google/wiki40b huggingface dataset:
פפיון (כלב)

מראה חיצוני

על ראשו של הפפיון יש כתם לבן. הכלב בעל חרטום מחודד ועדין שבקצהו אף שחור. עיניו עגולות וממוקמות נמוך למדי. האוזניים נפולות או זקופות מעוטרות תמיד בשיער רב וממוקמות בחלק האחורי של הראש. גובהו האופייני 20-28 ס"מ, ומשקלו 3-5 ק"ג. לכלב הפפיון פרווה ארוכה ולבנה, אולם אזור הפנים יהיה לרוב בצבעים מגוונים כגון: חום ושחור.

אופי

אופיו של כלב הפפיון מאוד נוח מאחר שמדובר בכלב רגוע ובעל מזג טוב, אולם כלב שאוהב לשחק ולהוציא אנרגיה בחוץ ועל כן חשוב להוציא אותו למשחקים והפעלה בחוץ לפחות פעם ביום. כלב הפפיון אוהב ונאמן לבעלים שלו ולמשפחתו, הכלב מסתדר נהדר עם ילדים קטנים. בזכות הרגישות שלו הוא חש את מצב הרוח של בעליו ומנסה להתאים את עצמו. עם זאת אי אפשר לא להקדיש לו זמן, מדובר בכלב מפונק מאוד אשר דורש תשומת לב ואהבה מבעליו.

טיפול

כמו שנאמר לעיל, אחד הדברים המרכזיים שצריך להביא לידי ביטוי אצל כלב פפיון זה הוצאתו לבצע פעילות גופנית באופן יומיומי. כמו כן, חשוב לציין כי לרוב כלבי הפפיון יש רגישות גבוהה לחומרי הרדמה ויש לטפלו בדרכים ותרופות מסוימות. בסך הכל מדובר בכלב בריא ונוח לאילוף וטיפול.
בבולט

בבולט (בצרפתית: Babolat) היא חברה צרפתית המייצרת ציוד לטניס, סקווש בדמינטון ופאדל שבסיסה בליון.
החברה נוסדה בשנת 1875 כיצרנית גידים טבעיים למחבטי טניס. בשנת 1994 החלה לייצר לראשונה את המחבט עצמו ושיווקה את המחבט באירופה ויפן. כיום בבולט נחשבת לאחת החברות הגדולות בטניס, שחקנים רבים מהדרג הבכיר משחקים עם מחבטיה ושחקן הדגל של החברה הוא רפאל נדאל.
בשנת 2014 בבולט הייתה לחלוצה בשיווק מחבטי טניס המנטרים נתונים על יכולת המשחק באמצעות חיישן המחובר למחבט ומספקים את הנתונים באמצעות מכשיר חכם, מחבטים מסוג זה נעזרים בטכנולוגיית ה-PLAY של בבולט.
בית האמנים בנגב

היסטוריה

בית האמנים בנגב נפתח בשנת 2005. תחילה פעלו בו בהתנדבות פחות מעשרה אמנים שישבו באזור באר אברהם. אל הבית הוזמנו רק אמני הנגב במטרה לקדם את האמנות הדרומית. באותה שנה, לאחר קשיים רבים, העניק ראש העיר לשעבר יעקב טרנר לקבוצת האמנים את משכנה הנוכחי.
לקראת כניסתם של האמנים לבית הוא שופץ במימון חברת "מכתשים". בבית הוקמה ועדה לקבלת אמנים שטיפחה את האמנים המקומיים.

המבנה

המבנה הוקם בתקופת המנדט הבריטי. בשנת 1935 מסר אותו יהושע חנקין לידי ד"ר ראובן מאיר ולאשתו יהודית, כדי שיקימו בו מרפאה שתעניק לבדואים שירות רפואי ללא עלות במטרה להפגין רצון טוב של הישוב היהודי בארץ. ד"ר מאיר, שלא ידע ערבית, נעזר באשתו ילידת הארץ שתקשרה עם המטופלים בערבית, והמקום הפך מרכז חברתי עבור בדואים ויהודים. ד"ר ראובן מאיר ויהודית עזבו את הבית בשנת 1936 לאחר שהחלה הסתה נגד היהודים בעיר. מספר המטופלים ירד והם בחרו לעזוב את באר שבע. ב-1939 התגייס ראובן מאיר לצבא בריטי. 
לאחר עזיבתם התגוררו בבית יהודים נוספים שעזבו במהרה בשל המצב הביטחוני. בזמן העלייה ממרוקו, הבתים באזור חולקו לעולים, כשהמבנה היה אחד מהם.
כיום ניתן למצוא בחצר הבית גן פסלים אותו יצרו וקישטו אמני הבית. בגן נמצאים עצים מיובאים שאינם חיים ויצירות שנתרמו על ידי חברת "מכתשים" לקישוט החצר.
מוריץ מושקובסקי

