google/wiki40b huggingface dataset:
סניילז'ייה

היסטוריה

סניילז'ייה מוזכרת לראשונה במקור משנת 1294 בשם Saignelegier. קודם לכן הייתה ידועה העיר בשמה הגרמני Sankt Leodegar, אך כיום שם זה לא בשימוש.
במהלך ימי הביניים, הכפר סלנז'ייה היה חלק מהדיוקסיה של בזל. במהלך המאה ה-15, החל הכפר לצמוח לעיר אזורית חשובה. בעיר נבנתה קפלה וב-1428 החל לפעול בה יריד שנתי. בערך באותה תקופה, עבר הכומר של מונפוקון, ראש כנסיית הרובע הראשית של אזור פראנש-מונטאן, לסניילז'ייה. ב-1629 הוקמה כנסיית רובע עצמאית בעיר.
ב-1691 הייתה העיר למקום מושבו של הפוגט של הבישוף ששלט על האזור הסובב אותה. טירתו של הפוגט נבנתה בערך בסוף המאה ה-17. לאחר הפלישה הצרפתית, בשנים 1793 – 1813, הייתה סניילז'ייה לבירתו של הקנטון במחוז הצרפתי מון-טרביל ולאחר מכן במחוז או-רן. ב-1815, בעקבות קריסת צרפת של נפוליאון, הייתה סניילז'ייה לחלק מקנטון ברן, שם היא נותרה עד לייסודו של קנטון ז'ורה ב-1978.

גאוגרפיה

שטחה של סניילז'ייה הוא 31.8 קמ"ר. מתוכם 42.5% משמשים לחקלאות, 50.8% הם שטחים מיוערים, 5.4% הם שטחים בנויים, 0.7% הם שטחי נהרות ואגמים ואחוז אחד הם שטחים בלתי מעובדים . בתחומי העיר כלולה שמורת הטבע סביב אגם "אטן דה לה גריר".
סניילז'ייה היא בירת מחוז פראנש-מונטאן, אחד משלושת המחוזות של קנטון ז'ורה. מאז 2009, עת סופחו לעיר שני כפרים סמוכים, היא משתרעת מגדות נהר דו (Doubs) ועד לאגם אטן דה לה גריר. הכפר המקורי שכן על הצומת שממנו יצאו הדרכים לדלמונט, לטרמלן, לשו-דה-פון ולצרפת. קיימת תוכנית לאיחודן בעתיד של סניילז'ייה ושל רשויות מקומיות נוספות בסביבה לעיר חדשה בשם פראנש-מונטאן.

דמוגרפיה

נכון לשנת 2014 מונה אוכלוסיית סניילז'ייה 2,550 תושבים . מעל 90% מתושבי העיר דוברים צרפתית כשפה ראשונה ובנוסף קיימים מיעוטים של דוברי גרמנית ואיטלקית. רק כ-8% מתושבי העיר הם זרים, והשאר אזרחים שווייצריים.
הגידול באוכלוסייה לאורך השנים:

כלכלה

עם התפתחותה של תעשיית השעונים בשווייץ במאה ה-19 ופתיחתם של קווי הרכבת ללה שו-דה-פון ב-1892 ולגלובלייה ב-1904, התמקמו בסניילז'ייה כמה חברות לתעשייה מדויקת. ב-2005 הועסקה 35% מאוכלוסיית העיר במגזר התעשייתי ו-61% הועסקו במגזר הטכנולוגי ובמגזר השירותים. כמעט שני שלישים מכוח העבודה המקומי הם יוממים, כלומר עובדים מחוץ לעיר. בסניילז'ייה פועלת מבשלת הבירה Brasserie des Franches-Montagnes.
מלבד התעשייה מתקיימת העיר, המשמשת כמרכז אזורי, גם מתיירות ענפה בקיץ ובעונת הסקי, וסביב אירועים דוגמת היריד ומרוץ הסוסים השנתי. בסביבות העיר קיימים גם שטחי חקלאות מעובדים ולמרעה.

היריד ומרוץ הסוסים

היריד-ומרוץ-הסוסים של סניילז'ייה מתקיים כל שנה בשבוע השני של חודש אוגוסט, מאז 1897. המרוץ התחיל כיוזמה לקידום גזע הסוסים המקומי, והפך לאחד מאירועי הסוסים החשובים בשווייץ. מדי שנה פוקדים את היריד והמרוץ בין 40,000 ל-50,000 מבקרים.
MSC (חברה)

היסטוריה

MSC נוסדה ב-1970 על ידי ג'יאנלואיג'י אפונטה כחברה פרטית כאשר הוא קנה את הספינה הראשונה Patricia ולאחריה Rafaela איתן הפעיל קו ימי בין הים התיכון לסומליה. הקו התרחב משמעותית לאחר קניית ספינות מטען מיד שנייה. עד 1977 לחברה היו קווים לצפון אירופה, אפריקה והאוקיינוס ההודי. ההרחבה המשיכה במהלך שנות ה-80 ועד סוף העשור החברה הפעילה אוניות לאמריקה הצפונית ואוסטרליה.
ב-1989 MSC רכשה את חברת שיט התענוגות  Lauro Lines ושינתה אותה ל-MSC קרוז ב-1995, והגדילה משמעותית את העסקים בתחום זה.
במרץ 2009 השיקה החברה את ספינת המטען הגדולה ביותר בעולם דאז שנקראת "MSC Danit", על שמה של דנית, בתו של עדני סימקין, מנהל MSC ישראל.
החל מאוקטובר 2014, דיאגו אפונטה (בנו של המייסד) מונה לנשיא ומנכ"ל החברה.

