google/wiki40b huggingface dataset:
אברהם שלום קמנצקי

אברהם שלום קָמֶנֶצקי (נכתב גם קאמיניצקי, קאמנצקי; בפולנית: Kamieniecki; בכתיב מערב-אירופי: Kamenetzky; ברוסית: Каменецкий;‏ 9 במאי / 3 באוקטובר 1874, סלונים, פלך גרודנה, רוסיה (פולין) – 21 ביוני 1943, גטו לודז') היה מלומד ומורה יהודי-פולני, חוקר המקרא. פרסם מסות ומחקרים בביקורת המקרא (בעיקר ביקורת לשונית, התמחה בספר קהלת) ובהיסטוריה של עם ישראל.

ביוגרפיה

אברהם שלום קמנצקי נולד בשנת 1874 בסלונים שבפלך גרודנה של רוסיה (פולין). קיבל חינוך יהודי מסורתי ב"חדר" ולמד לימודי חול מפי מורים פרטיים, ולאחר מכן למד בעצמו לקראת תעודת בגרות אקסטרנית. משנת 1898 למד פילולוגיה שמית ופילוסופיה באוניברסיטאות היידלברג, ברסלאו, ברלין וברן. ב-1903 קיבל תואר דוקטור מברן על עבודתו "הפשיטתא לקהלת", שהתפרסמה ב-Zeitschrift für die Alttestamentliche Wissenschaft ב-1904 במחקרו הוכיח כי הפשיטתא (תרגום התנ"ך לסורית) נעזר בתרגום השבעים (התרגום ליוונית).
בשנת 1904 פרסם בכתב העת העברי "השילוח" תרגומים עבריים ביקורתיים להספרים החיצוניים "מזמורי שלמה" (בכותרת "תהִלות שלמה") ו-"עליית משה". בנוסף השתתף בכתב העת "התקופה" ובעיתון "הצפירה", ופרסם גם ביידיש, בגרמנית ובצרפתית.
ב-1908 פרסם ב- Revue des études juives את המאמר "שני מכתבים מתקופתו של ראש הגולה האחרון (1020)", וב-1909 (ב-ZATW) את הביקורת "תעלומת קהלת".
עבודות אלה ביססו את מעמדו בקרב ההבראיסטים, חוקרי המקרא והפילולוגים.
משנת 1911 שימש כעורך המדור המקראי ב"יברסקייה אנציקלופדיה" (האנציקלופדיה היהודית בשפה הרוסית), והיה מרצה למקרא ודקדוק עברי וארמי ב"קורסים למדעי המזרח" (מדעי היהדות) מיסודו של הברון דוד גינצבורג בסנקט פטרבורג עד מלחמת העולם הראשונה (1914). אחרי המלחמה שימש תקופה מסוימת כמנהל הספרייה שליד בית הכנסת הגדול (בית הכנסת טלוֹמַצקָה) של ורשה. לאחר מכן נסע לסלונים, ולבסוף השתקע בלודז' ושימש שם בהוראה.
בראשית שנות ה-20 פרסם ספר לימוד עברי מאויר לגאוגרפיה של ארץ ישראל, שבהמשך אותו עשור ראה אור במהדורות נוספות, מתוקנות ומעובדות. היה עורכה המדעי של המהדורה המלאה בעברית של "דברי ימי ישראל" מאת צבי גרץ (ורשה תרצ"א 1931), ותרגם ממנה את כרכים ג ו-ד.
עם הכיבוש הנאצי בסתיו 1939 נמצא בלודז' עם אשתו חיה בלה (ילידת גרודנו 1880). עם הקמת גטו לודז' מינה אותו ראש היודנראט מרדכי חיים רוּמְקוֹבְסקי למפקח בתי הספר במחלקת החינוך של הגטו, שכללה בתי ספר יסודיים וגימנסיה עברית. זמן-מה לאחר התפרקותה של מערכת החינוך, באפריל 1942, הועבר לעבוד כארכיבאי בארכיון הגטו תחת המנהל המייסד הנריק נפתלין.
ב-31 ביולי 1942 נפטרה בגטו אשתו חיה בלה. בתוך כך נפטרה גם גיסתו, והוא נותר בגפו.
קמנצקי נפטר משחפת כעבור שנה, ב-21 ביוני 1943, בגיל 69. נקבר בבית הקברות במרישין שבצפון-מזרח הגטו.
עיקול פרסת הסוס

עיקול פרסת הסוס (באנגלית: Horseshoe Bend) הוא נפתול של נהר קולורדו בצורת פרסת סוס, בסמוך לעיר פייג', באריזונה שבארצות הברית.
עיקול פרסת הסוס נמצא כ-8 קילומטרים במורד הזרם מסכר קניון גלן ואגם פאוול בתוך אזור הנופש הלאומי קניון גלן, וכ-4.4 קילומטרים מדרום-מזרח לפייג'.
המקום נגיש באמצעות הליכה רגלית של כ-2.4 קילומטרים ממתחם חניה הסמוך לכביש 89 בדרום-מזרח פייג', ניתן לצפות בעיקול גם ממצוק תלול שעליו.
התצפית היא כ-1,300 מטר מעל פני הים, בעוד שהנהר זורם בגובה של 980 מטר, כלומר תצפית מגובה של 300 מטר.
לאחר הפניות למיקום ברשתות החברתיות בשנת 2018, גדל מספר המבקרים במקום באופן משמעותי.
ואן אייק