קורות חיים

מוריץ מושקובסקי נולד בברסלאו שבפרוסיה (כיום ורוצלב, בפולין).
אף כי בימינו נשכח מושקובסקי מן הלב, הרי בשלהי המאה ה-19 נהנה מפופולריות ומהוקרת הקהל. הוא היה מלחין פורה מאוד, שחיבר יותר ממאתיים יצירות. הפסנתרן איגנצי יאן פדרבסקי אמר עליו: "אחרי שופן, אין מי שמיטיב להבין ממושקובסקי איך לכתוב לפסנתר." 
מושקובסקי כתב יצירות קטנות רבות לפסנתר, שהנחילו לו פופולריות רבה - בייחוד הקובץ של "מחולות ספרדיים" אופוס 12 לשני פסנתרים. יצירתו המוכרת ביותר כיום היא חמישה-עשר האטיודים הווירטואוזיים אופוס 72 שביצעו פסנתרנים וירטואוזיים כולדימיר הורוביץ ומארק-אנדרה האמלין. כמו כן, כתב מושקובסקי יצירות בקנה מידה גדול יותר, ביניהן הקונצ'רטו לפסנתר במי מז'ור, אופוס 59 והקונצ'רטו לכינור בדו מז'ור, אופוס 30. רבות מיצירות הקטנות אך המבריקות משמשות כקטעי הדרן בסיום קונצרטים ורסיטלים קלאסיים. 
בין תלמידיו: יוזף הופמן וולאדו פרלמוטר.
מושקובסקי נפטר בפריז.
קרוסיפיקס

קרוסיפיקס (מלטינית cruci fixus - "קבוע על צלב") הוא צלב שעליו דמותו של ישו בתנוחת צליבה. הקרוסיפיקס הוא אחד מסמליה העיקריים של הנצרות ומסמל את קורבנו של ישו ואת מותו בדרך של צליבה. השימוש בקרוסיפיקס מקובל ברוב הזרמים הכנסייתיים הגדולים.
בקרוסיפיקסים מופיעה בדרך כלל על הצלב הכתובת INRI, שמסמלת את ראשי התיבות בלטינית IESVS·NAZARENVS·REX·IVDÆORVM, כלומר "ישו מנצרת, מלך היהודים". בכנסיות מזרחיות הכיתוב עשוי להיות שונה במקצת - INBI, שמקורו במקור היווני של הכתובת.
להיטון

היסטוריה

"להיטון" החל את דרכו כדו-שבועון בספטמבר 1969, מייסודם ובעריכתם של אורי אלוני ודוד פז. כעבור שנה בדיוק, בספטמבר 1970, הפך לשבועון. "להיטון", שהיה נפוץ בעיקר בקרב הדור הצעיר, יצר ז'אנר עיתונאי מהסוג שלא היה מוכר או נגיש בישראל. הוא הביא מידע נרחב על כוכבי מוזיקה ובידור של הימים ההם, דירוגים של מצעדי הפזמונים, רכילויות, ביקורת תקליטים, חדשות וכתבות על כוכבי פופ בארץ ובחו"ל, מילים לשירים, תמונות ופוסטרים. הגיליונות הצבעוניים שימשו במה כמעט יחידה, ולבטח מרכזית, לפרסומם של כוכבי התקופה. הפוסטרים הגדולים שהפיץ, בכלל זה פוסטרים בגודל טבעי, קישטו את קירות חדרי הילדים והנוער ברחבי הארץ.
כשבועון ייחודי בתחומו, יצר "להיטון" דירוג שנתי ללהיטי התקופה, ואף יזם את מופע "תקליט הזהב של להיטון". בתחילת שנות ה-70 הביא "להיטון" לישראל, להופעות מיוחדות, את כוכבי סדרות הטלוויזיה "המלאך" (רוג'ר מור), "איירונסייד" ו"האחים" וכן את אליל-הזמר מייק בראנט (שנחשף לראשונה למעריצים בישראל מעל דפי השבועון).
בין כותביו נמנו: אהוד מנור, מני פאר (עם טורו "ממני אליכם"), הסופר יצחק בן-נר, המשורר דוד אבידן, עמוס אורן, נעמי רון, יגאל גלאי, יואל ריפל, אריה רייכמן, אביק גלבוע וג'ודי סולומון (הוליווד), שמואל שי (עם טורו "ושי לחכימא ברמיזא"), דודו דותן, פנינה רוזנבלום, יורם מארק-רייך, דב זעירא, בני דודקביץ', שאול גרוסברג, הלל אברמוב, אלי ניסמן וכתב הרכילות ג. עיטור.
בספטמבר 1976 התמזג להיטון עם השבועון "עולם הקולנוע", ונוספו לו תכנים מתחום הקולנוע והטלוויזיה, שהחל לצבור תאוצה ועניין באותם ימים. באמצע שנות ה-80 התמעטו קוראי השבועון עד שחדל להופיע, בין היתר עקב חדירת העיתונים הגדולים לתחומים זהים, הרחבת מדורי הבידור והוצאתם לאור של שבועונים דומים ובהם, שבועון הצעירים "ראש 1" (שאותו הקים וערך דוד פז, לשעבר עורך "להיטון עולם הקולנוע" ועורך "עולם האשה") ושבועון הטלוויזיה "פנאי פלוס" (שאף אותו הקים וערך דוד פז).
ב־1987 החל לערוך דודו אורן את השבועון "להיטון". את הרכילות כתב שלומי בוצ'צ'ו - שם מדור הרכילות נקרא "בINיינים". בוצ'צ'ו ערך את מדור הרכילות עד 1991 .
אח זאב

