google/wiki40b huggingface dataset:
פלביסקיטום

פלביסקיטום (בלטינית : Plebiscitum; החלטות פלבס) היה השם שניתן בתקופת הרפובליקה הרומית לחוקים שהועברו על ידי אספת הפלבס.
בתקופת קיומה הראשונה של אספת הפלבס, מאחר שהיא לא הייתה אספה של כל העם (Populus) מכיוון שהפטריקים לא לקחו חלק בה הצעה שהתקבלה בהצעה לא הייתה חוק (Lex) אלא החלטת פלבס (Plebiscitum) ולא היה להם תוקף מחייב לכלל העם הרומאי אלא אם כן הם אושרו מחדש על ידי הקונסול באספת הקנטוריות אולם התקיים מנהג לראות בהם חוקים של כל העם אם הם זכו לתמיכה מן הסנאט.
כחלק מן המאבק בין הפלבס לפטריקים הועלתה דרישה מצד הפלבס להכרה בפלביסקיטום כמחייב את כלל העם, הפטריקים התנגדו לדרישה זאת וכתוצאה מכך הפלבס פרשו לגבעת היאניקולום וקווינטוס הורטנסיוס, הדיקטטור שמונה כדי לטפל במשבר, נכנע לדרישתם ובשנת 287 לפנה"ס חוקק חוק שקובע שכל פלביסקיטום מחייב את כל העם הרומאי וכך מועצת הפלבס הפכה לאחד הצינורות המרכזיים לחקיקת חוקים ברפובליקה וחשיבות ההבדלה בין פלבאים לפטריקים דעכה.
בזמן הדיקטטורה של לוקיוס קורנליוס סולה בוטלה עצמאות אספת הפלבס בנושא של חקיקה והיא נדרשה לקבל קודם לכן את אישור הסנאט, דבר זה היה במסגרת מדיניותו של סולה שנועדה לבצע תיקונים בהתנהלות המדינה שיחזקו את הסנאט ויחלישו את טריבוני הפלבס. תיקון זה בוטל בשנת 70 לפנה"ס על ידי הקונסולים קראסוס ופומפיוס.
פרובינציית הוהנצולרן

היסטוריה

בשנת 1849 צורפו נסיכויות הוהנצולרן-זיגמרינגן והוהנצולרן-הכינגן לממלכת פרוסיה, ובמרץ 1850 אוחדו ליצירת פרובינציית הוהנצולרן כחלק מפרוסיה.
לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה נכללה הפרובינציה במדינה החופשית פרוסיה, שהייתה חלק מרפובליקת ויימאר, ולאחר מכן חלק מגרמניה הנאצית.
לאחר תבוסת גרמניה במלחמת העולם השנייה, צורפה פרובינציית הוהנצולרן לחלקה הדרומי של וירטמברג ליצירת וירטמברג-הוהנצולרן שהייתה תחת אזור הכיבוש הצרפתי. בשנת 1952 התאחדו וירטמברג-הוהנצולרן עם וירטמברג-באדן ודרום באדן, ויצרו את מדינת באדן-וירטמברג, שהיא אחת מ-16 המדינות הפדרליות שמרכיבות את גרמניה המודרנית.
הפועל נגבה

היסטוריה

העובדה שקיבוץ נגבה הוקם והשתייך לתנועת הקיבוץ הארצי השומר הצעיר, גרמה לכך שבאופן טבעי הייתה לו זיקה להתאחדות הפועל. מועדון "הפועל" הפעיל בקיבוץ ענפי ספורט כמו: כדורגל, כדורסל, כדורסל נשים, כדורעף, אתלטיקה קלה ואיגרוף, שהתמודדו בדרך כלל בכינוס הפועל ובליגה פנימית מול שאר קבוצות "הפועל" בקיבוצים אחרים במדינה.

כדורעף מקומי

קבוצת הכדורעף בלטה מעל כל הענפים בקיבוץ והתמודדה בליגה הבכירה בישראל ובמקביל גם בטורנירים מחוזיים. עונת השיא של הקבוצה היא 1961/1962 (בהדרכתו של המאמן-שחקן ד"ר יצחק הובר), בה הצליחה לזכות באליפות היסטורית לאחר שגברה 2–3 במשחק המכריע מול קבוצת הפועל עין שמר, במשחק ביתי בו צפו מעל 1000 איש. בתום העונה הפסידה הקבוצה ברבע גמר גביע המדינה לקבוצת הפועל עין המפרץ מהליגה השנייה 1–3 והודחה
בעונה שלאחר מכן השתתפה הקבוצה במסגרת גביע אירופה לאלופות והודחה מול קבוצת גלטסראיי לאחר שני מפגשים. במשחק הביתי נוצחה 3-2, ובגומלין באיסטנבול נוצחה 1–3.
בעונת 1962/1963 סיימה הקבוצה במקום השני בטבלה. במקביל הגיעה בפעם הראשונה בתולדותיה לגמר גביע המדינה ונוצחה על ידי הפועל המעפיל 3-1.
בתום עונת 1966/1967 ירדה הקבוצה בפעם הראשונה לליגה הארצית, אך חזרה לליגה הלאומית לאחר עונה אחת. בתום עונת 1968/1969 ירדה שוב לליגה הארצית, ומאז לא הצליחה להתרומם. שנתיים לאחר מכן, פורקה קבוצת הבוגרים.

