google/wiki40b huggingface dataset:
מטריצה

הגדרה

כאשר n ו-m הם מספרים טבעיים, מטריצה מסדר m על n (או: מסדר ) היא מערך שבו m שורות ו- n עמודות. הרכיבים הם בדרך כלל מספרים - כך למשל "מטריצה ממשית" היא מטריצה שרכיביה מספרים ממשיים, ו"מטריצה מרוכבת" היא מטריצה שרכיביה מספרים מרוכבים. אם R הוא מבנה אלגברי, "מטריצה מעל (מבנה אלגברי) R" היא מטריצה שרכיביה שייכים ל- R.
את רכיבי המטריצה מסמנים בזוג אינדקסים: הרכיב במקום שבו נפגשות השורה ה-i והעמודה ה-j במטריצה A נקרא , או לפעמים .
לדוגמה, המטריצה  היא מסדר 4 על 3; הרכיבים הם , וכן הלאה.

פעולות על מטריצות

אוסף המטריצות מסדר m על n מעל שדה נתון F מהווה מרחב וקטורי מעל אותו שדה, כאשר פעולת הכפל בסקלר ופעולת החיבור מוגדרות באופן טבעי, על כל רכיב בנפרד. מקובל לסמן מרחב זה בסימון . את הכפל של מטריצות אין מגדירים באותה דרך, רכיב ברכיב, אלא באופן מסובך מעט יותר. המכפלה  מוגדרת רק בתנאי שמספר השורות של B שווה למספר העמודות של A.
אם עבור מטריצה מתקיים , כלומר מספר העמודות במטריצה שווה למספר השורות בה, המטריצה נקראת מטריצה ריבועית. במטריצה ריבועית A, האלכסון שרכיביו  נקרא האלכסון הראשי.

מבנה אלגברי

אוסף כל המטריצות מסדר  מעל שדה  המסומן  מהווה מרחב וקטורי מממד . מקרה חשוב במיוחד הוא אוסף כל המטריצות הריבועיות מסדר  מעל שדה . קבוצה זו מסומנת  ומהווה חוג לא קומוטטיבי עם יחידה, שלו מספר תת-חוגים מעניינים. אוסף כל המטריצות ההפיכות מסדר  מעל שדה  המסומן
 (General linear group)
מהווה חבורה ביחס לכפל מטריצות. אוסף כל המטריצות ההפיכות מסדר  מעל שדה , שהדטרמיננטה שלהן היא אחד, המסומן  (Special linear group) הוא תת-חבורה חשובה שלו.

שפות תכנות

בשפות תכנות מיוצגת מטריצה באמצעות מערך דו-ממדי. חבילות תוכנה לתכנות מדעי כוללות גם פונקציות לפעולות על מטריצות, כגון שחלוף וכפל.
C'est pour vivre (אלבום)

רקע והפקה

אלבום האוסף הופק על ידי אדי מרנאיי, רומנו מוסומארה ורודי פסקל אשר הפיקו בעבר עבור דיון אלבומים נוספים כדוגמת Les plus grands succès de Céline Dion, Dion chante Plamondon, ו-C'est pour toi.
אלבום האוסף יצא לראשונה בבריטניה ב-3 בפברואר 1997, על ידי חברת התקליטים נקטר מאסטרס, בפורמט של תקליטור.
Surfing with the Alien

סקירה

האלבום כולל קטעים אינסטרומנטלים מהירים ומורכבים כמו "Surfing with the Alien" ו-"Satch Boogie", לצד קטעים בעלי סאונד מוזר כ-"Crushing Day" ו-"Lords of Karma", לעומת קטעים איטיים ומלודיים כ-"Always With Me, Always With You" ו-"Echo", שמהווים שינוי במקצב. בנוסף ראוי לציון הקטע "Midnight", שבו סטריאני מיישם טכניקת טאפינג מהירה בעזרת אצבעות שתי הידיים על המיתרים ליצירת אפקט סאונד בסגנון לטיני. 
הקטע "Ice 9" מתייחס לקרח-תשע, חומר אפוקליפטי בדיוני מתוך ספרו של קורט וונגוט, "עריסת חתול".
עטיפת האלבום משרטטת את דמותו של הגולש הכסוף, דמות בדיונית של חברת מארוול קומיקס, בעוד העטיפה האחורית משרטטת את ידו של נבל-העל גלקטוס. האיור לקוח מתוך החוברת The Silver Surfer Vol.2 #1 מיוני 1982. המאייר ג'ון ביירן ציין כי נעשה בתמונה שימוש ללא רשותו, וכי הוא לא קיבל על כך תמלוגים.
האלבום יצא מחדש פעמיים - בפעם הראשונה בשנת 1997 וכעשור לאחר מכן בעיבוד מחודש ב-2007 לרגל חגיגות 20 שנים לצאת האלבום.
אני ואתה (שיר, רחל)

