google/wiki40b huggingface dataset:
פרדריק דה סולה מנדס

חייו

נולד במונטגו ביי, ג'מייקה, בנו של אברהם פררה מנדס. למד בקולג' נורת'וויק (Northwick), בקולג' האוניברסיטאי של לונדון ובאוניברסיטת לונדון. אחרי שקיבל את התואר הראשון ב-1869 נסע לברסלאו גרמניה שם למד לרבנות בבית המדרש לרבנים בברסלאו. מנדס קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת ינה ב-1871. כשחזר לאנגליה הייתה לו הסמכה לרבנות מאת חכם בנימין ארטום, שהיה רבה הספרדי של אנגליה, בלונדון 1873. באותה שנה הוא מונה כמטיף בלונדון אבל בסוף השנה עזב לניו יורק. קהילת "שערי תפילה" ביקשה ממנו לבוא אליהם. הוא התחיל בכהונתו שם ב-1 בינואר 1874. מנדס היה אחד המייסדים של העיתון The American Hebrew. ב-1888 הוא נטל חלק במחלוקת בין האגנוסטי אינגרסול לכומר הנרי פילד כשכתב בעיתון North American Review מאמר בשם "להגנת ה'".
ב-1900 הצטרף מנדס לצוות הכותבים באנציקלופדיה היהודית כאחראי על ההגהה ועל מחלקת התרגומים. מתפקידים אלה הוא התפטר בספטמבר 1902. בזכות קשריו עם ד"ר מרקוס יסטרוב וד"ר קאופמן קוהלר היה אחד המגיהים של הוצאת התנ"ך בהוצאת החברה היהודית להוצאה לאור. כמו כן הוא תרגם את Jewish Family Papers: Letters of a Missionary מאת גוסטב מיינהרדט (Gustav Meinhardt) (ד"ר ויליאם הרצברג).
תחת הנהגתו הצטרפה "שערי תפילה" לאיחוד הקהילות העבריות האמריקניות הרפורמי ב-1902. סולה מנדס הנהיג במקום את סידור התפילה הרפורמי האחיד "סדר תפילות ישראל" (Union Prayer Book) ושינה את הסדרים בהיבטים אחרים. בין היתר, טלית וכיסוי ראש נעשו עניין לבחירה. ב-1920 פרש והרב נתן שטרן החליפו.

חיבוריו

יש להזכיר את ספר הלימוד Child's First Bible, הספר Outlines of Bible History ו- Defense not Defiance.
כמו כן הוא כתב מאמרים על יהודים ל- Johnson's Encyclopedia. ב-1903 הוא היה, לזמן מה, העורך של הירחון The Menorah.
יחד עם אחיו הנרי פררה מנדס ואחרים הוא היה אחד המייסדים של העיתון The American Hebrew (1879) הוא  כתב מאמרים לעיתון זה לעיתים תכופות.
השכל הפועל

השכל הפועל בפילוסופיה, היא ישות תבונית המופיעה בשני מקומות בקודקס האריסטוטלי, ב"על הנפש" וב"מטאפיזיקה". בפילוסופיה של אריסטו, מתפקידו של השכל הפועל הוא "לגשר" בין האינטלקט הפסיבי (האנושי) לבין הנוכחות המתמדת (בפועל) של מושאי ההשכלה על ידי הוספה של שכל אלוהי ש"מעצב" את כל הדברים (מקנה להם צורה) או "חושב" אותם. אריסטו מוכיח את קיומו ב"על הנפש" מתוך מה שנראה בטבע של הזמן שהאדם קודם חושב "בכוח" ורק לאחר מכן "בפועל" (מה שעלול לרמוז שהאפשרות לחשוב היא תנאי לקיום של מושאי החשיבה וזה אבסורד לשיטת אריסטו), ולכן אריסטו טוען שהכרח הוא שיהיה שכל שחושב את כל הדברים (או מעצב את כל הדברים כנחשבים-בפועל ועל-כן קיימים) קודם לפעילות החשיבה האנושית. דבר זה הוא "השכל הפועל" שב"על הנפש" אריסטו אינו מייחס לו חשיבות אלוהית. ב"מטאפיזיקה" אריסטו טוען מהקדימות האונטולוגית של הדברים "בפועל" ומהקדימות המוסרית של החשיבה כטוב העליון לנוכחות של "שכל פועל" שמקבל את כלל הפרדיקטים האלוהיים של אריסטו.

