google/wiki40b huggingface dataset:
המטרייה הכחולה

הפקה

במאי הסרט, סשקה אנסלד, אמר כי חשב על הרעיון לסרט כאשר ראה מטרייה שבורה בצידי הדרך בסן פרנסיסקו.
אנסלד ושותפיו לסרט החלו לצלם חפצים דוממים ברחובות הערים ניו יורק, סן פרנסיסקו, שיקגו ופריז. אנסלד תיאר את הסרט כ״הצהרת אהבה לגשם״.
מערכות המחשב של פיקסאר עודכנו על מנת ליצור אלמנטים של תאורה והשתקפות ריאליסטיים.
בדומה לשאר הסרטים הקצרים של פיקסאר, הסרט אילם ללא כל דיאלוג, אלא מלווה במוזיקה ואלמנטים חזותיים על מנת לעורר תגובה רגשית אצל הצופים.

עלילה

העיר ניו יורק מתעוררת לחיים על ידי סופת גשמים. חפצים רבים לאורך הרחוב (כגון: תמרורים, תיבות דואר, מרזבים, בניינים וחלונות) מתעוררים לחיים ו״מקבלים פנים״ (האנשה). אנשים עוברים ברחוב מתחת למטריות שלהם, כל המטריות שחורות בעלות פנים זעופות, למעט מטרייה אחת בצבע כחול הנראית שמחה וצוהלת מן הגשמים.
הבעלים של המטרייה הכחולה נעצר במעבר החצייה ומחכה לרמזור ירוק. המטרייה הכחולה פוגשת לפתע במטרייה אדומה ויפה. השתיים מחליפות מבטים מבויישים ומלאי סקרנות, אך דרכיהם של הבעלים שלהן נפרדות. 
הבעלים של המטרייה הכחולה מתחיל לרדת לכיוון תחנת הסאבווי, אך המטרייה בורחת ממנו ומתעופפת לכיוון המטרייה האדומה. בחיפוש אחר המטרייה האדומה, המטרייה הכחולה נקלעת לסכנות בכביש המהיר אך נחלצת בעזרת חבריה, החפצים.
המטרייה הכחולה נתקלת לבסוף בפגוש של משאית ומוטלת שבורה לצד הכביש. בעליה של המטרייה באים לקחת אותה ופוגשים במטרייה האדומה ובבעליה.
שתי המטריות ובעליהן מתיישבות במסעדה בחוץ, בזמן הגשם השוטף, לשמחתן ולשמחת החפצים ברחוב.

פרסום

הסרט הוקרן לראשונה ב- 12 בפברואר 2013 בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין ה-63.
הסרט יצא לאקרנים כסרטון קצר טרום הקרנת הסרט בית ספר למפלצות, כנהוג בסרטי פיקסאר, ונכלל במהדורות ה-DVD והBlue Ray של הסרט. בשנת 2018 הופץ הסרט באוסף הסרטים הקצרים של פיקסאר, חלק 3.
פסקול הסרט הולחן על ידי ג'ון בריון ומלווה בקולה של שרה יפה (Sarah Jaffe).

ביקורות

הסרט הקצר זכה לשבחי המבקרים. אתר הסרטים Collider נתן לסרט ציון 100 ובביקורת נכתב:
״בלי להרוס את שאר הסיפור, אני רק רוצה לומר כי המטרייה הכחולה הוא סרטון מהנה בן שש דקות. זהו סיפור נחמד על ׳נער פוגש נערה׳ ומציג מספר דמויות בלתי נשכחות בעיר, שכשתסתכלו עליהן, יגרמו לכם לחייך ולראות פרצופים בכל מקום שתלכו. זה סרט חכם, חמוד, מוזר ופתיח הולם לבית ספר למפלצות״.
שרלוט דה ברי

שרלוט דה ברי (באנגלית: Charlotte de Berry; נולדה 1636) הייתה רבת-חובל ושודדת-ים מאנגליה, במאה ה-17.