מבנה השיר ותכניו

השיר משולב בחריזה חובקת והוא בנוי משלושה בתים.
רחל דנה בשיר על המוסכמות החברתיות לפיהן האישה צריכה לחכות שהגבר ינסה לפנות אליה. בשיר רחל מבקרת מוסכמה זו, כפי שניתן לראות בתגובתו של הגבר בשיר לדבריה של הדוברת.
לרחל יש חבר. החבר יותר שקט ממנה והיא ממתינה יותר ממנו. היא אומרת שבתוך השקט, יש מבוך סודי, שבתוכן יש דרכים ללא מוצא דרך.
רחל לא רוצה להתחיל וליזום משהו ביניהן. היא מחכה וממתינה לאות כלשהו מחברה. היא עשתה זאת כי בעבר היה נהוג שהגבר יתחיל ולא האישה.
החבר לועג לרחל ואומר כי היא עקשנית. כל מה שהם יעשו, כל אחד מהם יבין ואז דרך שבתוך המבוך הסודי תראה כללא מוצא.

לחנים וביצועים

להקת צבע טרי ביצעה את שירת היצירה בלחן של שייקה פייקוב.
לשנו

גאוגרפיה

הכלכלה המקומית מבוססת על מפעלי מתכת, טקסטיל וממתקים השוכנים בה. כמו כן, היא מרכז מסחרי חשוב. שיעור האבטלה עמד ב-2011 על 9%. היא גם צומת מסילות ברזל חשוב, בעיקר בשל מיקומה בין שתי שכנותיה הגדולות. בלשנו פועלים מספר מוסדות להשכלה גבוהה, ויש לה תחנת טלוויזיה, שתי תחנות רדיו ושישה עיתונים מקומיים. רוב התושבים הם פולנים קתולים.

היסטוריה

יישוב במקום נזכר ברשומות לראשונה ב-1393. ב-1516 התיישבו במקום פליטים הוסיטים ממוראביה שתרמו רבות לפיתוח העיר. הצבא הפולני שרף אותה ב-1656 כנקמה על שיתוף-פעולה עם הפולשים השוודים, והיא שוקמה באיטיות. ב-1707 נשרפה שוב על ידי הצבא הרוסי, וב-1790 נשרפה בשלישית מסיבות טבעיות. בעת חלוקת פולין סופחה לפרוסיה, והושבה לפולין העצמאית במסגרת הסכמי ורסאי. ב-1939 סיפחה אותה גרמניה הנאצית וגירשה את הפולנים והיהודים לגנרלגוברנמן. לשנו שוחררה ב-1945 וניתנה שוב לפולין הקומוניסטית.

הקהילה היהודית

יהודים התיישבו בעיר (אותה כינו, בהשאלה משמה הגרמני, 'ליסא') ב-1534, סמוך לזמן ייסודה. בית כנסת גדול נבנה ב-1626. היהודים סבלו רדיפות קשות בימי גזירות ת"ח-ת"ט באמצע המאה ה-17, וב-1709 גורשו לזמן קצר לאחר שהואשמו בהפצת מגפה. במאה ה-18 הפכה הקהילה לאחת החשובות בפולין, עם 5,000 חברים וישיבה מרכזית. הרבנים דוד טבל בן נתן נטע מליסא ויעקב לורברבוים כיהנו כרבנים, והרב עקיבא איגר כיהן כדיין בעיר. האוכלוסייה היהודית הדלדלה מאוד במאה ה-19 למעט יותר מ-1,000. היא נותרה ברובה אורתודוקסית. יהודי העיר גורשו לממשל הכללי בימי השואה ורובם הגדול נספו בהמשך. 
עם ילידי ליסא המפורסמים נמנים הרב ליאו בק וחיים סולומון.
להקת הפלטינה

תולדות הלהקה

בשנת 1971 ביקש אריק איינשטיין מאהרלה קמינסקי (מתופף וחבר בולט בסצנת הג'אז הקטנה שהתקיימה אז בישראל, בעיקר במסגרת הרכבים מקוריים בבתים פרטיים ובמועדון התל אביבי "בר-ברים") שירכיב עבורו להקת ליווי להופעות. במקרה שמע קמינסקי את הסקסופוניסט רומן קונסמן במועדון סורמלו בירושלים והחליט להקים את הלהקה יחד עמו. קונסמן, שהיה אז עולה חדש מברית המועצות, היה כבר בעל קריירה כמוזיקאי. קונסמן הביא עמו גוף ידע וניסיון שלא היה קיים עד אז בארץ. קמינסקי וקונסמן צירפו אליהם ללהקה את יצחק קלפטר ואת נגן הבס האמריקאי פול סילבר והופיעו כלהקת הליווי של איינשטיין, שאף טבע את שם הלהקה. הלהקה ליוותה את סיבוב ההופעות שליווה את תקליטו של איינשטיין, "בדשא אצל אביגדור". במקביל פיתחה הלהקה גוף יצירה עצמאי, בניהולו האמנותי של קונסמן, שכתב את רוב החומרים המקוריים ואת כל העיבודים. בגלגולה השני של הלהקה, לאחר שקלפטר עזב ל"אחרית הימים" וסילבר חזר לארצות הברית, הצטרפו יעקב נג'ר בפסנתר חשמלי ואלון אולארצ'יק בבס. בהמשך הצטרפו גם אלונה טוראל, קלידנית ומעבדת ששבה מלימודים בניו-יורק; נחום פרפקוביץ', שהיה אף הוא עולה חדש.
הלהקה הקליטה שלושה אלבומים (שניים מהם יצאו בתקליטים בזמן אמת) והשפיעה על המוזיקה הישראלית גם מחוץ לחוגי הג'אז. אחד מהישגיה המקצועיים המשמעותיים של הלהקה היה בשנת 1974, כשקיבלה הזמנה להופיע באחד מאירועי המוזיקה החשובים בתחום הג'אז, פסטיבל הג'אז ניופורט, בארצות הברית.
הלהקה שימשה כלהקת ליווי לאמנים רבים, בהם תיקי דיין, חוה אלברשטיין, אסתר עופרים ועדנה גורן. ב-1976, כאשר ליוותה את דני ליטני במהלך הקלטת אלבומו "שמיים", נקראה "להקת שמיים".
לאוניד קרויצר