היסטוריה של המושג

המושג נחשב לראשונה בקודקס האריסטוטלי בשני מקומות בודדים. לאחר מכן, הפרשנים היוונים ובמיוחד אלכסנדר מאפרודיסיאס הקנו לשכל הפועל מקום הרבה יותר רחב בפילוסופיה האריסטוטלית. בימי הביניים המוקדמים הפרשנים הנאו-אפלטוניזם איחדו בין פרשנותם לאפלטון ותפיסת האלוהות הנוצרית מחד לבין התפיסה היוונית-מאוחרת לגבי מקום "השכל הפועל" בפילוסופיה האריסטוטלית מאידך. לאחר מכן, לקראת סוף ימי הביניים המוקדמים ולאחר מפעל התרגום המוסלמי אימצו הפילוסופים הערבים את "השכל הפועל" בפרשנותו הנאו-אפלטונית. בתחילת ימי הביניים האמצעיים הסכולסטיקה הנוצרית החלה גם היא לפתח את המושג במקביל. באופן כללי, ניתן להבחין ב"חיצוניות" (טרנסצנדנטיות) של השכל הפועל בקרב הפילוסופים המוסלמים והיהודים על-מנת להבטיח ידע אובייקטיבי שווה לכל לבין ה"פנימיות" (אימננטיות) של השכל הפועל לאנושיות המאפיינת בדרך כלל את הסכולסטיקה הנוצרית.
קולנוע רקס

היסטוריה

קולנוע רקס שכן בין רחוב פרינסס מרי (כיום רחוב שלומציון המלכה) לרחוב הלל, והיה בבעלות איש העסקים הערבי-נוצרי ג'וזף פסקל אלבינה ומשה יונה פרידמן. בית הקולנוע היה מקום בילוי פופולרי בקרב תושבי העיר היהודים, הערבים וגם בקרב הבריטים. פעלה בו מערכת חימום מרכזית, והוצגו בו, בין היתר, סרטי החברה  המצרית "נייל פילם" (סרטי הנילוס).
בניית בית הקולנוע החלה בשנת 1935 וב-16 ביוני 1938 נערכה בו הקרנת הבכורה. היו בו כ-1,300 מקומות ישיבה.
הקולנוע שימש פעמיים זירה לפעולות תגמול של אצ"ל נגד מטרות ערביות. ב-29 במאי 1939 נכנסה לקולנוע חוליה של שבעה פעילי הארגון, לאחר שרכשו כרטיסים לצפייה בסרט טרזן. במהלך ההקרנה הפעילו באולם מטען חבלה עם מנגנון השהיה שהוסלק בבטנת מעיל, והשליכו מטעני חבלה נוספים מן היציע, הרגו 5 אנשים ופצעו 18. לפי מקורות עיתונאים דאז ידוע על יהודי אחד שנהרג (אשר נבדר) בהתקפה הזאת, וגבר (יששכר שמעוני בן 25 מסנהדריה) ואשה (חנה דרעי) שנפצעו. לבית הקולנוע נגרם נזק של 20,000 לא"י. אנשי האצ"ל הצליחו לחמוק מן הקולנוע ללא פגע. מחשש לפיגוע נקם החליט המפקד הצבאי הבריטי של ירושלים, ריצ'רד אוקונור, על סגירת בתי הקולנוע, בתי הקפה ושאר אתרי הבילוי היהודיים בעיר.
ב-4 בדצמבר 1947, כתגובה להצתת המרכז המסחרי היהודי בממילא יום קודם לכן, הוצת קולנוע רקס על ידי האצ"ל. בעקבות זאת ננטש הקולנוע. הסרט האחרון שהוצג בו היה "שונא הציבור", סרט מצרי, בכיכובו של עבאס פארס. במהלך שנות ה-50 וה-60 הופעל במקום קולנוע קטן בשם סטודיו. האולם היה קטן והכיל 138 מקומות, חדר ההקרנה שכן מעל האולם והקרנת הסרט נעשתה דרך התקרה בעזרת מראה. על חורבות המבנה הוקמו, לימים, בניין האחים ישראל ובית קופת חולים מאוחדת.
יוסי בנאי מזכיר את הקולנוע בשירו הנוסטלגי "אני וסימון ומואיז הקטן", כזירת התרחשותן של חלק מעלילות ילדותו בירושלים: 
אני זוכר קולנוע רקס ביומיות

ומרחוק פעמונים של כנסיות

ואיך רדפנו על גגות אחרי יונים

לעוף איתן רצינו עד לעננים
(....)
עברו שנים מאז, עכשיו העיר גדולה

מסימון לא שומעים, אפילו לא מילה

ומואיז הקטן, לאן הוא נעלם

וגם קולנוע רקס כבר לא קיים...
— השיר המלא באתר שירונט
When We All Fall Asleep Tour

רקע

סיבוב ההופעות הוכרז לראשונה ב-4 בפברואר 2019, באמצעות חשבון האינסטגרם הרשמי של אייליש. באותה ההודעה, הודיעה אייליש שמופעי החימום שלה יבוצעו על ידי דנזל קארי. בנוסף לכך, הודיעה כי אחיה פיניאס או'קונל יצטרף אליה בהופעות בקנדה. 
בתוך כמה ימים אחידים לאחר ההכרזה, הודיעה אייליש על תאריכים באוסטרליה, וב-7 בפברואר, בעקבות ביקוש עצום, נוספו עוד יעדים וגם הופעות קטנות יותר הוחלפו בהופעות גדולות, וזאת לאור הביקוש הרב. ארבעה ימים לאחר מכן, אייליש הכריזה על תאריכים בינלאומיים נוספים בחשבון הטוויטר הרשמי שלה.
פיטר פן 2