מחלקת הנוער

בעונת 1962/1963 זכתה קבוצת הנוער בגביע המדינה לאחר ניצחון בגמר 2-3 מול הפועל עין החורש.
בעונת 1967/1968 הגיעה קבוצת הנוער של המועדון לגמר גביע המדינה, אך נוצחה על ידי הפועל חניתה 3-0.
פרנסיס קרוזייה

ילדות ונעורים

פרנסיס קרוזייה נולד באלסטר שבצפון אירלנד. הוא היה האחד-עשר מתוך שלושה-עשר ילדים, ובנו החמישי של עורך הדין ג'ורג' קרוזייה. קרוזייה למד בבית ספר מקומי בבנברידג' עם אחיו ויליאם ותומאס, וחי עם משפחתו בבית אבונמור, שאביו בנה בשנת 1792, במרכז באנברידג'.

שירות בצי

בגיל 13 התנדב קרוזייר לצי המלכותי וביוני 1810 עלה על סיפון האונייה "האמאדריאד" (1804). בשנת 1812 שירת על האונייה "בריטון" (1812) וב-1814 ביקר באי פיטקרן, שם פגש את אחרוני המורדים מן האונייה "באונטי". בשנת 1817 קיבל את רישיון החובל שלו וב-1818 שירת על המפרשית "דוטרל" במסעה אל כף התקווה הטובה. בשנת 1821 התנדב קרוזייה להצטרף אל משלחתו השנייה של קפטן ויליאם אדוארד פארי (1823-1821) למציאת המעבר הצפון-מערבי, בספינות "פיורי" (1814) ואחותה "הקלה" (1815). הוא חזר לחוג הארקטי עם פארי בשנת 1824, במסע שהסתיים באובדן ה"פיורי" סמוך לחופי האי סומרסט (נונאווט). קרוזייה קודם לדרגת לוטננט בשנת 1826 וב-1827 הצטרף לניסיונו הכושל של פארי להגיע אל הקוטב הצפוני. במהלך מסעותיו קשר קרוזייה ידידות קרובה עם ג'יימס קלארק רוס והיה לאיש סודו. הוא נבחר לחבר אגודת האסטרונומים המלכותית בשנת 1827, אחרי שניהל מחקרים אסטרונומיים ומגנטיים רבי ערך בשלוש המשלחות שיצא אליהן עם פארי. בשנת 1831 הוצב לפריגטה "סטאג" ושירת בה סמוך לחופי פורטוגל במשך מלחמת האזרחים של מדינה זו. קרוזייה הצטרף לג'יימס קלארק רוס בקצין ראשון של ה"קוב" בשנת 1835 בחיפוש אחר 12 ספינות ציד לווייתנים בריטיות שאבדו באזור הארקטי. קרוזייה התמנה לדרגת מפקד בשנת 1837.

חקר אנטארקטיקה

בשנת 1839 חזר קרוזייה ונלווה אל ג'יימס קלארק רוס, כקצין ראשון במסע של ארבע שנים לחקר יבשת אנטארקטיקה באוניות ארבוס וטרור. קרוזייה פיקד על "טרור" וב-1841 הוסמך לדרגת רב חובל. "ארבוס" ו"טרור" חזרו ב-1843,
לאחר שביצעו את הפריצה המשמעותית ביותר של הקרח האנטארקטי הדחוס וגילו חלקים גדולים מן היבשת - לרבות ים רוס והאי רוס, הר ארבוס ומדף הקרח רוס.

מחוות הוקרה

בינואר 2008 אירחה עיר הולדתו של קרוזייה, באנברידג' שבאולסטר, אירוע אזכרה, שכלל טקס זיכרון והודיה בכנסיית השילוש הקדוש, בהשתתפות יותר מ-100 צאצאים של קרוזייה ושל קצינים אחרים במשלחת האבודה של פרנקלין ואלה שיצאו לחיפושים אחריה, יחד עם יו"ר מועצת באנברידג' וכמה היסטוריונים ארקטיים, לרבות מייקל סמית' וראסל פוטר.
אנדרטה לסר ג'ון פרנקלין ואנשיו, כולל קרוזייה, הוקמה בצו פרלמנטרי בשנת 1858 בבית החולים גריניץ' בלונדון. היא הועברה לבית התפילה ל הקולג' הימי המלכותי בגריניץ' בשנת 1937, והוצבה מחדש בכניסה לקולג' לשעבר בשלהי 2009. בטקס הודיה ב-29 באוקטובר 2009, חגגו תיירי קוטב וצאצאים של סר ג'ון פרנקלין, קפטן קרוזייה ואנשיהם את תרומות אבותיהם.