משפחת ואן אייק (Van Eyck) הייתה משפחה של ציירים פלמים. עבודתם מייצגת את עלייתה והתפתחותה של האמנות בארצות השפלה. בניה המפורסמים ביותר של המשפחה הם יאן ואן אייק ואחיו הבוגר הוברט.
זיידאן עטשי

חייו

זיידאן עטשי נולד בעספיא. הוא למד לתואר ראשון במדע המדינה באוניברסיטת חיפה ולימודי תואר שני באוניברסיטה העברית.
עטשי מונה בשנת 1972 כקונסול ישראל בניו יורק, כשהוא מכהן בתפקיד זה עד שנת 1976; באותו זמן היה מזוהה עם מנחם בגין והליכוד ובתוכה בעיקר עם תנועת המרכז החופשי. כששב לארץ הצטרף לתנועה הדמוקרטית לשינוי בראשות יגאל ידין (1977), אשר היוותה תנועת מרכז. בבחירות לכנסת התשיעית הוצב זיידאן במקום ריאלי; הרשימה זכתה ל-15 מנדטים ועטשי הושבע לכנסת, בה כיהן עד הבחירות הבאות (17.5.1977 - 30.6.1981), וכן שימש כחבר בוועדת החינוך והתרבות.
מבחינה פוליטית התקיים ויכוח בתוך הסיעה האם להשאר בקואליציה או לפרוש, ויכוח שגרר את פיצול התנועה הדמוקרטית לשינוי ב-14 בספטמבר 1978 לשתיים; עטשי, שהתנגד לישיבה בקואליציה, הצטרף לתנועה לשינוי ויוזמה יחד עם מקימי סיעת "שינוי" (אמנון רובינשטיין, סטף ורטהיימר ועוד) ועבר לספסלי האופוזיציה.
בבחירות לכנסת העשירית זכתה מפלגת "שינוי" בשני מנדטים, ועטשי לא נבחר לכנסת. בכנסת האחת עשרה נבחר מטעם סיעת שינוי - מפלגת מרכז, וכיהן לכל אורך הקדנציה (23.7.1984 - 1.11.1988). בכנסת זו שימש כחבר בוועדת הכנסת, וכן פעם נוספת כחבר בוועדת החינוך והתרבות.
בעת כהונתו ייסד את ועדת המעקב הדרוזית לטיפול בענייני הדרוזים בישראל ובמזרח התיכון, וכיהן כיושב ראש הוועדה.
מאיר אלפסי

ביוגרפיה

נולד בתל אביב. את דרכו כצלם החל בגיל 13, אז קיבל את המצלמה הראשונה שלו. 
בנערותו שילב אלפסי את אהבתו לצילום עם שליחות לקירוב יהודים במצוותו של הרבי מליובאוויטש. 
לאחר שסיים את לימודיו בישיבות חב"ד ברחובות, צפת וברוקלין, יצא אלפסי למסעות בדרום אמריקה ובמדינות באסיה - הודו ונפאל. אלפסי ביקר ב-70 מדינות ותיעד את שגרת החיים בהן בעשרות אלפי תמונות.
אלפסי ביקר בין היתר בבית חב"ד מומבאי ותיעד את התמונות האחרונות בחייהם של הרב גבי ורבקי הולצברג, שלוחי חב"ד בעיר, שנרצחו במתקפת הטרור במומבאי (2008).

המסע לאנטארקטיקה

בשנים האחרונות מתמקד אלפסי בצילומי אירועים ובד-בבד ממשיך לקיים מסעות צילום באתרים שונים ונדירים. בין היתר ביקר אלפסי במצרים, ירדן, ערב הסעודית המזרח הרחוק ותוניס.
ב-2014 יצא אלפסי למסע בן שלושה שבועות לאנטארקטיקה, כדי להדפיס את ספר התניא - ספר הייסוד של חסידות חב"ד. המסע כלל מספר טיסות, שיט ממושך באונייה ומסע רגלי יחד עם מדפסת שבאמצעותה הודפסו הספרים.  
בשנת 2015 הושבו ספרי חב"ד האבודים שהיו בידיהם של שלטונות רוסיה לאגודת חסידי חב"ד העולמית. אלפסי הורשה להצטרף לשליחי חב"ד במוסקבה שנכחו באירוע סגור בהשתתפותו של הנשיא ולדימיר פוטין.
בשנת 2016 הגיע אלפסי למחנה הבסיס של הר האוורסט שם הדפיס עותקים נוספים של ספר התניא.

עבודתו כצלם

בשנת 2009, עם הקמת אתר האינטרנט כיכר השבת, הצטרף אלפסי לצוות האתר ושימש כצלם ראשי במשך שנים. 
במקביל, משמש אלפסי כצלם של אתר האינטרנט "שטורעם" אחד מאתרי האינטרנט המובילים של תנועת חבד בישראל, ומתעד מדי שנה את כינוס השלוחים העולמי הכולל מפגש של כ-4,500 שלוחים מכל רחבי העולם למרגלות ביתו של הרבי מלובאוויטש.
בין השנים 2014-2016 פרסם אלפסי סדרת כתבות בשבועון בקהילה על מסעותיו ברחבי העולם. 
אלפסי מפרסם כיום כתבות לשבועון החרדי משפחה. 
תמונותיו של אלפסי הוצגו בתערוכה בכנסת ישראל במסגרת יום עיון שהתקיים לחבד ובמוזיאון היהודי במוסקבה ובמקומות יהודים בעולם.
רחוב פחד (סרט)

תקציר העלילה

בשנת 1994, קבוצה של בני נוער המתגוררת בשאדיסייד, אוהיו, ולומדת יחד בתיכון המקומי, מגלה שייתכן שהאירועים המחרידים שהתרחשו לאחרונה בעירם קשורים זה לזה, ושייתכן שהם עשויים להיות המטרות הבאות.

