google/wiki40b huggingface dataset:
תורשה

תורשה היא העברה של חומר תורשתי שמקודד למידע תורשתי, שיחידותיו קרויות גנים, מהורה לצאצאיו בתהליך הרבייה.
ענף המדע העוסק בתורשה ובהשפעתה על תכונותיהם של יצורים קרוי "גנטיקה".
הגנים קובעים את התכונות המשותפות לכל הפרטים בני אותו מין ואת התכונות הייחודיות לכל פרט ופרט באוכלוסיית המין. כל יצור חי נושא מטען גנטי העובר מדור לדור. למטען הגנטי הטמון בכל יצור יש קשר למבנה גופו, ליכולתו הפיזיולוגית ולהתנהגותו, ואלה קשורים קשר הדוק לנוף שהוא חי בו.
את המילה תורשה (בסמיכות: תּוֹרֶשֶׁת-) חידש הבלשן יצחק אפשטיין.

השפעת הסביבה

לסביבה ישנה השפעה על האופן שבו המידע התורשתי יבוא לידי ביטוי.
גמישות פנוטיפית היא תופעה ביולוגית נפוצה בה הגנוטיפ של תכונה מסוימת מבטא פנוטיפים שונים תחת תנאים סביבתיים שונים.
מבחינה נוירולוגית, הגנים האנושיים לא מסוגלים לתת פקודות גנטיות ייחודיות עבור כל אחד מאלף מיליארד תאי העצב שבגוף האדם. על כן ההתפתחות של תאי העצב במוח האדם ותכונותיהם הספציפיות מושפעת לא רק מהתורשה, אלא גם מהסביבה.

היסטוריה ומחקר

הראשון שעסק בתורשה כענף במדע היה גרגור מנדל. מנדל החל בניסויים מבוקרים בצמחים ובהם אפונה. גרגור מנדל גילה שבהכלאת זן אפונה צהוב עם זן ירוק כל הצאצאים ירוקים, ובהכלאה נוספת בין הצאצאים המיעוט יהיה צהוב והשאר ירוק. על פי ממצאים אלו קרא מנדל לתכונה הירוקה באפונים 'תכונה דומיננטית', והיא מסומנת באות G גדולה, ולתכונה הצהובה באפונה קרא 'תכונה רצסיבית', והיא מסומנת באות g קטנה. על-פי מחקריו יצר מנדל רשימת חוקים הנקראת "חוקי התורשה של מנדל". חוקים אלה היו השלב הראשון לביסוס מדע התורשה המהווה כיום חלק נרחב במדע, ודרכם נסללה בין השאר הדרך לשיבוט ולביוטכנולוגיה.
קלונוס

קלונוס (מן המילה היוונית לתנועה מבולבלת אלימה) היא סדרה של התכווצויות שרירים לא רצוניות והרפיה. קלונוס הוא סימן לבעיות נוירולוגיות מסוימות והוא קשור, במיוחד, לנגעים בתאי עצב מוטוריים עליונים כמו בשבץ, טרשת נפוצה פגיעה בחוט השדרה ואנצפלופתיה כבדית. שלא כמו הרעידות הקטנות, הספונטניות הידועות כפסציקולציה (התכווצות שרירים קטנה ומקומית) הנגרמת, בדרך כלל כתוצאה מפתולוגיה בתאי העצב המוטוריים הנמוכים, הרי קלונוס גורם לתנועות גדולות המתחילות בדרך כלל על ידי רפלקס.
קלונוס שכיח ביותר בקרסוליים שבהם יש כיפוף מהיר של הרגל כלפי מעלה (dorsiflexion). הוא יכול להיות גם בברכיים שם הוא מתבטא בדחיפה מהירה של פיקת הברך (לכיוון אצבעות כף הרגל). רק קלונוס מתמשך (5 פעימות או יותר) נחשב בלתי תקין.
קלונוס המופיע אחרי החדרת תרופות מסוג סרוטונין מנבאות, כמעט בוודאות, הרעלת סרוטונין.
ויה אגנטיה

ויה אגנטיה (לטינית Via Egnatia; יוונית Εγνατία Οδός; אלבנית Rruga Egnatia; מקדונית Виа Егнација; טורקית Egantia yolu) הייתה דרך רומית שהובילה מדירכיום (Dyrrachium), היא דורס בת ימינו שבאלבניה, אל ביזנטיון (כיום איסטנבול בטורקיה).

