google/wiki40b huggingface dataset:
מייקל מקפול

ילדותו והשכלתו

מייקל נולד בגלאזגו לקיפ והלן מקפול, למשפחה ברוכת ילדים. אביו היה מוזיקאי ומורה למוזיקה.
מקפול סיים תואר ראשון ביחסים בינלאומיים ושפות סלאביות ותואר שני בלימודים סלאביים ולימודים מזרח אירופיים מאוניברסיטת סטנפורד ב-1986 ונסע כסטודנט לזמן קצר לברית המועצות, תחילה בקיץ 1983 למד רוסית באוניברסיטת לנינגרד ולאחר מכן שהה במשך סמסטר שלם ב-1985 באוניברסיטת מוסקבה. הוא זכה במלגת רודז וקיבל תואר דוקטור ביחסים בינלאומיים מאוניברסיטת אוקספורד ב-1991 וכתב תזה על מעורבות ארצות הברית וברית המועצות בתנועות מהפכניות באפריקה הדרומית.
ב-2015 קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת מונטנה.

קריירה

מקפול היה ידידו של סרגיי מרקוב ויחד עמו עזר להקים את מרכז קרנגי במוסקבה ב-1994. יחסיו של מקפול עם דמויות פוליטיות שונות ברוסיה של שנות ה-90 הביאו לגינויו על ידי דמויות בכירות בסגל הקרמלין ובפרלמנט הרוסי.
מקפול היה לפרופסור למדע המדינה באוניברסיטת סטנפורד וניהל את המרכז לפיתוח הדמוקרטיה של האוניברסיטה. בשנת 2011 ברק אובמה מינה את מקפול לשגריר ארצות הברית ברוסיה, ב-17 בדצמבר אותה שנה מינויו אושר על ידי הסנאט של ארצות הברית והיה הדיפלומט השני בלבד בתולדות ארצות הברית שלא היה דיפלומט טרם מינויו לתפקיד שגריר לרוסיה. מקפול התפטר מתפקידו ב-4 בפברואר 2014. במקומו מונה ג'ון טאפט.

חייו האישיים

מקפול נשוי לדונה נורטון ולו 2 בנים ממנה. הוא דובר רוסית, פולנית ופורטוגזית.

עמדותיו

לאחר נאומו של פוטין במצעד יום הניצחון ב-9 במאי 2007, כתב לוועדה ליחסים בינלאומיים של בית הנבחרים האמריקאי כי פוטין הוא מנהיג פרנואידי שזקוק לאויבים מבחוץ על מנת לזכות בהכרה מבית.
לאחר מינויו לשגריר ספג ביקורת על כך כי מונה לארגן "הפיכה צבעונית" ברוסיה, בדומה להפיכות שפרצו בגאורגיה ובאוקראינה, אך הוא דחה טענות אלה מכל וכל. דוברת משרד החוץ הרוסי מריה זכארובה אמרה עליו ביוני 2016 כי מקפול למעשה נכשל כישלון מקצועי חרוץ במילוי משימותיו הדיפלומטיות.
לדברי מקפול "מדינה רוסית זו אף הרסה את העושר המערבי וההשקעה המיואשת על ידי אכיפת תקנות איכות סביבה באופן שרירותי כנגד משקיעים זרים בנפט, תוך סגירת השותפויות הזרות בפיתוח שדה הגז שטוקמן ושלילת ויזה למשקיע המניות הגדול ברוסיה, האזרח הבריטי ויליאם בראודר (במקור: This unconstrained Russian state also has destroyed Western wealth and discouraged investment by arbitrarily enforcing environmental regulations against foreign oil investors, shutting out foreign partners in the development of the Shtokman gas field, and denying a visa to the largest portfolio investor in Russia, British citizen William Browder.)
הוא אף טען כי בתחום היחסים הבינלאומיים פוטין מנהל מדיניות שלטעמו כמעט שאינה לוקחת בחשבון את האינטרסים האמריקאים (במקור: Regarding international affairs, Putin pursues polices that he believes serve Russia’s national interests, with little attention paid to American interests.) והוא ידוע כמבקר חריף לפוטין ושלטונו.
אפיזודס

תקציר העלילה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.  
שון ובוורלי לינקולן, זוג בריטים הנשוי באושר, זוכים בפרס באפט"א לטלוויזיה על סדרת הסיטקום הבריטית המצליחה שיצרו, "הילדים של ליימן". לאחר זכייתם, פונה אליהם מרק לפידוס, מנהל ערוץ טלוויזיה אמריקאי, ומשכנע אותם לעבור להוליווד, וליצור מחדש את סדרתם עבור קהל הצופים האמריקאי. למורת רוחם, מנהלי הערוץ כופים עליהם שינויים ביצירתם, ובין השאר - מכריחים אותם ללהק את מאט לה-בלאנק לתפקיד הראשי, בניגוד לרצונם.
בין השלושה מתפתחת מערכת יחסים מורכבת, כך שבעוד שון ומאט מתיידדים והופכים לחברים, מאט ובוורלי בעיקר מתעמתים ומסתכסכים זה עם זו. במקביל, השינויים התכופים בתסריט, ביחד עם לחצים אחרים מצד הערוץ, יוצרים לקשיים בחיי הנישואין של שון ובוורלי.

