google/wiki40b huggingface dataset:
אהרן ברמן

ד"ר אהרן בֶּרמן (1895 – 22 במאי 1969) היה מחנך עברי בקובנה ובתל אביב. ממייסדי תיכון חדש ומנהלו. רופא בהשכלתו.

ביוגרפיה


אהרן ברמן נולד ב-1895 בעיר לודז' שבפולין הרוסית. למד בישיבות ליטא, טלז, וולוז'ין ופוניבז'. לאחר מכן למד באוניברסיטאות גרמניה וציריך, וב-1919 קיבל תואר דוקטור לרפואה.
בשנת 1920 הוזמן על ידי ד"ר מנחם סולובייצ'יק (סוליאלי) להורות בגימנסיה העברית בעיר קובנה (בירתה ה"זמנית" ליטא העצמאית) שבהנהלת ד"ר משה שוואבה.
בשנת 1925 החליף את ד"ר שוואבה (שעלה לארץ ישראל) כמנהלה הפדגוגי של הגימנסיה (שעה שקופל וולוצקי שימש כמנהלו האדמיניסטרטיבי של המוסד עד לפטירתו ב-1927), וכיהן בתפקיד המנהל עד לעלייתו לארץ ישראל בשנת 1936 (בשנים 1936-1928 ביחד עם יואל ברוצקוס). בנוסף כיהן כמורה ומנהל בסמינר העברי למורים של "תרבות" בקובנה. היה סגן יו"ר מרכז "תרבות" בליטא.
בשנת 1936 עלה לארץ.
ב-1937 היה שותף למחנכת יוצאת גרמניה טוני הלה בייסוד תיכון חדש בתל אביב, ועמד בראשו מ-1937 ועד 1964.
זמן-מה הורה בבית המדרש לגננות מיסודו של יחיאל היילפרין, ומ-1940 לימד בסמינר לוינסקי.
דרכו החינוכית ינקה מן המורשת היהודית, ולצדה מהפילוסופיה של אפלטון, של שפינוזה ובמיוחד מזו של הפילוסוף היהודי-גרמני קונסטנטין ברונר.
ברמן נפטר בקיץ 1969. נקבר בבית העלמין קריית שאול.
לואי ויטון

הקמה עד מלחמת העולם ה-II

ויטון הקים את המותג לואי ויטון בפריז בשנת 1854. בשנת 1885 נפתחה החנות הראשונה של המותג בלונדון. ב-1892 ויטון נפטר וניהול החברה הועבר לבנו, ג'יאורג'ס ויטון. הבן היה נחוש להפוך את החברה למותג עולמי והחל בכך שהציג את עיצובי החברה בהתערוכה העולמית של שיקגו בשנת 1893. בשנת 1896 יצרה החברה את העיצוב של האותיות המשולבות שמהוות את הסמל שלה עד היום. באותה שנה טייל ויטון בארצות הברית ומכר את מוצריו במדינות כמו ניו יורק, פילדלפיה ושיקגו. בשנת 1913 נפתח הבניין של המותג לואי ויטון בשאנז אליזה שהייתה באותה תקופה החנות הגדולה ביותר של מוצרי נסיעות. במקביל לפריצתה של מלחמת העולם הראשונה נפתחו חנויות של המותג בערים מרכזיות ברחבי העולם כדוגמת ניו יורק, וושינגטון די. סי., בואנוס איירס, אלכסנדריה ומומבאי.
בשנות השלושים המשיך בית האופנה ליצור סוגים ודוגמאות חדשות של תיקים. בשנת 1936 ג'יאורג'ס ויטון נפטר וניהול החברה עבר לבנו, גסטון לואיס ויטון. במהלך מלחמת העולם השנייה בית האופנה שיתף פעולה עם הנאצים במהלך הכיבוש על צרפת.

שנות הארבעים עד סוף המאה העשרים

לאחר המלחמה החל בית האופנה לשלב עור בעיצוביו. הפופולריות של המותג החלה לצבור תאוצה עד שההכנסה השנתית לשנת 1977 הייתה 70 מיליון פרנק צרפתי. שנה לאחר מכן המותג פתח את חנויות הראשונות ביפן - בטוקיו ובאוסקה. בשנות השמונים הרחיב ויטון את נוכחותו ביבשת אסיה עם פתיחתן של חנויות בטאיפיי, טאיוואן ובסיאול. בשנת 1987 הוקם התאגיד LVMH ששנה לאחר הקמתו דווח שרווחיו של המותג לואי ויטון עלו ב-49 אחוז לעומת השנה שעברה. בשנת 1989 היו למותג מעל 130 חנויות מסביב לעולם.
בתחילת שנות התשעים מונה אייבס קרסל למנכ"ל החברה. בשנת 1996 נערכו חגיגות לרגל ציון מאה שנה לסמל של המותג בשבע ערים שונות. ב-1997 מונה מארק ג'ייקובס למנהל האומנותי של המותג. ג'ייקובס הוביל את המותג למקומות חדשים עם עיצובים פורצי דרך והשקת קו אופנה לנשים וגברים כאחד. בשנת 2000 נפתחה חנות של המותג במרקש שבמרוקו.