עלילה

באירופה של בראשית, ציידים-לקטים  תושבי יערות חיו בשבטים המיוצגים על ידי חיה או צורת חיים מסוימת. טוראק ואביו חיו בגפם ביער. במהלך שנתו ה-12 של טוראק, אביו נהרג על ידי דוב פראי ששד השתלט עליו. לפני שמת, אביו של טוראק השביע אותו ללכת לחפש את "הר הרוחות", ושם לבקש עזרה מן הרוחות שיעזרו לו להרוג את הדב לפני שיהרוג את כל החיים ביער. האב מבטיח לו שהמדריך שלו יימצא אותו בהמשך ויעזור לו להשלים את המשימה שלו. טוראק עוזב בחוסר רצון את אביו ונודד צפונה. במהרה הוא מוצא גור זאבים נטוש. בתחילה, טוראק הרעב מנסה להרוג את הגור על מנת לאכול אותו- אך לא מוצא את האומץ לעשות זאת. הוא מגלה שהוא יכול לתקשר עם הגור. הגור מריח את טוראק ומזהה שהוא שייך לשבט הזאב. הגור מקבל אותו כחבר ללהקה - כי טוראק הואכל בילדותו על ידי זאבים. 
טוראק מבין כי הזאב הוא המדריך שלו וקורא לו "זאב". במשך הזמן, הם נהיו חברים טובים. מספר ימים לאחר מכן, טוראק וזאב נתקלו במקרה בשבט העורב שהאשימו את טוראק בכך שלקח מהם אייל. הם נלקחו למחנה שבט העורב ושם הוחלט כי גורלו של טוראק יופקד בידי ראש מחנה העורב, פין קדין. שוביו של טוראק היו נערה בשם רן, נער בשם הורד, ואיש בשם אוזלק.
מיכל ארבל

ביוגרפיה

מיכל ארבל נולדה בשנת 1955 בירושלים, בת לחנה ארבל, פיזיקאית, וליהודה ארבל, קצין משטרה ולימים מבכירי השב"כ. גדלה במושבה הגרמנית ולמדה בגימנסיה רחביה. ב-10 באוקטובר 1968, בהיותה בת 13, שילשל אותה אביה דרך פתח צר לחלק סגור של מערת המכפלה, כדי ללמוד על מבנה המקום. היא צילמה את המקום ושרטטה את מבנהו. ממצאיה הוצגו למחרת לשר הביטחון, משה דיין. בימים שלאחר מכן נכנסה עוד פעמיים למערה בדרך זו.
שירתה בצה"ל כפקידה, ובשנת 1975 החלה ללמוד ספרות עברית ופילוסופיה באוניברסיטה העברית בירושלים וסיימה תואר ראשון בהצטיינות. ב-1982 החלה ללמד ספרות בבית הספר התיכון ליד האוניברסיטה. ב-1991 החלה בלימודי תואר שני, וסיימה בהצטיינות יתרה. עבודת המוסמך שלה היא "הטקסט החידתי: קריאה בשישה סיפורים של פראנץ קאפקא וש"י עגנון". ב-1999 קיבלה תואר דוקטור, על עבודה שכותרתה "סוף המעשה: אל אופני הסיום ביצירותיו של ש"י עגנון".
בשנת 2000 לימדה באוניברסיטת קיימברידג' שבאנגליה ולאחר מכן לימדה במשך 5 שנים באוניברסיטת בן-גוריון בנגב. מלמדת באוניברסיטת תל אביב.
החל משנת 2007 ערכה את סדרת ספרי המתח "חשד" ‬של הוצאת הקיבוץ המאוחד.
נישאה לרוני תור ולהם שני ילדים.
הלהקה (פסקול)

רקע

הסרט, בבימויו של אבי נשר, עוסק בקורותיה של להקה צבאית ועוקב אחרי החזרות להופעות הלהקה וכן אחר הופעותיה בפני חיילים. לשירים בסרט תפקיד חשוב בהנעת העלילה, הן בשל התחרות בין החיילים על תפקידי הסולו ותשומת הלב הציבורית והן בשל המתח שבין במאֵי הלהקה לפקודיהם.
מרבית השירים התפרסמו במקור בביצועה של להקת הנח"ל, ויאיר רוזנבלום, שהיה המנהל המוזיקלי של הלהקה, עיבד אותם מחדש לצורך הסרט. דני ליטאי, במאי הלהקות הצבאיות שעבד אף הוא רבות עם להקת הנח"ל, יצר את הכוריאוגרפיה המלווה. 
בעיבודי השירים לסרט נשמר אופי הביצועים המוכר של הלהקות הצבאיות, שכלל שימוש נרחב בשירת קולות רקע לצד מספר סולנים וכן ליווי מוזיקלי מצומצם יחסית, בשל הצורך בניידות המופע והעלאתו בתנאי שטח. מרבית השירים מבוצעים בסרט במלואם על ידי השחקנים המשתתפים בו, ביניהם בוגרים ידועים של הלהקות הצבאיות כדוגמת גידי גוב וששי קשת.