הפקה

ב-9 באוקטובר 2015, האתר "TheWrap" דיווח על הפקת סרט שיתבסס על סדרת הספרים באותו השם מאת הסופר ר. ל. סטיין על ידי חברות ההפקה פוקס המאה ה-20 ו-Chernin Entertainment. ב-13 בפברואר 2017, הוכרז שהתסריטאי קייל קילן יכתוב את התסריט לסרט. הסרט עתיד להיות הראשון שיופץ כחלק מטרילוגיית סרטים שיתרחשו ברחוב פחד בתקופות זמן שונות. "הוליווד ריפורטר" כתב שתוכנית ההפקה היא לצלם את הטרילוגיה בשיטת גב-אל-גב, ולהוציא את הסרטים חודש זה אחרי זה בנפרד. הבמאית לי ג'ניאק תביים את הסרט, ובמקביל תעזור בכתיבת התסריט של קילן יחד עם פיל גרזיאדי. בינואר 2019, נמסר שג'ניאק תביים את הסרטים הראשון והשלישי, ואילו הבמאי אלכס רוס פרי יביים את הסרט השני. עם זאת, במרץ 2019, נודע שג'ניאק תביים את כל הטרילוגיה בעצמה.
בפברואר 2019, נודע שהשחקניות קיאנה מדירה ואוליביה וולש לוהקו לדמויותיהן של לסביות מתבגרות המנסות "לנווט את מערכת היחסים המורכבת שלהן כאשר דעתן מוסחת על ידי הזוועות המטורפות של העיירה הקטנה שלהם, שאדיסייד". שתי הדמויות הן מתקופות זמן שונות, כאשר אחת מהן מאמצע שנות התשעים, והשנייה משנות ה-1600. במרץ 2019, בנג'מין פלורס הבן, אשלי צוקרמן, פרד היצ'ינגר, ג'וליה ריוולד וג'רמי פורד הצטרפו לצוות השחקנים.
במרץ 2019, צילומי הסרט החלו באיסט פוינט, ג'ורג'יה. הצילומים יתחילו גם באטלנטה, ג'ורג'יה במהלך החודש.

יציאה לאקרנים

הסרט עתיד לצאת לאקרנים במהלך שנת 2020, וסטיין ציין שהוא שמע לאחרונה שהסרט עתיד לצאת במהלך יוני, ולאחר מכן שני הסרטים הבאים יצאו לאקרנים בשני החודשים הבאים לאחר מכן.
מסלינה

ראשית חייה

מסלינה הייתה בתה של דומיטיה לפידה הצעירה ובן דודתה מרקוס ולריוס מסאלה ברבאטוס . אמה הייתה הצעירה בין ילדיו של הקונסול לוקיוס דומיטיוס אהנובארבוס ואנטוניה הזקנה. בנו, גנאיוס דומיטיוס אהנובארבוס היה בעלה הראשון של הקיסרית לעתיד אגריפינה הצעירה ואביו הביולוגי של הקיסר לעתיד נירון, שהיה בן דודה של מסלינה, למרות קיומו של הפרש גילים של 17 שנים. סבותיה של מסלינה, קלאודיה מרקלה ואנטוניה הגדולה היו אחיות למחצה. קלאודיה מרקלה, סבתה מצד אביה, הייתה בתה של אחותו של אוגוסטוס קיסר, אוקטביה, מנישואיה לגאיוס קלאודיוס מרקלוס הצעיר . אנטוניה, סבתה מצד אמה, הייתה בתה הבכורה של אוקטביה מנישואיה למרקוס אנטוניוס, והייתה דודתו מצד אמו של קלאודיוס.
מעט ידוע על חייה של מסלינה לפני נישואיה בשנת 38 לקלאודיוס, שהיה אז כבן 48. נולדו להם שני ילדים: בת, קלאודיה אוקטביה  (ילידת 39 או 40), קיסרית לעתיד, אחותו החורגת ואשתו הראשונה של נירון קיסר; ובן, בריטניקוס. כאשר נרצח הקיסר קליגולה בשנת 41, המשמר הפרטוריאני הכריז על קלאודיוס כקיסר החדש ומסלינה הפכה לקיסרית.