במאה ה-21

בשנת 2001 עיצב ג'ייקובס קולקציית תיקים אשר כללו עיצובי גראפיטי מעל הלוגו. באותה שנה יצר ג'ייקוב גם צמיד שהיה התכשיט הראשון שיוצר תחת המותג לואי ויטון. בשנת 2002 הוצגה קולקציית השעונים הראשונה של ויטון. לאחר מכן נפתחה החנות של המותג בגינזה. ב-2003 חבר ג'ייקובס לאומן טאקאשי מוראקאמי כדי ליצור תבניות חדשות לסמל של לואי ויטון. באותה שנה נפתחו חנויות במוסקבה וניו דלהי. בשנת 2004 חגג המותג 150 שנות פעילות. בתחילת 2011 שכרה החברה את קים ג'ונס שהפך למעצב הראשי של בגדי הגברים של החברה. בשנת 2013 נפתחה החנות הראשונה בישראל ברמת אביב שבתל אביב בעזרת איש העסקים ג'ייקוב דנקנר (אשקלון).
קצב רענון

קצב ריענון או תדר ריענון קובע את קצב פליטת האור למסך, ככל שתדר הרענון גדול יותר, כך המסך ירצד (יהבהב) פחות ויפריע פחות לעיניים, וככל שתדר הרענון נמוך יותר, המסך ירצד יותר ויפריע יותר לעיניים. בחירה בהגדרה גבוהה מדי עבור הצג עשויה להפוך את התצוגה לבלתי ניתנת לשימוש ולגרום נזק לחומרה.

מטרת הריענון

מכיוון שהזרחן (ראו הסבר בCRT) מאיר רק לזמן קצר, צריכים התותחים להפציץ כל הזמן את רשת הצל, דבר שיכול לגרום לרשת להתחמם ולהתעוות עקב כך, ויגרום לכתמי צבע על המסך. ולכן יש צורך לרענן את נקודות האור כל הזמן, כדי שלא ייעלמו. ולכן, הקרן עוברת באופן סדרתי שורה אחר שורה משמאל לימין (אופקי) מלמעלה למטה (אנכי), וכשהקרן מסיימת לעבור על כל המסך היא חוזרת לנקודת ההתחלה (שמאל למעלה) ועוברת שוב על כל המסך. הקרן עוברת שוב ושוב וכך נראה כאילו המסך מאיר כל הזמן. תדר הריענון קובע מספר הסיבובים שהקרן עובר על כל המסך לשנייה.
המרכז המשולב לרפואה גריאטרית שהם

היסטוריה והווה

תחילתו של המקום עם קום מדינת ישראל. אז, החלו גלי עלייה גדולים, בחלקם של אוכלוסייה מבוגרת ממזרח אירופה ומארצות ערב. עולים אלה שוכנו במחנות עולים, שאחד מהם הוקם בפרדס חנה, במתחם של מחנה בריטי נטוש. במרוצת הזמן הצליחו חלק מהעולים להיקלט בחברה הישראלית שהלכה ונבנתה. אחרים נשארו מרוכזים במקום והיוו את הגרעין לאחד משרשרת מוסדות לטיפול בקשישים שבבעלות הג'וינט האמריקני, תחת השם מלב"ן – מרכז לטיפול בעולים נחשלים. הגדול מביניהם היה המוסד בפרדס חנה.
בתחילה אמור היה המוסד לפתור בעיקר את הבעיות הכלכליות של העולים על ידי מתן מיטה ומזון. לצרכים הרפואיים הייתה קיימת מרפאה שהעניקה שירות אמבולטורי למקרים קלים ביותר, ואם התעורר צורך באשפוז, הופנו החולים לאשפוז בבתי החולים בסביבה.
הזדקנות אוכלוסייה זו, ריבוי והחמרה של התחלואה והירידה במצב התפקודי של הקשישים, הכריחו את הנהלת המוסד להקים מערך רפואי הולך ומתפתח, עם אפשרויות לאשפוז ולביצוע בדיקות עזר וטיפולים במקום. כך נפתחו מחלקות סיעוד, מחלקות תשושי נפש ומחלקות אקוטיות, מכון שיקום, רנטגן, מעבדה, שירות סוציאלי, שירות דיאטה ועוד.
בינואר 1976, בשל צביונו הרפואי המובהק, הועבר המוסד לבעלות משרד הבריאות.
עד סוף שנות ה-90 התאפיין המרכז בעיקר בטיפול סיעודי והיה מעין בית אבות. בשנים האחרונות, יחד עם הרפורמה בשירותי הבריאות ולאור השינויים בגיל האוכלוסייה והצרכים הרפואיים, שינה המרכז את ייעודו לכיוון מחלקות אשפוז אקוטיות ופחות למחלקות טיפוליות כרוניות.
בנוסף למגמה זאת, הוכנסו משאבים טכנולוגיים רבים, כולל גיליון רפואי ממוחשב בכל מחלקות האשפוז. הפיתוח בא לידי ביטוי גם בפיתוח הסביבתי ובמעבר מחלקות למבנים חדשים, העומדים בסטנדרטים הגבוהים הנדרשים כיום במערך האשפוז.
במרכז הרפואי 556 מיטות ו-12 מחלקות, המתמחות בשיקום אורתופדי, שיקום נשימתי, פנימית תת-חריפה, סיעוד מורכב תומך, תשושים ותשושי נפש. בנוסף קיימים במרכז מרפאות ומכונים, בהם פיזיותרפיה, ריפוי בעיסוק, הפרעות תקשורת, שירות סוציאלי, בית מרקחת ומכון רנטגן.
המרכז נקרא על שמו של ד"ר חיים שהם, שהיה מנהלו בתחילת שנות ה-90.
המרכז מוכר לצורך התמחות בגריאטריה ומסונף לבית הספר לרפואה של הטכניון.
בל תשחית