עלילה

הסרט מתרחש בזמן מלחמת העולם השנייה, ג'יין (בתה של ונדי) ילדה אשר חושבת את עצמה למבוגרת ואינה מאמינה בפיטר פן ובאגדות מחליטה לקנות לאחיה הקטן דניאל (אשר מאמין בפיטר פן) גרביים, המתנה משקפת את אופיה המעשי של ג'יין. המתנה אינה משמחת את דניאל אך ג'יין בכל זאת מרגישה גאה במתנה השימושית. וונדי, מחליטה לשעשע את דניאל בכך שמספרת לו סיפור על פיטר פן דרך הגרביים ומצליחה בכל זאת להפוך את מתנתה של ג'יין למהנה (הסיפור משעשע את הילד בדיוק כמו ששיעשע את אחיה של ונדי בסרט הראשון). בגלל מלחמת העולם השנייה ג'יין ואחיה נאלצים לעבור לכפרים לשם ביטחונם, ונדי מבקשת מג'יין להמשיך לספר לאחיה סיפורים על פיטר פן מפני שהם עוזרים לו להפיג את המתח, אך ג'יין אינה מוכנה לעשות זאת. בלילה שלפני המעבר ג'יין נחטפת על ידי קפטן הוק שחושב שחטף את ונדי (הוא אינו יודע שוונדי התבגרה כי בארץ לעולם לא אף אחד לא גדל), קפטן הוק זורק את ג'יין לים ופיטר, שחושב שהיא ונדי, נחלץ להצילה. בהמשך הזמן ג'יין צריכה לבחור האם להאמין בפיטר פן ולסמוך עליו או לעזור לקפטן הוק להשיג את האוצר שלו והוא בתמורה יחזיר אותה ללונדון, היא בוחרת להאמין לפיטר, והוא אף הופך אותה להיות "הילדה האבודה" הראשונה.
אברהם חייבי

הרב אברהם חייבי (תרס"א; 1901 - תשל"ט; 1979) היה חבר הרבנות הראשית בתל אביב, פעיל באיגוד רבני תימן הנקרא "המועצה הדתית ליהודי תימן בארץ ישראל" (בראשות הרב שלום יצחק הלוי), מנהיג רוחני ומהאנשים המרכזיים בשכונת התקווה מיום היווסדה.

ביוגרפיה

חייבי נולד בעיר בית עדאקה שבתימן. הוא למד תורה אצל רב העיר הרב דוד מזעקי והמשיך ללמוד עם חבורת רבנים תחת הנהגתו של ידידו הרב ישראל עוזרי. הרב חייבי נחשב לאחד מהרבנים החשובים בקהילה, ובסמכותו היה להסמיך שוחטים ובודקים גם מקהילות אחרות. באותו הזמן הוא כתב מספר שירים שמבטאים את ערגתו לארץ ישראל. בשנת תרצ"ג בגיל 32 עלה חייבי יחד עם רעייתו ושתי בנותיו לישראל. הוא התגורר במשך כשלוש שנים בכרם התימנים שבתל אביב ולאחר מכן עבר להתגורר בשכונת התקווה.

מפעילותו

כרב ב"מועצה הדתית ליהודי תימן בארץ ישראל", פעל הרב חייבי במשך שנים רבות לקידום ענייני הרוח של יהדות תימן בישראל. בין היתר, דאגו חברי המועצה לתקן את המצב הדתי במחנות העולים התימנים בארץ. הוא נתמנה על ידי הרבנות הראשית לתל אביב יפו לרב מפקח על הכשרות. שוחטים ובעלי איטליזים פנו אליו כדי לבדוק את כשרות הבהמות, וכן בשאלות בעניינים הלכתיים שונים, הוא השיב לכל שואל ומבקש. במסגרת פעילותו בשכונה דאג הרב חייבי לבנות מכיסו מקווה טהרה בשכונה, כמו כן הוא דאג להתקנת עירוב סביב העיר, לפתיחת בית ספר דתי ראשון, הקמת בית הכנסת "שבת אחים" בו העביר שיעורים והקמת משחטה לעופות, הראשונה מסוגה בשכונת התקווה. הרב חייבי הסמיך שוחטים רבים מכל רחבי הארץ, ומבין תלמידיו נמנה גם הרב שלמה מחפוד ראש מערכת הכשרות הארצית "יורה דעה". הרב חייבי עזר רבות לנזקקים כלכלית והירבה בפעילות גמ"ח וב"מתן בסתר".
בתחילת שנות החמישים, פעל הרב חייבי רבות למינוי הרב יוסף צוברי לרב קהילת יהודי תימן בתל אביב-יפו. במשך הזמן פתח הרב חייבי בביתו ישיבה לתלמידי חכמים שבה למדו תלמוד והלכה בעיון, הוא מינה את הרב יוסף צוברי למגיד שיעור. לימים, העלה הרב צוברי על הכתב את אותו הלימוד, ופירוש זה על אותם 17 מסכתות עדיין ספון בכתב יד. הרב צוברי נהג לבוא בכל בוקר אל בית הרב חייבי ולעסוק איתו בענייני הלכה ובצרכי השעה. תקופה מסוימת לימד הרב חייבי את הרב צוברי הלכות שחיטה הלכה למעשה כי ידיעת המקצוע הייתה חיונית לרב צוברי בתפקידו כרב הקהילה. הרב חייבי עמד בקשרי ידידות עם הרבנים הראשיים לתל אביב, הרב איסר יהודה אונטרמן והרב יעקב משה טולידאנו. הוא היה בעל השקפה לאומית כשאר גדולי רבני תימן והיה חוגג את יום העצמאות.
הרב חייבי נפטר בשנת תשל"ט בגיל 78.
אל-ח'נסאא