ביוגרפיה

קרויצר נולד למשפחה יהודית-גרמנית. כמורה לפסנתר הטביע את חותמו באקדמיה למוזיקה של ברלין, יחד עם אגון פטרי. בין תלמידיו הנודעים שם היה המלחין הישראלי יוסף טל. כמו כן הופיע בנגינת סולו ברסיטלים קשים ותובעניים מבחינה מוזיקלית וטכנית, שהוקדשו ברובם למלחינים או נושאים ספציפיים. ברסיטל מחודש יוני 1923, למשל, ביצע יצירות משל מלחינים חדשניים בני זמנו, כמו פאול הינדמית ופאול יואון, לצד מלחינים ותיקים יותר כמו סזר פרנק וקלוד דביסי.
השלטון הנאצי סימן אותו בהבלטה כאויב התרבות: יחד עם פרידה לובנשטיין הוא אחד משני פסנתרנים, ששמותיהם הופיע ברשימה של "משימות טיהור" ("Aufräumungsarbeiten")  שהכין "איגוד המאבק למען התרבות הגרמנית" ("Kampfbund für deutsche Kultur") של רוזנברג. 
קרויצר היגר בשנת 1933 לטוקיו. הוא ידוע גם כעורך יצירותיו של שופן בהוצאת אולשטיין ומו כן היה מן הראשונים לכתוב על שימוש שיטתי בדוושת הפסנתר (Das normale Klavierpedal vom akustischen und ästhetischen Standpunkt, 1915)
ויליאם באפין

חייו ופועלו

אין מידע מהימן על מוצאו ועל חינוכו של ויליאם באפין. ככל הנראה נולד בלונדון למשפחה ממעמד נמוך. הוא נזכר לראשונה במסמכים כאשר שירת ב-1612 כנווט הראשי במשלחת הרביעית של ג'יימס הול  לגרינלנד. אחרי שובו הועסק באפין בספינות ציד לווייתנים סמוך לשפיצברגן בשירות חברת הסחר המוסקבאית (Muscovy Company).
ב-1615 שימש באפין כנווט של ה"דיסקברי" , הספינה שתרה את מצר הדסון בחיפוש המעבר הצפון-מערבי מהאוקיינוס האטלנטי אל המזרח הרחוק. המסע נערך מטעם "חברת הסוחרים של לונדון, מגלי המעבר הצפון-מערבי" שנוסדה ב-1612. במהלך ההפלגה ביצע באפין תצפיות אסטרונומיות ומדידות גאות ושפל שאושרו ברבות הימים, כאשר החוקר ויליאם פּארי  עבר ב-1821 באותו נתיב. המשלחת של 1615 הגיעה עד לפתח מפרץ הדסון אבל נאלצה לחזור על עקבותיה בשל הקרח שחסם את דרכה. ב-1616 שוב הפליג באפין כנווט על סיפונה של ה"דיסקברי" שחדרה אל תוך הארכיפלג הארקטי הקנדי. הספינה עברה בחופי מערב גרינלנד עד למצר דייוויס וכך התגלה הים השולי הגדול של האוקיינוס הארקטי, שייקרא בעתיד על שמו – מפרץ באפין. בהפלגה זו הגיע באפין כ-480 ק"מ צפונה מעבר למה שהגיעו קודמיו באזור זה. מכיוון שלא אותר נתיב ימי חופשי מקרח בצפון קנדה אל המזרח הרחוק, לא נמשכו הפעולות למציאתו במשך 200 השנים הבאות, וקו הרוחב שאליו הגיע באפין ('45 77°) בצפון קנדה לא נחצה אלא רק ב-1852, בתקופת החיפושים אחרי המשלחת האבודה של פרנקלין.
משנזנחו המיזמים לגילוי המעבר הצפון-מערבי, פנה באפין לשירות בחברת הודו המזרחית הבריטית, אולי מתוך כוונה להגיע למעבר הימי בצפון אמריקה מצדו השני, ממערב למזרח. ב-1617 הפליג בדרגת רב-חובלים לסוראט שבהודו הבריטית, ובדרך הגיע למוח'א שבתימן ולנמלים אחרים בים סוף ובמפרץ הפרסי. בשובו ללונדון בספטמבר 1619 זכה להערכה מיוחדת בשל המפות שיצר במהלך מסעו. ב-1620 הפליג שוב למזרח. ב-22 בינואר 1622, במהלך העימותים של הבריטים והפרסים מול הפורטוגזים במפרץ הפרסי, נשלח באפין לחוף לביצוע מדידות של ביצורי קשם שבמצר הורמוז ונהרג מפגיעת כדור שנורה מידי חיל המצב הפורטוגזי הנצור באי שבמצר.
פרטי מסעותיו של ויליאם באפין מוכרים מתוך יומניו שלוקטו בידי הגאוגרף ריצ'רד האקלוט וראו אור בדפוס ב-1625 על ידי סמואל פרצ'ס (Samuel Purchas), אולם המפות והנתונים ההידרוגרפיים הושמטו ככל הנראה בשל יוקר ההפקה בדפוס. היו שהטילו ספק במהימנות דיווחיו של באפין מן המסעות באזור הארקטי, אולם הם אושרו כמאתיים שנים אחרי מותו על ידי החוקר ג'ון רוס , מפקד המשלחת מטעם האדמירליות הבריטית שחידשה ב-1818 את החיפושים אחרי המעבר הצפון-מערבי. הגאוגרף קלמנטס מרקהם פרסם ב-1881 בהוצאת אגודת האקלויט מהדורה מוערת של פרטי מסעותיו של באפין בשנים 1612–1622 המבוססת על מצאי יומניו וכוללת מסמכים שונים ומפתח נושאים.
מלבד הגילויים הגאוגרפיים, באפין מוערך בשל מדידותיו ותצפיותיו. הוא נחשב לראשון שניסה לחשב קו אורך בלב ים לפי אקולטציה של כוכב לכת מאחרי הירח (26 באפריל 1615). כמו כן ניסה לחשב את קו האורך לפי גובה הירח בשיאו (ב-8 ביולי 1612) ולפי המרחק בין הירח לבין השמש (21 ביוני 1615).
על שמו נקראים מפרץ באפין, האי באפין והרי באפין בטריטוריית נונאווט בקנדה.
בלון תבערה

