google/wiki40b huggingface dataset:
סטוובצי

היסטוריית העיירה


במאה ה-16 קיבלה זכויות עיר ומ-1582 הייתה קניינם של הנסיכים רדזיוויל שפיתחו אותה. מאוחר יותר עברה העיירה לידי הנסיכים צרטוריסקי ובשלהי המאה ה-18 סופחה לאימפריה הרוסית.
מיקומה של העיר על שפך הנהר אודצדה לנהר ניימן, דבר שהפך את המסחר לאחד מתחומי הפרנסה העיקריים של תושבי המקום בסטוובצי היה נמל גדול ששימש לייצוא עצים, תבואות, פשתן, זפת, טרפנטין ושאר סחורות לייבוא מלח, סוכר, שמן, כלי ברזל, עופרת, כותנה, מכונות חקלאיות וסחורות קולוניאליות.
במאה ה-19 היו היהודים רוב בעיירה ולקראת סופה מנו יותר מ-2,400 נפשות, אבל הגירה לארצות הברית צמצמה את מספר היהודים בעיירה.
בשנת 1894, פרצה שרפה גדולה בעיירה שפגעה ברכוש רב והרסה בתים, חנויות ובתי ספר רבים בעיירה.
בשנות ה-70 של המאה ה-19, לאחר הקמת מסילת הרכבת בעיירה, הוקם לידה בית מלאכה לתיקון קטרים וקרונות. בשנות ה-80 של המאה ה-19 ייסד יהודי מקומי בית חרושת לגפרורים. יהודי אחר הקים בשנת 1906 מנסרה. בראשית המאה ה-20 היו ליהודי המקום 16 חנויות, בעיקר של בדים, מזון וסדקית. חנויות אלה היו לכלל החנויות בעיירה. ב-1907 נוסד בנק יהודי קואופרטיבי, שסיפק אשראי עסקי לסוחרים וליזמים יהודים. הבנק עלה באש בשרפה הגדולה ב-1915.
ביולי 1915, כשהגיעו הגרמנים לעיירה, פרצה שרפה נוספת שכילתה כמעט את כל הבתים.
בתחילת שנת 1918 כבשו הגרמנים את סטוובצי. רוב התושבים נמלטו למינסק ולערים נוספות בברית המועצות. לאחר המלחמה נכללה סטוובצי בפולין והגירה נוספת ממנה החלה עקב אירועי מלחמת העולם הראשונה.

במלחמת העולם השנייה

בספטמבר 1939 עברה העיירה לשלטון סובייטי. בעקבות הכיבוש הולאמו העסקים הפרטיים והפעילות הכלכלית בעיירה. בשבועות לאחר מכן הגיעו לסטוובצי עוד 2,000 פליטים יהודים ממערב פולין. לאחר שהם סירבו לקבל אזרחות סובייטית הוגלו חלקם לברית המועצות.
ביולי 1941 הוקם בפקודת הגרמנים יודנרט והוא דאג ליהודים במסירות. מיד לאחר הקמת היודנרט חויבו יהודי סטוובצי לשאת טלאי ותנועותיהם הוגבלו. למחרת הכיבוש נרצחו בראש היודנרט כ-200 יהודיים. כ-400 יצאו כל יום לעבודות כפייה, ומפעם לפעם הוטלו על יהודי סטוובצי תשלום דמי כופר.
ב-27 ביוני 1941 נכבשה סטוובצי בידי הגרמנים. לאחר הכיבוש נרצחו 200 יהודים. ב-25 ביולי הוצאו להורג 87 יהודים וב-19 באוגוסט נרצחו 19 עובדי כפייה צעירים. בקיץ 1941 רוכזו יהודי סטוובצי בגטו.
ב־23 בספטמבר 1942 הוצאו בבוקר כ-450 עובדים יהודים תושבי הגטו למקומות עבודתם כרגיל. 750 יהודים אחרים, מרביתם נשים, הוצאו מהגטו תחת שמירה ונורו ממינסק. מאות יהודים הסתתרו ואחרים נמלטו מהגטו. במצוד שעשו הגרמנים בין 24 בספטמבר ל-1 באוקטובר נתפסו קרוב ל-500 מהמסתתרים והנמלטים והוצאו להורג. ב-11 באוקטובר הייתה אקציה בגטו וכוח משטרה גרמני רצח כ-350 יהודים. ב-31 בינואר 1943, לאחר בריחה המונית של היהודים מתחומי הגטו, חוסל הגטו.
ב-1944 שוחררה העיירה בידי חיילי הצבא הסובייטי.

חינוך בעיירה

השומר הצעיר לקח חלק גדול בחינוך הילדים היהודים בעיירה. חניכי התנועה חונכו על פי ערכי התנועה. ילדי העיירה החלו להגיע על בסיס קבוע ומעגל המשתתפים גדל .
בסטוובצי פעלו מפלגות ותנועות נוער יהודיות נוספות, חלקן ציוניות.
בעיירה היה גם בית ספר יידישאי וספרייה יהודית "תרבות". כמו כן היה בעיירה בית ספר "בית יעקב".
יאצק ושולה

ביוגרפיה

ושולה נולד בוורשה.