גילוי האוניות

בשנת 2014 מצאה משלחת מצר ויקטוריה שני פריטים על האי האט במפרץ המלכה מוד, סמוך לאי המלך ויליאם של נונאווט: חלק ממנוף להשקת סירות ועליו החותמות של שני חצים רחבים של הצי המלכותי; וחפץ עשוי עץ, אולי שסתום לצינור המתכת, שדרכו משלשלים את כבל הספינה אל תוך תא הכבל שמתחתיו. בהמשך מצאה המשלחת אחת מן הספינות של פרנקלין, משומרת במצב טוב. הספינה הטבועה נחה על על קרקע מפרץ המלכה מוד בחלקו המזרחי, מערבית לאי או'ריילי. אושר שהספינה הטבועה היא "ארבוס", אוניית הדגל של המשלחת. בשנת 2016 אותרה ספינה העונה על תיאורה של "טרור" במפרץ טרור, סמוך לחוף הדרומי של אי המלך ויליאם.
קאופהאוס דס וסטנס

הקאופהאוס דס וסטנס (בגרמנית: Kaufhaus des Westens - "חנות הכלבו של המערב") או בקיצור קה-דה-וה (בגרמנית: KaDeWe) היא חנות כלבו בטאואנצינשטראסה במערב ברלין, בירת גרמניה. החנות היא השנייה הגדולה ביותר באירופה אחרי הרודס הבריטית: שטחי המכירה של החנות עולים על 60,000 מ"ר, ונמכרים בה 380,000 מוצרים. בחנות מבקרים מדי יום בין ארבעים לחמישים אלף לקוחות.

היסטוריה

חנות הכלבו נוסדה בשנת 1905 על ידי הסוחר היהודי אדולף יאנדורף (Adolf Jandorf). מבנה החנות נבנה על ידי האדריכל אמיל שאודט. שאודט תכנן מבנה בן חמש קומות, בו היו 27 מחלקות ו-24,000 מ"ר של שטחי מכירות. החנות נפתחה לקהל במרץ 1907 תחת הלוגו "המערב החדש" (בגרמנית: Neuer Westen) המרמז על התפתחות אזור זה של ברלין עם הקמת תחנת אס באן צו הסמוכה לגן הזואולוגי. הקמת תחנת האו באן בכיכר ויטנברג השפיעה על בחירת מיקום החנות.
יאנדורף תכנן את חנות הכלבו בסגנון חנויות הכלבו שהיו באותה עת בארצות הברית, ולמעשה שילב חנויות מתמחות רבות תחת קורת גג אחת.
חזית המבנה תוכננה בסגנון מאוד שמרני וצנוע, אולם תוכן החנות תוכנן בפאר רב, תוך שימוש בטכנולוגיות חדשות. כך למשל קושרו כל עומדות הקופה בחנות במערכת שליחת הודעות פנאומטית לקופה מרכזית. המבנה הואר כולו בחשמל והיו בו 20 מעליות (שני חידושים טכנולוגיים נדירים בברלין של אותה עת).
בשל חידושים אלה, המבחר הרב, גודל החנות ואיכות הסחורה, הפכה החנות במהרה לאתר הקניות המועדף על תושבי ברלין.
החנות אף השפיעה על סביבתה, והרחוב בו נמצאת החנות - רחוב טאואֶנצין (Tauentzienstraße) הפך מרחוב מגורים לרחוב מסחרי.
בשנת 1927 עברה הבעלות בחנות לחברת הרטי בבעלות איש העסקים היהודי הרמן טיץ. בין השנים 1929–1930 הורחבה החנות על פי תכנון של האדריכלים שאודט ושטרֶמינג (Schaudt ו-H. Ströming). על גג המבנה נבנתה חצר מקורה זכוכית ובחצר זו הוצבו כיסאות נוח לרווחת הקונים.
החנות נפגעה בשפל הכלכלי הגדול ובנק דרזדן אף החל בהליכי פשיטת רגל נגד החנות, אולם לבסוף הוחלט על תוכנית שיקום של החנות והיא אף התחילה להרוויח. בשנת 1933 עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה הולאמה החנות ונרכשה מהמדינה על ידי גאורג קארג בעבור 50,000 מארק גרמני.
בניין החנות נהרס במהלך הפצצות חיל האוויר המלכותי בשנת 1943 במסגרת מלחמת העולם השנייה. המבנה שוקם לאחר המלחמה, וכבר בשנת 1950 נפתחו שתי הקומות הראשונות של החנות. ביום הפתיחה המחודשת ביקרו בחנות 180,000 קונים.
החנות הפכה לסמל הקפיטליזם במערב ברלין ול"חלון ראווה" למול חנויות מזרח ברלין. בין השנים 1967–1977 שופצה החנות ושטחי המסחר גדלו ל-44,000 מ"ר. בשנות ה-90 הורחבה החנות בשנית ונוספו לה 16,000 מ"ר של שטחי מסחר.
בשנת 1994 חברת קארשטאדטקוולה (KarstadtQuelle AG) רכשה את החנות.