בלון תבערה (או פצצת בלון) הוא בלון מנופח בגז הקל מהאוויר (אוויר חם, מימן או הליום) הנושא חומרי הצתה ובעירה, חומרים דליקים או מטען חבלה, בדומה לבקבוק תבערה. זהו אמצעי לחימה (בדומה לעפיפון תבערה) הנע עם הרוח לאזור המטרה, שבו הבלון נופל או משחרר את אמצעי הלחימה, במטרה להצית שריפה ואף לגרום לנפגעים בנפש.

הצעות מוקדמות

בשנת 1792, הציע ז'וזף מישל מונגולפייה להטיל פצצות באמצעות בלונים על הכוחות הבריטיים וספינות בטולון.
בשנת 1807, ניסו בדנמרק לבנות ספינת אוויר המונעת בכוח אנוש כדי להפציץ ספינות בריטיות שהטילו סגר על קופנהגן.
בשנת 1846 דחה הצי הבריטי הצעה לפצצת בלון של סמואל אלפרד וורנר. ניסיונות של הנרי טרייסי קוקסוול לעניין את הממשלה הבריטית מספר שנים מאוחר יותר נדחו גם הם.
ב-1847, הציע ג'ון וייז להשתמש בפצצות בלון במלחמת ארצות הברית-מקסיקו.

שימוש אוסטרי בוונציה בשנת 1849

השימוש האגרסיבי הראשון של בלונים בלוחמה התקיים בשנת 1849. כוחות אוסטרים שצרו על ונציה ניסו לשגר כ-200 כדורים פורחים מנייר, כל אחד עם פצצה של כ12 קילו שתוכננו להיות מופלים באמצעות פתיל השהייה מעל העיר. הבלונים שוגרו בעיקר מהקרקע, אולם חלקם גם שוגרו מספינת הצי SMS Vulcano ששימשה כנושאת בלונים. לפני השיגור של רוב הבלונים, האוסטרים שיגרו בלונים קטנים יותר כדי לקבוע את אורך ההשהיה של הפתילים בבלוני הנפץ. לפחות פצצה אחת נפלה בעיר, אולם בשל שינויי הרוח לאחר השיגור, רוב הבלונים פספסו את המטרה וחלק אף נסחפו בחזרה לקווים האוסטרים ולספינה המשגרת Vulcano.

מבצע אאוטוורד

במהלך מלחמת העולם השנייה, במבצע אאוטוורד של הבריטים שוגרו כ-99,142 בלונים לגרמניה, 53,543 מהם נשאו מטען מחולל אש ו-45,599 נשאו חוט נגרר ליצירת נזק לקווי מתח גבוה.