אלוף אולימפי

באולימפיאדת מונטריאול (1976) תוך כדי גשם עז, זכה ושולה במדליית זהב בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.25 מטר, לפני גרג ג'וי מקנדה (2.23 מטר) ושיאן העולם דווייט סטונס מארצות הברית (2.21 מטר).
באוניברסיאדה שנערכה בסופיה, בולגריה בשנת 1977 זכה ושולה במדליית זהב בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.22 מטר.

שיאן עולם

בתחרות שנערכה באבשטדט, מערב גרמניה ב-25 במאי 1980 קבע ושולה בקפיצה לגובה שיא עולם חדש של 2.35 מטר, שיפור ב-1 ס"מ לשיאו בין השנתיים של ולדימיר ישצ'נקו מברית המועצות. שיא זה החזיק מעמד חודשיים ושבוע עד אולימפיאדת מוסקבה (1980). במשחקים האולימפיים עצמם, הוא זכה במדליית כסף בתוצאה של 2.31 מטר, אחרי גרד וסיג ששיפר את שיאו העולמי והעמיד אותו על 2.36 מטר ולפני ירג פריימות (2.31 מטר), שניהם ממזרח גרמניה ולא הצליח להגן עת תוארו.
באליפות העולם הראשונה באתלטיקה שנערכה בהלסינקי, פינלנד בשנת 1983 סיים ושולה במקום 13 בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.23 מטר.
ראסנשאנדה

ראסנשאנדה (בגרמנית: Rassenschande. מילולית: "זיהום הגזע") או בלוטשאנדה (בגרמנית: Blutschande; להאזנה (מידע • עזרה), מילולית: "זיהום הדם"), הוא כינוי גנאי שהיה בשימוש בגרמניה הנאצית לצורך ציון נישואי תערובת בין בני הגזע הארי לבין מי שאינם ארים, בהם יהודים. המונח שימש כבסיס למדיניות הגזע של המשטר הנאצי בגרמניה. מדיניות זו יושמה בחקיקה, שבמסגרתה נדרשו ארים לשאת אישור ארי . לאחר מכן, ב-1935, עם חקיקת חוקי נירנברג, נאסר על ארים ולא ארים, בהם יהודים, לקיים יחסי מין וקשרי נישואין אלה עם אלה. מכיוון שיהודים שהתנצרו עדיין נחשבו יהודים לפי תורת הגזע, נאסרו גם נישואיהם של גרמנים ארים עם יהודים שהתנצרו או נוצרים שאחד מאבותיהם עד דור שלישי היה יהודי. מערכת החינוך של גרמניה הנאצית הכניסה לספרי הלימוד ולתוכנית הלימודים את המונח "ראסנשאנדה" כדי לפעול נגד נישואי תערובת בגרמניה. הסרט "היהודי זיס", שהופק והוקרן בגרמניה ב-1940, היה חלק מגל תעמולה זה.
בשנות מלחמת העולם השנייה נאסרו בחוק, במסגרת תפיסת ה"ראסנשאנדה", קשרי נישואין או יחסי מין בין מיליוני עובדי הכפיה שהובאו לגרמניה, בעיקר ממזרח אירופה, לבין גרמנים שנחשבו "ממוצא ארי". לכך היו גם סיבות אידיאלוגיות וסיבות מעשיות. הסיבה האידאולוגית הייתה נטועה ברצון הנאצי למנוע נישואי תערובת ולמנוע מה שכונה בפי הנאצים "דילול הדם" ו"הפחתת איכותו של הגזע הארי". הסיבה המעשית הייתה כניסתן להריון של פועלות כפיה רבות ממזרח אירופה בחוות ובמפעלים בגרמניה, דבר שהפחית את כושר העבודה שלהן וגרם ללידת ילדים שנחשבו "מעורבי גזע" ופגעו בטוהר הגזע הארי ובחוסנו של הגזע, לפי מונחי תורת הגזע.
טאטא נאנו

היסטוריה

בשנת 2003 החלו בחברת טאטא בפיתוח של מכונית בעלת ארבעה גלגלים המיועדת להחליף כלי רכב דו גלגליים אשר שימשו כרכב משפחתי בהודו. התנאי הראשוני והבסיסי לפיתוח היה כי מחירה יהיה בהישג ידה של משפחה הודית עירונית ממוצעת. על מנת לעמוד ביעד המחיר הנמוך-מאד של המוצר הסופי, הוחלט לוותר על כל הרכיבים הבלתי חיוניים ביצור כלי הרכב ועל כל מאפייני המותרות ואביזרי הנוחות אשר מייקרים את עלותו הבסיסית. ההשקה המסחרית של דגם הנאנו המיועד לשוק המקומי ההודי התקיימה בתחילת 2011 וזכתה לתהודה בתקשורת העולמית.
מחקרי שוק מקדימים שנערכו בטרם ההשקה צפו לדגם החדש הצלחה מסחרית רבה, ואחד ממכוני המחקר בהודו הגדיל לעשות בתחזיתו לשליטת נאנו על כ-65% מהשוק ההודי.
בשנת 2018 הפסיקה טאטא את ייצור הנאנו, עשר שנים לאחר שהושקה. בסך הכל הסתכם הייצור בכ-275 אלף יחידות.
אורנה דץ

