
עד המאה ה-17 נהוג היה לתאר את הקדוש כאיש צעיר, אך לאחר מכן החלו לייחס לו חזות של אדם מבוגר ומזוקן. הוא מתואר פעמים רבות כשהוא אוחז בפטיש סתתים, או על בהקשרו של הר טיטאנו ושלוש מצודותיו. בדרך זו הוא מופיע גם על צידן האחורי של מטבעות 20 סנט אירופי של סן מרינו.
עינוש

עינוש (בכמה גרסאות גם: עיינש או עינישת) היה יישוב יהודי בתקופת המשנה והתלמוד ברמת הגולן, אשר השתייך לחבל סוסיתא.
היישוב נזכר בתוספתא, בתלמוד הירושלמי ובפסיפס כתובת רחוב כאחת "העיירות האסורות בתחום סוסיתה". הכוונה לעיירות שבשל ריבוי תושביהן היהודים באותה עת, חויבו בקיום המצוות התלויות בארץ, למרות ששכנו באזור סוסיתא הנכרית. 
היו שזיהו את עינוש בעין נשוט. אחרים דחו זיהוי זה כמרוחק מדי מסוסיתא, והעדיפו לזהות את עינוש בעין עוואניש, חורבה המצויה למרגלות מצפה אופיר, מצפון לסוסיתא.
מלווין פרביס

ביוגרפיה

פרביס נולד בטימונסוויל, דרום קרוליינה. פרביס למד משפטים ולאחר קריירה קצרה של שנתיים כעורך דין התגייס בשנת 1927 לשורות ה-FBI וזאת לאחר הרפורמה שעבר הארגון שביקש לגייס סוכנים בעלי כישורים באכיפת החוק, ובמיוחד ביקש למצוא עורכי דין ורואי חשבון. לאחר ששירת כראש המחלקה לחקירות באוקלהומה סיטי, ברמינגהאם ובסינסינטי הוא קודם לתפקיד ראש המחלקה בשיקגו בשנת 1932. במהלך שירותו, תפס פרביס מספר רב של מבוקשים שהוגדרו כ"אויבי הציבור", יותר מכל סוכן FBI אחר, שיא שטרם נשבר. פרביס ניהל את המצוד אחר פושעים מפורסמים כגון בייבי פייס נלסון, פריטי בוי פלויד ונצרב בזיכרון הציבור בעיקר בשל המצוד שניהל אחר ג'ון דילינג'ר שהסתיים במותו של דילינג'ר בשיקגו ב- 22 ביולי 1934.

פרביס זכה לשבחים רבים בקרב הציבור האמריקאי והתקשורת לאור הצלחותיו במיגור הפשיעה האלימה ונחשב באותה עת לגיבור לאומי. רבים טענו שעובדה זו לא נעלמה מראש ה-FBI, ג'ון אדגר הובר שקינא בתהילה שנזקפה לזכות פרביס לאחר הריגתו של דילינג'ר על אף שבתחילה חיבב וטיפח אותו.

פרישה מהשירות

יחסו המנוכר של הובר הוביל את פרביס לפרוש מה-FBI בשנת 1935 ולחזור לעסוק כעורך דין בשוק הפרטי. הוא נישא ונולדו לו שלושה בנים. בשנת 1936 רכש תחנת רדיו מקומית בפלורנס, דרום קרוליינה והנחה תוכנית רדיו לילדים בשם “Junior G-Men” שהעבירה מסרים חינוכיים וחיזקה את החשיבות של אכיפת החוק.
במהלך מלחמת העולם השנייה שירת בדרגת קולונל בתפקידי מודיעין שונים ולקראת סופה השתייך למחלקה שטיפלה בפושעי מלחמה נאצים. לאחר המלחמה שימש כיועץ לקונגרס האמריקאי.

מותו

מותו של פרביס בשנת 1960 נותר בגדר תעלומה. פרביס נמצא בביתו ירוי בראשו כשלצידו האקדח שניתן לו כהוקרה על ידי חבריו מה-FBI כשפרש. על פי הגרסה הרשמית הוא שם קץ לחייו. ממצאים אחרים העלו סברה כי ייתכן שכדור נפלט מאקדחו בעת שניקה את הקנה שלו.
שלמה סטרליץ

ביוגרפיה

סטרליץ נולד בשנת 1923 בקובנה בירת הרפובליקה הליטאית הראשונה במשפחה ציונית דוברת עברית. אביו, יונה סטרליץ, היה מורה עברי, חבר מרכז הסתדרות המורים העבריים "המורה" בליטא.
משנת 1929 למד בגימנסיה העברית הריאלית בעיר, ועם סיום לימודיו ב-1939 החל ללמוד באוניברסיטת קובנה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה פונה עם משפחתו לפנים ברית המועצות.
עם תום המלחמה שב לליטא (שעתה הייתה הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הליטאית, חלק מברית המועצות). למד מתמטיקה באוניברסיטת וילנה, ובהמשך הצטרף לסגל שלה. ב-1953 קבל תואר דוקטור. ב-1968 היה לפרופסור באוניברסיטת לנינגרד ושב ללמד באוניברסיטת וילנה.
לאחר מלחמת ששת הימים נדרש על ידי השלטון הסובייטי לחתום על הצהרת גינוי לישראל. הוא סירב, ובעקבות כך קידומו נפגע. ב-1973 עלה לישראל. התמנה לפרופסור מן המניין באוניברסיטת חיפה, והיה בין ראשיו הראשונים של החוג למתמטיקה.
תחום מחקרו העיקרי של סטרליץ היה הבעיות האסימפטוטיות של פונקציות שלמות מוכללות ושימושיהן במשוואות דיפרנציאליות בתחום המרוכב. הוא פרסם ספרים ומאמרים רבים. במסגרת שנות השבתון שלו עבד באוניברסיטאות בחו"ל – אוניברסיטת אילינוי, אוניברסיטת דרום לואיזיאנה, אוניברסיטת וירג'יניה המערבית ואחרות.
לאחר יציאתו לגמלאות המשיך לעסוק במחקר מתמטי, ללמד ולהשתתף בישיבות מקצועיות באוניברסיטה.
שלמה סטרליץ נפטר ב-1999.

פרסומיו

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.  
בין עבודותיו: הספר Asymptotic properties of analytic solutions of differential equations (וילנה 1972) ועבודתו הגדולה האחרונה (כ-100 עמודים) "Asymptotics for solutions of linear differential equations having turning points with applications" (יצאה לאור לאחר מותו בשנת 1999, בפרסום המתמטי רב-היוקרה Memoirs of the American Mathematical Society).