המוניטין של מסלינה

עם עלייתה לשלטון, מסלינה נכנסה להיסטוריה עם מוניטין של אשה חסרת רחמים, עושקת ותאבת מין. בעלה מוצג כמובל בקלות על ידה ובלתי מודע לניאופיה הרבים. בשנת 48 לספירה הוא יצא למסע וכשחזר הודיעו לו שמסלינה נישאה למאהבה האחרון, הסנאטור גאיוס סיליוס . בזמן שרבים היו מצווים על מותה, הקיסר העניק לה הזדמנות נוספת. אחד מקציניו הבכירים, שראה זאת כחולשה, ציווה על מותה ללא ידיעת הקיסר. בשומעו את החדשות, הקיסר לא הגיב, אלא רק ביקש עוד גביע יין. הסנאט הרומאי ציווה על "הכחדת הזיכרון" (Damnatio memoriae) של מסלינה - ששמה יוסר מכל המקומות הציבוריים והפרטיים ויוסרו גם כל הפסלים בדמותה.
ההיסטוריונים שמוסרים את הסיפורים הללו, בעיקר טקיטוס וסווטוניוס, כתבו אותם כ-70 שנה לאחר האירועים, בסביבה עוינת לשושלת הקיסרית אליה השתייכה מסלינה. ההיסטוריה של סווטוניוס עוסקת רבות בשערוריות. טקיטוס טוען שהוא מוסר "מה ששמעו וכתבו הזקנים ממני", מבלי לציין את מקורותיו, מלבד זיכרונותיה של אגריפינה הצעירה, שהייתה אחראית להזזתם של ילדיה של מסלינה בירושה הקיסרית ומשום כך גם בעלת עניין מיוחד בהשחרת שמה של קודמתה.
האשמות בדבר הפרזה מינית כבר שימשו בטקטיקת השמצה, מתוך עוינות פוליטית.
שני תיאורים הוסיפו במיוחד לשמה הרע של מסלינה. אחד מהם הוא הסיפור על תחרות הסקס שערכה עם זונה במשך לילה שלם בספר העשירי של תולדות הטבע מאת פליניוס הזקן, לפיו התחרות נמשכה 24 שעות ומסלינה ניצחה לאחר ששכבה עם 25 גברים. המשורר יובנאליס מתאר בסאטירה הששית  שלו, כיצד הקיסרית נהגה לעבוד בסודיות לילה שלם בבית בושת בשם "זאבה". בסאטירה העשירית הוא גם רומז לסיפור על כך שהיא כפתה על גאיוס להתגרש מאשתו ולהינשא לה.

מסלינה באמנות

מסלינה הייתה נושאן של יצירות אמנות רבות. החל מהמאה ה-16, הייתה נושאם של ציורים ופסלים, המתארים בעיקר את מעלליה המיניים וכן את הוצאתה להורג. החל מהמאה ה-17, עלו גם הפקות בימתיות, מחזות (לרוב טרגדיות) ואופרות, שעסקו באירועים שהובילו למותה. החל מהמאה ה-17, נכתבו מספר רומאנים שמסלינה היא הדמות הראשית או השראה לה. מתחילת המאה ה-20, דמותה של מסלינה גולמה בסרטים וסדרות טלוויזיה רבות.
חנה קובלסקה

ביוגרפיה

קובלסקה הייתה בתו של רבי יהודה לייב קובלסקי, שבביתו כתב הסופר שלום אש את יצירותיו הראשונות. בשנת 1922 למדה אמנות בברלין, ולאחר מכן עברה לפריז. 
ביצירותיה הרבתה לתאר את החיים בעיירה היהודית (השטעטל), בצבעים עזים ומלאי חיים.
ככל הנראה נשלחה בשנת 1942 לאושוויץ, ונרצחה שם בשנת 1943.
רופיט

רופיט (בקטלאנית: Rupit; באופן רשמי חלק מהשטח המוניציפלי רופיט ופרויט) הוא כפר במחוז אוסונה (Osona) מהאזור של קוייסקברה, קטלוניה, ספרד. הכפר ממוקם בגובה 822 מטר מעל פני הים, כ-98 ק"מ מברצלונה.

היסטוריה

התיעוד העתיק ביותר הוא של כנסיית סנט חואן דה פברגאס והטירה שלה המתועדים כבר משנת 968. הכנסייה הייתה הכנסייה הראשית של העירייה, ומוקמה כ-3 ק"מ מהטירה. במאה ה-12, תקופה בה היה הכפר חלק מהממלכה הנוצרית "בית ברצלונה", ותקופה בה קטלוניה כולה החלה לצבור כוח אזורי, הכפר גדל סביב הטירה של רופיט. משפחות אצולה שהגיעו לעיירה בנו כנסייה חדשה, כנסיית מיכאל הקדוש, בסמוך למקום בו בנו את ביתם. כיום הכנסייה הזו משמשת בתור הכנסייה הקהילתית.
ב-1959 הפכה העיירה לשטח מוניציפלי רשמי בשם רופיט. ב-1977 אוחד השטח המוניציפלי עם הכפר פרויט.
במקור שני הכפרים כבר חלקו את אותו השיפוט תחת הויקונט של אוסונה (osona). על פי המסורת, הויקונט חי בטירה של רופיט לפני המעבר לקרדונה.
כיום רופיט ידועה בתור כפר תיירותי, בשל המראה של ימי הביניים, בתי האבן והרחובות העשויים סלע טבעי. בכפר ישנם טיולים מעניינים, סיורים ובסמוך לכפר ישנם צוקים.
"ריארה דה רופיט" הוא נהר קטן הזורם דרך רופיט וישנו מפל כשהוא פוגש את הצוקים. יש גשר תלוי, אשר מספק גישה למרכז הכפר.