ביוגרפיה

אל-ח'נסאא נולדה באזור נג'ד שבחצי האי ערב למשפחה עשירה. בשנת 612 נהרג אחיה מוועאיה על ידי חברי שבט אחר. אל-ח'נסאא דרשה נקמה ואחיה האחר, סאחר, נקם על הרג מועאוויה. הוא נפצע במהלך ביצוע הנקמה, ומת בעצמו שנה לאחר מכן. אל-ח'נסאא התפרסמה כמשוררת לאחר שחיברה הספדים וקינות לזכר שני אחיה המתים. 
בשנת 629 נפגשה אל-ח'נסאא עם הנביא מוחמד, וכתוצאה מההיכרות המירה את דתה לאסלאם. היו לה ארבעה בנים שהתאסלמו ביחד איתה. היא ליוותה אותם לקרב אל-קאדסיה בשם האסלאם, במהלכו  נהרגו כל הארבעה. על פי המסורת המוסלמית, לאחר שהיא קיבלה את הידיעה על מות בניה היא לא התאבלה אלא הצהירה "השבח לאל שכיבד אותי על מות הקדושים שלהם. אני מקווה שאדוני יאחד אותי איתם בצל רחמיו".
המשורר הערבי בן זמנה אל-נע'אבה כתב עליה "אל-ח'נסאא היא המשוררת הנפלאה ביותר מבין בני האדם והג'ינים" על פי מסורת נוספת אל-נע'אבה אמר לאל-ח'נסאא יום אחד: "לולא אבו באסיר כבר הקריא לי (את שיריו), הייתי אומר שאת המשוררת הגדולה ביותר של הערבים. לכי, שכן את המשוררת הגדולה ביותר מבין אלו עם שדיים". אל-ח'נסאא השיבה לו: "אני המשוררת הגדולה ביותר מבין אלה עם אשכים, גם כן".
אלנקה

בתרבות

פטרוזאור זה מופיע בסדרה הכוכב דינוזאור, שם להקת פטרוזאורים מתקהלת סביב פגר ואחד מהם נטרף בידי ספינוזאורוס. הם נראים גם במשחקי מחשב כמו "Jurassic World: The Game".
ביקור ניקסון בסין

ביקור ניקסון בסין בשנת 1972 היה הצעד הראשון ביחסים הרשמיים בין ארצות הברית והרפובליקה העממית של סין. זו הייתה הפעם הראשונה שנשיא ארצות הברית ביקר ברפובליקה העממית הסינית, שהחשיבה את ארצות הברית כאחת מאויבותיה הגדולות ביותר. הביקור נערך מ-21 בפברואר ועד 28 בפברואר 1972 ובמסגרתו ביקר נשיא ארצות הברית ריצ'רד ניקסון בבייג'ינג, בהאנגג'ואו ובשאנגחאי ונפגש עם ראשי הממשל.

ארצות הברית והרפובליקה העממית של סין

לאחר תום מלחמת האזרחים הסינית ב-1949 והכרזת הקמתה של הרפובליקה העממית של סין המשיכה ממשלת ארצות הברית לראות בשלטון של צ'יאנג קאי שק וברפובליקה הסינית (ששלטה בפועל אך על האי טאיוואן) את מייצגה של סין והיא קיימה יחסים דיפלומטיים רק עם טייוואן ולא עם הרפובליקה העממית של סין ששלטה בכל סין היבשתית. נשיא ארצות הברית דווייט אייזנהאואר אף ערך ביקור בטאיוואן ב-1960.
לאחר בחירתו של ניקסון לנשיאות הוא שאף לשפר את יחסי ארצות הברית עם סין העממית ממספר סיבות ובהן הטיית המאזן במלחמה הקרה עם ברית המועצות וכדי ללחוץ על צפון וייטנאם להיכנס למשא ומתן אודות סיום מלחמת וייטנאם. סין מצידה הייתה מעוניינת בפתיחת השוק האמריקאי ליצוא מסין וכן גם היא רצתה לאזן את יחסיה עם ברית המועצות, עמה היה לה סכסוך גבולות. סין הייתה בעיצומה של מהפכת התרבות, אם כי בתקופת הביקור החלק הפעיל של המהפכה כבר הסתיים.