ביוגרפיה

נולדה בשם אורנה כהן בחולון, שם גדלה והתחנכה. בשנת 1981 כשהייתה בת 17 זכתה בתואר "מיס חולון". בשנת 1982 התגייסה לצה"ל ושירתה בלהקת המפח"ש.
בשנת 1985 השתתפה בתחרות הקדם אירוויזיון כאחת מזמרות הליווי של ירדנה ארזי, בשיר, "עוד נגיע". באותה שנה התחתנה עם הזמר משה דץ ובשנת 1987 התמודדה יחד עמו כצמד "אורנה ומשה דץ" בתחרות הקדם אירוויזיון עם השיר, "קופידון" שזכה במקום הרביעי. ההופעה המשותפת הפכה את הזוג לצמד מוזיקלי קבוע שביסס את מעמדו על בימות ישראל.
הצלחתם הגדולה הגיעה בשנת 1991 עם זכייתם בתחרות ה"קדם אירוויזיון" וזכייתם במקום השלישי בתחרות "אירוויזיון 1991" ברומא עם השיר "כאן", שכתב והלחין עוזי חיטמן. לאורך השנים הוציא הצמד כעשרה אלבומים, בהם שני אוספים ובמחצית שנות התשעים החל לבסס את מעמדו גם בעולם הילדים, כאשר הוציא את קלטת הילדים הראשונה שלו "בא לי מסיבה לי עם דץ ודצה". בהמשך יצר הצמד חמש קלטות ילדים נוספות, בסדרה המצליחה "טיף וטף", שמכרה כ-650 אלף עותקים והגיעה למעמד אלבומי פלטינה. בנוסף, הופיעו אורנה ומשה בחמש הצגות לילדים ברחבי הארץ.
משנת 2001 החלה דץ להנחות את תוכנית הטלוויזיה, "מהפך", בה עוברים שני משתתפים שינוי תדמית חיצוני, תחת שידורי "קשת" של ערוץ 2. התוכנית זכתה להצלחה רבה ושודרה במשך שש עונות ובמסגרת התוכנית הפיקה גם את תחרות הדוגמנות "הכי יפה שיש".
בשנת 2006 החלה דץ להנחות את התוכנית, "המראה", בה עוברים המשתתפים סדרת טיפולים קוסמטיים, בערוץ 10. דץ הגישה גם את העונה השנייה של התוכנית. במקביל, הגישה שלושה טקסים של תחרויות "מלכת היופי" בערוץ 2.
במאי 2008 הוציאה אורנה סינגל ראשון לקראת האלבום הראשון שלה והיחיד עד כה, "כי ככה אני רוצה", שהייתה שותפה בכתיבתו. לבסוף הוחלט שלא לכלול את השיר באלבום. בספטמבר הוציאה דץ את אלבומה, "שיר ערש פנימי", בהפקת משה דעבול, בו שותפים יוצרים כגון יוני בלוך, אהובה עוזרי, רונית שחר, זאב נחמה, אוהד חיטמן ומאיר גולדברג. לקראת יציאת האלבום, שודר בערוץ 2 ("רשת") סרט תיעודי אודותיה, "אורנה בלי דץ", שיצר גיל ריבה.
בשנת 2008 החלה לשחק בדרמה "חשופים", ששודרה בערוץ HOT3.
החל משנת 2010 מנחה דץ מדי יום את התוכנית, "יפה לך", המשודרת בערוץ 24, לצד שרון חזיז, מיכל אמדורסקי ואיגי וקסמן. בנוסף, החל מאותה שנה היא מנחה גם את התוכנית, "שישי חם", בערוץ 2.
בשנת 2012 השתתפה דץ בתוכנית "רוקדים עם כוכבים". באותה שנה החלה גם להנחות את התוכנית "כל בוקר עם אורנה דץ", אשר שודרה בערוץ 10 וירדה משידור בגלל מכירת אייטמים.
בשנת 2013 הנחתה את תחרות קדם האירוויזיון ביחד עם רון שחר.
ב-2015 לקחה חלק במופע "היי סקול פסטיגל" בתפקיד אמא של שירן.
בשנת 2016 השתתפה בתוכנית המציאות "היחידה" וכן השתתפה בחנוכה במופע "מותק של פסטיבל" לצד טל מוסרי, רוני דלומי, חני נחמיאס ואחרים.
מ-5 באוקטובר 2018 מגישה דץ יחד עם ג'ודי שלום ניר מוזס את התוכנית "מקבלות שבת", המשודרת בימי שישי ברשת 13.
בסוף שנת 2018 אורנה דץ החלה לשחק בסדרה "פוראבר" בתור מנחת התוכנית "כוכב אירופה לאירוויזיון".

חיים אישיים

בשנים 1985–2006 הייתה נשואה למשה דץ ועבדה עמו כצמד אורנה ומשה דץ. לזוג שני בנים, בהם הזמר עומר דץ.
משנת 2013 היא בת זוגו של עורך הדין אהרון רוזה. מתגוררת ברמת גן.