שירי הסרט

פסקול הסרט מורכב משירים ידועים של הלהקות הצבאיות, כדוגמת "בשמלה אדומה" ו-"הבן יקיר לי". השיר המקורי היחיד בסרט הוא שיר הנושא "שיר הלהקה", המתאר את תחושות החיילים המשרתים בלהקה צבאית.
אחדים מהשירים בסרט הם שירי הווי קלילים כדוגמת "שלווה", "ישנן בנות" ו"קרנבל בנח"ל", ואילו אחרים עוסקים בנושאים כבדי ראש, כדוגמת השיר "הייתי נער" המתאר את תגובות החיילים לאבדות הקרב והשיר "גבעת התחמושת" מספר על קרב ממלחמת ששת הימים. שירים אחרים מבטאים מסר אנטי-מלחמתי על רקע תקופת מלחמת ההתשה בה מתרחש הסרט: את השיר האופטימי "אילו ציפורים" מבצעת הלהקה במוצב המאכלס רק חיילים ספורים על רקע קולות הפגזה, ואילו סצנת הסיום של הסרט היא ביצוע דרמטי של "שיר לשלום" מול קהל רב ומצלמות הטלוויזיה. שיר זה התקבל במקור בתגובות מעורבות ואף נאסר לביצוע בפני חיילות מסוימים, אך בסרט מצטרף הקהל לשירת החיילים בסצנה שמהווה קתרזיס והתרה של עלילת הסרט.

הוצאת הפסקול

צאת הסרט, שהיה להצלחה גדולה בקופות, לוותה בהוצאת הפסקול שנמכר בכ-15,000 עותקים. האלבום יצא בגרסת תקליטור בשנת 1993 ושוב בשנת 2004.
הסרט עובד פעמיים למחזמר בו הופיעו השירים המקוריים, בתיאטרון הבימה בשנת 2006 ובבית הספר למשחק בית צבי בשנת 2013.
ג'יין אוסטן בתרבות הפופולרית

הסופרת ג'יין אוסטן ויצירותיה הוצגו במגוון צורות בתרבות הפופולרית.
ג'יין אוסטן (16 בדצמבר 1775 – 18 ביולי 1817) הייתה סופרת אנגלייה שהביקורת החברתית שלה והשימוש שעשתה ביד אמן במבע עקיף חופשי ובאירוניה הובילו להיותה אחת הסופרות המשפיעות והמוערכות ביותר בספרות האנגלית. הרומנים של אוסטן, אישיותה ותולדות חייה היוו בסיס לעיבודים רבים לקולנוע, טלוויזיה ותיאטרון.
לקראת סוף המאה העשרים נעשו עיבודים מודרניים לספריה של אוסטן, כאשר קווי העלילה הבסיסיים נשמרים אבל השתנו זמן ומקום ההתרחשות. לדוגמה הסרט "קלולס" הוא עיבוד מודרני של איימי הקרלינג לספר "אמה" המתרחש בבוורלי הילס. הסרט הפך לתופעה תרבותית, ובהמשך נוצרה סדרת טלוויזיה באותו שם.

קולנוע וטלוויזיה

ב-2007 יצא לאקרנים הסרט "להיות ג'יין" בכיכובה של אן האת'וויי שגילמה את ג'יין אוסטן. הסרט מבוסס על הביוגרפיה "Becoming Jane Austen" מאת ג'ון הנטר ספנס, ומתמקד בחיי אוסטן בצעירותה, התפתחותה כסופרת, והקשר הרומנטי שהיה לה עם תומאס לפרוי (ג'יימס מק'אבוי).
סרט הטלוויזיה "החרטות של מיס אוסטן" יצא באותה שנה, ובו מככבת אוליביה ויליאמס בדמות ג'יין אוסטן. הסרט, המבוסס על מכתבים שכתבה אוסטן, הוא ביוגרפי בחלקו ומתמקד בשנים האחרונות לחייה, כשהיא מביטה על חייה ואהבותיה. היא גם עוזרת לאחייניתה האהובה פאני נייט (אימוג'ן פוטס) לבחור לעצמה בעל.

תיאטרון

ביוני 2006 עלה המחזה "ג'יין, המחזמר" (JANE, the musical) בווסט מידלנדס שבאנגליה. זהו מחזמר בסגנון הווסט אנד המבוסס על חייה של ג'יין אוסטן. את המחזמר ביים גיטיקה ליזרדי, והוא מתייחס אל אוסטן כאל גיבורה מודרנית, אשר מעדיפה אמנות על הביטחון שבנישואים חסרי אהבה.