היסטוריה

כשהייתה בשנות העשרה לחייה, התאהבה דה ברי במלח, ונגד רצונם של הוריה, נישאה לו. היא עלתה על ספינתו מחופשת לגבר, ונלחמה לצידו. כשקצין גילה את זהותה, הוא שמר את סודה מכיוון שרצה אותה לעצמו. הוא נתן לבן זוגה של דה ברי את כל התפקידים המסוכנים ביותר, אותם שרד רק בעזרתה. לבסוף, אותו קצין האשים את בן זוגה של דה ברי במרידה, ומכיוון שמילתו של קצין מול מילתו של מלח פשוט הייתה מספקת, הוא הורשע, והוצא להורג על ידי מלקות. הקצין אז ניסה לשכנע את דה ברי להיות איתו, והיא סירבה. בפעם הבאה שעגנה הספינה בנמל, היא נמלטה, ולבושה שוב כאישה, מצאה עבודה ברציפים. 
יום אחד, רב-חובל של ספינת סחר בשם וילמינגטון ראה אותה ברציף, וחטף אותה. הוא אילץ אותה להנשא לו, ולקח אותה איתו במסעו לאפריקה. כדי להשתחרר מבעלה האנס, דה ברי התחברה לחברי הצוות של הספינה, ושכנעה אותם למרוד. המלחים היו נלהבים ואף תכננו למרוד בעצמם, מכיוון שוילמינגטון היה רודה בהם באכזריות. את נקמתה ביצעה בבעלה כאשר ערפה את ראשו, והייתה לרבת-החובל של הספינה. הספינה וצוותה החלו לפעול כשודדי ים. שרלוט שוב עטתה בגדי גברים.
לאחר מספר שנים, התאהבה בספרדי מגרנדה, ארמליו גונזלס, שירד עמה הימה. כעבור שלוש שנים, בעקבות סופה, הספינה נסחפה הרחק מכל נמל מוכר, והצוות החל לרעוב. בשלב מסוים החליטו שאין להם ברירה אלא לפנות לקניבליזם. בין מספר המלחים שנבחרו בהגרלה, היה גם גונזלס. השורדים ניצלו כאשר עברה ספינת סחר הולנדית בקרבתם, וכאשר ספינה זו הותקפה, הניצולים השתתפו בהגנתה וניצחו. בזמן חגיגות הניצחון, שרלוט קפצה למים כדי להתאחד עם בעלה המת, ולא נודעו יותר עקבותיה.

רקע

הרישום ההיסטורי הראשון של סיפורה של דה ברי היה בשנת 1836, כמאתיים שנה לאחר האירועים עצמם, כשסיפורה הופיע בספר של אדוארד לויד, "ההיסטוריה של הפיראטים". לסיפור יש תיאום עם אירועים היסטוריים מהתקופה, אך כל הספרים והמאמרים בנושא מאז מבוססים על הספר ולא על מקורות מוקדמים יותר.
הציקלורמה של אטלנטה