הגישושים לקראת הביקור


הביטוי הפומבי הראשון להתקרבות בין ארצות הברית לסין העממית היה בהזמנה של נבחרת טניס השולחן האמריקאית לסיור בסין לאחר אליפות העולם בטניס שולחן שנערכה בנגויה שביפן באפריל 1971 (מה שנודע לימים כ"דיפלומטיית הפינג פונג"). 
ביולי 1971 ראש המועצה לביטחון לאומי של ארצות הברית, הנרי קיסינג'ר, ביקר בחשאי בבייג'ינג במהלך ביקורו בפקיסטן. ביקורו של קיסינג'ר בבייג'ינג היה הבסיס לביקורו של ריצ'רד ניקסון בסין. לאחר הביקור הכריזו האמריקאים על ביקורו המתוכנן של ניקסון בשנה שלאחר מכן.

הביקור

זמן קצר לאחר נחיתתו בסין פגש ניקסון את שליט סין, מאו דזה דונג. בריאותו של מאו הייתה רופפת והוא כמעט נפטר תשעה ימים לפני הביקור, דבר שלא היה ידוע לנשיא ארצות הברית, אולם הוא היה חזק מספיק כדי לפגוש את ניקסון. מזכיר המדינה האמריקאי, ויליאם פירס רוג'רס, לא נכח בפגישות עם השליט הסיני, והאמריקאים היחידים לצדו של ניקסון היו קיסינג'ר וחבר המועצה לביטחון לאומי וינסטון לורד ( שלימים היה לשגריר ארצות הברית בסין). כדי למנוע את מבוכתו של רוג'רס, הוחלט להוציא את לורד מכל התמונות הרשמיות של הביקור ההיסטורי.
ניקסון ערך מספר פגישות עם ראש הממשלה הסיני ג'ו אן-לאי, שכללו ביקורים בחומה הסינית הגדולה ובערים האנגג'ואו ושאנגחאי. בסיום ביקורו של ניקסון, החליטו ארצות הברית וסין להוציא הודעה רשמית לעיתונות, ובה הוצג מסמך רשמי שהוכיח את תחילת היחסים הטובים בין שתי המדינות. בהודעה, התחייבו שתי המדינות לעבוד במרץ לעבר יחסים דיפלומטיים משותפים זו עם זו.

תוצאות הביקור

יחסי ארצות הברית-סין השתפרו בעקבות הביקור והתעמולה האנטי אמריקאית בסין פסקה. בעקבות הביקור הוקמו משרדי אינטרסים של המדינות זו בזו, אך ארצות הברית עדיין הכירה בממשל בטאיוואן בתור הממשלה החוקית של כל סין ולכן לא הוכרו אלה כשגרירויות. תוצר אחר של הביקור היה מתנת זוג פנדות לגן החיות הלאומי בוואשינגטון, שהיוו אטרקציה שסימנה את שיפור היחסים.
מחנה ורנה

היסטוריה

המחנה נבנה ביוני 1918 למען הכוחות הקולוניאליים הצרפתים ששרתו במלחמת העולם הראשונה. כאשר חדלו פעולות האיבה, הוא שימש להחזיק אסירים גרמנים ואוסטרים בעת המלחמה.
בין שתי מלחמות העולם המקום שימש כמחסן צבאי. לקראת סוף מלחמת האזרחים בספרד בפברואר 1939, היה לו שימוש חדש כמחנה קליטה עבור הרפובליקנים שנמלטו מצבאו של פרנסיסקו פרנקו לאחר קריסתה של הרפובליקה הספרדית השנייה. 
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, תפקידו של המחנה הורחב ואוכלס בזרים "לא רצויים" שהגיעו לצרפת, באינטלקטואלים אנטי-פשיסטים וחבריה לשעבר של הבריגדות הבינלאומיות. לאחר נפילת צרפת ב-25 ביוני 1940, הוא יושב על ידי שלטונות וישי הפרו-נאצים, כבית כליאה עבור "כל הזרים שנחשבים חשודים או מסוכנים לסדר הציבורי".
משנת 1942 שימש לה ורנה כמחנה מעבר עבור משפחות יהודיות, קורבנות שואת יהודי צרפת, שהמתינו לגירוש למחנות עבודה והשמדה. 
המשלוח האחרון התרחש ביוני 1944 ולקח את האסירים הנותרים למחנה הריכוז דכאו. בכל שנות פעולתו נכלאו בו כ-40,000 בני אדם מ-58 לאומים.
המחנה שוחרר על ידי בעלות הברית ב-1944.
יואן סלאביץ'