הנציגות הישראלית

בשנת 2004 נפתחה נציגות ישראלית לחברה, שבראשה עומד עדני סימקין.

MSC Napoli 

MSC Napoli ננטשה בתעלת למאנש עקב סופה בינואר 2007. 

MSC Sabrina 

ב-8 במרץ 2008 MSC Sabrina עלתה על שרטון בנהר סנט לורנס. הספינה נגררה משם ב-4 באפריל.

MSC Jessica 

MSC Jessica פורקה במספנת הגרוטאות בגוג'ראט, הודו, בניגוד לתקנות האירופאיות ואמנת בזל. ב-4 באוגוסט 2009, 6  עובדים נהרגו כאשר הספינה הייתה בשלבי פירוק.

MSC Nikita 

ב-29 באוגוסט 2009, MSC Nikita התנגשה עם ספינה אחרת מול נמל רוטרדם. הספינה נגררה לנמל ולאחר מספר תיקונים הוכרזה כטוטל לוס. לא היו הרוגים בתקרית.

MSC Chitra 

אוניית המכולות MSC Chitra התנגשה עם כלי שיט אחר ב-8 באוגוסט 2010 בנמל הנמצא במהאראשטרה, כתוצאה מהמהפגיעה כ-300 מכולות נפלו למי הנמל. הנמל נסגר למשך מספר ימים עד שהמכולות פונו ולא היוו סכנה לספינות.

MSC Elena 

ב-2006 MSC Elena נקנסה בסכום של 10 מיליון דולר לאחר שהואשמה בזיהום המים.

Rena

אוניית המכולות MV Rena עלתה על שרטון ליד טאורנגה, ניו זילנד ב-5 באוקטובר 2011.
האוניה הייתה אוניות צים לשעבר והפליגה תחת דגל ישראל בשם
ZIM AMERICA

MSC Flaminia 

ב-14 ביולי 2012, אוניית המכולות MSC Flaminia שטה באוקיינוס האטלנטי ועלתה באש, כתוצאה מכך התרחשו מספר פיצוצים. הספינה ננטשה, ו-2 בני אדם מתוך 25 אנשי הצוות נהרגו בתקרית.
תעודת זהות (הרשות הפלסטינית)

תעודת הזהות הפלסטינית היא מסמך רשמי המנופק על ידי המשרד לעניינים אזרחיים של הרשות הפלסטינית.

תעודה זהות כתומה

בעבר ניתנה לתושבי יהודה והשומרון וחבל עזה הפלסטינים תעודת זהות על ידי גורמי המנהל האזרחי, כאשר מספרי הזהות הוקצו להם על ידי גורמי הממשל. מבנה התעודה היה דומה לזה של תעודת הזהות הישראלית, אך הנרתיק של תעודה זו היה בצבע כתום (רוב תושבי השטחים) או ירוק (תושבי מזרח ירושלים), והוטבע על הנרתיק סמל צה"ל במקום סמל מדינת ישראל. בתעודות אלה הופיע השם הפרטי, שם האב, שם הסב ורק לאחר מכן שם המשפחה, ובמקום סעיף הלאום הופיע סעיף "דת". מתחת לכל כיתוב בעברית הופיע כיתוב גם בערבית.

תעודת זהות ירוקה

לאחר הקמת הרשות הפלסטינית, המשרד לעניינים אזרחיים שלה החל להנפיק תעודות זהות באישור ישראל, שהעבירה לרשותה את מסד הנתונים שבו מספרי הזהות של תושבי השטחים וממשיכה להקצות את מספרי הזהות.
תעודות אלה דומות לתעודות המנהל האזרחי הכתומות, אך הנרתיק שלהן הוא בצבע ירוק ועליו מוטבע סמל הרשות הפלסטינית והכיתוב "הרשות הפלסטינית" (السلطة الفلسطينية) ו"תעודת זהות" (بطاقة هوية) בערבית. בנוסף, בתעודה מופיע הכיתוב "הרשות הפלסטינית" בצבע אדום והיא ממוסגרת בעיטור הדגל הפלסטיני.
הפרטים שמופיעים בתעודה הם השם הפרטי, שם האב, שם הסב, שם המשפחה, שם האם, תאריך הלידה, מקום הלידה, המין, הדת, ומקום ותאריך הרישום, עם חותמת הרשות שהנפיקה את התעודה. הכיתוב בערבית קודם לזה שבעברית.