עונה 1

שון ובוורלי עוברים להוליווד, ליצור פיילוט אמריקאי לסדרתם הבריטית המצליחה. בעקבות לחצים מצד מנהלי ערוץ הטלוויזיה, לדמות הראשית מלוהק מאט לה-בלאנק, והם נאלצים לבצע שינויים רבים בתסריט על מנת להתאים את הסדרה למידותיו. לאחר השלמת הצילומים, מנהלי הערוץ מודיעים שהם אינם מרוצים מהפיילוט. בוורלי חושדת ששון בוגד בה, ושוכבת עם מאט. מאט מתוודה בפני שון ששכב עם בוורלי, ושון מודיע לבוורלי שהוא מעוניין להיפרד ממנה. בדיוק באותה הרגע, הם מתבשרים שהערוץ החליט בסופו של דבר לשדר את הסדרה (כלומר, השלושה יאלצו להמשיך ולעבוד יחד).

פיתוח והפקה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

תגובות וביקורות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.
יצחק אשכנזי

יצחק (איציק) אשכנזי (נולד ב-26 ביוני 1934), הוא כדורגלן עבר ומאמן כדורגל ישראלי.

ביוגרפיה

אשכנזי נולד בתל אביב ב-1934 ובהשפעת אחיו יוסף, ששיחק בהפועל תל אביב, החל לשחק כרץ ימני בקבוצת השחר תל אביב, ממנה הועבר בגיל 13 לקבוצת הנוער גדנ"ע יהודה, בה הוכתר למלך שערי הקבוצה במשך חמש שנים רצופות. עוד לפני גיוסו לצה"ל, הספיק להופיע שלוש פעמים במדי הפועל רמת גן ובאחד המשחקים כבש פעמים מול הפועל חיפה. 
לאחר שיחרורו מהצבא שיחק בקבוצת הכח תל אביב, משם עבר מספר קבוצות עד שהגיע להפועל חיפה. ב-1958 התמודדה הפועל חיפה שיחקה בגמר "גביע העשור" מול הפועל ירושלים. מלך השערים והחלוץ המרכזי של הקבוצה, אברהם גינזבורג חלה, ואשכנזי נקרא למלא את מקומו בעמדה שהכיר היטב בנעוריו. הוא הצדיק את האמון שנתן בו המאמן זלטקו צ'ייקובסקי וכבש צמד, שהעניק להפועל חיפה את הגביע הראשון בתולדותיה.
את השער הראשון כבש אשכנזי בבעיטה חזקה לפינת השער, ואת השער השני כבש מקרוב לאחר כדרור מאמצע המגרש.
אשכנזי היה שותף מלא גם לזכייה השנייה של הפועל חיפה בגמר גביע המדינה בשנת 1963. במשחק זה הוא שימש כקפטן הקבוצה והחל את המהלך שהוביל לשער הניצחון.
ב-1966, שלוש שנים לאחר שהניף את גביע המדינה כקפטן הפועל חיפה, פרש ממשחק פעיל.

קריירת האימון

בתחילת שנות ה-70 אימן אשכנזי את הפועל זכרון יעקב אשר בהדרכתו עלתה לליגת המשנה.
לאחר פרישתו אימן אשכנזי במחלקת הנוער של הפועל חיפה במשך 22 עונות. בין השחקנים הבולטים אותם אימן בקבוצות ילדים ונערים היו אלי לוונטל, האחים יוסי ואבי ליפשיץ, יצחק אינצ'י, עדן בן בסט, יובל אבידור ושמעון הרוש.
דגל תפילה טיבטי

דגלי תפילה טיבטיים הם, בבודהיזם טיבטי, דגלי בד מרובעים וצבעוניים, הנתלים בין פסגות הרים בהרי ההימלאיה על מנת לברך את הארץ. דגלים אלו ייחודיים לבודהיזם הטיבטי, ואינם בשימוש בענפיו האחרים. ייתכן שמקורם בתרבות הטיבטית הקודמת לבודהיזם. הדגלים מעוטרים בציורים וטקסט, אשר מודפסים עליהם בשיטת גלופות העץ המסורתית.

סגנונות

לדגלי התפילה שני סגנונות עיקריים: דגלי ה"לונגטה" (Lung-ta) האופקיים ודגלי ה"דארצ'ור" (Darchor) האנכיים. הדגלים האופקיים מחוברים בחוט ארוך ונתלים בין פסגות הרים וכדומה. הדגלים האנכיים, הנפוצים פחות, מחוברים למוט אשר מוצב על ראש גג או על האדמה.