ספרות

בסדרת ספרי המסתורין של סטפני בארון  הגיבורה ג'יין אוסטן היא בלשית חובבת.
הקומיקסאית קייט ביטון  הקדישה לג'יין אוסטן אחד מרצועות הקומיקס שלה.
קרינג

הקמת החברה ופעילות קמעונאית

בשנת 1963 נטל פרנסואה פינו הלוואה ממשפחתו ומהבנק והקים את חברת  Établissements Pinault, שהתמחתה במסחר בעצים. החברה צמחה הן באופן מבני והן באמצעות רכישות מוצלחות של חברות אחרות. ב-1988 נרשמה "Pinault S.A" למסחר בבורסת פריז והכפילה בכך את כוחה הפיננסי של הקבוצה.
בשנת 1989 רכשה הקבוצה 20% מתאגיד CFAO הצרפתי, שעסק בפעילות ברחבי אפריקה. ב-1990 התמזגו Pinault S.A ו-CFAO, ופרנסואה פינו הפך לראש הקבוצה הממוזגת החדשה. לאחר המיזוג החלה סדרת רכישות נוספת במגזר הקמעונאי: ב-1991 רכשה הקבוצה את  Conforama (שעסקה בריהוט צרפתי קמעונאי), ב-1992 רכשה את Printemps (רשת חנויות כלבו בפריז) - חברה אשר גם החזיקה ב-54% מ-La Redoute (רשת צרפתית קמעונית שהפעילה שירותי משלוח דואר), וב-1994 רכשה את Fnac (רשת קמעונאות צרפתית לממכר ספרים, מולטימדיה ואלקטרוניקה). כדי להתאים את זהות הקבוצה לתחומי הפעילות החדשים, שינתה החברה את שמה לפינו-פרינטמפ-רדוט (Pinault-Printemps-Redoute ‏(PPR)) ב-1994.

מעבר מפעילות קמעונאית לתחום מותגי היוקרה

בשנת 1999, פינו-פרינטמפ-רדוט רכשה את גרעין השליטה (42%) בקבוצת גוצ'י תמורת 3 מיליארד דולר. כחלק מעסקת גוצ'י, פינו-פרינטמפ-רדוט רכשה גם את המותג איב סן לורן. האסטרטגיה החדשה של הקבוצה ניכרה גם ברכישות הבאות, אשר כללו את מותג התכשיטים הצרפתי בושרון (2000), מותג מוצרי עור האיטלקי בוטגה ונטה ובית האופנה בלנסיאגה (2001). בשנת 2001 חתמה פינו-פרינטמפ-רדוט על הסכמי שותפות אסטרטגית עם מעצב האופנה אלכסנדר מקווין ועם סטלה מקרטני.
לצד אימוץ האסטרטגיה העסקית החדשה, החלה קבוצת פינו-פרינטמפ-רדוט למכור את נכסיה במגזר הקמעונאי. בשנת 2003 מכרה הקבוצה את חברת Pinault Bois et Matériaux, אשר תחתיה צמחה הקבוצה כולה, לקבוצה הבריטית Wolseley.
ב-2003 העביר פרנסואה פינו את הנהגת Artémis, חברת ההחזקות המשפחתית ששלטה בקבוצת פינו-פרינטמפ-רדוט ובנכסים אחרים (שאטו לאטור, כריסטי'ס ועוד), לידי בנו פרנסואה-אנרי. בשנת 2004, פינו-פרינטמפ-רדוט רכשה כמעט את כל יתר המניות בקבוצת גוצ'י והגיעה ל-99.4% בעלות במותג היוקרה האיטלקי. בשנת 2005, פרנסואה-אנרי פינו החליט להיכנס לתפקיד המנכ"ל בקבוצת פינו-פרינטמפ-רדוט. הקבוצה שינתה את שמה באופן רשמי ל-PPR.
הקבוצה המשיכה למכור את נכסיה הקמעונאיים ומכרה בין היתר את החברות Le Printemps (2006), ‏ Conforama (2011)‏,CFAO ו-Fnac (2012)‏, ו-La Redoute (2013). במקביל, PPR רכשה את קבוצת Sowind (בעלת מותג השעונים השווייצרי Girard-Perregaux) את בריוני האיטלקית (2011), את קבוצת מותגי התכשיטים האיטלקית Pomellato ואת חברת התכשיטים הסינית Qeelin (2012), וכן את מותג האופנה כריסטופר קיין ואת יצרנית שעוני היוקרה Ulysse Nardin (2014).
PPR נכנסה גם לתחום הספורט ואורח החיים עם רכישת פומה ב-2007, Cobra Golf ב-2010 ו-Volcom ב-2011.
ב-22 במרץ 2013 שינתה PPR את שמה לקרינג.
חולדה ליברנומה

ביוגרפיה

חולדה בְּרָוֶר נולדה ב-1930 בווינה, בעת ביקור המשפחה בעיר, בתו של הגאוגרף וההיסטוריון אברהם יעקב ברור ואחותו הצעירה של משה בְּרָוֶר (לימים גאוגרף).
גדלה בירושלים, למדה בבית הספר "מעלה" ונסעה בשנת 1947 ללונדון ללמוד בבית הספר לכלכלה של לונדון, בו קיבלה תואר ראשון ושני. בשנת 1952 חזרה ארצה ושרתה כקצינה בצה"ל. בשנת 1955 נישאה לפרופ' מנפרדו ליברנומה, מומחה להיסטוריה רומית באוניברסיטת פירנצה. הם היו לחברים פעילים בקהילה היהודית בפירנצה. שנים רבות הייתה חברה בוועד הקהילה היהודית בפירנצה, והיא סגנית ראש הקהילה ועורכת דו-ירחון יהודי בשם Firenze Ebraica ("פירנצה העברית").
ליברנומה כתבה בקביעות בעיתונים ובכתבי עת באיטליה ובארצות דוברות אנגלית. היא עבדה במחלקת יחסי ציבור של משרד המסחר האיטלקי בעיר פירנצה.
Wargaming.net