היסטוריה

הציור נוצר בידי 11 ציירים גרמניים והושלם בשנת 1886. החל משנת 1893 הוא מוצג בתצוגת קבע באטלנטה. כשנוצרה הציקלורמה בשנת 1886 היה גובהה כ-15.24 מטר, היקפה כ-121.9 מטר ואילו משקלה כ-482 קילוגרם. אולם, במהלך שנות התצוגה והנדודים קטנו ממדיה וכיום גובהה של הציקלורמה הוא כ-12.8 מטרים ואילו היקפה כ-109 מטר. אף על פי כן ממדים אלו עדיין הופכים אותה לציור השמן הגדול ביותר בעולם.
הציקלורמה מתארת את הקרב על אטלנטה, שהתרחש ב-22 ביולי 1864, במהלכו כשלו חיילי הקונפדרציה במתקפת הנגד שלהם על חיילי צבא האיחוד. עם תום המלחמה הזמין הסנטור הרפובליקני מאילינוי ג'ון לוגאן (John A. Logan), שהיה אחד ממפקדי צבא האיחוד בקרב, את התמונה כחלק מתעמולה הבחירות שלו כמועמד למשרת סגן נשיא ארצות הברית. מכיוון שכך חלקים בתמונה מדגישים את גבורתו האישית של לוגאן ומפקדי איחוד אחרים.
התמונה צוירה במילווקי שבוויסקונסין בידי "חברת הפנורמה האמריקנית" (The American Panorama Company), שהייתה צוות בן 11 ציירים גרמניים, שציירו מספר ציקלורמות של מלחמת האזרחים האמריקנית במהלך שנות ה-80 של המאה ה-19. הצוות שהה באטלנטה עצמה, שוחח עם ותיקי מלחמת האזרחים ונעזר גם באמן ובעד הראיה תיאודור דייוויס (Davis), שדמותו מופיעה בציקלורמה גם כן, משך כמה חודשים, ולאחר מכן חזרו לסדנתם במילווקי להשלמת הציור. התמונה הושלמה בשנת 1886 והוצגה לראשונה בדטרויט, מישיגן, בשנת 1887. לאחר מכן נמכרה הציקלורמה והוצגה ברחבי ארצות הברית בידי קרקס נודד משך מספר שנים. כאשר הגיע הקרקס לאטלנטה אך מעטים מבני העיר ביקשו לראות את הציור המוטה לטובת צבא האיחוד שהאדיר את התבוסה שהובילה להרס עירם. כתוצאה מההיענות הנמוכה נאלץ הקרקס לפשוט רגל ומכר את נכסיו, בהם הציור ואת חיות הקרקס. החיות שנמכרו הביאו לפתיחתו של גן החיות של אטלנטה ואילו הציקלורמה, שנתרמה לעיר אטלנטה בידי איש עסקים מקומי בשנת 1898, הוצגה במבנה עץ בסמוך לו.
בשנת 1921 הועברה הציקלורמה למבנה עכשווי, גם הוא בסמוך לגן החיות של אטלנטה, שיועד לשמר את הציור העדין. בין השנים 1934–1936 נוספה בחזית הציקלורמה דיאורמה, תפאורה תלת-ממדית המשלימה את הציור, הכוללת קרקע, שיחים, פסי רכבת, תותח ו-128 חיילים. בשנת 1939 עוצבו פניו של אחד החיילים המפוסלים בתבנית פניו של קלארק גייבל, גיבור הסרט חלף עם הרוח המתרחש באטלנטה בזמן מלחמת האזרחים. בין השנים 1979–1981 התבצעו עבודות שיקום בעלות של כ-11 מיליון דולר והדיאורמה, שהייתה עשויה חימר הוחלפה בכזו עשויה פיברגלאס ופלסטיק ועוצבה מחדש.
החל מפתיחת התצוגה מחדש בשנת 1982 מובלים הצופים לאולם קולנוע לצפייה בסרט קצר על מלחמת האזרחים, ולאחר מכן נכנסים מפתח ברצפה אל מרכז הציור הפנורמי. לאחר שהם מתיישבים בכיסאותיהם סובבת הציקלורמה סביבם באיטיות על מנת לשניתן יהיה לצפות בציור כולו. כיום מלווה הצפיה בציקלורמה בהסבר מוקלט על האירועים המוצגים בציור ועל ההיסטוריה של הציקלורמה עצמה. נוסף על הציקלורמה עצמה מציג המוזיאון תמונות וחפצים נוספים ממלחמת האזרחים בהם הקטר מונע הקיטור "הטקסס", אשר רדף ותפס את הקטר "הגנרל" במרדף הקטרים הגדול (the Great Locomotive Chase) במהלך המלחמה, ואשר הונצח בסרטו של באסטר קיטון "הגנרל" (1927) ובסרט "מרדף הקטרים הגדול" של וולט דיסני (1956). את המוזיאון מבקרים כ-200,000 צופים בשנה.
חסידות בארנוב

חסידות בארנוב הייתה חסידות גליציאנית, ענף מחסידות דז'יקוב שמגזע חסידות רופשיץ. אבי החסידות היה רבי ישראל הורוביץ, בנו של רבי אליעזר מדז'יקוב, בנו של רבי נפתלי צבי הורוביץ.