היסטוריה

ויה אגנטיה נסללה על ידי הרומאים במאה ה-2 לפנה"ס וחצתה את איליריה, מקדוניה ותראקיה בשטח הנמצא כיום באלבניה, מקדוניה, יוון והחלק האירופאי של טורקיה. אורכה של הדרך היה 1,120 ק"מ, ובדומה לדרכים רומיות אחרות, רוחבה היה כ-6 מטרים והיא כוסתה באבנים גדולות מרובות צלעות או בעפר דרוך. המקורות העיקריים לתולדות הדרך ובניתה הם ב"גאוגרפיקה", חיבורו של הגאוגרף היווני סטרבון, ובמספר אבני דרך שנותרו לאורך התוואי בו עברה. כתובות דו לשוניות מעידות על כך שגנאוס אגנטיוס (Gnaeus Egnatius), פרוקונסול מקדוניה, הורה על בנייתה של הדרך בתאריך שאינו ידוע במדויק, והדרך נטלה את שמו. לפי מרקוס טוליוס קיקרו ופוליביוס, ייתכן שויה אגנטיה נסללה לאורך דרך צבאית עתיקה שהובילה מאיליריה אל ביזנטיון.
הדרך נסללה במטרה לקשר את רומא אל מושבותיה המזרחיות בבלקן, והייתה המשכה של ויה אפיה, אשר יצאה מרומא עד ברינדיזיום (ברינדיזי) לחוף הים האדריאטי. נקודת ההתחלה של ויה אגנטיה מוקמה בדירכיום, על חופו המזרחי של הים האדריאטי מול ברינדיזי, ונדרשה הפלגה בת יום בין שני הנמלים. הדרך היוותה את ציר התחבורה העיקרי של האימפריה הרומית גם אל מושבותיה במזרח הים התיכון, עד שאוגוסטוס בנה דרך נוספת מצפון לה.
אבני דרך שנותרו לאורכה של ויה אגנטיה מעידות כי טראיאנוס שיפץ את הדרך לפני מלחמותיו כנגד הפרתים בשנת 113, אך במאה ה-5 הופסק השימוש בה בשל חוסר היציבות בבלקן, והיסטוריון בן התקופה ציין כי חלקה המערבי הפך כמעט בלתי עביר.
ויה אגנטיה שופצה שוב על ידי הקיסר יוסטיניאנוס הראשון במאה ה-6 והפכה לציר תחבורה חשוב באימפריה הביזנטית. אף שכמעט כל קשרי המסחר היבשתי של האימפריה הביזנטית עם מערב אירופה נעשו דרכה, קיימות עדויות לכך שמצב הדרך עדיין היה בכי רע והיא הפכה בלתי שמישה לאחר גשם. בימי הביניים עדיין נודעה לויה אגנטיה חשיבות, וחלק ממסעי הצלב עברו דרכה אל ארץ ישראל.
בשנת 2010 הושלמה סלילת הכביש המהיר אגנטיה אודוס, הידוע גם ככביש מספר 2, בצפונה של יוון, שבחלקו הגדול מקביל לתוואי של ויה אגנטיה הרומית.
בשנת 2014 נחנכה דרך מטיילים העוברת על שרידי הדרך הקדומה, המסלול נחצה לשני חלקים: דורס - סלוניקי, סלוניקי - איסטנבול, כאשר רק החלק הראשון פתוח להליכה ולרכיבת אופניים והשני עודנו בשלבי מחקר.
זאב שרוני

ביוגרפיה

בן לניצולי שואה שהעפילו לארץ ישראל מרומניה. התגייס לנח"ל כחבר גרעין השומר הצעיר. לאחר הטירונות, עבר לחיל השריון ושירת כלוחם וכמפקד מחלקה בחטיבה 188. לאחר שהשתחרר מצה"ל, שירת כקצין בחטיבת מילואים בפיקוד הצפון.
ב-1989 התגייס שוב לשירות קבע ושירת כמפקד פלוגת מפקדה בגדוד 74, מפקד פלוגת טנקים בגדוד וסגן מפקד הגדוד. לאחר לימודים במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה שימש ראש מדור מרכבה במפקדת חיל השריון. שימש קצין אג"ם בחטיבה 188 ומפקד גדוד 53 בחטיבה, שבתקופתו נטל חלק בלחימה בדרום לבנון. לאחר מכן שירת כראש זירת צפון באג"ם מבצעים. ב-1999 מונה לקצין אג"ם עוצבת געש ובשנת 2001 מונה למפקד עוצבת עשת, חטיבת שריון במילואים. בנובמבר 2003 מונה למפקד מרכז הנוער והנח"ל בחיל החינוך והנוער שבתקופתו הפך למערך מג"ן). בשנת 2007 מונה לסגן דובר צה"ל, ושירת בתפקיד עד 2010. שרוני הוא בוגר של המכללה לביטחון לאומי משנת 2002.
לאחר שחרורו כיהן כסמנכ"ל הסברה בהתאחדות התעשיינים בישראל. החל מחודש מאי 2016, מכהן כמנהל מערך הדוברות וההסברה של חברת נתיבי ישראל - החברה הלאומית לתשתיות תחבורה.
חיים נדל