דיסקוגרפיה

ראו: אורנה ומשה דץ
ילדי התירס

עלילה

הזוג ויקי ובארט נוסעים לקליפוניה במטרה להציל את נישואיהם. בדרכם הם דורסים למוות ילד ובעודם מביטים בגופה, הם מבחינים בחתכים על צווארו ובצלב העשוי מעלי תירס. הם מכניסים את הגופה לתא המטען וממשיכים לנסוע במטרה למצוא תחנת משטרה קרובה, אך העיירה הקרובה היא עיירת רפאים. לאחר ריב הם נפרדים בדרכם. בארט מגלה כנסייה ובתוכה מוצא ספר עם שמות ותאריכי לידה ומוות. השמות בספר הוחלפו משמות מודרניים לשמות תנכיים ושכל הילדים נפטרו בגיל 19. בארט שומע את צופר המכונית, רץ החוצה ומגלה חבורת ילדים הלבושים בבגדי איימיש ומחזיקים כלים חדים. הוא מבחין כי ויקי נעלמה ושואל את הילדים היכן היא. החבורה מתחילה לרדוף אחרי בארט אשר מצליח להימלט אל שדה תירס שומם ומוזר. הוא מגיע אל מעגל ללא קני תירס ושם מוצא את גופת אשתו ושלדים צלובים. בארט מנסה להימלט ללא הצלחה ונשחט.
בערב של אחרי, ילדי תירס עורכים טקס במקום בו ויקי ובארט נשחטו ומהללים את השד אותו הם עובדים. מנהיג החבורה מודיע כי גיל המתים ירד ל-18 מכיוון שנכשלו במשימה לשחוט לבדם את ויקי ובארט. רות ההרה מנופפת לשלום למנהיג הילדים ומתגלה כי היא בזה לשד ורוצה לשרוף את השדה.

עיבודים

הסיפור עובד לסרט אימה ב-1984 בכיכובם של לינדה המילטון ופיטר הורטון. לסיפור עובדו כשמונה סרטי המשך בין השנים 1984-2011.
יוסף נאור

יוסף (יוסק'ה) נאור (25 בנובמבר 1925 – 13 באוגוסט 2013) היה אלוף-משנה בחיל האוויר הישראלי, ממפתחי תחום הלוחמה האלקטרונית והמכ"ם בחיל, ולאחר שחרורו בכיר בתעשייה האווירית. חתן פרס ביטחון ישראל בשנים תשכ"ז (1967), על פיתוח מתקן "רקפת", ותש"ם (1980).

ביוגרפיה

נאור נולד בשנת 1925 בפולין. בתקופת מלחמת העולם השנייה נמלט עם משפחתו לסיביר וניצל מן השואה. לאחר המלחמה הגיע לצ'כוסלובקיה. בזמן מלחמת העצמאות החל שם בלימודי אלקטרוניקה בשליחות צה"ל. בשנת 1949 עלה לארץ, התגייס לחיל האוויר הצטרף למחלקת ציוד ותוך כדי המלחמה המשיך בלימודיו בטכניון בחיפה. במסגרת שירותו בחיל האוויר פיתח את תחום הלוחמה האלקטרונית והתקין את מכשירי המכ"ם הראשונים. יצא ללימודים באנגליה והתמחה במערכות טרנספונדרים.
בשנת תשכ"ז (1967) זכה בפרס ביטחון ישראל על פיתוח מערכת "רקפת", מערכת שעקבה אחר תשדורות בין תחנות מכ"ם למרכז הבקרה. הצוות בראשות נאור פענח את תדרי המכ"ם הרוסי P-12, ובסיוע אנשי רפא"ל,  תכנן מערכת חסימה באמצעות אנטנות אופקיות שהורכבה משני צדי מטוס הדקוטה. שיבוש המכ"ם תרם ליכולת חיל האוויר להפתיע את המצרים במבצע מוקד שפתח את מלחמת ששת הימים.
במלחמת ההתשה פיתח מערכות שיבוש מכ"ם שהותקנו על מסוקי חיל האוויר במטרה לשבש את תפקוד סוללות הנ"מ המצריות באזור תעלת סואץ. פיתוח אחר שימש לשיבוש מערכות הקשר של הטייסים הסובייטים בקרב רימון 20.
נאור לא היה אהוד על המיועד לתפקיד מפקד חיל האוויר, בני פלד, אשר כינה אותו "אפיפיור הלוחמה האלקטרונית", 
"פתאום מופיע גאון תורן ופתאום הוא אחראי על כל הלוחמה האלקטרונית של כל חיל האוויר ומפקדת חיל האוויר מצייתת לו כאילו היה רספוטין" והתנגד להיעדר הרשמיות הארגונית בפעולותיו - היה רגיל לעקוף את שרשרת הפיקוד ולפנות ישירות למפקד החיל מוטי הוד. מיד לאחר מינויו למפקד החיל במאי 1973, זמן קצר לפני פרוץ מלחמת יום הכיפורים, הפסיק פלד את שירותו של נאור בחיל האוויר והוא השתחרר בדרגת אלוף-משנה. מוסיף וטוען אורי מילשטיין שלא רק שנאור סולק מחיל האוויר אלא גם שפיתוחיו בתחום הלוחמה האלקטרונית לא באו לידי ביטוי במלחמה ו"היה זה מחדל חמור והוא שקבע במידה רבה את תוצאות המלחמה" משום אי יכולתו של חיל האוויר לעמוד ביעדים שהציב לעצמו ושעליהם צה"ל כולו סמך את ידו. 
עם סיום פרק השירות בחיל האוויר השתלב נאור בתפקיד בכיר בתעשייה האווירית.
אחרי מלחמת יום הכיפורים השקיע חיל האוויר מאמצים רבים לשפר את מה שפיתח נאור. בראש צוות השיפורים עמדו אלוף-משנה אביאם סלע, וחבר בולט בו היה יצחק בן-ישראל. מבצע ערצב 19 במלחמת שלום הגליל היה מפגן יכולת לפיתוחיו של נאור וממשיכי דרכו.
בשנת תש"ם (1980) זכה בפעם השנייה בפרס ביטחון ישראל על תרומה נוספת לפיתוח אמצעי לוחמה אלקטרונית שהתחיל בזמן שירותו בחיל האוויר, וסיים בעבודתו במחלקת הפיתוח של התעשייה האווירית.
אבאוקוטה