מסורות

תפקידם של הדגלים הוא לרומם את תפילות ומנטרות המאמינים אל האלוהות ולהביא ברכה אל העולם. הברכות המובאות על ידי הדגלים מושפעות מנסיבות תלייתם; על פי המסורת, הזמן הטוב ביותר לתלות דגלי תפילה הוא בשעות הבוקר, ביום שטוף-שמש ורוח. את הדגלים הישנים מחליפים בחדשים בראש השנה הטיבטי. הדגלים המוסרים נשרפים; בשל קדושתם, המסורת אוסרת להניח אותם על האדמה או לעשות בהם שימוש אחר.

היסטוריה

בעת מהפכת התרבות בסין, תליית דגלי תפילה לא נאסרה, אך לא נראתה בעין יפה. כעת ישנה תחייה של המנהג בטיבט ובעולם, בעקבות עניין הולך וגובר בדתות המזרח בעולם המערבי, ובכלל זה הבודהיזם.
אנכימוליוס

אנכימוליוס, (המאה ה-6 לפנה"ס) היה מצביא ספרטני ששרת את המלך קלאומנס הראשון.
לאחר רציחת הטיראן האתונאי היפרכוס, עלה לשלטון אחיו היפיאס. אולם מורדים אתונאים שיחדו את האורקל בדלפי, כדי שתגיד לכל ספרטני שיבוא לדלפי לשאול שאלה אצל האורקל; "שחררו את אתונה". מלך ספרטה קלאומנס הראשון התרשם מאוד מכך, ושלח את אנכימוליוס שהיה בנו של ספרטני בשם אסטיר, בראש צבא לכבוש את אתונה ולגרש את הטיראן משם. 
אנכימוליוס הגיע דרך הים ונחת בפלרון, אולם היפיאס הזעיק את בן בריתו התסאלי קניאס שהגיע בראש 1,000 פרשים תסאלים לאזור. תומכיו של היפיאס הכינו מבעוד מועד את הקרקע כדי שתתאים לקרב פרשים. התסאלים תקפו בהפתעה והנחילו לספרטנים תבוסה מוחצת, אנכימוליוס עצמו נהרג, וקברו נמצא על פי עדותו של הרודוטוס, באטיקה ליד מקדש הרקולס. מאוחר יותר הגיע קלאומנס עצמו בראש צבא גדול יותר וגרש את היפיאס.
תל שור

תֵּל שׁוֹר, הידוע גם כתֵּל תּוֹרָה או תֵּל תּ'וֹרָה הוא תל ארכאולוגי קטן במרכזו של עמק יזרעאל השוכן כקילומטר מצפון-מזרח לנחל קישון. בתל נמצאו חרסים המעידים על כך שהוא ייושב בכל תקופה מאז תקופת הברונזה המאוחרת (הכנענית), תקופת הברזל (הישראלית) ועד שלהי המאה ה-19 (העות'מאנית). שטחו של התל כ-3 דונם וגובהו כ-5-6 מטר מעל המישור שמסביבו. בין התל לאפיק נחל קישון נובעים מעיינות היוצרים סביבה ביצתית. על ראשו של התל מפוזרות אבני בניה בודדות. בין הממצאים נמצאה צלמית חרס מקינית מתקופת הברונזה המאוחרת ופריט מאבן גיר הנראה כמו ראש של אלה. בסוף ימי ההתיישבות של התל, בשלהי המאה ה-19 היה התל התיישבות עונתית של רועי צאן טורקמנים. מדרום לתל נמצאה באר בנויה אשר הייתה בשימוש עד ימי השלטון הבריטי בארץ ישראל.
באתר נמצאו חרסים מהתקופות הבאות: הברונזה המאוחרת, הברזל א'-ב', הפרסית, ההלניסטית, הרומית, הביזנטית, הערבית הקדומה, הצלבנית, הממלוכית והעות'מאנית.
יעקב דה האז

יעקב דה האז (באנגלית: Jacob de Haas;‏ 1872 לונדון, אנגליה - 22 במרץ 1937 ניו יורק, ארצות הברית) היה יהודי בריטי, עיתונאי, סופר ופעיל ציוני מלונדון.