קורות חייו

למד בכפר הנוער ע"ש ב.צ. מוסינזון. בשנת 1952 התגייס לצה"ל, התנדב לצנחנים, ושובץ בגדוד 890. בצנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם, ולאחר מכן עבר קורס מ"כים חי"ר וקורס קצינים. עם סיום הקורס מונה למפקד מחלקה בצנחנים. באוגוסט 1955 מונה לסגן מפקד פלוגה ה' בפיקודו של רפאל איתן, השתתף בפעולות התגמול בהם מבצע אלקיים ופעולת כונתילה ב-1955. במבצע קדש נלחם בקרב המיתלה וקיבל צל"ש מאלוף פיקוד הדרום. לאחר מכן המשיך ושימש בתפקידי פיקוד בחטיבה, בהמשך שימש מפקד גדוד הנח"ל המוצנח בשנים 1963–1965, וסמח"ט הצנחנים, במלחמת ששת הימים שימש ראש ענף מבצעים במטכ"ל ובדצמבר 1968 שימש סגן מפקד במבצע תשורה בלבנון. בשנת 1969 מונה למפקד חטיבת הצנחנים, ופיקד עליה במהלך מלחמת ההתשה, שכללה פעולות מבצעיות רבות, בהם מבצע תרנגול 53, עד 1971.
במלחמת יום הכיפורים פיקד על חטיבת המילואים הראשונה של הצנחנים, חטיבה 317, ששני גדודים שלה ביצעו איגוף אנכי מוסק, נחתו על החרמון הסורי וכבשו אותו במבצע קינוח. במהלך קרב זה נפצע. בשנים 1973–1975 שימש כראש מטה פיקוד הדרום. עבר הסבה לשריון ובשנים 1975–1979 היה מפקד עוצבת המפץ, אוגדה משוריינת בפיקוד הצפון. בפברואר 1979 מונה לנשיא בית הדין הצבאי לערעורים בדרגת אלוף. יצא ללימודים ב-MIT שבארצות הברית. השתחרר מצה"ל ב-1985, ובאותה שנה, במסגרת שירות המילואים, שימש קצין שיפוט בכיר בהעמדה לדין של יצחק מרדכי בפרשת קו 300 והחליט לזכותו מכל אשמה. שימש בתפקיד בכיר בחברת טלרד. ב-2006 מונה כחבר בוועדת וינוגרד לחקר אירועי מלחמת לבנון השנייה.
נדל הוא בוגר אוניברסיטת בר-אילן בהיסטוריה כללית ובמדע המדינה. מוסמך להיסטוריה כללית מאוניברסיטת תל אביב ובעל תואר דוקטור מאוניברסיטת חיפה (בחוג ללימודי ארץ ישראל). כתב את הספר "בין שתי המלחמות: הפעילות הביטחונית והצבאית לכוננות והתכוננות של צה"ל, מתום מלחמת ששת הימים ועד מלחמת יום הכיפורים" המבוסס על עבודת הדוקטורט שהגיש. כמו כן כתב את הספר "המעז מנצח" שיצא לאור ב-2015 בהוצאת מודן והוצאת משרד הביטחון.
נשוי ואב לשלושה ילדים. יקיר העיר רמת גן לשנת 2012.
הארי טרומן (CVN-75)

פריסת כוח התקיפה של "הארי טרומן (CVN-75)" בשנת 2017

לאחר סדרת תיקונים שהסתיימו ב -21 ביולי 2017, הוכשרו תרגילי אימון שונים, תוך שימת דגש על בקרת נזקים, פעולות סיפון טיסה ודמיית לחימה בים.

פריסת כוח התקיפה של "הארי טרומן (CVN-75)" בשנת 2018

"הארי טרומן (CVN-75)" בפריסה נוספת מתוכננת למזרח התיכון ולאירופה ב -11 באפריל 2018.
"הארי טרומן (CVN-75)" חוזרת לנורפוק ב־21 ביולי ויוצאת שוב לפעולות באוקיינוס האטלנטי המערבי ב־28 באוגוסט.
ב-25 באוקטובר, הספינה אמורה הייתה להשתתף בתרגיל נאט"ו Trident Juncture המתקיים בנורווגיה ובסביבותיה.
במחצית השנייה של נובמבר 2018 - הספינה וכוח התקיפה שלה "Harry S. Truman Carrier Strike Group" המורכב מחמש אניות מלחמה נושאות טילים מונחים הוצבו מול חופי סוריה.
גם צרפת הציבה במחצית השנייה של נובמבר 2018, את אוניית הביון של הצי הצרפתי ה-דיופיי דה לום (A 759) מול חופי סוריה.
אובסיי טמקין