השחתה המותרת

מדברי הגמרא נראה שהותרה עקירת עצים שאינם מניבים פרי כראוי, ראה שם את תנובת הפרי המתרת את קציצת העץ. התר נוסף לעקירת עצים מבואר בגמרא שם, שכאשר שוויו של העץ לבניין הוא יותר משווי הפירות, מותר לקצוץ את העץ. מותר לקצוץ עצים לצורך ציבורי כמו סלילת כביש, אם הדבר מוסכם שאכן יש בזה צורך ציבוריאילנות סרק שאינם מוציאים פירות, אינם נכללים באיסור, שכן כתוב בתורה בפירוש: "רַק עֵץ אֲשֶׁר תֵּדַע כִּי לֹא עֵץ מַאֲכָל הוּא אֹתוֹ תַשְׁחִית וְכָרָתָּ". אילן סרק מותר להשחית אף אם אין תועלת בכך.
איסור בל תשחית נאמר רק בדרך של קלקול והשחתה, אבל לא בדרך של תיקון. כך למשל, מותר לקצוץ עץ כדי למנוע נזק לאילנות אחרים שטובים ממנו, כדי שלא יכנס לשדה אחר, לצורך שימוש טוב יותר בחומר הגלם של העץ, או לצורך שימוש במקומו של העץ. כמו כן, מותר לקלקל גם לצורך הנאת הגוף, למשל כששורף כלים כדי להתחמם בהם, אם אין לו חומר בערה אחר.
הרמב"ם כתב: אין קוצצין אילני מאכל שחוץ למדינה ואין מונעין מהם אמת המים. באחד מהרבעונים התורניים נתעורר דיון האם סגירת ברז של השקיה נחשב במניעת אמת המים

איסור בל תשחית בקציצת ענפים

יש מי שכתב שאין איסור בל תשחית אם הוא קוצץ ענפים מן האילן מכיוון שאינו פוגע ביכולת העץ לגדול.

בל תשחית לצורך מצווה

הרב עובדיה יוסף התיר לקצוץ ענפים שמוציאים פירות אם הוא צריך את הענפים כדי לסכך את סוכתו.
ואינו לינה

חייו

לינה נולד בעיירה החקלאית אוריילה, אשר נמצאת במערב פינלנד בקרבת העיר טמפרה. בנערותו הפסיק את לימודיו כדי לסייע בפרנסת משפחתו ועבד כפועל חקלאי באחוזה בה הועסקה גם אמו וכפועל במנסרה. בגיל 18 עבר לטמפרה, עבד בבית חרושת לטקסטיל ובזמנו הפנוי קרא בספרייה הציבורית, עד אשר גויס לצבא. במשך שירותו הצבאי (1940-1944), נטל חלק במלחמת ההמשך (בין ברית המועצות ובין פינלנד) שפרצה בעקבות מלחמת החורף. במשך כל שירותו הצבאי כתב רשימות ותיאורים של חוויותיו ושל חיי יחידתו בחזית. חוסר הצלחתו בניסיונות הפרסום של רשימותיו אלו הוביל אותו, בסופו של דבר, לשריפת כתביו. אולם, החומר ברשימות אלו שימש אותו בהמשך כאשר כתב את ספרו "חיילים אלמונים" (הספר תורגם לעברית ויצא לאור בהוצאת כתר).
לאחר שהשתחרר מהצבא חזר לעבוד במפעל בו עבד לפני המלחמה, ובמקביל המשיך לקרוא בספריות ואף החל לכתוב. בתחילה פרסם ספר שירים אשר לא זכה להערכה ולאחר מכן עבר לפרוזה. גם כאן לא נחל לינה הצלחה בתחילה, אולם ב-1954, לאחר הצלחת ספרו "חיילים אלמונים", היה ביכולתו לעזוב את עבודתו ולהתמסר לכתיבה. ספריו של לינה, שנכתבו בסגנון ריאליסטי, השפיעו בצורה עמוקה על החברה, הפוליטיקה והתרבות הפינית. שתי יצירותיו החשובות הפכו גם לסרטים.