היסטוריה

אבאוקוטה, אשר קיומה מתועד למן שנת 1825, חבה את הקמתה לפשיטותיהם של ציידי העבדים מדהומיי ואיבדאן, אשר פעולותיהם הכריחו את האוכלוסייה הכפרית שהייתה פזורה ברחבי הארץ למצוא מקלט בינות לסלעים ולמצוקים המקיפים את העיר. במקום זה הם ייסדו לעצמם קונפדרציה חופשית שכללה בני מחוזות שונים, אשר שמרו על מנהגיהם המסורתיים, פולחניהם הדתיים ואפילו על שמות כפריהם המקוריים.

גאוגרפיה

אבאוקוטה שוכנת באזור סוואנה פורה, שבקרקעו פזורים סלעי גרניט אפורים. העיר משתרעת על פני שטח נרחב ומוקפת על ידי קירות בוץ באורך 29 ק"מ. היא שוכנת למרגלות מצוקי האולומו, שבהם מצויים מספר מערות ואתרי פולחן.

כלכלה

תוצריה העיקריים של העיר הם שמן דקלים, עצים, גומי, בטטות וחמאת אגוזי שיאה.
מרגרטה השנייה, מלכת דנמרק

ילדות

הנסיכה מרגרטה אלכסנדרינה תורילדור אינגריד נולדה בארמון אמליינבורג בקופנהגן. בזמן לידתה היה סבה, המלך כריסטיאן העשירי, גם מלך איסלנד ולכן ניתן לה גם שם איסלנדי, תורילדור. הנסיכה למדה ארכאולוגיה פרהיסטורית בגירטון קולג' שבאוניברסיטת קיימברידג' ומדע המדינה באוניברסיטת ארהוס שבדנמרק, בבית הספר לכלכלה של לונדון ובסורבון.

עלייתה לשלטון

בזמן לידתה, היא לא הייתה צפויה לרשת את הכתר, כיוון שבאותה עת החוק הקובע לירושת הכתר הדני היה לפי החוק הסאלי שהדיר נשים מסדר הירושה, והיה צפוי שדודה קנוד, נסיך הכתר של דנמרק יירש את אביה. עם זאת בשנת 1953 שונה החוק וגם נשים הורשו לרשת את הכתר הדני (בדומה לסדר הירושה לכתר הבריטי), וכך הוצבו מרגרטה ושתי אחיותיה בראש סדר הירושה, לפני דודן.
מרגרטה עלתה לכס המלוכה לאחר מות אביה בשנת 1972. היא המלכה (המונרך) הדנית הראשונה, על פי חוק הירושה החדש.
סוזט היידן אלגין

ביוגרפיה

פטרישיה אן וילקינס נולדה ב-1936 בג'פרסון סיטי שבמיזורי.
היא למדה באוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו (UCSD) ב-1960, והחלה לכתוב מדע בדיוני על מנת לשלם את שכר הלימוד. היא סיימה דוקטורט בבלשנות, והייתה הראשונה ב-UCSD לכתוב שתי עבודות עבודות דוקטורט בו זמנית, אחת על השפה האנגלית, והשנייה על שפת הנבאחו.
היא המציאה את השפה המהונדסת (סוג של שפה מתוכננת שנועדה להוכיח היפותזה לגבי אופן הפעולה של שפות) "לאאדן" (Láadan) עבור סדרת הספרים שלה, "שפת אם". מדריך לשוני ללאאדן, עם מילון, פורסם ב-1985. היא תמכה במדע בדיוני פמיניסטי, וטענה ש"נשים צריכות להבין כי מדע בדיוני הוא הז'אנר הספרותי היחיד בו סופרת יכולה לבחון את השאלה כיצד ייראה העולם אם ניפטר מ-[X], כאשר את המשתנה [X] אפשר להחליף בכל אחד משפע העובדות מהעולם האמיתי שמגבילות ומדכאות נשים. נשים צריכות לנצור ולתמוך במדע בדיוני."
אלגין כתבה רומנים מסוגת מדע בדיוני, בעיקר בשלוש הסדרות "שפת אם", "קויוטה ג'ונס" ו"סדרת הרי האוזארק". האחרונה שאבה במיוחד מהמורשת המשפחתית שלה בהרי האוזארק. בנוסף, כתבה סיפורים קצרים, שירה, וכן עבודות עיוניות בתחום הבלשנות, ובעיקר על ההשפעה של שפה והשימוש הפרקטי בה, פמיניזם, ועל חיי דו-קיום בשלום עם הטבע.
אלגין הייתה פרופסור בסגל אוניברסיטת סן דייגו, ויצאה לגמלאות בשנת 1980. היא עברה לארקנסו עם בעלה השני, ג'ורג' אלגין. היא נפטרה ב-2015 בגיל 78.
חוק הכניסה לישראל

חוק הכניסה לישראל, תשי"ב–1952 מסדיר את כניסתם לישראל של מי שאינם אזרחי ישראל ואת האישור לשהייתם בישראל של מי שאינם אזרחי ישראל או עולים חדשים.