חייו

יואן סלאביץ' נולד בכפר שיריה (Şiria) שבמחוז ארד, באותו זמן חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית כבנם של סאבה סלאביץ' ואלנה, לבית בורליה. למד בבית הספר המקומי והמשיך בבתי ספר תיכוניים בארד ובטימישוארה ועמד בבחינות הבגרות בסאטו מארה. בסתיו 1868 התחיל ללמוד באוניברסיטת בודפשט, אך בחורף חלה ושב לכפר הולדתו. באפריל 1869 התחיל ללמוד באוניברסיטת וינה, אך באוגוסט כבר עבד כמזכיר של נוטריון בקומלאוש. בסתיו שב ללימודים באוניברסיטת וינה, שם למד משפטים וגם שירת בצבא.
בווינה פגש לראשונה את מיכאי אמינסקו, והשניים קשרו ידידות לכל חייהם. בהשפעת אמינסקו החליט סלאביץ' לכתוב ברומנית, שפת עמו, אף ששלט היטב בגם בהונגרית ובגרמנית. הוא פרסם בשיחות ספרותיות את הקומדיה Fata de birău ("בת המוכתר") ואגדות ילדים.
הוא נסע ליאשי, שם הקריא בז'ונימיה את הנובלה Popa Tanda ("הכומר טאנדה"), שפורסמה לאחר מכן, ב-1875, ב"Convorbiri literare". ב-1874 נסע לבוקרשט והשתקע בה וגם התחתן עם אקטרינה סֶקֶה מאגיארושי (Ecaterina Szöke Magyarosy). הוא נסע לווינה ולבודפשט, ובשובו, בסתיו 1875, מונה על ידי טיטו מאיורסקו להיות מורה בבית ספר תיכון בבוקרשט.
ב-1877 הצטרף למערכת העיתון Timpul ("הזמן") והמשיך לפרסם יצירות ספרותיות, כשהשיא כישוריו בא לידי ביטוי ביצירה "Moara cu noroc" ("הטחנה עם מזל"), ב-1881. ב-1884 הקים בסיביו את כתב העת Tribuna ("הבמה"), שבו, מאוחר יותר, כתב וערך גם ג'ורג'ה קושבוק. בגלל מאבקו למען זכויות הרומנים בטרנסילבניה, שהייתה תחת שלטון אוסטרו-הונגרי, נכלא ב-1885, אך שוחרר על ידי חבר המושבעים. הוא התגרש מאשתו והתחתן עם אלאונורה טנססקו (Eleonora Tanasescu), ובסתיו נולד בנו הבכור. ב-1886 נידון ל-3 ימי כליאה, וב-1888 נידון לשנת מאסר, שאותה ריצה בבית סוהר הונגרי בואץ. לאחר שחרורו וסגירת עיתונו הוא עבר עם משפחתו לבוקרשט, שם שב ללמד.
ב-1894, יחד עם קושבוק ועם יון לוקה קאראג'אלה ייסד את כתב העת Vatra ("ואטרה" - "הקמין" או "המכורה"). ב-1902 פורסם הרומן Din batrâni ("מהזקנים"), שזכה לפרס האקדמיה הרומנית. מ-1914 הנהיג את היומון Ziua ("זיוואה" - "היום"), שהביע עמדות אוהדות לגרמנים וקרא לנייטרליות של רומניה. הוא נעצר ונכלא – מקום כליאתו הועבר בהמשך לבית מלון – ובתקופת הכיבוש הגרמני שב לכתוב מאמרים אוהדים לגרמנים. לאחר חתימת השלום וחזרת השלטון הרומני נעצר מחדש, נשפט לחמש שנות מאסר ונכלא בכלא וקרשט, אך שוחרר במהלך אותה שנה.
יואן סלאביץ' מת בשנת 1925 בייושב קרוצ'ה דה ז'וס-פאנצ'ו במחוז וראנצ'ה.
סלאביץ' היה עוין מאוד כלפי היהודים, נאבק נגד מתן אזרחות ליהודים ברומניה ופרסם מאמרי שטנה רבים. באחד ממאמריו ("Soll și Haben—Chestiunea Ovreilor din România") כינה את היהודים "מחלה" וקרא להשליך אותם לתוך הדנובה.
פירוליט

פירוליט הוא שמו של סלע תאורטי הנחשב למייצג את הרכב המעטפת העליונה של כדור הארץ. הרכב אולטרה-מאפי היפותטי זה הוצע לראשונה בשנת 1962 על ידי הגאוכימאי האוסטרלי טד רינגדווד (Alfred Edward "Ted" Ringwood‏, 1930–1993) שפעל במסגרת האוניברסיטה הלאומית של אוסטרליה בגאוכימיה וגאופיזיקה ניסויית, על שמו נקרא המינרל רינגוודיט.
השם "פירוליט" נטבע בכוונה להסביר את הרכבה הכימי והמינרלוגי של המעטפת העליונה, ומורכב מראשי התיבות של פירוקסן ואוליבין – המינרלים העיקריים המרכיבים אותו, ומהמילה היוונית λίθος (ליתוס) שפירושה: אבן.
אל פאסו

היסטוריה

פרק זה דורש עריכה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולערוך אותו. הסיבה לכך: כתיבה לא אנציקלופדית, אנגלוז השמות וחוסר בקישורים פנימיים.