Tuntematon sotilas - חיילים אלמונים

הספר מתאר בצורה ריאליסטית ואירונית את קורות מחלקת מקלענים בצבא הפיני במלחמת ההמשך. הספר אינו מתמקד בדמות גיבור אחד, אלא מספר את הווי היחידה תוך תיאור הקרבות הקשים מצד אחד וחיי היום-יום של החיילים מן הצד השני. הסיפור מסופר מנקודת ראותם של החיילים הפשוטים, ועולה ממנו ביקורת על הקצונה הפינית אשר הורכבה לרוב מבני המעמד הגבוה. בהיותו הספר הפיני הראשון בו צוירה המלחמה בדרך בלתי רומנטית, זכה הספר עם הוצאתו לביקורת נוקבת מצד חוגים נרחבים בפינלנד.
על הספר "חיילים אלמונים" בוויקיפדיה האנגלית

Täällä Pohjantähden alla - כאן, תחת כוכב הצפון

טרילוגיה אשר מתארת את חיי משפחת איכרים מסוף המאה ה-19 ועד אחרי מלחמת העולם השנייה. הטרילוגיה עוסקת בתהפוכות החברתיות בפינלנד בתקופה זו, ומנסה לתת הסבר למקורותיה של מלחמת האזרחים הפינית, שהתרחשה בשנים 1917–1918 בין "הלבנים" ו"האדומים". גם כאן, גיבוריו של לינה אינם אלו היוצרים את ההיסטוריה, אלא אנשים פשוטים אשר המאורעות הגדולים מעצבים את חייהם. הספר הראשון בטרילוגיה התקבל בהתלהבות, אך הספר השני, שעסק במלחמת האזרחים, ספג ביקורות בשל טענות לחוסר דיוק בתיאור המאורעות ההיסטוריים. כן הותקף לינה על כי הוא מספר רק את האמת של הצד המנוצח במלחמת האזרחים - הצד האדום. לינה טען בתגובה לביקורת שהגיעה מהאקדמיה, כי למד את האירועים היטב וכי ההיסטוריה של פינלנד סופרה למעשה עד אותה עת על ידי הצד המנצח.
דפני קין

קריירה

נולדה במדריד שבספרד, בתו של השחקן הבריטי ויל קין, והשחקנית הספרדייה, מריה פרננדס אצ'ה. אבי סבה היה הרוזן אדוארד קורזון.
הופעת הבכורה של קין היה בשנת 2014, לצד אביה וויל בסדרה הספרדית-בריטית "הפליטים", שם היא גילמה את אנני קרוז אוליבר. קין כיכבה ב-2017 בסרט האמריקאי "לוגאן", לצד יו ג'קמן, בתפקיד המוטאנטית לורה קיני.
יארוסלאב השני, נסיך ולדימיר

פלישת המונגולים

בשנת 1238 לאחר פלישת המונגולים לרוסיה וכיבוש ולדימיר הוא הגיע לעיר. מאחר שכל משפחתו של יורי השני נהרגה הוא קיבל את הנסיכות.
בשנת 1243 הוא הוזמן לאורדת הזהב וקיבל שם הכרה כנסיך ראשי של רוסיה. למרות הכרה זו נשאר בולדימיר ובכך סיים את התהליך הארוך של העברת השלטון המרכזי מקייב לולדימיר. 
המונגולים נתנו לו אישור לחזור לרוסיה, אך הוא השאיר את בנו קונסטנטין בחצר החאן. בשנת 1245 הבן שוחרר, אך באטו חאן דרש שכל משפחת יארוסלאב תבוא לבירתו. הדברים הסתדרו ורוב משפחתו חזרה לרוסיה. יארוסלאב בעצמו נשלח לבירת האימפריה המונגולית קרקורום. הוא היה עד לתחילת שלטון של גויוק חאן וקיבל ממנו אישרור לשלטונו בנסיכות ולדימיר. לקראת סיום ביקורו יארוסלאב הורעל ונפטר.
אגרון

אֶגְרוֹן (או: אוֹצָר; בלועזית: תזאורוס, Thesaurus) הוא מילון של מילים נרדפות, המבוסס על שדות סמנטיים.
בעוד שמילון כללי מגדיר מילים באותה השפה או נותן תרגומים של המילה לשפה אחרת ונועד בעיקר לשם בירור פירושה של מילה בטקסט קיים, האגרון כולל רשימה של מילים נרדפות. כמו מילונים אחרים, גם אגרונים יכולים להיערך כספר, כאתר אינטרנט או כתוכנת מחשב. כיום מרבית מעבדי התמלילים מכילים אגרון שמוצא את משמעות המילה עליה מצביע הסמן בלחיצת כפתור.