הוראות החוק

סעיף 1 לחוק קובע:
(א) מי שאיננו אזרח ישראלי, תהיה כניסתו לישראל על פי אשרת עולה או על פי אשרה לפי חוק זה.

(ב) מי שאיננו אזרח ישראלי או בעל אשרת עולה או תעודת עולה, תהיה ישיבתו בישראל על פי רישיון ישיבה לפי חוק זה.
סעיף 2 מקנה לשר הפנים סמכות להעניק רישיונות שהייה:
(1) אשרה ורישיון לישיבת מעבר – עד לחמישה ימים;

(2) אשרה ורישיון לישיבת ביקור – עד לשלושה חדשים;

(3) אשרה ורישיון לישיבת ארעי – עד לשלוש שנים;

(4) אשרה ורישיון לישיבת קבע;

(5) רישיון זמני לישיבת ביקור למי שנמצא בישראל בלי רישיון ישיבה וניתן עליו צו הרחקה – עד ליציאתו מישראל או הרחקתו ממנה.
חלק ניכר מהחוק עוסק ברישיון לשהייתם של עובדים זרים בישראל. החוק קובע כי מי שאינו אזרח ישראלי או עולה לפי חוק השבות, ונמצא בישראל בלי רישיון ישיבה, יורחק מישראל בהקדם האפשרי. שוהה שלא כדין ניתן להחזיק במשמורת עד להרחקתו. החוק קובע את סדרי הכניסה לישראל, ובכללם ביקורת הגבולות. לשר הפנים נתונה סמכות להרחיק מישראל את מי שאינו רשאי להיכנס אליה, והאחראי על כלי-הסעה שבא לישראל חייב, לפי דרישת קצין ביקורת הגבולות, להסיע מישראל כל אדם שבא באותו כלי-הסעה על מנת להיכנס לישראל ונמצא שאינו רשאי לכך. סעיף 18 לחוק מוציא מתחולתו את מי שנכנס לישראל לפני תחילת תקפו של החוק. שר הפנים ממונה על ביצוע חוק זה, והוא רשאי להתקין תקנות בכל הנוגע לביצוע חוק זה.

היסטוריה חקיקתית

החוק אושר בכנסת ב-26 באוגוסט 1952, בעקבות הצעת חוק מטעם הממשלה שהוגשה לכנסת בתחילת אותה שנה. מאז אישורו ועד מרץ 2012 תוקן החוק 23 פעמים. 17 מתיקונים אלה נעשו מאז שנת 2000 ובעיקר באו להסדיר את כניסתם ושהייתם של עובדים זרים. בשנת 1955 הותקנו מכוח החוק תקנות הכניסה לישראל, תשט"ז-1955. אלה הוחלפו בשנת 1974 בתקנות הכניסה לישראל, תשל"ד-1974.
ב-6 במרץ 2017 אישרה הכנסת בקריאה שלישית את תיקון 28, בו נקבע כי: "לא יינתנו אשרה ורישיון ישיבה מכל סוג שהוא, לאדם שאינו אזרח ישראלי או בעל רישיון לישיבת קבע במדינת ישראל, אם הוא, הארגון או הגוף שהוא פועל בעבורם, פרסם ביודעין קריאה פומבית להטלת חרם על מדינת ישראל, כהגדרתו בחוק למניעת פגיעה במדינת ישראל באמצעות חרם, התשע"א-2011, או התחייב להשתתף בחרם כאמור..."

מזרח ירושלים

לאחר מלחמת ששת הימים סיפחה ישראל את מזרח ירושלים והעניקה לתושביה מעמד של תושבי קבע בישראל. על פי תקנות הכניסה לישראל, תושב קבע מאבד את מעמדו אם שהה מחוץ לישראל מעל 7 שנים, אפילו אם הגיע לביקורי מולדת במהלך התקופה. מאבד את מעמד התושבות גם מי שעבר לגור ביישוב סמוך בגדה המערבית. קריטריונים אלה הביאו לשלילת תושבות והרחקה מירושלים של לפחות 14,416 מזרח ירושלמים עד 2014. מדיניות זו מכונה על ידי מבקריה הטרנספר השקט.
סמיון נדסון

ביוגרפיה

אביו היה יהודי שהמיר דתו לנצרות יוונית אורתודוקסית. אמו, אלכסנדרה, הייתה רוסייה אורתודוקסית.
אף על פי שפרסם רק ספר שירים אחד טרם נפטר משחפת בגיל 24, הוא נחל הצלחה רבה, אף כי מבקרים לא העריכו אותו במשך זמן רב.
דיר אבו משעל