לפני גילוי אמריקה

באתרים הארכאולוגים "Keystone Wetlands" וב-"Hueco Tanks" שבאזור, נמצאו עדויות לכך שהאדם התיישב באל פאסו כבר לפני אלפי שנים. מתיישבים אלו עסקו בחקלאות ובגידול תירס. לחקלאות היה תפקיד מרכזי בחייהם ובין אלפיים דמויות שנוצרו על ידי יושבי המקום ונמצאו באתר Hueco, מופיעה דמות צבועה שחור ולבן של טלאלוק, אל הגשם האצטקי.
החוקרים הספרדיים הראשונים גילו כי השבטים האינדיאנים: המנסו, הסומה והגומנו חיו באזור בעבר. שבטים אינדיאנים אלו הוטמעו באוכלוסייה המתיישבת, דבר שיצר את חלק מתרבות המסטיסים שנפוצה ביותר במקסיקו ולפעמים גם בדרום-מערב ארצות הברית. אחרים השתלבו עם שבטי המסקלארו שנדדו באזור למשך שנים.

הגעת הספרדים

חואן דה אונייטה הספרדי היה המגלה האירופאי הראשון שהגיע לריו גראנדה בקרבת העיר (באזור של העיר הקטנה סן אליזאריו שנמצאת 48 ק"מ דרומית לעיר).
אל פאסו דל נורט (באנגלית: אל-פאסו הצפונית, כיום סיודאד חוארס), הוקמה על הגדה הדרומית של הריו בראבו דל נורט (כיום ריו גראנדה) ב-1659 על ידי כובשים ספרדיים. בגלל היוותה ערבה, החקלאות שגשגה וכרמים ופירות היו חלק מהייצור המקומי. הכתר הספרדי והרשות המקומית של אל פאסו דל נורט ויתרו על כמה שטחים כדי לפתח את תעשיית החקלאות בגדה הצפונית שם נמצאת כיום אל פאסו, אולם השבטים האינדיאנים עכבו את ההתפתחות צפונה. המים היוו הגנה טבעית כנגד הספרדים.
ב-1680 לאחר הצלחותיו של פאובלו רוולט בהריסת המושבות הספרדיות בצפון ניו מקסיקו, הפכה אל פאסו למרכז הממשלה הספרדית בטריטוריית ניו מקסיקו. באל פאסו הונהגו הספרדים על ידי דייגו דה וארגאס, הם התאחדו כדי ליישב מחדש את הטריטוריות הספרדיות יקרות הערך שמרכזן היה בסנטה פה, והן השתרעו מסוקורו ועד טאוס.
מקורות היסטוריים מציינים כי הפרויקט החקלאי הראשון באזור היה "פונס דה לאון ראנץ'" על אדמה שהוענקה ב-1825.

עצמאות טקסס

אל פאסו הייתה המיקום הדרומי ביותר במחוז נואווה מקסיקו (כיום ניו מקסיקו). העיר קושרה לסנטה פה ולמקסיקו סיטי על ידי "הדרך המלכותית". רק כמה מטיילים זרים הסתכנו להגיע למקומות כה רחוקים שהדרך אליהם ארכה זמן רב בתנאי אותם ימים. מרגלים, סוחרים וציידי פרוות אמריקנים הגיעו עוד מאז 1804 וגם כמה זוגות מעורבים עם אליטה היספנית. האינדיאני יו סטפנסון מקנטקי שנישא לדוני חואנה מריה דה אסקראט הוא דוגמה טובה לזוג כזה. בין המטיילים באזור, נמנה גם זבולון פיק, חייל אמריקני נודע. ב-1849, לאחר מלחמת ארצות הברית-מקסיקו, הגיעו לעיר קבוצות גדולות של משפחות אמריקאיות שבאו להתיישב באזור.