פעילותו

דה האז היה מראשוני התומכים בקריאתו של הרצל וממשתתפי הקונגרס הציוני הראשון. הוא שימש כיועצו של הרצל בעת ביקורו הראשון בלונדון ב-1896. לקראת הקונגרס הציוני הראשון בבזל גייס הרצל את דה האז לפעול בקרב חובבי ציון על מנת להכין את הקונגרס בקרב יהדות אנגליה. בהמשך השתתף דה האז בקונגרס כנציג יהדות אנגליה (יחד עם אפרים איש כישור). במסגרת פעילותו בקונגרס נבחר דה האז לוועדת ההתיישבות ועסק בהקמת הבנק היהודי אוצר התיישבות היהודים שעל יסודו הוחלט ב-1898 בקוגרס הציוני השני.
בשנת 1902 נענה דה האז לפנייתו של הרצל לנטוש קריירה עיתונאית מבטיחה בלונדון ולעקור לארצות הברית כדי להפיץ גם לשם את בשורת הציונות. דה-האז התיישב בבוסטון והפך לעורך "המכבי" (The Maccabaean) ולמזכיר הארגון הציוני.
דה האז המשיך בפעילותו הציונית עוד מספר שנים ואף השתתף במספר קונגרסים ציוניים נוספים. לאחר פטירתו של הרצל ב-1904 התאכזב דה האז מהשינוי של התנועה הציונית לכוון של ציונות מעשית בהובלת תנועת חובבי ציון וב-1911 החליט להתרחק מפעילות ציבורית. דה האז חזר לפעילות ציבורית בארצות הברית ב-1915 עם עלייתו של לואי דמביץ ברנדייס, משפטן יהודי אמריקאי בכיר, להנהגת התנועה הציונית בארצות הברית. היכרותו של דה-האז עם ברנדייס החלה לאחר הגעתו של דה האז לארצות הברית והוא זה שקירב את ברנדייס לעקרונות הציונות ולבסוף גם הוביל אותו להתגייסות מלאה לפעילות הציונית האמריקאית. ב-1917 היה בין הגורמים (יחד עם ברנדיס ואליהו זאב לוין אפשטיין) שפעלו אצל הנשיא וודרו וילסון לאשר את הניסוח של הצהרת בלפור.
בעקבות פרסום הצהרת בלפור, החל מ-1919 סכסוך בין ברנדייס לחיים ויצמן על יחסה של הציונות לאנגליה שבסופו "ניצחה" דרכו של ויצמן וברנדייס ועוזרו דה האז נדחקו מהנהגת התנועה הציונית. בכאב לב חווה דה האז לא רק את הרחקתו מהעשיה אלא גם את ההתנהלות של ההסתדרות כנגד תנועות ציוניות אחרות. סלידתו של דה האז באה לשיאה בשיבושי הצדק שאירעו במשפט סטבסקי ורוזנבלט שהואשמו ברצח חיים ארלוזורוב. ב-1935 ביקר זאב ז'בוטינסקי בארצות הברית ואז השתכנע דה האז סופית והצטרף לתנועה הרוויזיוניסטית. במעשהו זה הפך למוקצה ונדחק מחוץ לזירת הפעילות הציונית המרכזית. כאות הערכה על הצטרפותו לתנועה, מינה ז'בוטינסקי את דה האז לתפקיד "נשיא" קונגרס וינה שבו התכנסה ב-1935 ההסתדרות הציונית החדשה.
דה האז נפטר בניו יורק ב-1937. בתו של דה האז היא עורכת דין מוושינגטון בשם פלורנס דה האז דמביץ (אשתו של איש הציבור לואיס מ. דמביץ).

הנצחה

ב-1938 הוקמה בבאר יעקב פלוגת בית"ר שנקראה "פלוגת העבודה ע"ש יעקב דה האז" 
על שמו של דה האז נקראו רחובות בתל אביב וירושלים.
ויליאם פוקנר

תולדות חייו

פוקנר נולד בניו אולבני שבמדינת מיסיסיפי בארצות הברית, למשפחה ותיקה של מושלים ומדינאים. הוא למד באוניברסיטת מיסיסיפי. ב-1918 התנדב לחיל האוויר הקנדי, אך מלחמת העולם הראשונה הסתיימה לפני שסיים אימון בסיסי.
בשנים הראשונות אחר המלחמה עסק בעבודות שונות, הוא היה בין השאר צבּע, נגר, דייג, עיתונאי, פקיד בחנות ספרים ומנהל דואר באוניברסיטה. כשהיה עיתונאי בניו אורלינס התחיל לכתוב את הרומן הראשון שלו, "שכר חייל", בעידודו של שרווד אנדרסון. הרומן ראה אור ב-1926. במשך שנתיים היה מלח בספינות משא, בשנת 1929 נשא אישה והשתקע באוקספורד שבמיסיסיפי.
ביצירתו שאף ליצור מעין סאגה הנובעת מתולדות משפחתו ואזור מגוריו. הוא תיאר את ניוונה של החברה הדרומית בארצו, ואת ההתנגשות המתמדת בין לבנים ושחורים. שילב אגדות מקומיות בתוך סיפורי ארץ הדרום ומשפחתו שלו. מקום ההתרחשות העיקרי של ספריו הוא בעיר ג'פרסון במחוז הבדוי יוֹקְנָפָּטוֹפָה, צירוף של כמה ערים ועיירות במיסיסיפי.
כתיבתו של פוקנר היא בתחום הסיפור הפסיכולוגי, כמו הסופרים האירופים מרסל פרוסט, ג'יימס ג'ויס ווירג'יניה וולף, הוא משתמש בטכניקה הספרותית של זרם התודעה. סיפוריו הם פסיפס מורכב שנע בין נקודות תצפית של הדמויות השונות, ובאפיקי זמן שונים.
ב-1949 זכה פוקנר בפרס נובל לספרות, הוא תרם את הזכייה לקרן שמעניקה פרס על שמו לכותבי סיפורת (PEN/Faulkner Award for Fiction). מלבד רומנים כתב פוקנר גם שירים, ספרי מתח וסיפורים קצרים. הוא זכה בפרס פוליצר על ספרו "משל" (A Fable) שראה אור ב-1954.
לאורך רוב שנות עבודתו כסופר -כאשר רוב ספריו מוצאים בהוצאות קטנות ונמכרים בכמויות זעומות - נאלץ פוקנר לעבור לתקופות בהוליווד ועבד כתסריטאי, לרוב בהפקות לאו דווקא מכובדות, להוציא את קשריו המיוחדים עם הבמאי הגדול האוורד הוקס, עבורו כתב את "התרדמה הגדולה" (על פי ספרו של ריימונד צ'נדלר) ואת "להחזיק ולאבד", (ע"פי הרומן של המינגוויי). פוקנר תיעב את הוליווד והתייחס אליה ואל הסרטים כמקור פרנסה בלבד. עם זאת בעיר הסרטים מצא את אהבת חייו - נערת-התסריט מטה קרפנטר, שהייתה משענתו עד סוף ימיו. הוא היה נשוי לאהובת נעוריו אסטל (לה חיכה עד שהתגרשה) והיה אב לבת אחת -ג'יל.
כיום נחשב פוקנר לאחד הסופרים האמריקאים הגדולים של המאה העשרים.
הוא נפטר ביולי 1962 בבית החולים באוקספורד, מיסיסיפי, בעקבות התקף לב.
Kurzweil Educational Systems