תיאור החנות

בחנות 60,000 מ"ר של שטחי מסחר בהם נמכרים למעלה מ-380,000 מוצרים שונים. בחנות 64 גרמי מדרגות נעות ו-26 מעליות המשרתות את עשרות אלפי המבקרים בחנות מדי יום.
מחלקה פופולרית בקרב המבקרים בחנות היא מחלקת האוכל, הממוקמת בקומות השישית והשביעית של מבנה החנות (קומות שנוספו בראשית שנות ה-90). בקומות אלה נמכרים 34,000 מוצרי מזון שונים ו-110 טבחים ו-70 קונדיטורים עובדים במעדניות רבות המתמחות בסוגי מזון שונים. כמו כן בקומה השישית מסעדה פופולרית המכוסה גג זכוכית.
ג'יימס קולינס

קריירה

קולינס החל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של קארדיף סיטי בגיל 11. בשנת 2000 בעודו בן 17 זומן לסגל הבוגרים של המועדון. בנובמבר של שנת 2000 ערך את משחק הבכורה שלו בקבוצה במסגרת הגביע האנגלי נגד בריסטול רוברס בניצחון 5-1. בשנת 2005 זכה לתואר השחקן הולשי של העונה בפרמייר ליג. ביולי 2005 נמכר לווסטהאם יונייטד מהפרמייר ליג תמורת 3.8 מיליון אירו. ב-20 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון במסגרת גביע הליגה האנגלית בניצחון 4-2 על שפילד ונסדיי. ב-29 באוקטובר 2005 ערך את הופעת הליגה הראשונה שלו, בהפסד 2-0 לליברפול באנפילד. קולינס כבש את שער הבכורה שלו בתיקו 1-1 נגד פורטסמות' בבוקסינג דיי של 2005. ב-1 בספטמבר 2009 חתם לארבע שנים במועדון האנגלי אסטון וילה, ביום האחרון של חלון ההעברות. בנובמבר 2009 כבש את שער הבכורה שלו במועדון בניצחון 2-1 על צ'לסי, שהיה גם שער הניצחון. ב-1 באוגוסט 2012 חתם בחזרה בווסטהאם יונייטד ל-4 שנים תמורת 1.7 מיליון אירו, וקיבל את החולצה מספר 19. ב-15 באוגוסט 2016 כבש שוב את שער הניצחון, בניצחון הגדול 2-1 על צ'לסי. ב-11 בינואר 2019 חתם באיפסוויץ' טאון עד לסוף העונה. יום לאחר מכן ערך את הופעתו הבכורה בקבוצה בניצחון 2–0 על רותרהאם יונייטד.

נבחרת ויילס

בשנת 2001 זומן לנבחרת ויילס עד גיל 21 בה רשם 13 הופעות רשמיות ב-3 שנים. בשנת 2004 זומן קולינס לנבחרת ויילס. באוקטובר 2007 כבש את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 1-0 על נבחרת קפריסין במוקדמות יורו 2008. במוקדמות מונדיאל 2010 מונה קולינס לקפטן הנבחרת. קולינס נכלל בסגל הנבחרת לטורניר יורו 2016, אולם לא זכה לדקות משחק.
יחסי מונטנגרו–סלובניה

היסטוריה

שתי המדינות היו חלק מיוגוסלביה עד שנת 1991. סלובניה הכירה בעצמאותה של מונטנגרו ב-21 ביוני 2006. שתי המדינות הן חברות באיחוד מדינות הים התיכון.
אבולחסן בני-סדר

ביוגרפיה

בני-סדר היה חבר בתנועת הסטודנטים שהתנגדה לשאה מוחמד רזה שאה פהלווי בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20, נכלא פעמיים, ונפצע במהלך התקוממות בשנת 1963. הוא נמלט לצרפת והצטרף לקבוצת ההתנגדות האיראנית שבראשה עמד האייתוללה רוחאללה ח'ומייני. אחר כך חזר לאיראן יחד עם ח'ומייני כאשר החלה המהפכה בפברואר 1979. במהלך 1979 כיהן כסגן שר הכלכלה והאוצר וממלא מקום שר החוץ לפרק זמן קצר, והיה שר האוצר מ-1979 עד 1980.
בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20 נבחר לנשיא לאחר שהתמודד נגד תשעה מועמדים אחרים. הוא לא היה איש דת אסלאמי, שכן האייתוללה ח'ומייני עמד על כך שאנשי דת לא יתחרו על משרות בשלטון.
באוגוסט ובספטמבר 1980 הוא ניצל משתי התרסקויות מסוקים ליד גבולה של איראן עם עיראק.
עד מהרה סר חנו של בני-סדר בעיני ח'ומייני: ראשית, בשל התנגדותו להוצאתם להורג של מתנגדי המשטר; שנית, עקב אזהרותיו החוזרות ונשנות לח'ומייני מפני דיקטטורה; ושלישית, בשל הצלחתה של איראן במלחמת איראן-עיראק. הפופולריות של בני-סדר החלה גואה לאחר שישה חודשי לחימה, שפרצה עם פלישת צבאו של סדאם חוסיין לאיראן. עיראק וכמה משאר מדינות המפרץ הפרסי הסכימו לשלם פיצויים לאיראן, כ-60 מיליארד דולר, וכמו כן הסכימו לכל שאר תנאיה של איראן להפסקת המלחמה. אכבר האשמי רפסנג'אני טען שאם יניחו לבני-סדר לסיים את המלחמה, הוא יצעד כמנצח לטהראן, ואז אפילו ח'ומייני לא יוכל לגעת בו.
וכך, בהאשימו את בני-סדר בניהול כושל של צבא איראן במלחמה, נטל ח'ומייני ממוסד הנשיאות באיראן את תפקיד המפקד העליון של הצבא והעביר תפקיד זה למשרדו שלו ב-10 ביוני 1981.
ב-21 ביוני 1981 הודח בני-סדר על ידי המג'לס, על פי הנטען, עקב הצעדים שנקט נגד אנשי הדת בשלטון, וליתר דיוק, נגד מוחמד בהשתי, ראש הרשות השופטת באותה עת. נראה שהאייתוללה ח'ומייני הוא שיזם את מהלך ההדחה, שעליו חתם ביום המחרת, 22 ביוני. עוד לפני שחתם ח'ומייני על מסמכי ההדחה, השתלטו משמרות המהפכה האסלאמית על בנייני הנשיאות והגנים שסביבם, ואף אסרו כתבים שעבדו בעיתון הקשור לבני-סדר. בימים הבאים הם הוציאו להורג כמה מחבריו הקרובים ביותר של הנשיא לשעבר, ובהם חוסיין נוואב, רשיד סדרולחפאזי ומנוצ'הר מסעודי. מאוחר יותר התברר שהשומרים שנצטוו לעצור את בני-סדר קיבלו הוראות לחסלו במקום להביאו לבית הכלא, אולם בני-סדר הצליח להימלט לצרפת יחד עם מסעוד רג'אווי, המנהיג הקודם של ארגון המוג'אהדין ח'לק.
בצרפת הוא פרסם מאמרים רבים על איראן. נכון למרץ 2011, הוא חי בוורסאי, ליד פריז, תחת אבטחה של משטרת צרפת.
אליעזר פרי (חבר הכנסת)