היסטוריה

במפקד שנערך ב-1922 על ידי שלטונות המנדט הבריטי, נמצא כי בכפר הייתה אוכלוסייה של 289 איש, כולם מוסלמים.
במפקד אוכלוסין 1931 של ארץ ישראל היו בכפר 88 בתים מאוכלסים, בהם התגוררו 404 תושבים, כולם מוסלמים.
ב-1945 הוערכה אוכלוסיית דיר אבו משעל ב-510 איש. שטח אדמות הכפר היה 8,778 דונם, אשר מתוכם 2,076 דונם היו מטעים ואדמות השקיה, 1,058 שדות דגנים, ואילו 19 דונם היו קרקע בנויה.
בעקבות מלחמת העצמאות, ולאחר הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות משנת 1949, נשלטה דיר אבו משעל על ידי ירדן. בשנת 1961 מנתה האוכלוסייה 987 נפש.
מאז מלחמת ששת הימים ב-1967 ועד היום, נמצאת דיר אבו משעל בשליטה ישראלית. בעקבות הסכמי אוסלו 85% מקרקעות הכפר מוגדרים כשטח B, ואילו 15% הנותרים מוגדרים כשטח C. ישראל הפקיעה מאות דונמים בשביל בניית כבישים עוקפים.

מעורבות בטרור ובאלימות

דיר אבו משעל מוכר ככפר לאומני במיוחד, שאחראי לחלק ניכר מפעולות הטרור סביבו, ונחשב למעוז הן של חמאס והן של ארגון החזית העממית לשחרור פלסטין.
בשנת 2017 נחשפו שלוש חוליות ירי שיצאו מהכפר - המרכזית שבהן ביצעה את הפיגוע בשער שכם ביוני של אותה שנה, בו נהרגה לוחמת מג"ב הדס מלכא. בעקבות הפיגוע הטיל צה"ל סגר על הכפר, והרס את בתיהם של שלושת המחבלים שביצעו את הפיגוע.
מוקדם יותר באותה שנה, נערים מהכפר הציתו שריפה שפגעה קשות ביישוב חלמיש הסמוך.
האלקסר של סגוביה

היסטוריה

מקורו של האלקסר של סגוביה, כמו מבצרים רבים בספרד, במצודה ערבית. ההתייחסות הראשונה לאלקסר הנוכחי היא משנת 1120, כ-32 שנים לאחר חזרתה של העיר סגוביה לידיים נוצריות. עם זאת, ממצאים ארכאולוגיים מצביעים על כך שבמיקומו של האלקסר עמד מבצר כבר בימי הרומאים, אפשרות שמקבלת משנה תוקף מקיומה של אמת המים הרומית בעיר.
מבנהו וצורתו של המבצר עד לימי אלפונסו השמיני אינם ידועים, אולם בתיעוד מוקדם מוזכרת גדר היקפית מעץ. ניתן להסיק כי לפני שלטונו של אלפונסו השמיני מדובר היה במבצר עץ מעל היסודות הרומיים. אלפונסו השמיני ואשתו אלינור הפכו את האלקסר למקום מגוריהם העיקרי, ובימיהם החלו העבודות לבנייתו של מבצר האבן הקיים כיום.
במהלך ימי הביניים המשיך האלקסר להיות מקום מגורים מועדף על רבים מבני משפחות המלוכה הקסטיליות וכן מבצר עיקרי במערך ההגנה של הממלכה. במהלך תקופה זו נבנו מרבית המבנים במתחם, והמבצר הורחב באופן משמעותי על ידי השליטים לבית טרסטמארה.
בשנת 1258 נערכו במבצר עבודות שיקום על ידי אלפונסו העשירי, לאחר קריסה חלקית של המבנה, ולאחר מכן נבנה היכל המלכים במטרה לאכלס את הפרלמנט. עם זאת, המלך שבתקופתו נעשו עבודות הבנייה המשמעותיות ביותר הוא חואן השני, שאחראי לבנייתו של 'המגדל החדש', הידוע כיום כ'מגדל חואן השני'.
בשנת 1474 מילא האלקסר תפקיד חשוב בעלייתה לשלטון של איזבלה הראשונה. ב-12 בדצמבר הגיעו לסגוביה החדשות על מותו של המלך אנריקה הרביעי במדריד, ואיזבלה מצאה מפלט בין חומות המבצר, שם היא זכתה לתמיכתם של אנדרס קבררה ומועצת העיר סגוביה. איזבלה הוכתרה למחרת למלכת קסטיליה ולאון.
השיפוץ הנרחב הבא באלקסר נערך על ידי המלך פליפה השני לאחר נישואיו לאנה, ארכידוכסית אוסטריה. במהלך השיפוץ נוספו לאלקסר הצריחים המחודדים, במטרה לשוות לו מראה המזכיר את המבצרים המרכז-אירופאים. לאחר שמשפחת המלוכה העתיקה את מגוריה למדריד, הפך האלקסר לבית סוהר למשך כמאתיים שנה.
בשנת 1762 ייסד במקום המלך קרלוס השלישי את בית הספר המלכותי לארטילריה. האלקסר שימש את בית הספר קרוב למאה שנים, עד 6 במרץ 1862, אז שריפה שפרצה במקום גרמה לנזק משמעותי לגגות ולשלד המבנה. נזקי השריפה שוקמו רק בשנת 1882. בשנת 1896 החליט המלך אלפונסו השלושה-עשר להעביר את האלקסר לרשות משרד המלחמה הספרדי ולהפכו לאקדמיה צבאית. בשנת 1953 הוקמה 'פטרונות האלקסר', הגוף שאחראי כיום על המוזיאון שנפתח באתר.
ויז'ה גוברנדור גאלבס