מקור השם והיסטוריית האגרונים

בשפות זרות אגרון נקרא לעיתים קרובות בשם תֵזָאוּרוּס, שפירושו אוצר (יוונית: θησαυρός). האגרון הבולט המודרני הראשון שהשתמש בכינוי הזה הוא "התזאורוס של רוז'ה" (Roget's Thesaurus) שלוקט בשנת 1805 על ידי פיטר מארק רוז'ה (Peter Mark Roget) והוצא לאור ב-1852. הערכים בתזאורוס זה מוצגים כרשימת מושגים ולאו דווקא בסדר אלפביתי. מאז יצאו מהדורות רבות של אגרונים בשם "רוז'ה", שלא בהכרח מבוססים על האגרון המקורי שלו.
אם האגרון כולל רק רשימה של מילים נרדפות, הוא מסתמך על כך שהמעיין בו יודע לפחות באופן פאסיבי את השפה ורק עוזר לו להיזכר במבחר מילים האפשריות הקיימות. כאלה הם, למשל, מילון המילים הנרדפות של השפה הקטלאנית של מנואל פְרַנְקֶזָה ומהדורתו של נורמן ליואיס לתזאורוס של רוז'ה. כזה הוא גם אגרון "מילה במילה" לשפה העברית מאת איתן אבניאון, שמעבר לרשימת המילים מציין על מילים אחדות "ספרותי", "עגה" והפניות אחדות למילים מנוגדות (כעס – הירגעות). ישנם אגרונים מפורטים יותר, אשר כוללים פרטים נוספים: הגדרה של כל אחת מהמילים, עצות לבחירת המילה המתאימה ביותר להקשר ודוגמאות לשימוש בכל מילה מהספרות; דוגמה לאגרון כזה היא "מילון ובסטר החדש למילים נרדפות" לשפה האנגלית בעריכת פיליפ בֶּבְּקוֹק גוֹב ומילון המילים הנרדפות של השפה הרוסית של קיריל גּוֹרְבָּצֶ'בִיץ'.
מילונים כלליים אחדים מביאים לחלק מן המילים גם רשימת מילים נרדפות עם הסברים על ההבדלים ביניהן. מילונים כאלה הם, למשל, מילון הוּאָיִס לשפה הפורטוגזית ומילון מריאם־ובסטר לשפה האנגלית, אם כי אין לראות בהם אגרונים של ממש.
התזאורוס של אומנות האדריכלות הוא דוגמה לאגרון המשמש מפתח עניינים לבסיס הנתונים של המוזיאון הלאומי בקנדה ומתוחזק על ידי הרשת הקנדית למידע שעבר בירושה.

שימושים

האגרון עוזר לסופר ולמתרגם לבחור את המילה המתאימה ביותר להקשר של הטקסט שאותו הוא רוצה לכתוב. האגרון עוזר גם למתלמדים בשפה מסוימת או לאנשים עם דיסגרפיה להבדיל בין מילים דומות צליל ושונות משמעות (כגון "פטור" ו-"פתור" או "קהה" ו-"כהה") על ידי בירור משמעות המילים תוך השוואת המשמעות למילים הנרדפות לכל אחת מהן ("פטור"="שחרור").
בטכנולוגיית מידע האגרון מייצג בסיס נתונים או רשימה סמנטית אנכית למפתחות חיפוש נושאים. בתחום האינטליגנציה המלאכותית, האגרון יכול להיחשב כאנתולוגיה.
בסיס הנתונים של אגרון מודרני נוצר מתוך תקנים בינלאומיים ובדרך כלל מאורגן בצורה היררכית של נושאים. אגרון כזה משלב כל מונח בתוכן המתאים לו ומאפשר למשתמש להבחין בין מילים בעלות משמעות כפולה. כמו כן משמש האגרון כבסיס למפתח עניינים לחומר מקוון.
פאבלוהראד

תולדות היישוב

פאבלוהראד נזכרת לראשונה במאה ה-17, ובשנת 1784 הוענקו לה זכויות עיר. בשנות ה-70 של המאה ה-19 חוברה העיר למסילת הברזל בקו סנקט פטרבורג-סימפרופול.

יהודי פאבלוהראד

בתחילת המאה ה-20 חיו בעיר כ-4,400 יהודים, כשליש מתושביה. ב-26 בדצמבר 1918 נערך בעיר פוגרום, בו נרצחו יהודים רבים. בעקבות זאת, ובמשך התקופה הסובייטית, עזבו את העיר רבים מיהודיה.
עם כיבוש העיר בידי הגרמנים ב-11 באוקטובר 1941, אלו ערכו מרשם של היהודים שנותרו בה, וריכזו אותם בגטו קטן שהוקם בה, אליו הובאו גם יהודים מיישובים נוספים. מגטו זה נלקחו היהודים לעבודות כפייה מפרכות, תוך ירי בעובדים שנחלשו ובילדים.
בנובמבר 1941 נרצחו בגטו שבעיר כ-670 פליטים יהודים מפולין שהגיעו לעיר. ביוני 1942 נרצחו כ-2,100 היהודים שנותרו בגטו שבעיר.
חגי זמיר

ביוגרפיה

זמיר נולד בקיבוץ זיקים והיה בן הקיבוץ הראשון. בשירותו הצבאי היה בסיירת צנחנים. 
ב-22 בינואר 1970, בתקופת מלחמת ההתשה, נשלח זמיר עם יחידתו להשתתף בפשיטה על האי שדואן, במטרה לשבות בשבי כ-100 חיילים מצבא מצרים. הגיעם אל שדה מוקשים עיכב את ביצוע המשימה, בעקבות פציעתם של שלושה חיילים - בהם זמיר ואהרון דנציגר. רגלו השמאלית נקטעה ובתום שישה חודשי שיקום חזר זמיר לקיבוץ ועבד בענף הכותנה. כמו כן הוא חזר לשחק כדורעף ובשנת 1973 הצטרף לראשונה לנבחרת הנכים בתחום. במשך שלושים שנים התחרה זמיר במסגרת נבחרת הכדורעף של בית הלוחם ומטעמה השתתף בשבע אולימפיאדות נכים.
זמיר הוא בוגר סמינר הקיבוצים ומוסמך כמאמן כדורעף וטניס. בשנת 1980 הוא החל לעסוק בהוראת חינוך גופני ומשנת 1992 הוא חבר הסגל של מועדון הכדורעף הפועל כפר סבא. בשנת 1994 החל זמיר לאמן את נבחרת הבנות של תיכון "גלילי" בעיר, אשר זכתה פעמים ספורות תחת אימונו באליפות הארץ.
ב-1998 צויין זמיר ביד לאיש הספורט היהודי במכון וינגייט, מוזיאון המנציח ספורטאים יהודים שהגיעו להישגים יוצאי דופן.
זמיר מתגורר באבן יהודה, נשוי ואב לשניים.
לינה הופנקו