קורות חיים

טמקין נולד במינסק ב-6 באוקטובר 1902 למשפחה יהודית. בשנת 1905 משפחתו עברה, עקב הפוגרומים, ללייפציג, שם אביו פתח חנות לכלי נגינה. בשנת 1922 החל טמקין ללמוד רפואה באוניברסיטת לייפציג. הוא לקח גם קורסים באנגלית, בפילוסופיה ובזואולוגיה. טמקין החל בשנת 1925 לקחת קורסים אצל הנרי זיגריסט (Henry Sigerist) בהיסטוריה של הרפואה וכתב את התזה שלו בנושא "מושגי המחלה אצל היפוקרטס" תחתיו הנחיית של זיגריסט. בשנת 1927 סיים את לימודיו ושנה לאחר מכן הוסמך כרופא. אולם טמקין לא פנה לפרקטיקה של הרפואה ובמקום זה החל לשמש כעוזר מחקר של זיגריסט. בשנת 1932 נבחר זיגריסט לעמוד בראש המרכז הראשון להיסטוריה של הרפואה באוניברסיטת ג'ונס הופקינס בבולטימור שבארצות הברית. בין השנים 1958 ל-1968 שימש כמנהל המכון.
טמקין זכה במדליית ולץ' (welch medal) בשנת 1952 ובפרס סרטון (sarton prize). במשך עשרים שנה ערך את כתב העת Bulletin of the History of Medicine. עד שנותיו האחרונות, חרף קשיים רפואיים המשיך במחקריו. הוא היה נשוי לליליאן, אותה פגש בלימודים ואב לשתי בנות. אחת מבנותיו, ג'ודית' (Judith T. Irvine), היא פרופסור לאנתרופולוגיה באוניברסיטת מישיגן. הוא היה חבר באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים ובאקדמיה הלאומית למדעים.
בשנת 1968 יצא ספר מאמרים לכבודו, "Medicine, science, and culture: historical essays in honor of Owsei Temkin". נפטר בשנת 2002 בגיל 99.
לנסמטר

לָנְסְמֶטֶר או לנסומטר, הידוע גם כפוֹסימֶטֶר, הוא מכשיר אופתלמולוגי, המשמש אופטיקאים ואופטימטריסטים בעת יצירת משקפיים. הלנסמטר משמש למדידה שהעדשה שהוכנה אכן תואמת למרשם, ולצורך כוונון וסימון העדשה לפני החיתוך, וכן כדי לוודא שהעדשה הורכבה נכון במסגרת המשקפיים. ניתן להשתמש בלנסמטר גם למדידת עדשות מגע, בשימוש אוחז עדשה מתאים.
הליניאני

יהודי הליניאני

התיעוד ראשון לישיבת יהודים בעיירה הוא במסמך משנת 1474. בפרעות ת"ח ות"ט נרצחו רבים מיהודי המקום. בית כנסת נבנה בעיירה בראשית המאה ה-18, אך עד אמצע המאה ה-18 היו יהודי המקום כפופים לקהילת לבוב הסמוכה.
באמצע המאה ה-19 התיישב בעיירה האדמו"ר יחיאל מיכל מושקוביץ, צאצא של המגיד מזלוטשוב, והקים במקום שושלת אדמו"רים וחסידות. בשנת 1895 נפתח בעיירה בית ספר מיסודו של הברון הירש.
מסוף המאה ה-19 הוקמו בעיירה ארגונים ציוניים, ובשנת 1909 נפתח בה בית ספר עברי מרשת שפה ברורה. בשנת 1910 נמנו בעיירה 2,418 יהודים, רוב תושביה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה נמלטו מהעיירה רבים מיהודיה, ובזמן זה רכושם נבזז בידי האוכלוסייה המקומית, ובית הכנסת ובית התרבות היהודי בעיירה הועלו באש. בסוף המלחמה פרעו ביהודי העיירה חיילים פולנים. לאחר המלחמה, השתקמה הקהילה היהודית בעיירה בסיוע יוצאיה בארצות הברית.
בין מלחמות העולם התגברה בעיירה הפעילות הציונית, כאשר המפלגה הבולטת הייתה הציונים הכלליים. לצדה, התקיימה בעיירה פעילות של אגודת ישראל. בשנות השלושים סבלו יהודי העיירה מקריאות לחרם על עסקיהם, ובמספר מקרים נרצחו יהודים בכפרי הסביבה. בתקופה זו נמנו בעיירה כ-1,900 יהודים.