תולדות חייו

פרי נולד בכפר סורוכוב (Surochów) שליד יארוסלאב, בממלכת גליציה שתחת שלטון האימפריה האוסטרו-הונגרית (כיום בדרום-מערב פולין). בסמוך לפרוץ מלחמת העולם הראשונה עבר להתגורר בעיר לבוב, ולמד בה בגימנסיה ממלכתית. נמנה עם מייסדי הגימנסיה היהודית בעיר, ובשנת 1921 היה בין ראשוני בוגריה. משנת 1916 היה חבר בקן המקומי של תנועת "השומר הצעיר", והיה חבר ההנהגה הראשית של התנועה ומשנת 1920 מזכירה. כן ערך את ביטאון התנועה, שיצא לאור בלבוב. בשנים 1922–1925 למד לימודי מדעי הרוח ומשפטים באוניברסיטת לבוב. בתקופת לימודיו היה ממייסדי הסתדרות "השומר הצעיר" העולמית וחבר הנהגתה העליונה. פרי עלה לארץ ישראל בשנת 1926, והיה חבר קיבוץ עלייה א'. בשנים הראשונות לחייו בארץ עבד בייבוש ביצות בזכרון יעקב ובסבלות בנמל חיפה, ונבחר למועצת פועלי חיפה.
פרי היה בין מייסדי תנועת הקיבוץ הארצי השומר הצעיר, ומשנת 1929 היה מראשוני חברי קיבוץ מרחביה. במסגרת "השומר הצעיר" והסתדרות העובדים הכללית נשלח בשנת 1930 לאירופה. בשנים 1933–1949 היה חבר מועצת ההסתדרות והוועד הפועל של ההסתדרות. בשנת 1943 היה בין מייסדי העיתון "על המשמר" והיה מעורכיו הראשיים עד שנת 1969. בשנת 1944 נבחר מטעם "חזית השמאל" לאספת הנבחרים הרביעית ובשנת 1948 היה בין מייסדי מפ"ם, מטעמה כיהן בכנסת הראשונה והשנייה.
ביחד עם יעקב ריפתין היה סמן שמאלי במפ"ם. הוא הצדיק את ההתנהגות של ברית המועצות במשפט הרופאים ובמשפטי פראג. במשך שנים הוא נמנה יחד עם ריפתין בין ראשי מחנה השמאל במפ"ם. בשנת 1963, בעקבות ארגון מחדש של מוסדות מפ"ם מצאו עצמם פרי וחבריו, אנשי השמאל במפלגה, מחוץ למזכירות מפ"ם החדשה. בשנת 1968, צורף פרי לוועידה המדינית של מפ"ם. בשנת 1969 פרש ביחד עם חבריו ממפ"ם בעקבות הצטרפותה לשורות המערך והיה ממייסדי "ברית השמאל". פרי כתב שבמשך זמן רב הייתה שחיקה בערכים של מפ"ם, אך כל עוד מפ"ם הייתה עצמאית הוא ראה סיכוי לתיקון הליקויים ונותר במפ"ם. משהוחלט על הצטרפות למערך החליטו הוא וחבריו לפרוש, שכן הוא אינו רואה עצמו במפלגה בה פנחס ספיר מוביל הקפאת שכר והגדלת רווחי הון ומשה דיין מוביל המשך הסטטוס קוו בשטחים ואי פריצת דרך לשלום.
נפטר בשנת 1970, בן 68.
בשנת 1980 נקראה על שמו בפתח תקווה קריית אליעזר פרי, אשר ממוקמת ממזרח לשכונת עין גנים בעיר וממערב לכביש 40.
תיאודור דווייט ולד