לינה (רחל לאה) הופנקו (א' בחשוון תרמ"ח; 19 באוקטובר 1887 - ז' בכסלו תש"ד; 14 בדצמבר 1943) הייתה מוזיקאית, פסנתרנית ומורה למוזיקה. הייתה רעייתו של משה הופנקו, מנהל קונסרבטוריון שולמית.

ביוגרפיה

נולדה בפולטבה בשם רחל לאה קרישבסקי לבתיה ולמרדכי אזרחי-קרישבסקי. היא נקראה על שם סבתה רחל לאה קרישבסקי, שנפטרה ברוסיה בשנת תרמ"ג (1883). סבה חיים יעקב קרישבסקי, חסיד חב"ד, עלה לבדו לארץ ישראל בשנת 1886 והתיישב בראשון לציון.
בשנת 1897 עלתה לינה עם הוריה לארץ ישראל, ובתקופתם הראשונה התיישבו בירושלים. לינה למדה בבית הספר אוולינה דה רוטשילד בירושלים. לאחר לימודיה הצטרפה ל"במת החובבים" ביפו, בראשותו של מנחם גנסין, והייתה השחקנית הראשית של אגודה זו. בין השאר, היא שיחקה את "יהודית" בהצגה "אוריאל אקוסטה" לקרל גוצקוב, הכלה ב"נישואין" לניקולאי גוגול, והנערה ב"מזל טוב" לשלום עליכם.
בשנת 1910 עלה לארץ ישראל משה הופנקו כדי לשמש מורה בבית הספר למוזיקה שהקימה שולמית רופין. בבואו לתל אביב התגורר הופנקו בבית המורה מרדכי אזרחי (אז: קרישבסקי), ושם ערך את הקונצרט הראשון שלו. בתו של אזרחי, לינה, הייתה תלמידתו הראשונה, וכעבור זמן קצר נישאה לו. בשנת 1912 נפטרה שולמית רופין, והופנקו נקרא לנהל את בית הספר, ששמו הוסב ל"שולמית" על שם המייסדת. באותה שנה גם נולד בנם הבכור של משה ולינה, יובל-חיים הופנקו (עמידרור), שלאחר פטירת אביו ניהל את "שולמית".
לינה נסעה לווינה להשתלם בהוראת מוזיקה, וכשחזרה החלה ללמד ב"שולמית". ביתם של בני הזוג הופנקו היה מוקד לקונצרטים, כשבני תל אביב הקטנה היו מתגודדים סביבו ומאזינים לצלילי המוזיקה שבקעו ממנו. לאחר כיבוש הארץ בידי הבריטים נהגו משה ולינה הופנקו לערוך קונצרטים לחיילי הצבא הבריטי ולחיילי הגדודים העבריים.
לינה נפטרה בשנת 1943, בהיותה בת 56. נקברה בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב, לצד אמה בתיה אזרחי. אחיה הוא הכנר והמוזיקאי יריב אזרחי, שניהל את קונסרבטוריון רון.
צבי קנור

חייו

קנור גדל ולמד בנתניה. התגייס לצה"ל ב-1965, סיים קורס טיס ושירת כטיס קרב בחיל האוויר. לחם במלחמת ששת הימים ובמלחמת ההתשה שירת כטייס בטייסת 116, בשובו מגיחת הפצצה במצרים ביוני 1970 נאלץ לנטוש את מטוס המיסטר שהטיס ונפגע. במלחמת יום הכיפורים שירת כמוביל בטייסת העטלף, טייסת מטוסי F-4 פנטום. כמו כן השתתף במלחמת לבנון הראשונה. הוא שירת כראש מחלקת מבצעים במטה חיל האוויר, כמפקד בסיס חצור וכמפקד בסיס תל נוף בשנים 1987 עד 1990. 
בשנים 1991 עד 1993 כיהן כנספח אווירי בוושינגטון שבארצות הברית. 
לאחר שחרורו מונה ב-1994 למנכ"ל חברת בי.וי.אר טכנולוגיות. ב-1996 מונה למנכ"ל אופיר טורס. בשנים 1999 עד 2001 כיהן כנשיא חברת בי.וי.אר מערכות. לאחר מכן שימש מנכ"ל אמריקן אקספרס טרוול במשך שמונה שנים. באוגוסט 2009 מונה למנכ"ל החברה לאיתור ולהשבת נכסים של נספי השואה, תפקיד בו כיהן במשך כשנה. כיהן כיו"ר חברת קמיליון מערכות בניה ומכהן כדירקטור בחברות הציבוריות מטי מחשבים וכים ניר שירותי תעופה. ב-2010 מונה למנכ"ל קרן תל אביב לפיתוח. שימש דירקטור בחברת כים ניר. 
הוא חבר המועצה לשלום ולביטחון ויוזמת ז'נבה.
קנור בעל תואר ראשון מאוניברסיטת אובורן באלבמה ותואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת בר-אילן.
דה פקטו