בשואה

עם כניסת הסובייטים לעיירה בספטמבר 1939 נסגרו המוסדות היהודיים בה, ומספר פעילים פוליטיים נאסרו, והוגלו לסיביר. ב-1 ביולי 1941, לאחר פרוץ מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים.
עם תחילת הכיבוש הגרמני נרצחו מספר יהודים בכפר קורוביצה הסמוך לעיירה בידי אוקראינים מקומיים, ולמחרת שרפו הגרמנים בעיירה ספרי תורה. ימים ספורים לאחר מכן צוו יהודי העיירה לשאת סרט עם מגן דוד על זרועם, והם נקראו להתייצב למפקד בכיכר השוק בעיירה, בשעה שהאוקראינים המקומיים עורכים מצוד בבתי היהודים אחר מסתתרים. לאחר מכן, הוצאו להורג 9 מיהודי העיר שנתפסו בידי המשטרה האוקראינית. בהמשך סבלו יהודי העיירה ממעשי ביזה והתעללות מצד האוכלוסייה האוקראינית.
באוגוסט 1941 הוקם בעיירה יודנרט, בראשות אהרון הוכברג, שנצטווה להעביר לגרמנים תשלומי כופר גבוהים ביותר, וכן לספק מדי יום מאה איש למחנה עבודה שהוקם בכפר הסמוך קורוביצה, אשר הפך באוקטובר למחנה סגור. בד בבד, נחטפו יהודים למחנה עבודה נוסף. באביב 1942 התפשטה בקרב יהודי העיירה מגפת טיפוס, וגבר בקרבם הרעב, ויהודים שנתפסו אוספים ירקות משדות הסביבה נרצחו בידי האיכרים המקומיים או הגרמנים.
ב-20 בנובמבר 1942 ציוו הגרמנים על יהודי העיירה לעבור תוך מספר ימים קצוב לגטאות בערי הסביבה, ובייחוד לגטו פרמישלן. לאחר השלמת הגירוש, הוכרזה העיירה רשמית כ"נקייה מיהודים". תוך תקופה קצרה שולחו יהודי העיירה מהגטאות אליהם הועברו למחנה ההשמדה בלז'ץ. 37 יהודים מהעיירה שהצליחו להימלט מגטו פרמישלן לפני חיסולו, וחזרו לעיירה, נרצחו בה בידי אוקראינים מקומיים. כ-40 יהודים נוספים שהסתתרו בבונקר בסביבת העיירה נרצחו לאחר שנתגלו בידי אוקראינים, וכך גם קבוצה שהסתתרה ביער ליד הכפר זאניוב.
ב-20 ביולי 1944 שוחררה העיירה בידי הצבא האדום. רק כ-25 יהודים שבו אליה, ואלו עזבו אותה במהרה, לאחר שגילו כי בתיהם נתפסו בידי אוקראינים, ומצאו כי בית הכנסת בעיירה הוסב לאכסניה וכי בית העלמין היהודי בה נחרש.
צ'ליו (רובע)

צ'ליו (באיטלקית: Celio) הוא שמו של הרובע התשעה עשר מבין רובעי העיר רומא בירת איטליה.
סמל הרובע מתאר ראש של אפריקאי, שלראשו קסדה עם חטי פילים. הסמל מתאר פסל שהתגלה בשטחי הרובע, ברחוב שנקרא כיום (לאחר גילוי הפסל) ויה קאפו ד'אפריקה (דרך הראש האפריקאי).
ברובע נמצאות כנסיות רבות בהן סן ג'ובאני א פורטה לטינה, סן ג'ובני אין אולאו, סן גרגוריו מאניו, סנטה מריה אין דומניקה, סנטו סטפנו רוטונדו, סנטי ג'ובני א פאולו, סנטי קווטרו קורונאטי וכן אתרים בעלי חשיבות רבים ובהם קשת קונסטנטינוס, קשת דולאבלה, הקולוסאום ווילה צ'לימונטנה.
לאימה ואיקולה

קורות חיים

לאימה ואיקולה נולדה בעיר צסיס שבלטביה למשפחת פועלים. סבתה שרה במקהלה של הכנסייה. כאשר הייתה בת שלוש עברה משפחתה לריגה. בגיל 12 השתתפה ואיקולה בתחרות כישרונות צעירים ולאחר זכייה החלה לשיר בביג בנד. לאחר סיום בית הספר החלה ללמוד בבית ספר לאחיות. במקביל, היא החלה לשיר בלהקה בראשותו של ריימונד פאולס. בשנת 1979 החלה להשתתף בהופעות קברט, תחילה כרקדנית ואחר כך כזמרת.
בשנת 1984 החלה ללמוד במוסקבה באוניברסיטה לאמנויות הבמה בפקולטה לבמאים.
בשנת 1986 היא ביצעה מספר שירים עם מילים של איליה רזניק ומוזיקה של ריימונד פאולס שהעניקו לה פופולריות רחבה בברית המועצות באותה תקופה היא ביצעה דואט עם ולרי לאונטייב. במאי 1987 הזמרת בפרס ראשון בתחרות זמר בברטיסלאבה. באותה שנה היא השתתפה בקונצרט חגיגי של ריימונד פאולס שהוקרן בטלוויזיה סובייטית וזה ביסס אותה באופן סופי כאחת הזמרות המובילות של המדינה.
מאז היא ממשיכה בקריירה מוצלחת של זמרת בלטביה ורוסיה. בתחילת שנות ה-90 היא התגוררה מספר שנים בארצות הברית והוציאה מספר תקליטים עם שירים באנגלית. ואיקולה מופיעה רבות ברחבי ברית המועצות, אירופה, ארצות הברית וגם בישראל. על פי רוב היא מבצעת שירים על מוזיקה של ריימונד פאולס ואיגור קרוטוי.
ואיקולה היא אורחת קבועה בתחרות בינלאומית "הגל החדש" המתרחשת כל שנה ביורמלה.
במהלך הקריירה שלה הצטלמה במספר סרטים מוזיקליים שהוקרנו בטלוויזיה הרוסית. בשנת 2013, לאחר הפסקה של מספר שנים ואיקולה הוציאה דיסק חדש עם שירים שהיא מבצעת בשפה הלטבית.
טגיר חאיבולאייב