מסמכים נלווים

לתעודת הזהות מצורף ספח ובו מופיעה כתובת המגורים ופרטי בן הזוג והילדים. לצד הספח, נוהגים הפלסטינים העובדים בישראל לשאת את אישורי הכניסה שלהם לישראל בחלק התחתון של נרתיק תעודת הזהות.
מזור בהיינה

ביוגרפיה

בהיינה נולד בכפר באזור ולקאית שבמחוז בגמדר שבאתיופיה. אביו נרצח בידי נוצרים באתיופיה. מזור עלה ארצה לבדו וחצה רגלית את הגבול לסודאן. לאחר תקופת המתנה של שנה וחצי לאישור עלייה לישראל, עלה בהיינה עם משפחתו בשנת 1982. תחילה התיישבו באור עקיבא ולאחר מכן בקריית גת.
בהיינה למד בישיבת הדרום ברחובות והוא בוגר ישיבות "תורת חיים" בבני ברק ו"פורת יוסף" בירושלים. 
במסגרת פעילותו המפלגתית מטעם ש"ס מרכז בהיינה פרויקטים שונים למען יהדות אתיופיה. בין פעילויותיו: מנהל המחלקה ליהודי אתיופיה ברשת החינוך "אל המעיין", רכז יהדות במרכזי קליטה ורכז קליטה רוחנית ליהודי אתיופיה במשרד הדתות. לאחר מכן מונה בהיינה לרב קהילת יהודי אתיופיה בבאר שבע ונבחר לחבר מועצת העיר.
עמד בראש עמותת "ראו בנים" הפועלת להפצת מורשת יהודי אתיופיה ולגיורם הרשמי של בני קהילת פלאסמורה.
בהיינה הועמד במקום ה-13 ברשימת ש"ס בבחירות לכנסת ה-17. הוא הושבע כחבר כנסת באפריל 2008, בעקבות הרשעתו בפלילים של חבר הכנסת שלמה בניזרי והשעייתו מחברותו בכנסת. ההחלטה על השבעתו לכנסת ארכה ימים ספורים עד להכרעת היועצת המשפטית של הכנסת על תקינות התמודדותו בבחירות, לאור היותו שכיר של המועצה הדתית בבאר שבע. בבחירות לכנסת ה-18 הוצב במקום ה-12 ברשימת ש"ס לכנסת, אך נותר מחוץ לכנסת עם זכיית המפלגה ב-11 מושבים.
בהיינה גר בבאר שבע. הוא נשוי ואב לשבעה ילדים.
אנדרו פלטשר

דפש מוד

פלטשר ניגן בס בלהקה שהקים עם וינס קלארק, עבר לנגן בסינתיסייזר, בלהקה "Composition of Sound", יחד עם מרטין גור. בשנת 1980 הקימו השלושה את דפש מוד ביחד עם דייב גהאן, שנבחר כסולן. הוא חבר הלהקה היחיד שמעולם לא כתב או הלחין שיר בלהקה, למרות שהביע עניין לעשות זאת בעבר.

חיים אישיים

פלטשר נשוי לגריין מזה 17 שנה. לזוג שני ילדים: מייגן וג'ו. להוריו קוראים ג'וי וג'ון, ויש לו שלושה אחים: סוזן, קרן וסימון כאשר הוא הבוגר מביניהם. כיום פלטשר מתגורר במרכז לונדון, בשכונת הסיטי של וסטמינסטר.
אריסטובולוס השלישי

תולדות חייו

אריסטובולוס נולד בשנת 53 לפנה"ס והיה בנם של אלכסנדר השני ואלכסנדרה.
בשנת 37 לפנה"ס הדיח הורדוס את מתתיהו אנטיגונוס השני, המלך האחרון מבית חשמונאי, השתלט על ממלכת יהודה ונשא לאשה את מרים, אחותו של אריסטובולוס.
בתחילה מינה למשרת הכהן הגדול את חננאל הבבלי, אדם שהיה חסר בסיס כוח ביהודה ולכן לא יכול להוות איום על שלטונו של הורדוס. אמו של אריסטובולוס, אלכסנדרה, ראתה במינוי זה פגיעה בזכויותיו של בנה, ובעזרת קשריה עם קלאופטרה השביעית מלכת מצרים הצליחה לקבוע לאריסטובולוס ראיון עם מרקוס אנטוניוס, שליטו הרומאי של המזרח.
הורדוס, שחשש שיצירת קשר בין מרקוס אנטוניוס לאריסטובולוס תהיה הצעד הראשון לקראת הדחתו מהמלוכה והמלכתו של אריסטובולוס תחתיו, הדיח את חננאל ומינה את אריסטובולוס לכהן גדול תחתיו, והוא בן 17 בלבד. באופן זה גרם הורדוס לביטול הסיבה שלשמה אריסטובולוס הוזמן לראיון עם אנטוניוס, וסיכל את הסכנה שביצירת קשר בינו לשליט הרומאי של המזרח.
למרות גילו הצעיר אריסטובולוס היה אהוד ומקובל על העם בשל יחוסו האצילי. הורדוס נתמלא קנאה כאשר העם מריע לו בהתרגשות, בעת שהקריב את קורבנות חג הסוכות בבית המקדש, ומתוך חשש שיום אחד אריסטובולוס, אהוב העם, יצליח להדיחו, החליט לחסל אותו. בשנת 36 לפנה"ס, מיד לאחר החג, הזמין הורדוס את אריסטובולוס לארמון ביריחו, שם ארחה אותם לסעודה, אמו של אריסטובולוס, אלכסנדרה. במהלך המשתה, השקה אותו יין ולאחר מכן הציע לו להצטרף אל כמה מן העבדים והידידים ולרחוץ בבריכת הארמון. ובשעה שכמה מעבדיו של הורדוס היו משתעשעים בבריכה, הטביעו את אריסטובולוס והציגו את רציחתו כטביעה.
לרצח היו השלכות קשות על היחסים בין הורדוס לבין אשתו מרים, ואמה אלכסנדרה, והוא הוביל בסופו של דבר לרציחתן.
אריסטובולוס היה הכהן הגדול האחרון מבית חשמונאי ועם רציחתו בא סופה של השושלת.
סופיה קרסון