היסטוריה 

החברה החלה כתחביב עבור ויקטור קיסלי ב-1995 לפיתוח משחקי מחשב. ויקטור בשלב זה למד באוניברסיטת בלארוס הממלכתית שבמינס, בפקולטה לפיזיקה.
ב-1998, ויקטור ועוד שבעה מפתחים נלהבים הקימו את Wargaming.net — חברה לפיתוח משחקים, שהשיקה את הפרויקט הראשון שלה בשנת 2000.
דיה (עיר)

היסטוריה

מקור שם העיר כנראה במילה הערבית צַ'יְעַה (ضَيْعَة) - יישוב קטן. אפשרות אחרת היא השם הרומי דידיוס (Didius) או דידיאנוס (Didiānus‏).
במערות ליד העיר נמצאו עדויות לחיים פרה-היסטוריים. המתיישבים הרומאים הקימו במקום מטעי זיתים. בשנת 903 כל מיורקה נכבשה על ידי המוסלמים, אשר הקימו באזור מערכת של טרסות כדי לחזק את הגבעות הלא-יציבות ורשתות של הובלת מים והשקיה שנמצאות בשימוש עד היום.
בשנת 1229 ממלכת אראגון כבשה את מיורקה ובשנת 1939 בקרבת מקום הוקם מנזר. בעזרת הנזירים מהמנזר הזה איש הרוח הבלארי רמון ליול הקים באזור גם בית ספר לערבית ושפות מזרחיות אחרות, אך מיזם זה לא האריך ימים.
במשך מאות השנים שלאחר מכן ענף הזית היה הענף הכלכלי של העיר. בסוף המאה ה-19 החקלאות סבלה ממשבר, אשר גרם לעזיבה של תושבים רבים לצרפת. העיר נפגעה גם מפרשת סטרפרלו.
אך באותה העת חלה גם התחייה התרבותית והכלכלית של העיר - בזכות נופיה הפסטורליים היא משכה אליה תיירים מחו"ל ובפרט אמנים ואנשי רוח רבים. במאה ה-19 התגורר בה ז'ואן אלקובר, משורר ידוע שכתב בקטלאנית ובספרדית וחיבר את ההמנון של מיורקה. לאחר מלחמת העולם הראשונה דיה שימשה מקום מפלט לאנגלים וצרפתים רבים. אחד הפליטים הבולטים היה רוברט גרייבס, אשר התגורר בדיה עם אשתו לאורה רידינג.
משנות ה-60 של המאה העשרים התגוררו בעיירה לתקופות קצובות מוזיקאים ושחקנים מערביים רבים, ביניהם דייוויד אלן מלהקת גונג, רוברט וייאט, מייק אולדפילד, מיק ג'אגר ואיש העסקים הבריטי ריצ'רד ברנסון.
תושבי העיר מתפרנסים בעיקר מתיירות.
במקום נמצא מוזיאון ארכאולוגי ומוזיאון בבית רוברט גרייבס, "קא נ'אליוני".
זולטן באי

זולטן באי (בהונגרית: Zoltán Bay;‏ 24 ביולי 1900, גיולה שבמזרח הונגריה - 4 באוקטובר 1992, וושינגטון הבירה) היה פיזיקאי גרעין וחסיד אומות העולם מהונגריה.

קורות חיים

באי היה המדען הראשי של מעבדות חברת "טונגסרם" , יצרנית נורות חשמל וציוד חשמלי אחר. הוא היה מממציאי הגרסאות הראשונות של הדיודה פולטת האור ומממציאי טכנולוגיית המיקרוגל. בשנת 1938 הקים באי, בסיוע בעל המפעל היהודי ליפוט אשנר (גר'), את המרכז הראשון למחקר אטומי בהונגריה. משנת 1930 היה מרצה בכיר לפיזיקה תאורטית באוניברסיטה לטכנולוגיה וכלכלה בבודפשט  ובאוניברסיטת סגד.

בתקופת מלחמת העולם השנייה

לאחר פלישת הגרמנים להונגריה במרס 1944 נעצר אשנר על ידי הגסטפו וגורש למחנה הריכוז מאוטהאוזן. באי מונה למנהל החברה ועשה כמיטב יכולתו כדי להגן על עובדי החברה היהודיים ועל בני משפחותיהם. הוא סייע ליהודים רבים מבין עובדיו לקבל מסמכים שהעידו על היותם מוגנים על ידי נציגי מדינות זרות, בתקווה שמסמכים אלה יגנו עליהם מפני גירוש. במעשה שהיה מנוגד לחוק, הוא שילם משכורות ליהודים שבין עובדיו. כשעמדו היהודים להיות מגורשים, אפשר להם באי לברוח מהמפעל ולרדת למחתרת.
בנובמבר 1944, בתקופת שלטון אנשי צלב החץ, הובלו חלק מעובדיו של באי לתחנת הרכבת לשם גירוש. באי הלך לתחנת הרכבת ולמרות התנגדות השומרים, ותוך סיכון חייו, הצליח להוריד את פועליו מהרכבת ולמנוע את שילוחם לשטחי גרמניה.