קריירה

באליפות אירופה 2009 שנערכה בטביליסי, זכה חאיבולאייב במדליית זהב לאחר שניצח בגמר את הנק חרול ההולנדי. בשנת 2011 הפך לאלוף העולם לאחר שניצח באיפון את מקסים רקוב מקזחסטן בגמר.
ב-2 באוגוסט 2012, זכה במדליית הזהב באולימפיאדת לונדון 2012 לאחר שגבר על דימיטרי פיטרס הגרמני בחצי הגמר וניצח יריב ממונגוליה בגמר. באוגוסט 2014, השתתף באליפות העולם שנערכה בצ'ליאבינסק שברוסיה וסיים במקום החמישי לאחר שהפסיד ללוקאס קרפאלק הצ'כי בקרב על הארד.
אחרי הקציר

עלילה

הסרט מתרחש בעיירה פולנית דמיונית בשם גורובקה (Gurówka). הסיפור מתחיל עם חזרתו של פרנקיזק קאלינה (אירנזיוס צ'ופ) לעיירה הכפרית שבה נולד בפולין, לאחר 20 שנים שבהן גר בשיקגו. פרנק מבקר את אחיו יוז'ף (מאצ'יי סטוחר) ומגלה כי העיירה מנדה את אחיו ומתנכלת לו מכיוון שיוז'ף אוסף ורוכש מאות מצבות ישנות של יהודים בני העיירה ששמשו את הגרמנים כחומר בניין ברחבי העיירה וכן לסלילת כבישים בזמן מלחמת העולם השנייה.
למרות ההתנגדות הגוברת של בני העיירה, האחים קאלינה היו נחושים בדעתם לגלות מה עלה בגורל יהודי המקום.
במהלך הסרט המקומיים מציקים לאחים ואף תוקפים אותם, אך אלו ממשיכים בחקירתם. מאוחר יותר הם מגלים כי כל יהודי המקום נרצחו על ידי שכניהם הפולנים, נקברו בקבר אחים וכל רכושם נבזז.

השראה

הסרט מבוסס על אירועים אמיתים שקרו בעיירה ידוובנה במחוז לומז'ה בפולין במהלך מלחמת העולם השנייה.
ב-10 ביולי 1941 פרעו הפולנים המקומיים ביהודי העיירה, התעללו בהם פיזית, והשפילו אותם. לאחר מכן הכניסו הפולנים את כל יהודי העיירה לדורותיה, כ-1500 נפשות, לאסם שהיה בעיירה והציתו את האסם כאשר היהודים בתוכו עודם בחיים. לאחר מכן בזזו הפולנים את רכושם ובתיהם של היהודים.]
ההשראה לכתיבת ובמוי הסרט (במקור היה אמור להיקרא "קדיש"- על שם תפילת האבלות היהודית) הגיעה מהמחלוקת שנוצרה בפולין בשנת 2000 בעקבות יציאתו לאור של הספר "שכנים" מאת הסוציולוג האמריקאי (פולני במקור) יאן טומאש גרוס. גרוס הוא זה שמביא לראשונה את תרחישי הטבח בידוובנה כפי שקרו באמת. עד לצאת "שכנים" הדעה הרווחת הייתה שהגרמנים הנאצים שכבשו את ידוובנה ב-1941 הם אלו שביצעו את הרצח ביהודים, אך מחקרו ההיסטורי של גרוס מוכיח כי היו אלו הפולנים המקומיים שטבחו בשכניהם היהודים. גרוס גרם למהפכה גדולה בפולין ושינה את הדרך שבה נתפסו הפולנים המלחמה- "הם היו רגילים לראות עצמם כקרבנות ולא כמקריבים".]
תוצאות מחקרו של גרוס עוררו סערה גדולה בפולין על הדרך בה האשים גרוס את הפולנים וגרוס נתפס כבוגד ואנטי-פולני, אך במקביל הביא מחקרו לתנופה של אנשים שהחלו להתעניין בהיסטוריה ולחשוף את הדברים כמו שהם ולא כפי שטויחו מאז המלחמה. ולדיסלב פשיקובסקי אמר כי: "הסרט אינו עיבוד של הספר של גרוס, שהוא דוקומנטרי ועובדתי, אבל הוא כן צמח ממנו, שהרי הוא היה מקור המידע והבושה שלי".].
במשך זמן רב נאבק פשיקובסקי להפיק את הסרט. מספר קשיים עיכבו את תחילת העבודה על הסרט: " השגת מימון לתסריט השנוי במחלוקת" אומר פשיקובסקי "ומציאת הדרך הכי נכונה לגשת לנושא הכה טעון הזה בשביל פולנים רבים. לבסוף, זה לקח שבע שנים עד שהמפיק דריוש יבלונסקי הצליח לקבל מימון מטעם הקרן המדינית לקולנוע לסרט 'אחרי הקציר'.