ביוגרפיה

סופיה דקרט צ'אר נולדה בפורט לודרדייל, פלורידה שבארצות הברית, לחוזה פ. דקרט וללורה צ'אר קרסון שהיגרו לשם מקולומביה. סבה מצד אמה, הוא בן משפחת צ'אר, משפחה נודעת של פוליטיקאים ערבים-קולומביאנים (ממוצא סורי ולבנוני). שם הבמה שבחרה היה של סבתה האמריקאית מצד אמה, לוריין קרסון. סבו של אביה הוא ממוצא פלסטיני.
נחט שיחקה בסרט של דיסני "היורשים". בנוסף שיחקה בתור לולה בסרט "הבייביסיטריות יוצאות להרפתקאות".
גומפרט אפולו

גומפרט אפולו (Gumpert Apollo) היא מכונית על גרמנית מתוצרת חברת גומפרט. זהו הרכב הראשון של החברה הממוקמת בעיר אלטנבורג בתורינגיה. 
המכונית החזיקה בשיא ההקפה המהירה ביותר של המסלול של טופ גיר, עם זמן הקפה של 1:17.1 דקות, עד ששיאה נשבר ב-2010 בידי בוגאטי ויירון סופר-ספורט שקבעה זמן של 1:16.8 דקות.

מבנה

האפולו היא מכונית מרוץ חוקית לכביש שניתן לנסוע בה גם בדרכים וכבישים רגילים. היא מונעת בהנעה אחורית ושוקלת כ-1,100 קילוגרם. היא בעלת שני מושבים ובנויה על שלדת פלדה 41xx עם לוחות גוף מפיברגלס או סיבי פחמן. תיבת ההילוכים היא ידנית סדרתית בעלת שישה הילוכים, בהשפעת פורמולה 1. מהירותה המרבית היא 360 קילומטר לשעה והיא מאיצה מ-0 ל-100 קמ"ש בשלוש שניות.

מנוע

מנוע המכונית מבוסס על מנוע אאודי V8 בנפח 4.2 ליטר. הוא מפיק 650 כוחות סוס ומומנט של 850 ניוטון-מטר. גרסה נוספת מפיקה 800 כ"ס. מנוע ה-V, המיוצר ממתכת קלה, מצויד במגדש טורבו כפול והשימון שלו מתבסס על עוקה יבשה. לראשי המנוע יש חמישה שסתומים המונעים בידי ארבעה גלי זיזים עיליים. שסתומי היניקה הם בעלי תזמון שסתומים משתנה ונעזרים בכוונון שסתומים הידראולי. 
תיבת ההילוכים היא ידנית סדרתית בעלת שישה הילוכים, בהשפעת פורמולה 1. מערכת הפליטה מבוססת שני צינורות ראשיים המנוטרים בידי ארבעה חיישני חמצן וממיר קטליטי המסייעים לקבוע את תערובת ההזנה הנכונה. מערכת ההצתה מבוססת על שמונה סלילים. הזרקת הדלק היא רב-נקודתית והמצערת מבוססת על הפעלה חשמלית, ללא קשר מכני בין הדוושה למצערת. כמו כן, לוח המחוונים כולל מערכת אבחון לפעולת המנוע.
אלוויזה ג'ובאני מוצ'ניגו

אלוויזה ג'ובאני מוצ'ניגו (באיטלקית: Alvise Giovanni Mocenigo ; ‏ 19 במאי 1701 - 31 בדצמבר 1778) היה הדוכס ה-118 של ונציה. רוציני כיהן כדוג'ה מאז בחירתו בשנת 1763 ועד פטירתו.
בתקופת כהונתו הארוכה ניסה מוצ'ניגו לשקם את כלכלת העיר, שהתדרדרה בשל אבדן השליטה בשטחים רבים בשנים שקדמו לשלטונו. מוצ'ניגו כרת הסכמי סחר עם טריפולי, תוניסיה, מרוקו, רוסיה וארצות הברית - מדינות אשר ונציה לא סחרה עימן בעבר.
כמו כן הגביל מוצ'ניגו את זכויות אנשי הכנסייה בעיר, צעד אשר הרע את היחסים בין ונציה לבין האפיפיור קלמנס השלושה עשר.
מוצ'ניגו נפטר ב-31 בדצמבר 1778 ונקבר בעיר.
חומת הקרמלין

חומת הקרמלין היא חומה הגנתית, מרובת מגדלים, שנבנתה על מנת להגן על הקרמלין במוסקבה, בירת רוסיה.