דֵּה פַקְטוֹ (בלטינית: De facto; בעברית: "למעשה") הוא ביטוי לטיני שמשמעו "בפועל" או "למעשה". משתמשים בו לרוב כדי להבדילו מדה יורה (שמשמעו "להלכה" או "לפי החוק") כאשר מתייחסים לענייני חוק.
כאשר דנים בענייני משפט, "דה יורה" מציין את לשון החוק, בעוד "דה פקטו" מציין את המצב בפועל. הביטוי "דה פקטו" משמש גם כדי לציין מצבים בהם אין חוק או תקן רלוונטי, אולם ישנו נוהג קבוע ומקובל (גם אם אינו בהכרח אוניברסלי).
מסרשמיט Me 321

היסטוריה

כהכנה למבצע "ארי הים", הפלישה לאי הבריטי, נדרש הצי האווירי של גרמניה הנאצית להתכונן להעברת כוחות ומטען רב על מנת שתוכנית הפלישה תצליח. ולכן יצא מכרז לבניית כלי טיס גדול להובלת לוחמים ומטען. במכרז התחרו שתי היצרניות המרכזיות של הצי האווירי מסרשמיט ויונקרס.
יונקרס הציעה את הג'ו 322 (ממוטה) - שהיה דאון בעל כושר נשיאה של מעל 100 חיילים על ציודם, אולם יכולת ההטסה של הדאון הייתה נמוכה עם קשיים בניהוג ויציבות (עיצובו ככנף גדולה פגע קשות ביכולת השליטה במהירויות נמוכות), ובנוסף נדרשה תחזוקה גבוהה מכיוון שהדאון מורכב מחומרים רבים ומגוונים.
מסרשמיט פיתחה את ה-312 Gigant שהיה בעל יכולת נשיאה מועטה במקצת משל היונקרס גו' 322, אך לעומתו העיצוב היה מוצלח יותר, בשל תצורת גוף הדאון - שהינו מוגבה, וכן על ידי יצירת כנף עילית לדאון, מה שהקנה יציבות גבוהה לדאון במהירויות הנמוכות. הדאון נבנה ממספר חומרים קלים, תוך שילוב צינורות פלדה מרותכות, עץ ובדים. תא הטייס מוגבה מגוף המטוס ורק טייס אחד נצרך להטסתו. הדאון של מסרשמיט זכה במכרז והועבר לשימוש הצי האווירי בשנת 1942.
הגישה לטעינת הדאון הייתה דרך דלתות גדולות בחרטום או בדלתות משני צידיו של גוף הדאון. משקל הנשיאה המרבי היה 22,000 ק"ג וכן היה מותאם בגודלו לקרונות הנשיאה של הרכבות הגרמניות (מה שייעל את הפריקה/טעינה). הדאון בתחילה נגרר על ידי יונקרס ג'ו 90 ומאוחר יותר על ידי שלושה מסרשמיט BF110.
צורת ההמראה הזאת, המורכבת ממספר מטוסים במקביל, היוותה גורם סיכון גבוה לתאונה אווירית שאכן התרחשה ב-1941. לשם המראה, בנוסף לגרירה, השתמש הדאון במנועי האצה רקטיים נפיצים ובגלגלי עזר, בעוד לנחיתה השתמש במגלשיים.
במהלך המלחמה הדאון עבר מספר שינויים, ולתא הטייס נוספו מקומות עבור טייס משנה ואלחוטן. הפגיעות לאש מהקרקע ולמטוסי יירוט של מדינות הברית היוו בעיה מתמדת במהלך הפעילות המלחמתית ובנוסף התאמת שדות נחיתה, המראה, וכלים לטיפול בדאון - הגבילו מאוד את השימוש בדאון.

פעילות מבצעית

בתחילת שנת 1942 הועברו 32 היחידות שנמסרו לידי הצי האווירי לחזית המזרחית, לקראת מבצע "הרקולס" המתוכנן (הפלישה למלטה), במבצע תוכנן שימוש בצי של דאונים לפלישה אווירית. התוכנית לבסוף ננטשה בשל מחסור במטוסי הגרירה ואתרי נחיתה מתאימים.
בשנת 1943 חזר הדאון שוב לחזית המזרחית ברוסיה לצורך שימוש במבצע מתוכנן שנועד להקל על הארמייה השישית הנצורה בסטלינגרד, אך עד שהגיעו לקו החזית, לא נותרו שדות תעופה מתאימים והדאונים נשלחו חזרה לגרמניה.
לאחר ביטול הפעולה בסטלינגרד, לקחו את הדאונים לטובת הסבה לגרסה ממונעת ה- Me323, מטוס המטען היבשתי הגדול ביותר של מלחמת העולם השנייה.
במהלך המלחמה תוכנן להשתמש בדאון זה לטובת הנחתת ציוד לכיבוש סיציליה, אולם רעיון זה ננטש גם הוא, בשל היעדר אתרי נחיתה מתאימים.
הדאון שימש להעברת ציוד ללוחמי קורפוס אפריקה בשלהי 1942 אולם היה פגיע לאש הקרקע והאוויר של צבאות הברית, והשימוש בו פחת.
במהלך המלחמה הוסב הדאון למטוס התובלה Me 323 Gigant.
משמעות תרבותית של נכסי מורשת