ארצות הברית

בעקבות מלחמת העולם השנייה, ארצות הברית פיתחה את E77, בלון פצצה מבוסס על בלון הפ-גו. הבלון הזה נועד לפזר חומר הדברה נגד יבולים, אולם לא הגיע לשימוש מבצעי. ב-1954–1955 בדקה תוכנית WS-124A אפשרות לשימוש בבלונים כאמצעי שיגור של נשק להשמדה המונית, אך נמצאה בלתי ישימה בשל דיוק נמוך מדי.

שימוש פלסטיני נגד ישראל

מאז תחילת העימותים בגבול ישראל-רצועת עזה ב-2018, הפלסטינים שיגרו עפיפוני תבערה על ישראל. מאז תחילת מאי 2018, בלונים ממולאים הליום החליפו בהדרגה את העפיפונים כאמצעי התבערה העיקרי. בלוני התבערה והנפץ משמשים לטרור נגד יישובי עוטף עזה ונכון לספטמבר 2018 טרם נמצא להם מענה.
בלוני התבערה של הרצועה מורכבים מקונדומים עשויי לטקס או לעיתים מבלוני מסיבות השזורים יחדיו כאשר הם נושאים סמרטוטים בוערים, אמצעי תבערה אחרים, או מתקן נפץ. חלק מהבלונים נושאים מטעני חבלה מסוגים שונים כגון מטעני צינור ורימוני רסס, ואז הם נקראים "בלוני נפץ". הרוח הנושבת מן הים התיכון, דוחפת את הבלונים מרצועת עזה לתוך ישראל. ב-30 ביולי הגיע אחד הבלונים עד קריית גת, מרחק כארבעים קילומטרים מהרצועה, אך בלי שיגרום נזק, וב-1 באוקטובר הגיע בלון נפץ עד למודיעין, מרחב של יותר מ-55 ק"מ מהרצועה, גם הוא פורק על ידי חבלן משטרתי ללא נזק. ב-20 בספטמבר התפוצץ בתוך היישוב מלילות בלון תבערה שנשא מטען חבלה. ב-12 באוקטובר נוטרל בלון תבערה בראשון לציון.
עד 10 ביולי 2018, עפיפוני ובלוני תבערה אומתו כגורם ל-678 שריפות בישראל, בהן נשרפו 9,160 דונם של יער, וכ-6,000 דונמים של שדות חקלאיים, ובנוסף גם פגעו בשטחים פתוחים נוספים ובבעלי חיים רבים.
באוקטובר 2018 זוהה שימוש בבלוני תבערה גם בירושלים.
טרה הוט (מחזה)

עלילה

עלילת המחזה עוסקת במפגש בדיוני בין טימותי מקווי, מבצע הפיגוע באוקלהומה סיטי בשנת 1995, לבין הסופר גור וידאל, בימים שקדמו להוצאה להורג של מקווי ב-2001 במתקן הכליאה שבטרה הוט, אינדיאנה.

הפקה

המחזה הוצג לראשונה בשנת 2006, כחלק מפסטיבל פרינג' באדינבורו, סקוטלנד, ומשם ההפקה המשיכה אל Trafalgar Studios, תיאטרון בוסט אנד של לונדון, במאי 2007. הבכורה של ההצגה בארצות הברית הייתה בסן פרנסיסקו בשנת 2007.‏ בניו יורק ההצגה הועלתה לראשונה בשנת 2009, בתיאטרון אוף ברודוויי בשם "‏59E59‏".
סמסונג גלקסי נוט פרו 12.2

חומרה

המכשיר כולל מסך מגע בגודל 12.2 ברזולוציית 2560X1600. המכשיר כולל שתי גרסאות הכוללים שני סוגים שונים של ערכות שבבים: בגרסת ה-WI-FI וה-3G כולל את ערכת השבבים Exynus 5240 הכוללת שני מעבדים, האחד מרובע ליבות עם קצב שעון של 1.9GHz לביצועים גבוהים ומעבד שני במהירות 1.3GHz לביצועים נמוכים, זאת עבור חיסכון בסוללה. הגרסה השנייה כוללת את ערכת השבבים Snapdragon 800 כוללת מעבד מרובע ליבות במהירות 2.3GHz. המכשיר כולל מצלמה אחורית 8 מגה פיקסל ומצלמה קדמית 2.1 מגה פיקסל. המכשיר כולל נפח אחסון פנימי בנפח 32GB הניתן להרחבה באמצעות כרטיס Micro-SD עד 64GB. הוא כולל חיבור USB 3.0.

תוכנה

המכשיר כולל את מערכת ההפעלה אנדרואיד בגרסת 4.4.2 ("קיטקט") עם ממשק ה-Magzin UI מבית Samsung. הוא כולל את עט הסטיילוס ה-S PEN שלה תכונות מיוחדות בממשק.
בית החולים צהלון

בית החולים צהלון (דג'אני), הוא מתחם רפואי בעל חשיבות היסטורית בעיר יפו המשמש כיום מרכז גריאטרי בשמו העברי "צהלון". עד מלחמת העצמאות היה זה בית חולים פרטי בבעלות משפחת דג'אני הערבית, ונקרא על שמה. בית החולים נמצא בשדרות ירושלים 100 פינת רחוב ארליך ביפו ותוחם את שכונת צהלון ממערב.