תולדות החסידות

רבי ישראל נולד בשנת תקע"ד לרב אליעזר מדז'יקוב ולאמו בת הרב יחיאל מיכל רוזנפלד מראווה-רוסקה (דודו של רבי שלום רוזנפלד מקמינקא). היה חתנו של רבי דוד מזבלטוב ובזיווג שני של דודו רבי אברהם חיים מלינסק ובזיווג שלישי של הרב דוד לעזער מטרנוב. ילדיו נולדו לו מאשתו השנייה. כיהן ברבנות בארנוב שהייתה נחשבת לעיר של תלמידי חכמים. היה נוהג לומר בשבת פלפול לבחורים בעירו. היה דוחה את החסידים שהגיעו אליו. נפטר בא' בניסן תר"ל). חתנו היה רבי צבי הירש הלברשטאם מרודניק.
בנו רבי אברהם שמחה נולד באלול תר"ו. נולד מברכתו של רבי צבי הירש מרימנוב. לאחר פטירת אביו מילא את מקומו. היה חתנו של הרב מרדכי צבי הירש וינברגר מדוקלה ובזיווג שני חתנו של הרב צבי הירש שטיין ממנה נולדו ילדיו. בשנת תרס"ט עלה לארץ ישראל והתגורר בירושלים. היה תלמידו של חבירו ובן דודו רבי נפתלי חיים מצפת-ירושלים (בנו של רבי מאיר מדז'יקוב). חיבר את הספר "חמרא טבא". בהיותו בירושלים רבים מחסידי העיר היו לחסידיו. רבי ישעיה אשר זליג מרגליות שהיה נער באותה תקופה, שימשו עד פטירתו והחזיקו לרבו הראשון. בספריו מביא רבי ישעיה אשר זליג דברי תורה רבים מרבי אברהם שמחה. נפטר בט"ו באדר א' תרע"ו ונקבר בהר הזיתים ליד רבי נפתלי חיים. חתנו היה רבי מרדכי מבערטש.
בנו רבי יעקב יצחק מילא את מקומו. נולד בשנת תרכ"ד. נישא לבתו של דודו זקינו רבי ראובן מדמביץ ממנה נולדו ילדיו ובזיווג שני נישא לבתו של קרובו רבי צבי הירש מרוזבדוב. קיבל היתר הוראה מהרב דב בעריש רפפורט מראווה, ה"דרך המלך", ומרבי שמואל ענגיל מראדומישלה. לאחר שאביו עלה לישראל מילא את מקומו ברבנות. בסוף ימיו העביר את הרבנות לבנו רבי אביגדור ועבר לכהן בזוויכווסט. נפטר בכ"א בניסן תרצ"ד (בערך). חתנו היה קרובו, רבי ראובן (בן רבי מרדכי דוד) הרב הצעיר מאולינוב.
רבי אביגדור נולד בערך בשנת תר"נ. החל לכהן ברבנות בארנוב בסוף ימיו של אביו. היה חתנו של קרובו רבי מאיר מלינסק. נרצח בשנת תש"ב עם כל משפחתו. ילדיו היו הרב חיים הרב הצעיר בבארנוב, חתן רבי נפתלי מנירבטור (נכד רבי שמואל מגורליץ) והרב ישראל יוסף חתנו של רבי נחום אפרים מטורנא.
אלכסנדרו מירודן

אלכסנדרו מירודן (ברומנית: Alexandru Mirodan‏, 5 ביוני 1927 - 10 במרץ 2010) היה שם העט של הסופר, המחזאי, המתרגם והעורך הרומני-ישראלי אלכסנדרו זיסו סלטמן Alexandru Zissu Saltman שעלה לישראל בשנות ה-70 של המאה ה-20.

ביוגרפיה

מירודן נולד במשפחה יהודית בכפר בודֶאָסָה (Budeasa), מחוז ארג'ש, רומניה. הוא סיים לימודים תיכוניים בבוקרשט ולימודים אוניברסיטאיים בפקולטה לספרות ופילוסופיה של אוניברסיטת בוקרשט. הוא עבד כעיתונאי, עורך, מחזאי ומתרגם. הוא ערך בכתבי העת Tinereţea (הנעורים), Tânărul muncitor (הפועל הצעיר), Scânteia tineretului (ניצוץ הנוער) וכתב גם עבור כתבי העת העיתון הספרותי, România Liberă (רומניה חופשית), Scânteia (הניצוץ), Contemporanul (בן זמננו), Teatrul (התיאטרון), Sportul popular (הספורט העממי), Informaţia Bucureştiului (המידע של בוקרשט), Flacăra (הלהבה) ועוד. הוא היה מזכיר המערכת של "גאזטה ספרותית", עורך של "תיאטרון" ובישראל עורך, מנהל ומוציא לאור של הירחון בשפה הרומנית מינימום (Minimum).
ב-1956, המחזה של מירודן, "העיתונאים", הוצג בתיאטרון הלאומי, בבוקרשט וזכה להצלחה גדולה מאוד, יותר מ-900 מופעים. ב-5 בינואר 1961 נחנך התיאטרון הקומי של בוקרשט (מירודן היה המזכיר שלו) עם מחזה של מירודן, "702 הנודע".
הוא פרסם את הקומדיות "מנהל מחלקת נשמות", ו"הלילה הוא יועץ טוב" וכתב את "המילון הלא קונבנציונלי של הסופרים היהודים בשפה הרומנית".
מירודן תרגם ספרים רבים מאוד לרומנית, במיוחד ספרות בלשית.
מירודן עלה לישראל בשנת 1977 ועבד בבית התפוצות, בתל אביב. במקביל לעבודתו המשיך ביצירתו הספרותית ופרסם בעיתונות הישראלית בשפה הרומנית.