משמעות תרבותית (Cultural Significance) היא מושג מפתח בשימור של נכסי מורשת, המתייחס למגוון אתרי ונכסי המורשת, מוחשיים ולא מוחשיים, ניידים ולא ניידים.
לפי אמנת בורה, המשמעות התרבותית, היא ערך אסתטי, היסטורי, מדעי, חברתי או רוחני של דורות העבר, לדור בהווה ולדורות בעתיד.
משמעות תרבותית מגולמת במקום עצמו, במבנה שלו, בסביבה, בשימוש, בהקשרים, במשמעויות, בעדויות, ובקשר שלו למקומות ולחפצים.
ייתכן שמקום או נכס מסוים יגלם בתוכו מגוון של ערכים עבור פרטים או קבוצות שונות.

הערכת המשמעות של האתר

משמעות המורשת התרבותית וחשיבותה נובעות מערכו התרבותי של אתר לרבות הערכים האסתטיים, ההיסטוריים, החברתיים והמדעיים.
בחינת הערכים המגולמים באתר, משמשת כמסגרת לדיון ציבורי ומקצועי, באשר להחלטה אודות עתידו של אתר, האם הוא יוכרז לשימור או לא, ובאיזו דרגת חשיבות ראוי להתייחס אליו.
במסגרת זו מקובל לנסח את 'הצהרת המשמעות התרבותית' על פי ערכי האתר המשמשים כקריטריונים להערכה. הערכת המשמעות משמשת גם כבסיס לתכנון האתר.

הערכים על פי אמנת בורה

אף כי ישנן מילות תואר רבות להגדרת החשיבות והמשמעות התרבותית,  המושגים 'אסתטי', 'היסטורי', 'מדעי' ו'חברתי', מכילים את הערכים האחרים. מושגים אלו אינם מבטלים זה את זה; לדוגמה, לסגנון ארכיטקטוני יש היבטים היסטוריים ואסתטיים כאחד.
החלוקה לקטגוריות של ערך אסתטי,  היסטורי,  מדעי וחברתי היא אחת הגישות להבנת מושג המשמעות והחשיבות התרבותית.
עם זאת, ייתכן שיגובשו קטגוריות מדויקות יותר ככל שהבנת מקום מסוים הולכת ומעמיקה.

הערך האסתטי

מתבטא באיכויות החווייתיות והחושיות של האתר ונמדד בקריטריונים של צורה, צבע וטקסטורה, דוגמת יצירת אמנות או אדריכלות.

הערך החברתי

נוגע ליכולתו של האתר לגבש זהות קבוצתית וקשרים חברתיים אחרים הנבנים דרך הקשר אליו, דוגמת אתרים בעלי ערך לאומי, דתי ורגשי.

הערך המדעי

מתבסס על האתר כמקור מידע למחקר, דוגמת האתרים הארכאולוגיים.

הערך ההיסטורי

כולל את ההיסטוריה של האסתטיקה, המדע והחברה, ולפיכך במידה רבה הוא קיים בבסיס כל המונחים האחרים.
למקום יכול להיות ערך היסטורי משום שהשפיע על דמות היסטורית, 
אירוע, שלב או פעילות — או שהושפע מהם. ייתכן שיש לו גם ערך היסטורי כאתר שקרה בו אירוע משמעותי וחשוב.
הקריטריונים לאמוד את הערך ההיסטורי נמדדים במידת ההשפעה של האתר על סביבתו כתוצאה מדמות היסטורית, אירוע או פעילות אחרת הקשורים בו. זו עולה ככל שרבות העדויות באתרן (in situ) הקשורות למאפיינים אלו. ואולם, אירועים או הקשרים מסוימים עשויים להיות משמעותיים וחשובים כל כך שמשמעות וחשיבות המקום נשמרות בלי קשר לאופן שבו טופל ושומר.
הערך ההיסטורי מגלם גם את הפוטנציאל החינוכי של האתר.
רומן קורצין

ביוגרפיה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.  
קורצין נולד בעיר קוסטרומה במרץ 1985.

קריירה

ב-2007 סיים ללמוד בבית הספר לתיאטרון של ירוסלבל ומשנת 2008 משחק בסרטי קולנוע וידוע כפעלולן מוכשר (והוא חבר בגילדת הפעלולנים הרוסית).
ב-2010 הופיע בסרט הדרמה ההיסטורית "יארוסלב. לפני אלף שנים" המגולל את סיפורו של יארוסלאב הראשון, נסיך קייב, הוא שיחק גם את תפקיד ראשי בסרט הדרמה קרים משנת 2017 וגילם גם את דמותו של ז'ניה הספורטאי בסרט הקומדיה אני מרזה שיצא שנה לאחר מכן.

חייו האישיים

משנת 2012 נשוי לשחקנית אנה נזארובה ולשניים יש בן.
Recovery (שיר)

רקע וכתיבה

את השיר כתבו ג'סטין ביבר, דומיניק ירדן, ג'יימס גינוס, ג'ייסון בויד, קרייג דוד, ומארק היל, והוא הופק על ידי האודיבלים.