גאוגרפיה

רופיט ממוקם על בגובה 822 מטר בסמוך לנהר "ריארה דה רופיט" על חלק קטן בגבעה סלעית . החלק העתיק של הכפר יושב על רכס צר מעל הנהר וישנם כמה בתים חדשים אשר נבנו ליד הנהר. סביב הכפר נופי ההרים, הגבעות, מקורות המים ושדות ירוקים

החי והצומח

בסביבת הכפר ישנן ציפורים כמו העיט והנשר המצרי המתגוררים בקרבת צוקים.

האקלים

הכפר בעל אקלים ים תיכוני הררי. בחורף, מזג האוויר קר מאזור החוף של קטלוניה בשל הגובה של הכפר. רוב גשמים מתרחשים באביב ובסתיו אבל לעיתים גשמים יכולים אף לפקוד בקיץ. שלג יורד בדרך כלל בין נובמבר לאפריל, אך לא נשאר זמן רב בדרך כלל.
תקרה

תקרה היא רכיב בניין בסיסי שתפקידו לקָרות חללים. המושג "תקרה" מתייחס הן למשטח הנראה מלמטה בכל חלל אדריכלי והן לרכיב המבני היוצר את הקירוי אשר מעליו קומה נוספת ובה רצפה או גג המבנה.

עקרון מבני

הצורך לבנות קירוי לחלל בצורה מסוימת הוא אחד הנושאים העתיקים והמרכזיים באדריכלות. הפתרונות לבניית קירוי שנשען על מספר נקודות ועוטף תחתיו חלל הם מגוונים. צורת הקירוי הפשוטה והבסיסית ביותר היא על ידי רצף קורות עץ לאורך החלל הנשענות על שני קירות נושאים משני צידיו. קורת העץ הטבעית מסוגלת מטבעה לשאת עומסים אנכיים ולהתמודד עם מאמץ הכפיפה הפועל עליה. צורות קירוי מתקדמות יותר הן הקמרון הבנוי מלבנים או מיציקה של חומרים קשיחים והכיפה שבעזרת שימוש בצורה קמורה מסוגלים לקרות חללים על ידי נשיאת מאמץ לחיצה בלבד והם יציבים ועמידים יותר לאורך זמן. בבנייה המודרנית, רוב מוחלט של התקרות נבנות מבטון מזוין שהוא בעל יכולת ליצור קירוי שטוח וחזק או שימוש בקורות פלדה עמידות יותר לעומת קורות עץ.
התקרה הטיפוסית היא משטח בנוי הנשען על קורות או קירות נושאים בארבעת צדדיו. תקרות מסוימות מכילות את קורות המסגרת בתוכן. מבנה התקרה תואם את השימוש בה, בין אם תפקידה קירוי בלבד ובין שהיא משמשת גם כרצפת הקומה שמעליה. לכל סוג תקרה העשוי חומרים אחרים, גם תכונות מבניות שונות.

תקרה מונמכת

תקרה מונמכת, או "תקרה תלויה" או "תקרה תותבת", היא משטח תקרה קל התלוי מתחת לתקרה הקונסטרוקטיבית ומשמשת להכלת מערכות בניין ובידוד אקוסטי. בבנייה העכשווית, תקרות מונמכות קיימות כמעט בכל מבנה, בין אם באופן מקומי במסדרונות ומבואות או על פני כל שטחה של קומה. בעידן בו מערכות הבניין הן נדבך מרכזי בתכנון הבניין ורוב מוחלט של התקרות הן תקרות בטון (או צלעות) הדורשות לרוב טיפול אסתטי, תקרות מונמכות הן פתרון אדריכלי פשוט ונח.
רוב התקרות המונמכות נבנות מלוחות אקוסטים מתפרקים הנשנענים על פרופילי אלומיניום התלויים מן התקרה או מלוחות גבס הבנויים באופן דומה לקיר גבס ובו לוחות מתכת פריקים בחלקים מן התקרה המאפשרים גישה אל המערכות שמעליה.
אארופוס הראשון, מלך מוקדון

אארופוס הראשון (ביוונית: Ἀέροπος A) היה מלך מוקדון במהלך המאה ה-6 לפנה"ס.

ביוגרפיה

אארופוס היה בנו של פיליפוס הראשון, וירש אותו לאחר מותו. על פי יוסטינוס, אביו מת כאשר הוא היה עדיין תינוק, ובאותו זמן השתוללה מלחמה בין מוקדון לאילירים. חיילי הצבא המוקדוני לקחו את אארופוס התינוק בעריסתו, והובילו אותו לשדה הקרב כדי להעלות את מורל החיילים בחזית. הוא שלט 20 שנים, ובנו אלקטס הראשון ירש אותו.
אזור קפילרי

אזור קפילרי או "אזור שוליים נימי" (באנגלית: "Capillary Fringe") הוא שכבת קרקע הנמצאת מעל מפלס של מי תהום שבו נמצא מים בגלל נימיות. 
המים באזור קפילרי נקראים מים נימיים (גם: "מי קיבול" או קפילריים), והם מוחזקים בנקבוביות קטנות בכוחות קפילריים - כוח הנימיות. מים אלו זמינים לצמחים מכיוון שהם מוחזקים על ידי מתח פנים בלבד (בניגוד למים היגרוסקופיים למשל).
האזור הקפילרי נמצא בתווך בין מפלס מי התהום לתווך הבלתי רווי.
במקורות שונים ניתן למצוא מילים נרדפות למונח זה: אזור מים נימיים/קפילריים, אזור נימי/קפילרי, סְפָר נימי/קפילרי.
בלץ