Kurzweil Educational Systems (בתרגום חופשי: קורצוויל מערכות חינוכיות) היא חברה אמריקנית המייצרת ציוד טכנולוגיה מסייעת ממוחשב לנגישות מידע מודפס וממוחשב ללקויי ראייה, ללקויי למידה (דיסלקטים, דיסגרפים ולקויי ריכוז) ולעיוורים. החברה מייצרת גם תוכנות הוראה לציבור זה. הציוד שמייצרת החברה מנסה לתת מענה למגוון סימפטומים של המשתמש בעת שימוש במגוון סביבות ממוחשבות ובעת העזרות במחשב לקריאת דברי דפוס מסוגים רבים (ספרים, עיתונים, בולים, שטרות כסף, תוויות של תרופות וכו'). על כן הציוד יקר יחסית לזה של חברות אחרות המשווקות פריטים שנותנים מענה לסימפטומים בודדים בסביבות בודדות והוא תואם את צורכיהם של בעלי לקות קשה או של מוסדות חינוכיים הצריכים להנגיש את חומר ההוראה שלהם לאנשים בעלי לקויות מגוונות.
החברה נוסדה בשנת 1996 והמטה שלה הוא בבדפורד, שבמסצ'וסטס. הציוד של החברה נפוץ מאוד במשרדי הנגשה של מוסדות חינוך אקדמיים והיא זכתה במספר פרסי מצוינות בתוך התעשייה שלה. מייסד החברה, ריימונד קורצוויל הוא ממציא מוערך שנחשב אחד האחראים על ההתפתחות של הטכנולוגיה המסייעת הממוחשבת בפרט ושל הטכנולוגיה הממוחשבת בכלל. כמו את הסינתיסייזר, ריימונד קורצוויל המציא את מכונת ההקראה הממוחשבת הראשונה, בהשראת חברו סטיבי וונדר, עוד בשנות השבעים. מכונה זו, שדמתה לדגמים הראשונים שמכרה חברת קורצוויל מערכות חינוכיות, הכילה שבבי מחשב אך לא היו לה צג או מקלדת. היא נראתה כמו סורק עם רמקול והיא הקריאה בקול רם ניירות מודפסים שהיא סרקה.
נכון לשנת 2009, החברה מספקת שני מוצרי תוכנה העיקריים: Kurzweil 1000 ו- Kurzweil 1000. Kurzweil 3000 היא חבילה אשר מאפשרת למשתמש לקויי ראייה לקבל גישה אלקטרונית והן לחומר מודפס והן לתוכנות מחשב שונות ולחומר בקובצי מחשב. kurzweil 3000 מכילה את חבילת Kurzweil 1000 ותוכנות המאפשרות למורה להפוך תמלילים לחומר המוצג באופן נוח למטרות הוראה ובחינה עבור תלמידים חסרי לקות ועבור תלמידים מכלל מרחב הלקויות שחברת קורצוויל משרתת.
בשנת 2005, מערכות חינוכיות Kurzweil שנרכשה על ידי טכנולוגיות למידה Cambium.
ריצ'רד וייזמן