פוליטיקה

רוב העיר אל פאסו שייכת למחוז הבחירה ה-16 של טקסס לבית הנבחרים, ומיוצגת על ידי תושב העיר חבר הקונגרס הדמוקרטי בטו או'רורק. חלק קטן במזרח העיר שייך למחוז הבחירה ה-23 של טקסס ומיוצג על ידי חבר הקונגרס הרפובליקני ויל הארד.
יחסי סמואה–צ'ילה

היסטוריה

היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין המדינה העצמאית של סמואה לבין הרפובליקה של צ'ילה הם יחסים דיפלומטיים שקטים, עם שיתופי פעולה אחדים בלבד במסגרת ארגונים מולטילטרליים בהן חברות המדינות כגון האומות המאוחדות. היחסים הדיפלומטיים שבין סמואה לצ'ילה כוננו באופן רשמי ב-24 באוגוסט 1978.
אזרחי צ'ילה שרוצים להיכנס, לבקר ולשהות בסמואה אינם זקוקים לאשרה מראש על מנת לעשות כן (אם כי יצטרכו להנפיק אחת בשדה התעופה) והם יכולים לעשות זאת באופן חופשי למשך חודש שישים ימים. לעומת זאת, אזרחי סמואה שרוצים להיכנס, לבקר ולשהות בצ'ילה זקוקים לאשרה על מנת לעשות כן.
ניקולה פוקריבאץ'

קריירת מועדונים

פוקרביאץ' התחיל את הקריירה שלו במחלקות נוער מקומות בעיר הולדתו צ'אקובץ ובגיל 16 הצטרף למחלקת הנוער של ואראז'דין. ב-7 באוגוסט 2004 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת במשחק הליגה נגד זאדאר. כבר בעונת הבחורה שלו בקבוצה הבוגרת הצליח להפוך לשחקן הרכב. בינואר 2007 חתם בדינמו זאגרב, גם בה לא התקשה להשתלב בהרכב וזה עם המועדון בדאבל בסיום העונה.
ב-30 בינואר 2008 חתם ל-4 וחצי שנים במונקו. ב-23 בפברואר 2008 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה במדי מונקו בתיקו 1-1 נגד פריז סן-ז'רמן. ב-29 באוקטובר 2008 הבקיע את שער הבכורה שלו במונקו בניצחון 1-3 נגד לוריין. הוא סיים את עונתו השנייה במועדון עם שער אחד ב-23 הופעות.
ב-24 באוגוסט 2009 חתם ברד בול זלצבורג ל-3 שנים. ב-29 באוגוסט 2009 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה נגד קאפפנברג, ובאותו משחק גם הבקיע את שער הבכורה שלו בזלצבורג במשחק שנגמר בניצחון 0-4 לטובת זלצבורג.
ב-16 באוגוסט 2011 חזר לדינמו זאגרב. במהלך עונת 2012/2013 הושאל לאינטר זאפרשיץ' עד לסיום העונה. ב-7 ביוני 2013 חתם לשנתיים ברייקה אותה עזב בתום עונה אחת וחתם בשחטאר קאראגנדי.
בקיץ 2015 חתם במכבי פתח תקווה אך בסופו של דבר לא הגיע לאחר שאובחן כחולה בסרטן בלוטות הלימפה. לאחר שהחלים, חתם בסלאבן בלופו מליגת העל הקרואטית. ב-2 באפריל 2016 ערך את המשחק הראשון שלו לאחר שהחלים בתיקו 0-0 נגד רייקה.
בינואר 2018 הודיע על פרישה מכדורגל.

קריירה בינלאומית

פוקריבאץ' שיחק בצעירותו בנבחרות הצעירות של קרואטיה. ב-5 במאי 2008 זומן לראשונה לסגל הנבחרת הבוגרת לקראת יורו 2008. ב-24 במאי 2008 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת במשחק ידידות נגד מולדובה. הוא ערך את הופעת הבכורה הרשמית שלו בנבחרת בניצחון 0-1 נגד פולין בשלב הבתים של יורו 2008.
ריינה

היסטוריה

ריינה הוא כפר עתיק יומין, המיושב על ידי ערבים, שעיקרם מוסלמים ומיעוטם נוצרים.
המקום היה ככל הנראה מיושב בימי קדם, ויש המזהים] בו את היישוב הקדום אבל המוזכר בתלמוד (עירובין פז, ע"א), שממנו הזרימו מי שתייה ליישוב העתיק ציפורי.
עד שנת 1927 שכן היישוב צפונית לכביש נצרת, אך בעקבות רעידת אדמה שפקדה את המקום באותה השנה, עברו תושבי הכפר למיקום הנוכחי, דרומית לכביש.
רוב התושבים במקום התפרנסו בעבר רק מחקלאות אך בהדרגה חל שינוי ובמאה ה-21 מתפרנסים רוב התושבים מעבודות בניין לסוגיהן.
ביישוב שוכנים שני בתי ספר יסודיים ובית ספר תיכון ממלכתי, ובית ספר פרטי הכולל כיתות מגן חובה עד י"ב.
תושב הכפר, רס"ן עלא והיב הוא הקצין הערבי המוסלמי הבכיר בצה"ל.
ילידת הכפר ז'נאן בסול הייתה הכתבת הכלכלית הערבייה הראשונה בישראל בעיתון TheMarker וכיום מבקרת את תחום הספרות בעיתון הארץ.
המשוררת דארין טאטור מתגוררת אף היא בכפר.