היסטוריה

העיר מוזכרת לראשונה ב-1421. היא נוסדה כמקום יריד בנחלותיה של הנסיכה הפולניה רינגלה ממאזוביה, אשת השליט המולדבי אלכסנדרו הטוב. באותה תקופה השתייכה בלץ למחוז דורוחוי, אך כעבור זמן קצר עברה למחוז יאשי. כעיר על פרשת דרכים היא הפכה למקום יריד סוסים. הנסיך מקרים מנגלי גירֶי הרס את העיר ב-1469, אך נוצח ליד הכפר ליפניץ, 100 ק"מ משם על ידי המולדבים.

ב-1711 הנסיך המולדבי דימיטרי קשימיר קרא לעזרתו את הצאר הרוסי פטר הגדול, שזה עתה ניצח את קרל ה-12, מלך שוודיה להילחם בטורקים. בין השנים 1711 - 1812 ניצבה בלץ בזירת הקרבות על שליטה באזור בין הרוסים, הטורקים והאוסטרים. ב-1812, לפי הסכם בוקרשט, האזור עבר לידי רוסיה. ב-1818 ביקר במקום הצאר הרוסי; כשהודיעו לו שם שנולד לו בן, הפך את המקום לעיר לכבוד המאורע. תחילה העניקו הרוסים חופש מסוים לרומנים, אך כבר בתקופת ניקולאי הראשון החירות דוכאה, וכולם אולצו ללמוד בשפה הרוסית ולהתבולל בתוך העם הרוסי.

ב-מרץ 1918 עם התפרקות האימפריה הרוסית, צורף האזור לרומניה עם כל בסרביה על פי החלטת בית הנבחרים של בסרביה.
ב-1940 צורפה העיר לברית המועצות על פי הסכם מולוטוב-ריבנטרופ. 

ביוני 1941 היא נכבשה על ידי גרמנים והועברה לרומניה.
ב-1944 שוחררה העיר על ידי הרוסים. מ-1991 היא נמצאת במולדובה העצמאית. משנה זו רוב היהודים עלו לארץ. 20 אחוז מתושבי העיר נאלצים למצוא מקומות עבודה מחוץ למולדובה בשל המצב הכלכלי הקשה.

יהודים בבלץ

יהודים התיישבו בבלץ ב-1779. במשך המאה ה-19 גדל מספר היהודים בעיר משמעותית בעקבות מעבר ממקומות אחרים, כולל כפרים סמוכים שמהם יהודים גורשו לפי חוקים מ-1882. בסוף המאה ה-19 ותחילת ה-20 קטן קצב גידול אוכלוסיית היהודים בעיר בעקבות הגירה המונית. לפי מפקד אוכלוסין משנת 1930, חיו בעיר 35,000 תושבים, ו-14,259 מתוכם היו יהודים. העיר שימשה כמרכז תרבות יידיש.
עם תחילת המלחמה ביוני 1941 בין גרמניה לברית המועצות, נהרסו 2/3 מהבתים בעיר בהפצצות של מטוסים גרמניים. רוב היהודים הספיקו לברוח לאוזבקיסטן ולקזחסטן, ולכן ניצלו ברובם. חלק מהיהודים ברחו ליישובים סמוכים ובעיקר לבלד שם רובם נהרגו על ידי רומנים ב-7 ביולי. ב-9 ביולי כוחות גרמניים נכנסו לבלץ ומיד התחילו ברצח המוני של היהודים שנשארו בסביבה. אחרי שרומנים קבלו שליטה בעיר מגרמנים, הם הקימו 3 מחנות ריכוז ליהודי בלץ. רוב היהודים במחנות מתו מרעב ומחלות. אלו ששרדו כ-3000 איש, נשלחו למחנות מעצר בטרנסניסטריה. אחרי מלחמת העולם השנייה יהודים התחילו לחזור לבלץ.
ב-1959 סגרו השלטונות הסובייטיים את בית הכנסת האחרון שנשאר בעיר.
לפי מפקד אוכלוסין משנת 1970 היה מספר היהודים בבלץ בסביבות 15,000. בתחילת שנות ה-90 רוב היהודים מבלץ עלו לישראל.
מרכז רת"ם