עבודתו

במחקריו משלב וייזמן בין עיסוקו הקודם כקוסם והשכלתו האקדמית והם כוללים בין השאר סוגיות העוסקות באינטואיציה, אשליות אופטיות ובעל-טבעי. וייזמן חקר את נושא המזל "הטוב" ו"הרע" ופרסם את מחקרו בספר "מזלך בידך". בספר נכתב כי לאנשים בעלי גישה חיובית ואמונה בהצלחתם סיכוי טוב יותר להצליח (אפקט פיגמליון). בנוסף, מציין המחקר שהמצליחנים מקשיבים לאינטואיציה שלהם, נמנעים מסיכונים מיותרים מחד ומשכללים את מיומנות האינטואיציה שלהם מאידך, וכך לומדים להיעזר בה כחלק ממערכת השיקולים שלהם. וייזמן נמנה עם האסכולה הספקנית ובחן את תקפותן של טענות ומחקרים מדעיים. לדוגמה, הוכיח וייזמן שהשיטה המבוססת ניתוב לשוני פיזיולוגי לגילוי האם אדם משקר לפי תנועות עיניו אינה יעילה. הוא העלה סדרת הרצאות קצרות ל-YouTube אשר זכו לכ-90 מיליון צפיות. 
וייזמן פרסם 11 ספרים אשר חלקם הפכו לרבי מכר ו-3 מהם תורגמו לעברית.
סידאדה וליה

היסטוריה

האיטלקי אנטוניו דה נולי (Antonio da Noli) ייסד במקום את היישוב הראשון באיי כף ורדה בשנת 1462. מתיישבים ממדיירה הובאו ליישוב החדש, וחשיבותו עלתה בשנת 1466 כאשר הוענק לו מונופול על סחר העבדים. העבדים הובאו אל ריביירה גראנדה מסיירה לאון ומגינאה ביסו, ונשלחו ממנה הלאה לברזיל ואל האיים הקריביים. העמק בו שוכן היישוב שימש כבית מאסר טבעי, והעבדים הוטבלו בכנסייה המקומית שהוקמה בשנת 1495, במטרה להעלות את ערכם. 
וסקו דה גמה עצר בריביירה גראנדה בדרכו להודו בשנת 1497, וכך עשה גם כריסטופר קולומבוס במסעו השלישי לאמריקה בשנת 1498. ב-1532 נקבע היישוב כמקום מושבו של בישוף, וב-1572 זכה למעמד של עיר. סר פרנסיס דרייק תקף את העיר בשתי הזדמנויות ב-1585 וב-1586, אך העיר שמרה על חשיבותה, וב-1593 נבנתה על הרמה שבעורפה המצודה המלכותית של פיליפוס הקדוש. העיר איבדה את מעמדה לאחר שבשנת 1712 נבזזה ונהרסה על ידי צרפתים, וב-1770 נקבעה בירת האיים בפראיה הסמוכה.

מצודת פיליפוס הקדוש

המצודה המלכותית של פיליפוס הקדוש (Forte Real de São Filipe או Fortaleza Real de São Filipe) משקיפה על העיר ממרומי רמה בשם זה, והיא שוכנת בגובה של 120 מטר מעל פני הים. במאה השנים הראשונות לקיומו, לא נזקק היישוב המבודד בלב האוקיינוס האטלנטי להגנה, אך לאחר שהותקף על ידי סר פרנסיס דרייק, בשנים 1585-1586, התעורר הצורך בהקמת מבנה מבוצר. עבודות ההקמה החלו ב-1587 והסתיימו ב-1593. המצודה נהרסה בידי הצרפתים ב-1712, אך הוקמה מחדש במחצית השנייה של המאה ה-18. היא חודשה ב-1968, 1970 וב-1999, ובין היתר נחשפו קירות בתי המגורים ששכנו בה. 
צורתה של המצודה כשל טרפז, אורכה המרבי 100 מטרים ורוחבה המקסימלי עומד על 70 מטרים. בצידה המזרחי והמערבי נבנו שני מגדלי שמירה (בסטיונים) בצורת מחומש מושלם, ומצפון ומדרום שני בסטיונים חלקיים. חומות המצודה עשויות מאבן, והשער הראשי קבוע בצד הדרום-מערבי הפונה אל העיר. הסברה היא כי במצודה נצבו תשעה תותחים. בחלקה הדרומי של רחבת המצודה שוכן בית המפקד ומולו קפלה המוקדשת לגונסאלו הקדוש (São Gonçalo). במרכז הרחבה נחפרה באר וסביבה ניצבים מחסני הנשק ואבק השריפה (בצד הדרום-מזרחי) ורובעי המגורים (בצד המערבי).

אתרים נוספים

הכנסייה שהוקדשה לגבירתנו של הרוזרי (Nossa Senhora do Rosário) הוקמה בשנת 1495 בסגנון גותי מנואליני. כנסייה זו עדיין פעילה כיום. הקתדרלה (Sé Catedral) הוקמה בין 1555 ל-1693, אך שנים ספורות לאחר מכן הוחרבה על ידי הצרפתים, וחורבותיה נמצאות במרכזה של העיר. מנזר פרנציסקוס הקדוש (Convento de São Francisco) הוקם באמצע המאה ה-17, אך גם הוא נהרס באופן חלקי בשנת 1712. על חוף האוקיינוס במרכז העיר, ניצב עמוד אבן מונומנטלי המכונה "פלוריניו" (Pelourinho), והוא העתיק באיים.
פח מגולוון

פח מגולוון הוא משטח מתכת דק העשוי פלדה או ברזל שעבר תהליך של גלוון - ציפוי בשכבה דקה של אבץ חמצני לשם הגנה מפני קורוזיה.
כבוד הבריות

כבוד הבריות הוא מושג הלכתי המתייחס לכבודו של אדם כערך, שעבורו נדחים ערכים אחרים.