קורות המקום

רוב שטח שכונת צהלון היה שייך למשפחת דג'אני, אחת המשפחות החשובות והעשירות בין ערביי יפו. ד”ר פואד איסמעיל דג’אני, ראש המשפחה, היה רופא ידוע ומפורסם אשר בין מטופליו נמנו גם בני משפחת המלוכה הבריטית וכך זכה בתקופת המנדט הבריטי לקבל רישיון להקמת מוסד הרפואי.
המתחם נפתח בשנת 1933 במבנה לבן הבנוי בסגנון הבינלאומי אשר ניצב בתוך פרדס בבעלותו. המבנה תוכנן על ידי האדריכל יצחק רפופורט בסגנון הבינלאומי שהיה אז הבטחה אוטופיסטית לחיים חדשים תחת הקירות המגוננים של הקדמה האירופית, מה שבעיניו של ד"ר דג’אני נראה גילום הערכים ההומניסטיים כיאה לבית חולים ערבי ראשון ביפו. רפפורט, ששלט בשפות רבות, ידע גם ערבית וככל הנראה השתלב היטב באוכלוסייה של תל אביב ויפו בשלהי שנות ה-30.
היה זה בית החולים הפרטי הראשון ביפו, הוא היה מצויד בציוד מודרני והיו בו 50 מיטות אשפוז במחלקות יולדות, עיניים וכירורגיה. משפחת דג'אני גרה בוילה הניצבת עד היום בפינה הצפון-מערבית של המתחם ומשמשת כיום ביתו של הרכב המוזיקה "אנסמבל מזרח מערב". ד"ר דג'אני נפטר בשנת 1940 ונקבר בפינתה הדרומית של גינת בית החולים.
עד מלחמת העצמאות נקרא הרחוב הצדדי (כיום רחוב ארליך) בשם "רחוב דג'אני" לכבודו של מייסד בית החולים.
בשנת 1948 ברחה משפחתו ובתוכה אלמנתו של דג'אני, סלמה, ושני ילדיהם ללונדון, סלמה סיפרה בראיון שנערך עימה לסרט תיעודי שנעשה בשנות ה-90, שתושבי יפו הערבים ברחו מבתיהם בעקבות המלחמה שעשתה את דרכה לרחובות ולבתים. הקריאה לעזוב את ביתם הושמעה ברדיו בתחנות המקומיות, וכללה הבטחה שתוך 14 ימים לכל היותר, כולם יוכלו לחזור לבתיהם. הדבר לא היה. ומאז לא ניתן למשפחה לשוב לארץ. צאצאיו חיים כיום בלונדון, בלבנון, בירדן, בקהיר ובדובאי.
בשנת 1948 עבר המתחם לידי האפוטרופוס על נכסי נפקדים ולאחר זמן קצר לידי משרד הבריאות, אשר פתח במקום בית החולים כללי שבמשך הזמן שונה שמו ל"צהלון" (על שם הרופא היהודי-איטלקי בן המאה ה-17 יעקב צהלון), שכלל גם בית יולדות ובית חולים לילדים. פתיחת בית החולים נועדה לפתור בעיות חמורות של היעדר שירותי בריאות באזור יפו, חולון ובת ים. בניין בית החולים המקורי שימש למחלקת הילדים.
בשנות ה-50 שכנה במרתף בית החולים מעבדתו של נתן גולדבלום שנועדה לייצר תרכיב חיסון למיגור מגפת שיתוק הילדים שפגעה במדינה.
בשנת 1958 אוחד ניהולו של בית החולים עם זה של בית החולים דונולו, והם נקראו מאז כולם יחד כבית החולים הממשלתי ביפו. בית החולים המאוחד פעל עד שנת 1980, כאשר מחלקת הילדים ומחלקת הנשים עברו מבית החולים צהלון אל המרכז הרפואי וולפסון, שהוקם בחולון.
בשנת 1980 עבר מתחם בית החולים צהלון לניהול עמותת "קשת” לקשיש ובמקום נפתח בית חולים סיעודי-גריאטרי המתפקד כיום כבית אבות גריאטרי, מרכז אשפוז גריאטרי, מרכז יום לקשיש ומרפאה.
בנוסף לבניינים הישנים ששופצו, יש כיום במתחם גם כמה בניינים חדשים.
הסופר אלון חילו שנולד בבית החולים בשנת 1972 כתב ספר בשם "אחוזת דג'אני". הספר אינו עוסק בד"ר דג'אני או במשפחתו והעלילה הדמיונית מתרחשת במיקום אחר.
בפברואר 2012 החליטה עיריית תל אביב לקרוא כיכר סמוך לצהלון על שמו של ד"ר דג'אני, כהוקרה על מפעל חייו.
שארל הראשון, קרדינל דה בורבון