תיאודור דווייט ולד (Theodore Dwight Weld; ‏23 בנובמבר 1803 - 3 בפברואר 1895) היה מנהיג התנועה לביטול העבדות בשנים 1830–1844. 
בשנת 1833 הקים יחד עם שני סוחרים עשירים מניו יורק, ארתור טאפאן ולואיס טאפאן (Lewis Tappan) את האגודה האמריקאית נגד העבדות. הוא הורה בליין, בית מדרש למורים אולם הוא התפטר מתפקידו לאחר שחבר הנאמנים דרש לחדול מלדון בנושא העבדות. לכן הוא ותלמידיו פנו למכללת אוברלין שהפכה להיות המכללה הראשונה שקיבלה נשים ושחורים. המכללה העניקה חופש דיבור לנשים ולכן משכה אליה נשים, ביניהן לוקרישה מוט והאחיות גרימקה. אנג'לינה גרימקה (Angelina Grimké) התחתנה איתו.
שקית קניות מפלסטיק

שקית קניות מפלסטיק (גם שקית פלסטיק, שקית מכולת ושקית נשיאה חד-פעמית), היא סוג נפוץ של שקית פלסטיק המשמשת לאריזת קניות. לרוב שקיות אלו מיועדות לשימוש חד-פעמי כדי לשאת פריטים מהחנות לבית. הן משמשות גם בשימוש חוזר לאחסון או כשקיות אשפה.  שקית זו מכונה גם "שקית גופייה".

מאפיינים

שקיות פלסטיק בדרך כלל מיוצרות מפוליאתילן.
שקית הקניות הקלה היא המצאה של מהנדס שוודי בשם גוסטב סטן ת'ולין. הוא פיתח את הרעיון ויצר שקית פשוטה על ידי קיפול יריעת פלסטיק על משטח שטוח כך שהידיות הן חלק מהיריעה הבונה את גוף השקית ללא "תפר". בתחילת שנות ה-60 הוא פיתח את הרעיון עבור חברת אריזה בשוודיה. התהליך שפיתח הפיק שקית פשוטה וחזקה, בעלת כושר נשיאה גבוה, והרעיון הוכר כפטנט בשנת 1965.
הבעלות על הפטנט של החברה שקנתה ממנו את הזכויות, העניק לה מונופול וירטואלי על ייצור שקיות מסוג זה, והיא הקימה מפעלי ייצור ברחבי אירופה וארצות הברית עד שנת 1977, אז שוחררו הזכויות לכול.
מאמצע שנות ה-80 הפך השימוש בשקיות פלסטיק נפוץ ככלי לנשיאת מצרכים יומיים, מהחנות לכלי הרכב ולבתים. פעמים רבות נעשה בשקיות אלו שימוש חוזר לעטיפת חפצים או מוצרי מזון, וכן כשקיות אשפה ביתיות.

ביקורות

בעיני רבים השימוש בשקיות פלסטיק מסמל את תרבות הצריכה - אשר אינה עולה בקנה אחד עם סביבתנות ודאגה לאיכות הסביבה. הערך הסימבולי של השימוש בשקיות פלסטיק נובע מן הנזק הסביבתי העצום שנגרם כתוצאה מן השימוש בהן. בשל העובדה שאנשים רבים מבצעים בשקיות אלה שימוש חד-פעמי, בנוסף לעובדה שפלסטיק מתכלה לאט - נפח ומשקל רבים מן הפסולת במדינות מערביות מקורו בשקיות פלסטיק. בנוסף, שקיות אשר נסחפות ברוח לאזורים מרוחקים מסביבה אנושית או שקיות המושלכות באזורים שבהם משוטטות חיות בר - עלולות לגרום לנזק רב, למשל במקרה שבעל-חיים מתפתה לאכול אותן. לדוגמה, צבי-ים עלולים לחשוב ששקית פלסטיק היא מדוזה (מהן צבי-הים ניזונים) ולהיחנק כתוצאה מבליעתה. דוגמה נוספת, שקית פלסטיק שהושארה באתר בילוי בטבע עם אוכל בתוכה, עלולה להיאכל בידי חיית בר שחפצה באוכל שבתוך השקית.
לאסלו פולגאר (זמר אופרה)

קריירה

פולגאר לאסלו (יצחק בן אליעזר הלוי) בא ממשפחה יהודית. הוריו היו לאיוש פולגאר ואנה קנטור. הוא למד במכללת פרנץ ליסט למוזיקה בבודפשט כסטודנט של אווה קוטרוץ בין השנים 1967–1972. בשנת 1971 התקבל לבית האופרה של בודפשט בתפקידו הראשון כרוזן קפרנו (ורדי:ריגולטו). באותה שנה זכה בתחרות השירה של דבורז'אק. בשנת 1972 זכה במלגה בבית האופרה, ומשנת 1973 הפך לזמר בסגל הקבוע של האופרה. הוא היה הזוכה בתחרות השירה על שם שומאן בשנת 1974 וזכה בפרס הראשון בתחרות על שם המלחין פרנץ ארקל בשנת 1975. כמו כן הגיע למקום הראשון בתחרות שירה וולף בשנת 1980 ואחר כך זכה במקום ראשון גם בתחרות השירה פברוטי בשנת 1981. משנת 1991 היה חבר באופרה של ציריך.