מקור הדין

הכלל שמובא בתלמוד אומר גדול כבוד הבריות שדוחה את לא תעשה שבתורה. לפי כלל זה איסורים אחרים נדחים כאשר קיומם כרוך בביזיון לאדם. למסקנת הגמרא כלל זה תקף רק באיסורי דרבנן, אולם באיסורי דאורייתא לדעת הרמב"ם לא נאמר ההיתר זולת במקרים בודדים (מת מצווה, והשבת אבידה) אולם לדעת ראשונים אחרים כאשר מדובר על איסור שעוברים עליו בשב ואל תעשה מותר גם לעבור על איסורי תורה מפני כבוד הבריות.

החובה לנהוג כבוד בחברו

במקורות רבים מובאת החובה לנהוג כבוד בחברו. בשעת פטירתו של רבן יוחנן בן זכאי ציווה לתלמידיו "הזהרו בכבוד חבריכם". הרמב"ם כותב בין הלכות המצווה ואהבת לרעך כמוך, שיש בה גם חובה לשמור על כבודו של הריע: 
מצוה על כל אדם לאהוב את כל אחד ואחד מישראל כגופו שנאמר ואהבת לרעך כמוך, לפיכך צריך לספר בשבחו ולחוס על ממונו כאשר הוא חס על ממון עצמו ורוצה בכבוד עצמו, והמתכבד בקלון חבירו אין לו חלק לעולם הבא.
— משנה תורה לרמב"ם, ספר מדע, הלכות דעות, פרק ו', הלכה ג'.
התאהבות

התאהבות היא תחושה העולה באדם, החָפֵץ בקרבתו של אדם אחר, בדרך כלל מהמגדר שאליו הוא נמשך מינית, אך לאו דווקא, ומעוניין בקבלת יחס אוהב ממנו. זהו לרוב השלב הראשוני בהיווצרותו של קשר של אהבה רומנטית. התאהבות מאופיינת בסערת נפש, פרפרים בבטן, מחשבות בלתי פוסקות על האהוב, ותחושות של אופוריה, כאשר ההתאהבות נראית כמוליכה לעבר מערכת יחסים אוהבת, ומנגד, תחושות של דיכאון ודכדוך עמוקים, כאשר ההתאהבות נראית כעולה על שרטון.
התאהבות נמשכת פרק זמן מוגבל, ולאחריה, גם אם נוצר קשר רומנטי יציב, היא מתחלפת ברגשות רגועים יותר, שמאפייניהם הם שלווה וביטחון.
משולש חלאיב

משולש חלאיב (בערבית: مُثَلَّث حلايب, תעתיק מדויק: מֻתַ'לַּת' חלאיב) הוא אזור בגבול בין מצרים וסודאן, על חוף ים סוף. הריבונות על האזור נמצאת במחלוקת בין שתי המדינות, מאז עצמאותה של סודאן ב-1956. החל מאמצע שנות התשעים, השליטה בפועל בידי מצרים. שטחו של המשולש 20,580 קמ"ר.
במשולש חלאיב נמצאים הכפרים אבו רמאד, חלאיב וראס חדרבה.

היסטוריה

עם הקמת סודאן המודרנית בשנת 1899 בכיבוש משותף של מצרים והאימפריה הבריטית נקבע הגבול בין מצרים לסודאן על קו הרוחב 22° צפון ומשולש חלאיב נכלל במצרים. אולם בשנת 1902 שינו הבריטים את הגבול וקבעו קו גבול שונה, המכונה "הגבול האדמיניסטרטיבי", על פיו משולש חלאיב נכלל בסודאן. משולש חלאיב, שהיה שטח המרעה של שבט הבג'ה (beja) הוכלל בתחום סודאן. שני אזורים נוספים נמצאים בין הגבול של 1899 לגבול האדמיניסטרטיבי: שטח קטן יותר, ממערב למשולש חלאיב, בשם ביר טוויל, שהיה שטחו של שבט האבבדה, ורצועה צרה וקצרה לאורך הנילוס מצפון ליישוב ואדי חלפא, שכיום מוצפת ברובה על ידי אגם נאצר.
בעת שסודאן זכתה לעצמאותה בשנת 1956, נכלל משולש חלאיב במפות כחלק משטח סודאן, אולם מצרים טענה שמשולש חלאיב הוא שטח שלה והוא רק מנוהל מנהלית על ידי סודאן. בפברואר 1958 בעת משאל העם במצרים על הקמת הרפובליקה הערבית המאוחדת, שהתקיימו במקביל לבחירות בסודאן, שיגרה מצרים חיילים לאזור לפקח על המשאל וסודאן הגיבה בכניסת חיילים שלה למשולש. מצרים הציבה בפני סודאן אולטימטום לפנות את צבאה מהמשולש וסודאן הגיבה שלא תוותר על השטח העשיר במחצבי ברזל, זהב ומגנזיום. ב-22 בפברואר 1958 דנה מועצת הביטחון בסכסוך, לבקשת סודאן, אך לא נתקבלה החלטה לאחר שמצרים הסכימה לדחות את הטיפול בנושא עד לאחר הבחירות הכלליות במצרים בסוף פברואר, מתוך תקווה שבבחירות יזכו גורמים פרו-מצריים.
בינואר 1992 העניקה ממשלת סודאן לחברה קנדית זכויות לחיפוש נפט במים שלחופי משולש חלאיב. בעקבות זאת חידשה מצרים את דרישותיה למשולש והכניסה חיילים שלה למשולש. בעקבות ניסיון התנקשות בחוסני מובארכ באדיס אבבה האשימה מצרים את סודאן בשותפות בניסיון והשלימה את השתלטותה על המשולש. 
במאי 2011 דנו שרי החוץ של שתי המדינות באפשרות לריבונות משותפת במשולש.
טוביה בארי