ביוגרפיה

שארל היה בנם של שארל דה בורבון, דוכס ונדום ושל פרנסואז ד'אלנסון. הוא היה דודו של אנרי השלישי, מלך נווארה (לימים אנרי הרביעי, מלך צרפת, ראשון מלכי בית בורבון). הוא התקדם מהר מאוד בהיררכיה של הכנסייה הקתולית. שימש כבישוף נבר שבחבל בורגון (1540–1545), ובישוף סינט שבחבל פואטו-שראנט (1545 -1550). ב-1548 התמנה לקרדינל. היה בישוף נאנט שבחבל פיי דה לה לואר (1550 -1554). ב-1551 התמנה לממלא מקום של מושל פריז וחבל איל-דה-פראנס. הוא החזיק גם בתואר ארכיבישוף רואן שבחבל נורמנדי (1550 עד מותו), ובתואר שליח האפיפיור לאביניון (1565 עד מותו).
ב-18 באוגוסט 1572 ערך בפריז את טקס נישואי אחיינו, אנרי, מלך נווארה ההוגנוטי למרגריט דה ולואה, בתם של אנרי השני מלך צרפת ושל קטרינה דה מדיצ'י. מאורע זה היה אחת הסיבות לטבח ליל ברתולומאוס הקדוש, שהחל שישה ימים אחרי נישואים אלה.
עם מות יורש העצר פרנסואה, דוכס אנז'ו (19 ביוני 1584) הפך שארל הראשון, קרדינל דה בורבון למועמד הליגה הקתולית לכתר צרפת. פיליפ השני מלך ספרד אישר את הסכם ז'ואנוויל (31 בדצמבר של אותה שנה) שלפיו הוכר הקרדינל דה בורבון כיורש העצר הצרפתי, אם כי אחיינו, אנרי מלך נווארה ההוגנוטי היה יורש העצר החוקי.
ב-23 בדצמבר 1588 הקרדינל דה בורבון, שהגיע לארמון בלואה יחד עם מנהיגי הליגה הקתולית כדי להשתתף באספת המעמדות הצרפתית, הושם במעצר בידי אנשיו של אנרי השלישי, מלך צרפת. אחרי מות אנרי השלישי (2 באוגוסט 1589) התבקש שארל מלורן, דוכס מאיין, שהיה ראש הליגה הקתולית במלחמות הדת בצרפת נגד ההוגנוטים, לקחת על עצמו את המלוכה. אך הוא העדיף לתמוך במועמדותו של הקרדינל דה בורבון, שהיה אסיר של אנרי מלך נווארה, והוחזק בכלא בארמון שינון.
ב-1590 הקרדינל דה בורבון נפטר בכלאו, והקתולים הקיצוניים דרשו למנות למלך צרפת מועמד קתולי אחר. אולם המתונים בקרב הקתולים שחששו מהשתלטות בית הבסבורג על צרפת, ביקשו לקיים שיחות שלום עם אנרי מלך נווארה, יורש העצר ההוגנוטי. אחרי שקיבל על עצמו את הדת הקתולית ב-25 ביולי 1593, נמשח אנרי מלך נווארה לאנרי הרביעי מלך צרפת בקתדרלת שארטר ב-27 בפברואר 1594.
וינאקספו

וינאקספו (בצרפתית: Vinexpo) היא תערוכת יין המתקיימת בבורדו, צרפת.
וינאקספו היא תערוכת היין החשובה בעולם, היא מתקיימת מאז שנה 1981, מדי שנה אי-זוגית, בחודש יוני, ברובע צפון-לאק, השוכן בצפונה של העיר בורדו. משתתפים בה יקבים מכל רחבי העולם, אבל נעדרים ממנה טובי היקבים בעולם. עקב ההצלחה הרבה הוגבלה הכניסה לתערוכה למקצועני ענף היין ולעתונאים.
בתערוכת וינאקספו ה-16 במספר שנערכה בשנת 2011 השתתפו 2,400 מציגים מ-47 מדינות בעולם.
The Don Killuminati: The 7 Day Theory

קונספט

על עטיפת האלבום ישנו טקסט שבו רשום "Exit 2Pac, EnteMakaveli", שמתייחס לשם הבמה החלופי של שאקור. ישנן רמיזות רבות למספר 7 במהלך שחרורו. דוגמה אחת היא מבוא לשיר "Blasphemy" (חילול הקודש), שבו קול מעוות דן במושג "חזרת המושיע" לפני הסיום: ‘if the Lord doesn't return in the coming seven days, we’ll see you next time’ (אם ה' לא יחזור בשבעת הימים הקרובים, נתראה בפעם הבאה). אפילו בעטיפת האלבום, שהראו את שאקור על צלב, בניסיון להביע אnd", והמפיק Shock G סיפר: 
"בסטודיו עבדנו הרבה. דיברנו על מוזיקה, והוא היה נרגש מאוד לנגן את ה'חרא' החדש שלו. היו יותר מדי דברים רעים שעמדו להיגמר לא בטוב. יכולת לראות את זה בעיניו, הוא לא רצה לדבר על זה יותר ואתה אפילו לא רוצה להעלות את זה לנושא".