שירתו

בתחילה הוא שר תפקידי קומפרימריו (משנה), אך עד מהרה הפך לבסיסט הראשי של התיאטרון. ההופעה הזרה הראשונה שלו הייתה בנובמבר 1978 בהמבורג הייתה החטיפה מן הארמון של מוצרט בתפקיד אוזמיניאן. בשנת 1982 שר בבריסל את תפקיד הרוזן וולטר בלואיסה מילר. הוא הפך בהדרגה לזמר מוביל. לעיתים קרובות הופיע גם באופרות בני זמננו. השתתף קבוע בפסטיבל זלצבורג והפך לאורח קבוע באופרה של ציריך ומינכן. בהופעות בכל רחבי העולם הוא שר את ברטוק באתונה, שיקגו, דרזדן, קופנהגן, לונדון, פראג, טוקיו ובלה סקאלה של מילאנו.
בנוסף להופעותיו הוא לימד בקונסרבטוריון בציריך-וינטרטור ובהונגריה. בשנת 2010 נפטר במפתיע ב -19 בספטמבר בציריך והובא למנוחת עולמים בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה .

חייו הפרטיים

בשנת 1971 נשא לאישה את אגנש גרגלי. נולדו להם שלוש בנות: קטאלין (1973), יהודית (1977) ואווה (1984).
מריו בוטה

ביוגרפיה

מריו בוטה נולד בקנטון טיצ'ינו דובר האיטלקית בשווייץ.
בוטה שלא הסתדר בבית הספר פרש ממנו כבר בגיל 15 והתחיל לעבוד כשולייה במשרד האדריכלים "קרלוני וקמניש" בעיר לוגאנו. במשרד זה החלה להתפתח אהבתו הגדולה לעיצוב ושלוש שנים מאוחר יותר הוא כבר התמנה למנהל פרויקט עיצוב ראשון בבניית קומפלקס חדש. בין השנים 1961–1964 עזב את המשרד ועובד ללמוד במילאנו כתלמיד אקסטרני. לאחר סיום הלימודים במילאנו עבר לוונציה ונשאר ללמוד שם באוניברסיטה לארכיטקטורה עד 1969. הוא למד אצל שלושה אדריכלים גדולים בתקופה, לה קורבוזיה, לואיס קאן וקרלו סקרפה אשר את ההשפעות שלהם ניתן לראות בעבודותיו.
ב-1969 הצטרף ללואיס קאן בעיצוב ובניית בית הקונגרס בוונציה וב-1970 פתח משרד עצמאי בלוגאנו.

עבודותיו

בוטה מרבה להשתמש בעבודותיו בלבנים, בדרך כלל עשויות בטון בצבעים משתנים. בהשפעת האדריכלים מהם למד, בנייניו מתאפיינים בסדר ובגאומטריה פשוטה של קווים אורתוגונליים ושימוש זהיר באלמנטים גליליים. הוא מרבה ליצור פתחים גדולים הנגרעים מתוך מסת הבניין במקום חלונות רגילים ומשתמש בהם למיסגור הנוף הנראה מהם. השפעות לה קורבוזיה וקאן ניכרות גם בשימוש באור במבנה, בבטון חשוף ובארגון המבנה תוך הדגשה של איכויות מעשה ידי האדם בדיאלוג קונטרסטי עם הטבע וסביבתו.
בישראל תכנן בוטה את בית הכנסת והמרכז למורשת היהדות ע"ש צימבליסטה במרכז קמפוס אוניברסיטת תל אביב ברמת אביב. הבניין מורכב משני אולמות להם ניתן ביטוי בעיצובו החיצוני של הבניין. למרות העיצוב הדומה בחזית הבניין, נועד האולם המזרחי לבית כנסת ובו ריהוט אותו עיצב בוטה בעצמו, ובחלק מהערבי אולם רב-תכליתי. הבניין חריג בנוף הודות לצורתו ולחומריותו. בהמשך היה בוטה מעורב גם בעיצוב "תיבת נוח" שהוקמה בגן החיות התנ"כי בירושלים ונחנכה ב-2011.
משרדו של בוטה פעיל עד היום והוא גם מלמד מעת לעת בבתי ספר לאדריכלות.
ג'ון מאדן (במאי)

ביוגרפיה

מאדן נולד בעיר פורטסמות' שבמחוז המפשייר. הוא למד בקליפטון קולג' שבבריסטול. הקריירה שלו החלה בסרטים עצמאיים בריטיים. ב-1970 סיים לימודי BA בספרות אנגלית בסידני סאסקס קולג' של אוניברסיטת קיימברידג'.
בטלוויזיה ביים מאדן את המיני-סדרה "החשוד העיקרי 4" בכיכובה של הלן מירן, פרקים בסדרה "הרפתקאותיו של שרלוק הולמס" של רשת ITV, ופרקים בסדרה "המפקח מורס".
סרטו הידוע ביותר הוא "שייקספיר מאוהב" שזכה בפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר לשנת 1998, ועליו היה מועמד לפרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר. הוא הפסיד לסטיבן ספילברג שזכה על בימוי "להציל את טוראי ריאן". הסרט זכה גם בפרס דב הכסף בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין.
סרטי קולנוע נוספים שביים מאדן כוללים את "הוכחה" (2005), "מלון מריגולד האקזוטי" (2011), וסרט ההמשך "מלון מריגולד האקזוטי השני" (2015).