היסטוריה

העיר מוסקבה נוסדה בשנת 1147. זמן קצר לאחר מכן, בשנת 1156, נבנתה החומה הראשונה של העיר - ככל הנראה חומה עשויה עץ ולה מספר מגדלי שמירה. חומה זו נהרסה בשנת 1238 בעת הפלישה המונגולית לרוסיה. לאחר בניית הקרמלין מחדש על ידי איוון הראשון, הקים איוון מצודה חדשה בין השנים 1339–1340. חומה זו הייתה בנויה ככל הנראה מקירות עץ אלון עבות. חומה זו נשרפה בשריפה הגדולה של שנת 1365. הנסיך דמיטרי דונסקוי החל בשנת 1367 בבניית החומה - והפעם חומת אבן גיר. חומה זו עצרה את הפלישה של הטטרים בשנת 1382 ומנעה את כיבוש העיר.
בסוף המאה ה-15 החליט הנסיך איוואן הגדול להקים חומה חדשה לעיר. זו נבנתה בין השנים 1485–1495 על ידי האדריכלים האיטלקים: אנטוניו גילארדי (המכונה אנטוניו פרייאזין), מארקו רופו (המכונה מארקו פרייאזין), פייטרו אנטוניו סולארי (המכונה פיוטר פרייאזן) ואלואיסיו דה מילאנו (המכונה אלקסי פרייאזין). החומה החדשה נבנתה על בסיס החומה הישנה (ובמספר אתרים עדיין ניתן לראות את החומה התחתונה). 
במהלך השנים גדלה העיר אל מחוץ לחומות, ובסוף המאה ה-17 נבנתה חומה חדשה סביב העיר. במהלך שלטונו של הצאר אלכסיי רומאנוב נבנו בחומת הקרמלין מגדלים דקורטיביים - מגדלים אלה נבנו לבנים ולא אבן. החומה שופצה במהלך שלטונם של הצארינה יליזבטה והצאר אלכסנדר הראשון וכן שופצו בתקופת השלטון הסובייטי.

תיאור החומה

אורכה של החומה 2,235 מטרים, והיא מקיפה שטח משולש. גובה החומה נע בין 5 מטרים ל-19 מטרים בהתאם לפני השטח. עובי החומה נע בין 3.5 ל-6.5 מטרים. זיזים הגנתיים נבנו בראש החומה לאורך המעבר וגובהם נע בין 2 - 2.5 מטרים, ועוביים נע בין 65 - 75 ס"מ. בראש החומות ישנו מעבר הגנתי שעוביו נע בין 2 ל-4.5 מטרים (בהתאם לעובי החומה). 
20 מגדלי שמירה שרדו עד ימינו. העתיק שבמגדלים - מגדל טיינטיסקאיה נבנה בשנת 1485, והחדש שבהם - מגדל צאסקאיה נבנה בשנת 1680. בחומה ארבעה מגדלי שערים: ספאסקאיה, סורויצקאיה, טרויצקאיה וניקולסקאיה. כל המגדלים עוטרו בכוכבים אדומים בתקופת השלטון הסובייטי. שער ספאסקאיה משמש כיום לבעלי תפקידים רשמיים ולטקסים דתיים וסגור לציבור. שער מגדל ניקולסקאיה משמש את עובדי הקרמלין, שער טרויטצקאיה משמש את התיירים המבקרים באתר (למעט המבקרים בנשקיית הקרמלין הנכנסים לאתר דרך מגדל סורויצקאיה).
חלקה הדרומי של החומה פונה לנהר מוסקבה, חלקה המזרחי לכיכר האדומה, חלקה המערבי פונה לנתיב בו עבר נהר נגלינאיה (כיום נמצא במקום גן אלכסנדר ובו קבר החייל האלמוני).

מעברים תת-קרקעיים

תחת החומה מצויים מעברים וחללים תת-קרקעיים רבים, המחייבים תחזוקה שוטפת עקב שקיעת הקרקע. מקובל שהמעברים נוצרו סמוך לבניית החומה, ושמשו כדרכי מילוט וכמחסנים. רוב המעברים סגורים כיום לקהל, דבר הגורר היווצרות אגדות אורבניות בדבר שימושן כיום, ויש הסוברים ששוכנת בהם ובמעברים הפזורים תחת כל הקרמלין עיר תת-קרקעית נרחבת מהתקופה הסובייטית.
התומר

"התומר" (בכתיב חסר, שהיה מקובל בזמנו: התֹמר) הוא שמה של קבוצת אמנים שפעלה בשנת 1920 בתל אביב-יפו. חבריה היו מן הראשונים שתמכו באמנות מודרניסטית בארץ-ישראל.  
הקבוצה הוקמה כקואופרטיב על ידי האספן יעקב פרמן וכללה את האמנים יצחק פרנקל, הפסל ליב הלפרין, מרים חד גדיא, יהודית ויוסף קונסטנטינובסקי (לימים קונסטנט). היא נתמכה על ידי "משרד העבודה של הפועל הצעיר" ביפו. הקואופרטיב ביקש להתפרנס מעיטור בנינים ומכירת יצירות אמנות אולם בעקבות מיעוט ההזמנות עסקו בעיקר בעיטור כלי קרמיקה ובהקמת בית ספר לאמנות ביפו. 
הקבוצה הציגה מעבודותיה ב"תערוכה האמנותית הראשונה" שארגנו פרמן וקונסטנט בגימנסיה הרצליה. התערוכה הוצגה למשך שבוע ימים משום שבאותה עת פרצו מאורעות תר"פ.
תופעת דופלר (להקה)