לאחר המלחמה

באי הפך לאחד מראשי הקהילה המדעית ההונגרית. רבים מהיהודים שהציל הגיעו אף הם לתפקידי מפתח בקהילה המדעית בהונגריה והפכו לחוקרים מצטיינים באוניברסיטאות בהונגריה ומחוצה לה.
ב-1948 עזב באי את הונגריה והיגר לארצות הברית. הוא היה פרופסור באוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון ומנהל המחלקה לפיזיקה גרעינית במכון הלאומי לתקנים וטכנולוגיה. בין יתר מחקריו סייע ללשכה הבינלאומית למידות ולמשקלות כשזו התכנסה בשנת 1983 לשם קביעת המידה הרשמית של המטר. הוא התקבל בתור חבר באקדמיה ההונגרית למדעים.
באי הובא למנוחות בעיר הולדתו, גיולה.

הכרה

בשנת 1998 הוכר באי בתור חסיד אומות העולם על ידי יד ושם.
איזבל קארו

חייה

קארו סבלה מאנורקסיה נרבוזה חמורה מגיל 13. לדבריה, האנורקסיה נגרמה עקב "ילדות בעייתית":
הייתה לי ילדות מאוד מורכבת, מאוד קשה, מאוד כואבת. הפחד הגדול ביותר של אמי היה שאגדל. היא נהגה למדוד את גובהי לעתים תכופות. היא לא הייתה נותנת לי לצאת מחוץ לביתנו כי היא שמעה שאוויר צח גורם לילדים לגדול, ובגלל זה נשארתי תמיד בבית. זה היה מאוד טראומתי.
— איזבל קארו
קארו אושפזה לראשונה בגיל 20. ב-2006, במשקל 25 קילוגרם (גובהה היה 1.65 מטר), שקעה בתרדמת. רופאיה לא ציפו שתשרוד, אך היא התאוששה. 
ב-2008 התפרסם ספרה האוטוביוגרפי, "La petite fille qui ne voulait pas grossir" (הילדה שלא רצתה להשמין).

בטלוויזיה

ב-11 במרץ 2008 הופיעה קארו בתוכנית "Supersize vs Superskinny" של Channel 4‏ הבריטי. העיתונאית אנה ריצ'רדסון ראיינה אותה בנושא האנורקסיה שלה.
קארו התראיינה גם לפרק השני של סדרת הטלוויזיה התיעודית "The Prince of Beauty", בה ג'סיקה סימפסון ושני ידידיה הטובים, קן פאווס וקאסי קוב, סיירו בעולם כדי לעמוד על מהותו של היופי האמיתי. סימפסון חקרה את האופן הבעייתי בו דוגמניות מפתחות אובססיה לרזון. קארו סיפרה כיצד הפכה לאנורקסית, והזהירה נערות אחרות מהשלכות המחלה. סימפסון אמרה בתגובה "מה שאת עושה עכשיו גורם לך להיראות אפילו יותר יפה, ואני מקווה שנשים בכל העולם ישמעו את הסיפור שלך, ויבינו כמה חשוב לדעת שרזון לא גורם לך להיראות יותר יפה". הפרק שודר ב-22 במרץ 2010 בארצות-הברית וב-21 באוגוסט ביפן.
קארו הופיעה גם בתוכנית Taboo של ערוץ הנשיונל ג'יאוגרפיק. התוכנית צולמה חודשיים לפני מותה.

מותה

קארו נפטרה ב-17 בנובמבר 2010 בפריז, אחרי אשפוז של שבועיים עקב קשיי נשימה. היא נקברה בבית הקברות מונפראנס. סיבת המוות הייתה, ככל הנראה, סיבוכים במערכת החיסונית כתוצאה מן האנורקסיה. מדריך המשחק של קארו, דניאל דוברו-פרבו, אמר לסוכנות הידיעות Associated Press שקארו נפטרה אחרי שחזרה לצרפת מעבודה בטוקיו, וש"סבלה ממחלה זו זמן רב" (בהתייחס לאנורקסיה). משפחתה דיווחה לעיתונות על מותה רק ב-29 בדצמבר 2010. 
אמה של קארו התאבדה ב-7 בינואר 2011.
תיק אפרסק

תיק אפרסק הוא כינויו של תיק חקירה של משטרת ישראל שעסק במעשי שחיתות בהם נחשדו גורמים במפד"ל ובשלטון המקומי בסוף שנות ה-70 ובראשית שנות ה-80.
החקירה נפתחה בעקבות הדחתו של חבר המועצה המקומית גן יבנה, שלמה גולן. גולן חשף כי רשויות מקומיות שונות מהוות צינור להעברת כספים ממשרד הפנים למוסדות המפד"ל. החקירה נוהלה בידי ראש מדור חקירות הונאה, בנימין זיגל, ובפיקוחו של מפכ"ל המשטרה, הרצל שפיר. היא נחשפה לאחר הדחתו של שפיר ב-31 בדצמבר 1980 בידי שר הפנים יוסף בורג, שהיה אז יו"ר המפד"ל (באותה העת היה שר הפנים ממונה הן על המשטרה והן על השלטון המקומי). בורג נימק את הפיטורים בכך ששפיר לא דיווח לו אמת על חקירתו של אהרן אבוחצירא. שפיר טען כי הודח בשל החקירה, וחשף את קיומה.
החקירה המשיכה גם לאחר החלפתו של שפיר באריה איבצן, אך לא הבשילה לכדי הגשת כתבי אישום.
טלי מץ