מרכז רת"ם (רשת תצפיות ומידע) הוא מרכז לאיסוף מידע על תפוצתם של צמחי ארץ ישראל. דגש מיוחד מושם על תיאור תפוצתם של צמחים נדירים וצמחים אנדמיים לאזורנו ועצים עתיקים בארץ ישראל.
המרכז הוקם על ידי אבישי שמידע בשנת 1979, והוא מהווה פרי שיתוף פעולה בין האוניברסיטה העברית ובין החברה להגנת הטבע. מחקרים מדעיים רבים אודות הצומח והצמחייה של ארץ-ישראל והאקולוגיה שלהם, נערכו במסגרת פעולתו של מרכז רת"ם, ובעקבותם יצאו לאור פרסומים רבים. בין אלה יש לציין את כתב-העת "רתם", שהופיע בין השנים 1981-88.
בשנת השמונים החל מרכז רת"ם בפרויקט המינים הנדירים, שבמסגרתו נערכו סקרים מקיפים לגילוים בשדה של צמחים שהם נדירים לאזורנו או נמצאים בסכנת הכחדה או שמניחים כי כבר נכחדו מהארץ. אחת המטרות החשובות של פרויקט המינים הנדירים היא הכרת המינים החשובים לשימור, ובעקבותם גם השטחים הטבעיים החשובים לשימור, מבחינת ייחודיות הצמחייה שבהם. הכרה זו חשובה לצורך קבלת החלטות בעניין בנייה ופיתוח על שטחים פתוחים. "ספר המידע האדום" (שמידע ופולק 2007, הוצאת רשות הטבע והגנים), המתאר את מיני הצמחים הנמצאים בסכנת הכחדה בישראל, מסכם מחקר רב אודות המינים הנדירים בארץ ישראל, ונועד לשמש כלי-עזר חשוב לצורך קבלת החלטות תכנוניות בשטחים פתוחים בישראל.
מרכז רת"ם מנהל מאגר מידע ממוחשב, המכיל מידע תצפיתי רב אודות תפוצתם של מיני הצמחים בישראל, הן הנפוצים והן הנדירים. למרכז ישנו אתר אינטרנט (ראו להלן), ובו מתקבלים ומתפרסמים דיווחים על תצפיות במינים נדירים או בסכנת הכחדה, וכן מינים בעלי פריחה אטרקטיבית עבור קהל המטיילים.
מרכז רת"ם עורך מדי שנה מספר השתלמויות בשדה עבור הציבור הרחב, שמטרתן לימוד הצומח והצמחייה של ארץ-ישראל. להשתלמויות אלו ישנה חשיבות רבה לצורך הכרת הטבע של ארץ ישראל בקרב הדורות הבאים, ולצורך הגברת המודעות לשמירת הטבע והשטחים הפתוחים בישראל.
נמל התעופה הבינלאומי ג'ינגיס חאן

מתקני הנמל

בנמל התעופה יש 2 מסלולי המראות ונחיתות.
צו נשיאותי 9066

צו נשיאותי 9066 של ארצות הברית היה צו נשיאותי שפרסם נשיא ארצות הברית, פרנקלין דלאנו רוזוולט, ביום 19 בפברואר 1942, בתקופת מלחמת העולם השנייה, ובו הסמיך את מזכיר המלחמה להגדיר שטחים מסוימים כאזורים צבאיים. בפועל, סלל צו זה את הדרך לכליאת היפנים בארצות הברית במחנות ריכוז בתקופת המלחמה.

יישום הצו

הצו הסמיך את מזכיר המלחמה ואת מפקדי הכוחות המזוינים של ארצות הברית להכריז על שטחים בארצות הברית כשטחים צבאיים, ש"מהם ניתן להרחיק כל אדם", אך הוא לא ציין במפורש לאום או מוצא אתני כלשהו. בפועל, הצו יושם על שליש משטחה של ארצות הברית, בעיקר במערב המדינה, והופעל נגד אנשים ממוצא של מדינת אויב – יפנים. הצו הוביל לכליאתם של אמריקאים יפנים ושל אמריקאים ממוצא יפני, כ-120,000 במספר, במחנות ריכוז לכל תקופת המלחמה. מתוך היפנים שנכלאו, 62% היו צאצאי מהגרים אשר נולדו בארצות הברית והיו אזרחים מתוקף כך, והיתר היו מהגרים יפנים, חלקם אזרחים וחלקם תושבים.
אוכלוסיית האמריקאים היפנים הייתה האוכלוסייה שהושפעה בצורה המשמעותית ביותר מן הצו, שכן כל האנשים ממוצא יפני הורחקו מהחוף המערבי ומדרום אריזונה. בהוואי, שם היו 140,000 אמריקאים ממוצא יפני, כ-37% מהאוכלוסייה, נכלאו אנשים שהיוו סיכון גבוה בלבד.
אמריקאים ממוצא איטלקי או גרמני גם כן נפגעו מהגבלות אלה – 11,000 אנשים ממוצא גרמני ו-3,000 אנשים ממוצא איטלקי נכלאו, בהם גם פליטים יהודים. הפליטים היהודים שנכלאו ברחו מגרמניה, והממשל האמריקאי לא הבחין ביניהם לבין אנשים ממוצא אתני גרמני, שכן היהדות הוגדרה כדת ולא כלאום. חלק מן הכלואים ממוצא אירופאי נכלאו לתקופה קצרה, ואילו אחרים גם שנים לאחר תום המלחמה. בדומה לכלואים היפנים, היו בקרב קבוצות אלה צאצאי מהגרים שנולדו בארצות הברית, במיוחד בקרב הילדים. מקרב מדינות הציר האחרות נכלאו גם כן אנשים, אולם מספרם המדויק אינו ידוע.
מזכיר המלחמה, הנרי סטימסון, היה אחראי לסייע לכלואים בענייני תחבורה, מזון, קורת גג וצרכים אחרים.

התנגדות

ג'ון אדגר הובר, ראש ה-FBI, התנגד לכליאה, אם כי לא מטעמים חוקתיים, אלא משום שהאמין כי מי שהיה קרוב לוודאי מרגל כבר נעצר על ידי ה-FBI מיד לאחר המתקפה על פרל הארבור.