סינגלים

הסינגל הראשון מהאלבום היה Toss It Up, שיצא לאור לפני צאת האלבום, אך הוא יצא כשבועיים לאחר מותו של שאקור. בשיר מתארח הזמר Danny Boy, שהיה חלק מ-7 האנשים שכתבו את השיר. גרסת האלבום מכילה סימפול של חלק מהשיר "Blind Man Can See It" של ג'יימס בראון. הסינגל השני היה To Live & Die in L.A. שגם לו יצא קליפ ונחשב לשיר הכי מוכר מהאלבום. הסינגל מכיל סימפול של השיר Do Me, Baby של הזמר פרינס.
הסינגל האחרון מהאלבום היה Hail Mary, שהופק לו גם קליפ שיצא בשנת 1997.
שלושת הסינגלים הופיעו באלבום הלהיטים הגדולים של שאקור מ-1998, Greatest Hits.
שיכון ופיתוח

שיכון ופיתוח לישראל בע"מ, בקיצור "שו"פ", הייתה חברה ציבורית לבנייה (דירות, מגרשים לבנייה עצמית, מרכזים מסחריים ומבני תרבות) באזורי פיתוח ובשכונות חדשות בכל רחבי ישראל. החברה הופרטה ונמכרה לחברת "אזורים".
נוסדה על ידי חברת עמידר בעקבות החלטת ועדת השרים לענייני כלכלה מפברואר 1961 כזרוע ביצועית של משרד השיכון. מימון פעולות החברה נועדה לבוא מהון עצמי, הון פרטי ותמיכה ממשלתית. נבנו דירות לעולים ולזוגות צעירים. במקור הייתה כוונה להשכיר את הדירות להפריש חלק מן השכירות עבור קניה עתידית. אולם, עקב הדרישה הרבה לקנייה מיידית של הדירות, השתנה אופי המסירה לזכאים.
החברה אכלסה את העיר ימית ובספטמבר 1975 החלה במסירת הדירות הראשונות בעיר.
בסוף שנת 1985 דרש מרכז הקבלנים את מכירת החברה, בטענה שהיא מוכרת דירות מתחת למחירי השוק ויוצרת בכך תחרות בלתי-הוגנת.
בשנת 1995 רכשה אזורים יחד עם החברה לישראל וחברת רנסאנס את חברת "שיכון ופיתוח" מידי מדינת ישראל במכרז. בשנת 1998 רכשה אזורים את חלקם של שותפיה, ומיזגה את אזורים ו"שיכון ופיתוח" לחברה אחת.
קלאוס מריה ברנדאואר

ביוגרפיה

נולד כקלאוס גאורג שטנג (Steng) בעיירה האוסטרית באד אוסזה (Bad Aussee), בנם של מריה ברנדאואר, במאית ותסריטאית קולנוע וטלוויזיה, ושל גיאורג שטנג, עובד מדינה.
החל לעסוק במשחק מקצועני ב-1963, לאחר תקופה על בימות התיאטרון ובתוכניות הטלוויזיה המקומית הופיע בשנת 1972 בסרט הקולנוע "קשר זלצבורג".
ב-1981 קיבל תפקיד הראשי בדרמה הונגרית זוכת פרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר "מפיסטו" בה גילם את הנדריק הופגן, שחקן תיאטרון בגרמניה הנאצית הזונח את מצפונו כדי לשמור על מעמדו כשחקן גרמני מהשורה הראשונה. על הופעתו בסרט קיבל את פרס השחקנים במסגרת "פסטיבל קאן".
תפקידו המשכנע בסרט הקנה לברנדאואר את תפקיד הנבל בסרט הלא רשמי בסדרת סרטי ג'יימס בונד, "לעולם אל תאמר לעולם לא", בו הופיע בדמותו של מקסימיליאן לארגו, יזם עשיר שמצליח לגנוב שני טילי שיוט גרעיניים. כן גילם בדרמה ההונגרית "קולונל רדל" את דמותו הביוגרפית של קצין ביון בצבא האוסטרו-הונגרי אלפרד רדל שהואשם בריגול לטובת רוסיה.
בשנת 1985 השתתף בדרמה הביוגרפית של סידני פולאק "זיכרונות מאפריקה", בסרט הופיע בתור הדוכס השוודי ברור בליקסן לו נישאת העלמה הדנית קארן (מריל סטריפ). על משחקו בסרט היה ברנדאואר מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר וזכה בפרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר - סרט קולנוע.
בשנת 1988 שיחק בפעם השלישית בסרט של הבמאי ההונגרי אישטוואן סאבו, "הנוסן". בסרט שיחק את קלאוס שניידר, יהודי מגיד עתידות בגרמניה הנאצית, שהיה ידוע בשם אריק יאן הנוסן. ב-1991 שיחק בעיבוד הקולנועי לספר ההרפתקאות של ג'ק לונדון "פנג הלבן".
ברנדאואר היה נשוי מ-1963 לקארין ברנדאואר עד לשנת 1992, לזוג נולד ילד אחד.
קיבל דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת ת"א.
ב-2003 הגיע ברנדאואר לישראל בתור אורח כבוד של "פסטיבל חיפה".