ביוגרפיה

מץ נולדה בחיפה לבני, מהנדס מכונות, ומרינה, אשת ביטוח. היא בתם השנייה מתוך שלושה ילדים. את לימודי התיכון עשתה במגמת תקשורת בבית הספר ע"ש "רודמן" בקריית ים.
עם סיום לימודיה, הצטרפה למערכת השבועון "בעיר" מבית מעריב ככתבת מוניציפלית-פוליטית, ולצוות רדיו חיפה כשדרנית ומפיקה ב"רדיו 1", רצועת צעירים. בהמשך החלה גם לקריין מבזקי חדשות. נמנתה עם צוות ההקמה של "רדיו K-City", תחנת-בת של רדיו חיפה, שם שידרה שתי תוכניות: "בקטנה" ו"ספיישל K", וכן החלה לשדר גם בתחנות הרדיו "99" ורדיו תל אביב.
ב-2010 הצטרפה לחברת החדשות כמגישת חדשות בערוץ החדשות באינטרנט ובמבזקי החדשות של ערוץ 2, והיא המשיכה בתפקיד זה גם לאחר פיצול הערוץ בנובמבר 2017 לקשת 12 ולרשת 13, עד לפרישתה מהחברה.
במרץ 2014 הגישה את התוכנית "איזו מדינה" במסגרת שידורי קשת בערוץ 2. התוכנית שודרה מדי שבת ועסקה במגוון נושאים חברתיים ובמסגרתה מארחת מץ אורחים שונים בנושא הנדון באותו השבוע.
ב-24 בפברואר 2019 הצטרפה כמגישה לצוות התוכנית "העולם הבוקר" בערוץ רשת 13.
מץ היא בעלת תואר ראשון בתקשורת ובמדעי החברה מבית הספר לתקשורת של המכללה האקדמית עמק יזרעאל.

חיים אישיים

מץ נשואה לרועי, מוזיקאי. ולהם שתי בנות. הם מתגוררים בבאר יעקב].
חוק הים

חוק הים הוא תחום במשפט בינלאומי פומבי ושמן של מספר אמנות בינלאומית המסדירות את זכויותיה ומחויבויותיה של מדינה בתחום הים הסמוך לחופיה וקובעות כללים למניעת סכסוכים בין מדינות על רקע זה.
בין האמנות שנחתמו בתחום זה ניתן למנות את "האמנה בדבר הים הטריטוריאלי והאזור הסמוך", שנכנסה לתוקף ב-10 בספטמבר 1964; "האמנה אודות המדף היבשתי", שנכנסה לתוקף ב-10 ביוני 1964; "האמנה בדבר הים הפתוח", שנכנסה לתוקף ב-30 בספטמבר 1962 ו"האמנה בדבר דיג ושימור המשאבים החיים בים הפתוח", שנכנסה לתוקף ב-2 במרץ 1966. אמנות אלו תרמו לפתרון סכסוכי גבול ימי בין מדינות, בעיקר עקב נושאים של דיג ומחצבים (לרוב דלק מאובנים) בטווחים הרחוקים יחסית מהחוף.
בעקבות "מלחמת הבקלה" - סכסוך בין בריטניה לאיסלנד שנבע מהגדלת האזור סביב חופי איסלנד שהדיג בו הותר רק לספינות איסלנדיות, התקבלה ב-1983 אמנה בינלאומית הקרויה "אמנת האומות המאוחדות לחוק הים" (United Nations Convention on the Law of the Sea).
168  מדינות חתמו ואישררו את האמנה, ישראל לא ביניהן. בין היתר, האמנה קובעת כי לכל מדינה יוגדר אזור כלכלי בלעדי של 200 מייל ימי (כ-370.4 ק"מ) מחופיה ובו יש בלעדיות לאותה המדינה בניצול אוצרות הים. אמנה זו הרחיבה מאוד את התחום הקודם בו מדינה הייתה זכאית לנצל את אוצרות הים - תחום המים הטריטוריאליים, 12 מייל ימי, כ-22 ק"מ מהחוף. 
לאמנה הייתה השפעה משמעותית על גודל צי הדיג וגודל הספינות. ציי הדיג של מדינות בעלות קו חוף ארוך כגון ארצות הברית וקנדה גדלו, בעוד שציי הדיג של מעצמות דיג בעבר כדוגמת מדינות מזרח אירופה ויפן קטנו, שכן לא ניתן היה יותר לדוג בשדות הדיג העשירים שכיום הם בתחומי 200 המייל הימי של מדינות אחרות. האמנה הביאה לחיסול צי הדיג למרחקים של מדינות מסוימות כדוגמת בריטניה, משום שעתה חל עליהם איסור להיכנס לשדות הדיג העשירים שהפכו לתחומן הבלעדי של מדינות אחרות.
במערב אירופה פותחו ספינות דיג קטנות בעלות יכולת דיג רבה, שיתרונן בעלות ובהוצאות תפעול נמוכות.