פעילות הלהקה

הלהקה הוקמה בשנת 1982 על ידי המוזיקאים ברוך פרידלנד וארז הקיני - שפרש לפני צאת הסינגל הראשון. עם חברי הלהקה הקבועים נמנים תמי כספי-אשל (קלידים) ורונן זל (גיטרה). הסינגל הראשון של הלהקה היה "לראות את הפנים", ששוחרר בשנת 1986 וזכה להצלחה מועטה. ב-1989 יצא הסינגל השני של הלהקה "קוטפת" (בו השתתף ירמי קפלן בהלחנת השיר) שזכה להצלחה יותר גדולה מקודמו. באותה שנה הקליט עם דפנה דקל את השיר "זמנים משתנים" שהצליח. בסוף 1990 יצא שיר נוסף של הלהקה "וביום ההוא האחרון" שגם זכה להצלחה מועטה. 
בסופו של דבר, האלבום הראשון יצא רק ב-1993. שיר הנושא של האלבום, "ליפול על גן-עדן", צעד 3 שבועות במקום הראשון, הגיע למקום החמישי במצעד השנתי תשנ"ג (1993)
של רשת גימל ועורר שערורייה כשנטען שהוא מטיף להתאבדות. אלבום הבכורה כלל להיטים נוספים כמו "בתוך החושך", "מה שבין הלידה והמוות", ו"תמיד הוא סולח", בנוסף לשירים שיצאו לפני שהאלבום יצא: "לראות את הפנים", "קוטפת" ו"וביום ההוא האחרון".
בשנת 1995 יצא אלבום הקונספט "מחליף צבעים" שכלל את הלהיטים "אלוהים", "ענן" ו"אבל האמת היא".
בשנת 1998 יצא האלבום השלישי "לאן נעלם ברוך פרידלנד?", שהיה האחרון שהופץ על ידי חברת "הד ארצי".
בשנת 2001 הוציאה הלהקה את הסינגל "בשבילך" (בו גם השתתף ירמי קפלן בהלחנת השיר), במסגרת פסטיבל הזמר והפזמון המחודש, שזכה להצלחה יחסית, השיר הופיע באלבום הפסטיבל. בשנת 2008 הוציאה לאור את הסינגל "נשחק באהבה".
במהלך שנות האלפיים קיימה הלהקה הופעות בודדות, וב-2007 הופיעה הלהקה לציון 25 שנות פעילות של פרידלנד ולרגל הפצת שירי הלהקה ברשתות הסלולריות השונות.
בשנת 2010 יצא האלבום "הבוטלג של ברוך" שכלל סינגלים שיצאו בעשור הראשון של שנות האלפיים וקטעים נדירים.
בפברואר 2017 הוציאה "תופעת דופלר" אלבום חמישי בשם "בין שמיים וארץ" שכולל שירים כמו "עורי"(שיצא ב-2011 וזכה להצלחה יחסית ברשת ג'), "נדנדה" ו"מלאך". האלבום נעשה במשך 6 שנים ורוב שיריו יצאו כסינגלים.
"תופעת דופלר" חזרה להופיע. להרכב הקבוע התווספו גיל מלמוד (בס) וג'קי שרגא (תופים) ולראשונה גם ניתן למצוא את כל אלבומי הלהקה באתר בנדקמפ.
השפעת קרני גמא על ציפורני החתול (סרט)

תקציר העלילה

ביאטריס (בטי) הנסדורפר (ג'ואן וודוורד) היא אלמנה הגרה בבית מוזנח ומתקשה לנהל את חייה ואת שתי בנותיה רות (רוברטה וולך) ומטילדה (טילי) (נל פוטס).
רות הבכורה היאה טיפוס מוחצן, אוהבת להתעסק עם נערים, עונה בחוצפה לאמה ונתקפת לעיתים בזעם שמסתיים בהתקף אפילפטי.
טילי היא טיפוס שקט ומופנם. אוהבת את הלימודים ודרכם מנסה להתרחק מהמצוקות בבית. במסגרת הלימודים היא קבלה מהמורה למדעים ארנב. כעת היא עוסקת במחקר על זרעי ציפורני חתול שקבלו מנות שונות של קרני גמא מקובלט 60 וגודלו באותם התנאים. אמה בטי לא מעריכה את מעשיה ומתקשרת לבית הספר שיקחו בחזרה את הארנב המטנף את הבית.
בטי היא טיפוס לא יציב, מתלבשת ברישול, מעשנת כבדה ומכורה לאלכוהול ולתרופות. נוטה להשתמש באלימות ורבלית וידועה בבית הספר כ"בטי המטורללת" (Betty the Loon). היא מקוננת כל הזמן על גורלה המר וחולמת לפתוח בית תה בו יגישו בנותיה עוגות ממעשי ידיה אבל הבנק מסרב לתת לה הלוואה לשם כך וכן גם גיסה. בטי נאלצת להשכיר חדר לקשישים סיעודיים הנמצאים בסוף דרכם. כעת נמצאת אצלה קשישה המכונה "נני" שאינה מדברת ובטי שופכת עליה את כל תסכוליה.
עבודת המחקר של טילי נבחרה בתוך חמש העבודות המצטיינות. טילי מבקשת מבטי לבוא לטקס הצגת העבודות המצטיינות. בטי מסרבת אבל לאחר מכן מסכימה. היא מתלבשת ומתמרקת ומבקשת מרות להישאר בבית ולשמור על הקשישה. כשרות מסרבת מתפתחת מריבה קולנית שבסופה אומרת רות לאמה שתדע שבבית הספר מכנים אותה "בטי המטורללת". ברגע זה מתחולל שינוי בדעתה של בטי, היא מתחילה לשתות, הורגת את הארנב ומנסה להחזיר את הקשישה למשפחתה ולבסוף מגיע שתוייה לבית הספר ואומרת לטילי לפני האנשים ההמומים כמה שהיא גאה בה.
טילי מסבירה את תוצאות מחקרה שהוא אלגוריה למצבה. הזרעים שספגו הכי הרבה קרינה לא נבטו. אלה שספגו כמות קטנה לא נפגעו. אלה שספגו כמות בינונית נבטו אך הופיע ביניהם מוטציות - גבעולים ענקיים, עלים בעלי צורות שונות ופריחה כפולה וכי יבוא יום והאנושות תכיר בכוחו של האטום ויהיה עולם טוב יותר.
ספר יום הדין