פולין

הסרט זכה בפולין לביקורות חלוקות כמו אביו הספר "שכנים". מצד אחד הסרט הולל על ידי בעלי תפקיד בממשלה ודמויות ציבוריות בולטות כמו הבמאי אנדז'יי ויידה ויוצר הסרטים ההיסטוריים הפולני מלגורזטה פקייר.
לעומת זאת, פולנים המחזיקים בתפיסות לאומניות הביעו מורת רוח מהוצאתו לאקרנים של הסרט, עד כדי כך שהסרט הוחרם בערים מסוימות והוקע באינטרנט, ועיתונים מהצד הימני הפוליטי בפולין גינו בפומבי את הסרט], כך למשל נכתב בכת העת "עיתון פולין" כי הסרט "קרני ומזיק לעם הפולני" ], השבועון Wprost, שם תמונה של השחקן מאצ'יי סטוחר (ששיחק בסרט את יוז'ף קאלינה) בתוך מגן דוד וכתב " מאצ'יי סטוחר- האם הוא ביקש את הלינץ' של עצמו?". גישה זאת היא המשך ישיר ליחס העוין לו זכה הספר "שכנים" כאשר יצא לאור בשנת 2000.
דוריאן פסקוביץ

חייו האישיים

פסקוביץ נולד בגלווסטון, טקסס, בנם של לואיס ורוז פסקוביץ, בן למשפחת מהגרים יהודים מרוסיה. אחותו הצעירה (1924) היא שחקנית הקולנוע סוניה דרין (התרדמה הגדולה) ושם אחיו- אדריאן. בשנת 1934 המשפחה עברה לסן דייגו קליפורניה. פסקוביץ בעל תואר ד"ר לרפואה מאוניברסיטת סטנפורד. ביקר לראשונה בישראל בשנת 1954 והתאהב בחופי תל אביב ובגלים שלה. הוא חזר לישראל בשנת 1956, על מנת להינשא לאשה יהודיה, לאחר שנישא והתגרש פעמיים (נולדו לו שתי בנות מאחת הנשים). בשל המצב הביטחוני ששרר בארץ, הוא רצה להתגייס לצה"ל לקראת מבצע קדש ולאחר שלא התקבל בשל גילו, ירד עם גלשן הגלים שלו לחוף פרישמן. באותה העת הוא לימד את המצילים שגלשו על חסקה את אומנות גלישת הגלים. הם גלשו בעיקר על גלים גבוהים בעומק במרחק של כ-500 מ' מהחוף. לאחר שהות של שנה בישראל הוא הבין שאינו רוצה עוד לעסוק ברפואה.
בהמשך שלח פסקוביץ לישראל שישה גלשני גלים ארוכים, חלקם עשויים מעץ בלזה, עם לוגו בצורת דגל ישראל. פסים כחולים עם מגן דוד,
על מנת להקים נבחרת ישראלית שתתמודד באליפויות העולם. הגלשנים נתנו לשמאי קנצופולסקי,"טוֹפּסי", שביסס את ענף גלישת הגלים בישראל.
לפסקוביץ ולאשתו השלישית ג'ולייטה, אינדיאנית במוצאה, נולדו 9 ילדים. הם התגוררו בקרוון ונסעו ברחבי ארצות הברית והוואי. בנו, ישראל פסקוביץ היה אלוף העולם בגלישת גלים בלונגבורד. הוא בילה את רוב שנותיו בגלישת גלים בהוואי.
מאסאקי קובאיאשי

קורות חייו

מאסאקי נולד ב-1916 באי הוקאידו. למד באקדמיה היסטוריה של אומנות מזרחית ואסייתית החל משנת 1933, הוא הצטיין בלימודיו ונלקח תחת חסותו של פרופסור בכיר בשם יאיצ'י אייזו. כשמלחמת העולם השנייה אימה לפרוץ, מאסאקי הרגיש שבתקופה כזאת לימודים אקדמיים הם טפלים. רצונו היה להשאיר את חותמו בהיסטוריה, לכן פנה לתעשיית הקולנוע. עם תחילת המלחמה נשלח לחזית הקרב במנצ'וריה וב-1944 הועבר לריוקיו שם חווה את סופה של המלחמה. שלא כמו הסנטימנטים של בני עמו באותה תקופה, קובאיאשי היה פציפיסט והתנגד למלחמה גם במהלכה, אותה ראה כמיותרת וחסרת טעם. לאורך כל המלחמה סירב קובאיאשי להתקדם מעל לדרגת טוראי. לאחר תבוסת יפן קובאיאשי נתפס על ידי האמריקאים ושהה במחנה ריכוז באוקינאווה. ב-1946 עם סיום המלחמה חזר לתעשיית הקולנוע ועבד תחת המנטור הקולנועי שלו קייסוקה קינושיטה.