עבודתו האמנותית

ציוריו הראשונים של בארי בשנים (1955–1957) היו בשמן. בתחילה צייר נופים עירוניים מסוגננים. אולם, משנת 1958 החל לצייר בהשפעת הסגנון המופשט. משנת 1960 החל ליצור את ההדפסים הראשונים, שהיו גם הם, על טוהרת הסגנון המופשט. הדפסיו היו אקווטינטות, והצבעים היו בדרך כלל בגוני האפור. ההדפסים נחשבו אז לחידוש גדול בארץ, והתחילו לתפוס מקום בתודעה, בעיקר בהשפעת הפופ ארט. ההדפס נתפס כאמנות עממית ששווה לכל נפש.
מאז חזרתו מצרפת, תופסת האקווטינטה הצבעונית מקום מרכזי ביצירתו האמנותית. בארי זנח את המופשט הטהור והוסיף להדפסיו עיגולים וצורות גאומטריות אחרות שיש להם משמעות מעשית כמו שמש, ירח וכוכבים. בהדפסים מאוחרים יותר, הצורות הגאומטריות הן דו-ממדיות בסיסיות, כגון ריבועים, משולשים, עיגולים וחצאי עיגולים, ששוליהם נוטים להיטשטש, להתמוסס ברקע ולחצות זה את גבולותיו של זה.

תמונות בצבעי מים הם חטיבה בפני עצמה במכלול יצירתו של בארי. משנת 1965 ואילך הוא בונה מערכת ציורית ומגוונת הבנויה מסדרה של שכבות, המסודרות משני צדדים של ציר אנכי. במספר ציורים הוא אפילו סוטה לגמרי מהמבנה הסימטרי ויוצר צורות חופשיות ודינמיות.
במשך העשור האחרון של המאה העשרים החל בארי גם בציורי אקריליק המזכירים את ההדפסים שלו. התמונות בדרך כלל קטנות ממדים.

בארי הוא מאמני התחריט החשובים ביותר שהיו בארץ ולזכותו יש לזקוף את פופולריות טכניקת התחריט בישראל. טוביה בארי פיתח וקידם את סדנת התחריט בבית הספר לאמנויות בצלאל. בשנת 1965, הוא הקים את הסדנה במכון אבני והיה מהראשונים שלימדו את התלמידים את תורת פיתוחי הנחושת. באותה שנה, ייסד את סדנת התחריט באגודת הציירים והפסלים - בית האמנים של תל אביב, מהוותיקות והחשובות בארץ.
מולדובה (חבל אוטונומי)

היסטוריה

אחרי מלחמת העולם הראשונה בסרביה החליטה על איחוד עם רומניה חרף תביעותיה של ברית המועצות. ברית המועצות, שרצתה לאותת על תביעותיה לשטח בסרביה, הקימה ב-7 במרץ 1924, בתחום אוקראינה, ישות אוטונומית מולדובנית מתוך שאיפה שבבוא היום הישות תאוחד עם בסרביה. לפי הגרסה הסובייטית, העם המולדובני דיבר שפה שונה מהשפה הרומנית, השפה המולדבית. לפי הגרסה הרומנית המולדובנים הם רומנים שמדברים תת-ניב של רומנית.
החבל האוטונומי כלל את חבלי טרנסניסטריה של רפובליקת מולדובה ועוד שמונה נפות מאזור אודסה. בירת החבל הייתה העיר באלטה, שטחו היה 8100 קילומטרים רבועים ואוכלוסייתו, בשנת 1926, 572,339 תושבים, 277,515 אוקראינים, 172,419 מולדובנים, 48,868 רוסים, 48,564 יהודים וכמויות קטנות יותר של פולנים, גרמנים, בולגרים ואחרים.
בשנת 1940, בעקבות האולטימטום הסובייטי לרומניה סופחה בסרביה לברית המועצות. הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוטונומית מולדובה פורקה כשהחלק המערבי יחד עם בסרביה יוצרים את הרפובליקה הסובייטית סוציליסטית מולדובה, והחלק המזרחי, כולל הבירה באלטה, סופח ללא אוטונומיה לאוקראינה.