ספר יום הדין (באנגלית: Domesday Book) או ספר וינצ'סטר (Book of Winchester) הוא סקר קרקעות ומפקד אוכלוסין שנערך באנגליה בשנת 1086 בהוראת ויליאם הראשון מלך אנגליה, זמן קצר לאחר כיבוש אנגליה על ידיו. הסקר נועד על מנת לתת למלך מידע אודות מספר התושבים ומיקומם, ולאפשר מנהל תקין של המדינה וגביית מסים יעילה. הסקר נעשה בעקבות צו של ויליאם הראשון שניתן בחג המולד בשנת 1085 בעת שהמלך שהה בגלוסטר.
קביעת השמאים כפי שהופיעה בספר בדבר היקף השטחים, מספר התושבים, והיקף הרכוש של התושבים הייתה סופית ובלתי ניתנת לערעור. הספר נכתב בלטינית, אולם כלל מספר מונחים מקומיים שלא הייתה להם מקבילה לטינית.

מקור השם

הספר נקרא "ספר יום הדין" (באנגלית Domesday) משום ששמאי המלך הגיעו אל התושבים בכל יישוב ויישוב וביקשו "דום" (dom) - דין וחשבון בדבר היקף רכושם, היינו משמעות שמו שם הספר - "יום הדין והחשבון". רק בהמשך קושר שם הספר עם המשמעות הנוצרית הדתית, שלפיה ביום הדין ישפוט ישו הנוצרי לפי מעשיהם הרשומים בספר הנמצא בפניו.

עריכת הסקר

מבדיקה של כתבי היד עולה שהספר עצמו נכתב על ידי אדם אחד. קבוצות של סוקרים רשמיים ("לגטי" - legati) עברו מיישוב ליישוב בשנים 1085–1086 ואספו את המידע באסיפות עם ציבוריות שנערכו. המידע נאסף לכל "מאה" (Hundred) (מאית המחוז), והסוקר הבא עם המידע הושבע בפני שנים עשר מושבעים מקומיים, מחציתם אנגלים ומחציתם נורמנים.

מטרת הספר

ההנחה המקובלת כיום היא שמטרת הספר הייתה לאפשר מיסוי יעיל ומדויק עבור המלך אשר כבש מדינה עליה לא היה לו מידע רב, ולהגן על זכויות המלך בנכסים שונים שהיו לבית המלוכה ברחבי המדינה. הספר מיפה את הקרקעות והזכויות השונות של המלך, וציין מפורשות את המיסים המגיעים למלך מכל חלקה ומכל רכוש. כמו כן הסקר מיפה את האדמות שקיבלו האצילים הנורמנים מהמלך לאחר הכיבוש, וזאת על מנת למנוע מחלוקות בין האצילים השונים בדבר היקף הנכסים שניתנו להם.

שימושים מאוחרים

ספר יום הדין נשמר באוצר המלוכה בוינצ'סטר שבהמפשייר, עיר הבירה של המלכים הנורמנים (ומכאן כינויו של הספר - "ספר וינצ'סטר"). בתקופת מלכותו של הנרי השני עבר אוצר המלוכה, ובו גם הספר לארמון וסטמינסטר, ונעשה בו שימוש בפתרון סכסוכים משפטיים וסכסוכי רכוש. על המידע המופיע בספר לא ניתן היה לערער, ובעקבות הלכה משפטית זו קושר שם הספר עם המשמעות הדתית של המונח "יום הדין".
בשנת 1696 הועבר הספר לצ'פטר האוס של מנזר ווסטמינסטר בו הוא הוחזק עד תקופת מלכותה של המלכה ויקטוריה, עת הועבר הספר למשרד התעודות הרשמיות. כיום מוצג הספר בארכיב הלאומי של הממלכה המאוחדת בקיו שברובע ריצ'מונד שעל התמזה.
הספר נכרך מספר פעמים, האחרונה שבהם בשנת 1986 עת חולק ספר יום הדין הגדול לשני כרכים, וספר יום הדין הקטן לשלושה כרכים. "תיבת יום הדין" בה הוחזק הספר מוצגת אף היא בארכיב הלאומי.