סרטים ידועים (המשך ביוגרפיה)

תמימות וטוהר, הם נושאים שמאסאקי הרבה לעסוק בהם לאורך כל הקריירה שלו. הסרט הראשון שבו מאסאקי התרחק מקינושיטה הוא "החדר בעל הקירות העבים", הסרט דיבר גלויות על מחשבות של פושעי מלחמה, מה שהדאיג את הסטודיו שבו הופק הסרט ולכן יציאתו של הסרט לאקרנים נדחתה במספר שנים עד שיצא לאור בשנת 1956 וזכה ב"פרס השלום התרבותי". בסרטיו הבאים קובאיאשי דשדש בין סגנונו שלו לבין זה של קינושיטה עד יציאתה לאקרנים של טרילוגיית המצב האנושי (The Human Condition) שזיכה אותו בפרס יוקרתי בפסטיבל ונציה של 1960 והעלה אותו לרשימת הבמאים החשובים בקולנוע של המאה העשרים. הטרילוגיה המבוססת על הנובלה של ג'אמפיי גומיקאווה ומבוססת על המצב ש"הדרך לגיהנום רצופה בכוונות טובות", מספרת על פציפיסט בעל כורחו שנאלץ להתגייס לצבא ולהתאכזר לכפופים לו ולאסירים סינים, ולבסוף מקבל מוניטין של פושע מלחמה כשנתפס על ידי הסובייטים. קובאיאשי נעשה יותר ויותר מינימליסטי בסרטים שבאו אחר כך, הידועים שבהם הם ספוקו (1962), קאוואידאן (1964), ומרד (1967). החל משנות השבעים ביים פחות ופחות סרטים עד שלבסוף פרש. מאסאקי קובאיאשי מת מהתקף לב ב-1996.
Angel with an Attitude

רקע והפקה

אלבום זה הוא האלבום הראשון של פוקס אותו היא הפיקה בעצמה. חלק מהשירים אשר נכללו בו, נכתבו על ידה גם כן. בנוסף לכך, באלבום נכלל השיר "Touch Me 2007", שהוא גרסה מחודשת של השיר "Touch Me (I Want Your Body)".
כמה שנים לאחר צאתו, הועלה האלבום לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי.
אליז קרטס

קריירה

קרטס הייתה משנת 1949 מתעמלת באגודת הספורט "פּוֹשְטָה" (בהונגרית: דואר) בבודפשט ומשנת 1954 ב"הוֹנְוֵוד" ("מגן המולדת" בהונגרית – אז אגודת הספורט של הצבא ההונגרי). בין השנים 1954 לבין 1960, הייתה חברה בנבחרת ההתעמלות ההונגרית הלאומית של שנות החמישים של המאה ה-20. כחברת הנבחרת ההונגרית זכתה במצטבר בתשע מדליות באליפות העולם 1954 ברומא, באליפות העולם 1954 בבודפשט ובאולימפיאדת מלבורן בשנת 1956. באותה שנה הפכה לאלופה אולימפית כחברת נבחרת יחד עם אנדריאה בודו, אגנש קלטי, מרגיט קורונדי, ארז'בט קוטלש ואולגה טאש. היא פרשה מספורט פעיל בשנת 1960 וכבר לא השתתפה באולימפיאדת 1960 ברומא.
קרטס סיימה את המכללה לחינוך גופני בשנת 1960 במסלול הוראה, בשנת 1967 במסלול מאמנת התעמלות ובשנת 1974 תואר שני כמאמנת התעמלות. לאחר פרישתה מספורט פעיל הייתה תחילה מאמנת KSI - מרכז הספורט ונוער ולאחר מכן מאמנת באגודת הספורט וַאשַאש (שיש לה גם קבוצת כדורגל) בודפשט. בין השנים 1981 עד 1982 כיהנה כקפטן האיגוד של נבחרת הנשים להתעמלות של הונגריה. משנת 1982 הייתה מרצה לחינוך גופני באוניברסיטת אטוואש לורנד. פרשה לגמלאות בשנת 1988 ומאז עוסקת בתחום אימוני הכושר.
אלן קזנובה

קריירה

קזנובה החל את הקריירה שלו בגיל 9 באקדמיות הנוער של קורנון ווישי. הוא עבר בקבוצות הבוגרות של לה האבר, אולימפיק מרסיי וטולוז. בתקופתו מרסיי, הוא לא רשם שום הופעה במדי הקבוצה, אף על פי שנרשם בסגל שלה בגמר גביע אירופה לאלופות 1991 נגד הכוכב האדום בלגרד.
ב-30 במאי 2008 מונה קזנובה למאמן טולוז. לאחר שבע שנים בקבוצה, ב-13 ביוני 2016, הוא הוחתם כמאמנה של לאנס למשך עונה אחת בלבד. ב-22 ביוני 2018, הוא שב להיות מאמנה של טולוז.