רקע

העיר נוסדה ב-25 בפברואר 1888 על ידי מהגר איטלקי, המהנדס אנריקו מוסקוני, שהיה אביו של המהנדס הצבאי הגנרל אנריקה מוסקוני, שידוע בארגנטינה כמנהל הראשון של חברת הנפט הממשלתית YPF. ד"ר חוסה גאלבס, מושל הפרובינציה של סנטה פה משנת 1886, שכר את שירותיו של מוסקוני על מנת לאתר את מערכת הרכבת שתחבר את סנטה פה לפרובינציית מנדוסה. כדי לעשות כן רכש מוסקוני קרקע, ואישור שקיבל מידי המושל הפך אותה לעיירה, שאוכלסה בעיקר על ידי מהגרים שבאו מאיטליה וספרד.
העיירה הוכרזה כעיר ב-12 באפריל 1962 על ידי המושל קרלוס סילבסטר בגניס ובאותה העת התגוררו בה כ-18,000 תושבים. העיר שמוכרת כיום כוויז'ה גוברנדור גאלבס היא למעשה התאחדותן של שלוש עיירות: ויז'ה גוברנדור, ויז'ה דייגו ופואבלו נואבו. ההיסטוריה של העיר מונצחת ומשתמרת במוזיאון הציבורי המוזיאון העירוני ד"ר ראול מאלאטסטה שהוקם בשנת 1986 ומנוהל על ידי עמותת אזרחים.

כיום

ויז'ה גוברנדור גאלבס מחולקת ל-20 באריוס (שכונות) וקיימים בה בית חולים ציבורי, מספר מרכזי בריאות ציבוריים קטנים, מספר מועדוני ספורט, חמישה בנקים ושתי תחנות רדיו. שירותי הטלפון והאינטרנט ניתנים לתושבים בצורה קואופרטיבית.
טומאסו הראשון, רוזן סבויה

ביוגרפיה

טומאסו נולד ב-20 במאי 1178 באגבל, לאומברטו השלישי, רוזן סבויה ולביאטריס מוויינואה, בתם של ז'ראר הראשון, רוזן מאקון ומורט דה סאלין.
בשנת 1189 מת אביו אומברטו השלישי, רוזן סבויה, וטומאסו עלה לשלטון במקומו. בתחילה היה טומאסו תחת עוצרותו של בוניפאצ'יו דל מונטפראטו, אך עד מהרה השתחרר ממנו טומאסו והחל לשלוט לבדו ברוזנות.
בשנת 1195 חטף טומאסו את מרגריט מז'נבה, בתם של גיום הראשון, רוזן ז'נבה ובאטריצ'ה דה פאוצ'יני, בעת שהובילו אותה לחתונתה עם פיליפ השני, מלך צרפת, משום שנמשך אחר יופיה, וטען שפיליפ נשוי וממילא אינו יכול להתחתן עמה.
טומאסו הרחיב את שליטתו באזור על ידי שדאד למינוי בניו הרבים לתפקידי בישופות בסביבה, ולחיתון בנותיו עם שליטים שכנים. בנוסף נלחם טומאסו בקרבות רבים, על מנת להרחיב את שליטתו. בשנת 1215 כרת טומאסו ברית עם מילאנו נגד מונטפראט, והרס את העיר קאזאלה, ובשנת 1218 צירף טומאסו את אזור וו לנחלותיו, לאחר היכחדותו של בית צרינגן, ובשנת 1222 הוא תפס את העיר קאבור. בנוסף השתמש תומאסו במיקומה האסטרטגי של הרוזנות, והרחיב על ידי כך את השפעתו המדינית והכלכלית.
ב-1 במרץ 1233 מת טומאסו במונקאליירי, ובנו אמדאו הרביעי, רוזן סבויה עלה לשלטון במקומו.
ז'וזה מנואל ברוזו

הקריירה האקדמית

ז'וזה מנואל ברוזו הוא בוגר תואר במשפטים מהפקולטה למשפטים של אוניברסיטת ליסבון ובעל תואר שני בכלכלה ותואר ראשון נוסף במדעי הסביבה מאוניברסיטת ז'נבה אשר נמצאת בשווייץ.
הקריירה האקדמית שלו המשיכה בכך שהוא היה מרצה בכיר בפקולטה במשפטים של אוניברסיטת ליסבון.
את פעילותו הפוליטית של ברוזו החל עוד בימיו כסטודנט שלו, לפני מהפכת הציפורנים. הוא היה אחד ממנהיגי המחתרת המאואיסטית MRPP והיה במפלגה הקומוניסטית של פורטוגל ומתח ביקורת קשה על התארגנות החינוך במדינה. בשנת 1967 הצטרף ברוזו למפלגה הסוציאל-דמוקרטית, שבמסגרתה הוא פועל כיום.