מחזות

מאדן ביים את המחזה "Wings" מאת המחזאי האמריקאי ארתור קופיט. ב-1980 ביים את הפקת הבכורה של המחזה "Grown Ups" מאת ז'ול פייפר בתיאטרון הרפרטוארי האמריקני.

רדיו

בין השנים 1981 ל-1996 ביים מאדן סדרת תסכיתים עיבוד רדיופוני של סרטי "מלחמת הכוכבים" בהפקה משותפת של ה-BBC ורשת NPR. הסדרה כללה את "מלחמת הכוכבים - פרק 4: תקווה חדשה" (1981), "מלחמת הכוכבים - פרק 5: האימפריה מכה שנית" (1983) ו"מלחמת הכוכבים - פרק 6: שובו של הג'דיי" (1996). את התסריטים כתב בריאן דיילי.
לפני הפקת המחזה "Wings" לתיאטרון, ביים מאדן את המחזה לרדיו לתוכנית "Earplay" של NPR. ההפקה זכתה ב- Prix Italia.
הדוויג אלאונורה מהולשטיין-גוטורפ

ביוגרפיה

הדוויג אלאונורה נולדה ב-23 באוקטובר 1636 בטירת גוטורפ, לפרידריך השלישי, דוכס הולשטיין-גוטורפ ולמריה אליזבת מסקסוניה, בתם של יוהאן גאורג הראשון, הנסיך הבוחר מסקסוניה ומגדלנה זיבילה, דוכסית פרוסיה.
ב-24 באוקטובר 1654 התחתנה הדוויג אלאונורה עם קרל העשירי גוסטב, מלך שוודיה, על מנת לחזק את היחסים בין שוודיה להולשטיין-גוטורפ כנגד דנמרק. לזוג נולד רק בן אחד, קרל האחד עשר, מלך שוודיה, ובשנת 1660 מת לפתע בעלה קרל העשירי.
על פי צוואתו של קרל העשירי, הוטל התפקיד לנהל את האימפריה השוודית בתקופה בה היה בנו קטין על הדוויג אלאונורה, הן כעוצרת רשמית והן כיושבת ראש של חבר העוצרים. אחד מחברי גוף זה היה פר ברהה. בנוסף, השאיר קרל העשירי את הפיקוד על הצבא ומושב במועצת העוצרים לאחיו הצעיר, אדולף יוהאן. סעיפים אלה בצוואה, בנוסף לאחרים, גרמו לשאר חברי המועצה המלכותית לקרוא עליה תיגר. ב-14 בפברואר, יום לאחר מותו של קרל העשירי, שלחה הדוויג אלאונורה מסר למועצה בו היא הצהירה שהיא מודעת להתנגדותם לצוואה וכי היא דורשת מהם לכבד אותה. המועצה השיבה שראשית יש לדון על הצוואה בפרלמנט ובכינוס הבא של המועצה במועצה, שהתקיים ב-13 במאי בסטוקהולם, ניסתה המועצה למנוע מהמלכה האלמנה מלהשתתף בו. הפרלמנט העלה את השאלה אם יהיה זה טוב לבריאותה של המלכה להשתתף בדיוני המועצה. תשובתה של הדוויג אלאונורה הייתה שהמועצה רשאית להתכנס בלעדיה, אך עליה רק להקפיד ליידע אותה אם הם רואים את השתתפותה ראויה ונחוצה. אדישותה לכאורה של הדוויג אלאונורה לפוליטיקה, היוותה הקלה גדולה לחברי מועצת העוצרים.
בשנת 1661 הציעו להדוויג אלאונורה להינשא לצ'ארלס השני, מלך אנגליה, אולם היא סירבה כי רצתה לשמור אמונים לבעלה המת.
הדוויג אלאונורה, נותר העוצרת הרשמית עד שקרל הגיע לבגרות ב-18 בדצמבר 1672, אך היא לא נזהרה דייה לא לערב את עצמה יתר על המידה בתככים הפוליטיים. במהלך הופעתו הראשונה של קרל בפרלמנט, הוא פנה לממשלה דרכה. הוא היה לוחש את התשובות באוזניה, והיא הייתה שואלת אותן בקול רם.
בשנת 1697 מת בנה קרל האחד עשר, מלך שוודיה, ונכדה קרל השנים עשר, מלך שוודיה עלה במקומו לשלטון, והדוויג אלאונורה שוב מונתה לעוצרת בשמו עד לבגרותו. הדוויג אלאונורה אהבה מאוד את נכדתה הבכורה הדוויג סופיה משוודיה, ותמכה במינויה ליורשת העצר, ולאחר מותה בשנת 1708 תמכה הדוויג אלאונורה במינויו של נינה קרל פרידריך, דוכס הולשטיין-גוטורפ, בנה של הדוויג סופיה, ליורש העצר השוודי. בשנת 1713 תמכה הדוויג אלאונורה בנישואי נכדתה אולריקה אלאונורה משוודיה לפרידריך, נסיך הסן-קאסל, בתקווה שעל ידי כך תתרחק משוודיה, ולא תאיים על זכויותיו של קרל פרידריך.
ב-24 בנובמבר 1715 מתה הדוויג אלאונורה בסטוקהולם, והיא בת 79 שנים.