לאחר מלחמת העולם השנייה

צו נשיאותי 9066 בוטל על ידי נשיא ארצות הברית, ג'רלד פורד, ב-19 בפברואר 1976. בשנת 1980 חתם הנשיא ג'ימי קרטר על חקיקה שהקימה את הוועדה ליישוב מחדש וכליאה של אזרחים בזמן מלחמה (CWRIC). הוועדה מונתה כדי לערוך מחקר ממשלתי רשמי על צו נשיאותי 9066, צווים אחרים הקשורים בזמן מלחמה ועל השפעתם על אמריקאים יפנים במערב ועל האינדיאנים באלסקה באיי פריבילוף. בדצמבר 1982 פרסמה הוועדה את ממצאיה במסמך "צדק אישי נשלל", בסכמה כי כליאת האמריקאים היפנים לא הוצדקה על ידי הצורך הצבאי. הדו"ח קבע כי ההחלטה לכלוא התבססה על דעות קדומות גזעניות, היסטריית מלחמה וכישלון המנהיגות הפוליטית. הוועדה המליצה על סעד שיעוגן בחקיקה הכולל התנצלות ממשלתית רשמית ופיצויים בגובה 20,000 דולר לכל אחד מהניצולים. קרן חינוכית ציבורית הוקמה להבטיח שדבר זה לא יחזור שנית. 
ב-10 באוגוסט 1988 נחקק חוק החירויות האזרחיות, בהסתמך על המלצות הוועדה, והוא נחתם על ידי הנשיא רונלד רייגן. ב-21 בנובמבר 1989 חתם ג'ורג' הרברט ווקר בוש על הצעת חוק המסדירה תשלום פיצויים שישולמו בין השנים 1990 ל-1998. ב-1990 החלו הניצולים לקבל תשלומי פיצויים ומכתבי התנצלות. ההצעה התייחסה לכלואים ממוצא יפני בלבד. כלואים ממוצא גרמני או אירופי אחר לא פוצו ולא קיבלו מכתב התנצלות.
באריש

יהודי באריש

התיעוד הראשון לישיבת יהודים ביישוב הוא משנת 1635. בשלהי המאה ה-19 ישבו בעיירה כ-20 עד 40 משפחות יהודיות, אשר התפרנסו ברובן מרוכלות ומפונדקאות, וניהלו קהילה עצמאית.
בשנת 1921 נמנו בעיירה 330 יהודים, ובין מלחמות העולם התפתחה במקום גם פעילות ציונית.
באוקטובר 1942 חוסל היישוב היהודי בעיירה. יהודי המקום גורשו לבוצ'אץ', ומשם שולחו להשמדה.
שרון דוידוביץ' (איש תקשורת)

ביוגרפיה

דוידוביץ' נולד וגדל בשכונת מרמורק ברחובות ולמד בבית הספר התיכון ע"ש אהרון קציר. 
ב-2004 התגייס לצה"ל ושירת בגלי צה"ל שם שימש כמפיק חדשות, כתב ספורט ומפיק ועורך התוכנית "עושים ספורט". מיד עם שחרורו, ב-2007, הצטרף לערוצי צ'רלטון, שם שימש בהתחלה כשדרן קווים, מגיש פינות ביורו 2008 ובהמשך שדרן של משחקי כדורגל, כדורסל, טניס וענפי ספורט נוספים המשודרים בערוץ. בנוסף דוידוביץ' מגיש אולפנים ומביים ומקריין כתבות צבע. במסגרת יורו 2008, 2012 ו-2016 עבד גם עם ערוץ 10.
החל מ-2011 משדר גם בטלוויזיה החינוכית את אליפויות התיכונים בכדורגל, כדורעף, קט-רגל וכדוריד.
במקביל לעבודתו בטלוויזיה, בשנים 2010–2017, עבד דוידוביץ' במערכת הספורט של ynet ולאחר איחודה עם ידיעות אחרונות. בשניהם הוא שימש כפובליציסט, כותב טורי צבע, כתבות וראיונות, בעיקר עבור מדור הספורט אך גם בתחומים נוספים.
ב-2014 הגיש תוכנית לילית בגלי צה"ל יחד עם הקריין עודד דוידוב.
ביולי 2017 החל להגיש פינת ספורט שבועית בתוכנית הבוקר של טל ברמן ואביעד קיסוס ברדיו אקו 99 FM.
ב-2017 הוציא בצוותא עם אלעד זאבי ספר בשם "נבחרת החלומות", העוסק בליגת ה-NBA ובכדורסל וסוקר את 50 השחקנים הגדולים ביותר בשנים 1992 - 2017.
ב-2019 הוציא בצוותא עם אסף כהן ספר בשם "אגדות דשא", העוסק בכדורגל עולמי וסוקר את 50 השחקנים הגדולים ביותר האחרון - מאז חקיקתו של חוק בוסמן.

לדוידוביץ' יש ערוץ פייסבוק בלעדי ששמו "שרון דוידוביץ'/ אוי דוידוביץ' " ששם נוהג להעלות את כל הכתבות שעורך בנושאים האקטואליים לספורט והחל מתחילת עונת 2018/19, החל להקליט פודקאסט אודות הפריימרליג, בשם "בשירות הוד מלכותה", בשיתוף עם בן פורגס ואסף כהן.
דוידוביץ' נשוי ומתגורר בהוד השרון.