הדפסות מאוחרות

הספר הודפס לראשונה בשנת 1773, ופורסם לציבור, בשני כרכים, בשנת 1783 ובשנית בשנת 1811 (עת נוספו אינדקסים לספר).
בשנים 1861–1863 פורסמו פקסמיליות (העתקים צילומיים) של כרכי המחוזות השונים על ידי ממשלת בריטניה.
בשנת 1986, לרגל ציון 900 שנים לכתיבת הספר, יצא ה-BBC בפרויקט יום הדין במטרה ליצור סקר חדש של המדינה. 
באוגוסט 2006 הועלה הספר על רשת האינטרנט (בתרגום לאנגלית מהלטינית המקורית).
וו. סי. פילדס

תולדות חיים וקריירה

פילדס נולד כויליאם קלאוד דקנפילד (William Claude Dukenfield) בדרבי, פנסילבניה למשפחה ממוצא אירי. כבר בגיל 11 הצטרף ללהקת וודוויל כלהטוטן ובגיל 21 כבר היה לו מופע משלו (The Eccentric Juggler) אשר שילב להטוטנות (עם עצמים שונים שכללו קופסאות סיגרים, כובעים וכדומה; להטוטים עליהם יחזור כעבור שנים בסרטים בהם ישתתף) והומור בסגנון סטנד אפ. הוא נדד ברחבי צפון אמריקה ואירופה. לגבי ילדותו ונעוריו נהג לספר סיפורים ואגדות שונות במטרה לטשטש את גילו ומקום הולדתו האמיתיים.
החל מ-1910 הוא כיכב בברודוויי במופעי "רוויו" שהיו סוג מעודן יותר של וודוויל, תחילה במופעיו של פלורנץ זיגפלד (Ziegfeld Follies, שגיונות זיגפלד) ומ-1920 ב"סקנדלים" של ג'ורג' וייט (George White's Scandals) שהמוזיקה להם נכתבה על ידי ג'ורג' גרשווין. הופעות אלה הפכו אותו לכוכב מוכר.
כבר ב-1915 הצטלם למספר סרטים אילמים שצולמו בניו יורק. הוא עבר בהצלחה את המעבר לסרט המדבר ומ-1924 ריכז את פעילותו בהופעה בסרטים רבים. רוב תפקידיו היו קומיים, אך הוא הופיע גם בתפקיד מר מיקובר בסרט "דייוויד קופרפילד" משנת 1935 לפי הרומן באותו שם של דיקנס. הוא הופיע במהלך חייו בתפקיד ראשי ב-35 סרטים, רובם לפי תסריט שלו.
הדמויות שפילדס שיחק היו רובן ככולן בעלות חיבה למשקאות חריפים. כל עוד עסק בלהטוטנות חשש פילדס לשתות אלכוהול, מחשש שהרגל זה עלול לפגוע בביצועיו, אולם משהתחיל לשחק בסרטים החל לשתות באופן קבוע. למרטיני שלו נהג לקרוא בשם הקוד "לימונדה".
בשנת 1936 חלה פילדס ולא יכל למלא אחר התחייבויותיו לאולפני פרמאונט ופוטר. בזמן שלא הופיע בסרטים השתתף בהצלחה רבה במערכונים ודיאלוגים משעשעים (עם צ'ארלי מקארתי, ששימש כמי שמוסר לפילדס משפט או שאלה תמימה שפילדס מגיב לו בבדיחה או בהלצה) ששודרו ברדיו. הוא המשיך להופיע ברדיו וצבר פופולריות רבה עד כדי כך שאולפני יוניברסל הציעו לו חוזה ב-1939. הדו-שיח עם מקרתי נמשך גם בסרטיו ביוניברסל כגון "אינך יכול לרמות איש ישר" מ-1939. סרטו הידוע ביותר מהתקופה, ששורות דיאלוג שלו שגורות על פיהם של אמריקאים רבים, הוא The Bank Dick.
עם ההצלחה פילדס ניסה להשיג יותר ויותר שליטה בהפקת הסרטים, בהכוונת הצוות הטכני ובקביעת שחקני המשנה שיככבו לצידו ולפיכך עסק בוויכוחים ובמריבות עם אנשי אולפני יוניברסל. ב-1941 ניתנה לו ההזדמנות ליצור סרט משלו, עם תסריט שלו ושליטה שלו בצוות השחקנים. התוצאה הייתה הסרט Never Give a Sucker an Even Break, הסרט היה כה מוזר וההומור שבו כה אבסורדי, עד כי האולפנים נאלצו לערוך אותו מחדש. פילדס עזב בזעם את יוניברסל ולא היה שותף עוד לעשיית סרטים, פרט למספר הופעות אורח קצרות.
פילדס נפטר בפסדינה, קליפורניה כתוצאה מדימום תוך-בטני, סיבוך של מחלתו, שנבעה משתייה מופרזת.