מינימום

אלכסנדרו מירודן ייסד, ערך וכתב את מרבית תוכנו של הירחון הישראלי בשפה הרומנית, MINIMUM במשך 24 שנים. הגיליון הראשון של הירחון פורסם ב-1 באפריל 1986 והגיליון האחרון, מספר 276, שהוקדש לסיכומים והספדים, הופיע בסמוך למותו, ב-1 באפריל 2010.
בעבר הסביר מירודן שייסוד הירחון היה סוג של נקמה. לאחר עלייתו ארצה מירודן נהג לכתוב לעיתונות הישראלית בשפה הרומנית של התקופה ובעיקר ל-Revista mea, שם פרסם קטעים מ"המילון הלא קונבנציונלי של הסופרים היהודים בשפה הרומנית" וגם נושאים אחרים וביניהם חקירות עיתונאיות. באמצע שנות השמונים, הבעלים של Revista mea מכר את החזקתו לטראסט העיתונים בהנהלתו של שבתאי הימלפרב וזה, לדברי מירודן, לאחר שמירודן התחיל לפרסם חקירה עיתונאית מסוימת, הורה למנוע ממנו המשך פרסום. היות שלא היו עוד עיתונים ברומנית, שלא נוהלו על ידי הימלפרב, מירודן החליט לפתוח כתב עת משלו.
כתב העת מינימום נוהל ונכתב בעיקר על ידי מירודן עצמו ונערך על ידי סאנדה פרי.
גרד אלברכט

המחלוקת בתזמורת הפילהרמונית הצ'כית

אלברכט נבחר בשנת 1991 על ידי נגני התזמורת הפילהרמונית הצ'כית כמנצח הראשי, לתקופת כהונה של שבע שנים החל ב-1994. התזמורת מילאה תפקיד במחאה על השלטון הסובייטי בארצם והתארגנה מחדש כישות עצמאית. בבחירתם באלברכט הביאו להחלפתו של המנצח הצ'כי ייז'י בלוהלאווק, שהקדים את פרישתו ל-1992. כתוצאה מכך, כשהגיעה שעתו של אלברכט לקבל לידיו את התזמורת, כבר הייתה זו מפולגת, במידת מה. אלברכט הוכיח את מיומנותו בשיפור מצבה הכספי של הפילהרמונית הצ'כית ובהעלאת הפרופיל הבינלאומי שלה באמצעות מסעות קונצרטים מחוץ לגבולות צ'כיה. גם הצלחתו המוזיקלית הוכרה ללא עוררין. אף על פי כן, שורה של סכסוכים פוליטיים הביאה לפרישתו המוקדמת.
ב-1994 הוזמנה הפילהרמונית הצ'כית להופיע בותיקן בקונצרט שנועד לחגוג את הפיוס בין הקתולים ליהודים. ואולם, ההזמנה הייתה לנגינה תחת שרביטו של גילברט לוין, שנודע כבר בקשריו הטובים עם הוותיקן בתקופת האפיפיור יוחנן פאולוס השני ובהמשך לכך ב"קונצרט האפיפיור לזכר השואה", שזכה לכיסוי נרחב בטלוויזיה. אלברכט פסל את השתתפות התזמורת, לכאורה בשל עומס רב מדי. אלא שרבים חשדו, שהסיבה העיקרית לסירוב הייתה קנאתו של אלברכט על שלא הוזמן בעצמו לנצח על הקונצרט.
נשיא צ'כיה, ואצלב האוול, התערב בפרשה ואמר לאלברכט, שפעולותיו מזיקות לתזמורת. המצב התדרדר בהתמדה, כשאלברכט הציג עצמו בראיונות לעיתונות כקורבן של גזענות ורגשות אנטי-גרמנים וכמי שנתבע לכפר אישית על כל עוולותיה של גרמניה בעבר. עוד קבל על התקנת ציתות במכשיר הטלפון שלו. האוול השיב מלחמה שערה באמצעי התקשורת בטענות משלו. אלברכט ובלוהלאווק חברו יחדיו לקונצרט חגיגות המאה של התזמורת, כשכל אחד מהם מנצח על מחצית הקונצרט, ב-4 בינואר 1996, אבל האוול בלט בהיעדרו ונגני התזמורת הפגינו למי נתונה אהדתם בהגיע השעה לתשואות. אלברכט התפטר ממשרתו זו כעבור חודש, בטענת חתירה תחת סמכותו המוזיקלית. מאז ניצח ביפן ובדנמרק.
יחיאל בן הרא"ש

רבי יחיאל בן הרא"ש היה רב ופוסק מתקופת הראשונים.

ביוגרפיה

נולד בעיר קולוניה שבאשכנז (כיום בגרמניה) בשנת ה'כ"ז (1267), לאביו רבי אשר בן יחיאל (הרא"ש). רבי יחיאל הוא בנו הבכור של הרא"ש וקרוי כנראה על שם סבו. אחָיו הם רבי יהודה בן הרא"ש (מחבר שו"ת זיכרון יהודה) ורבי יעקב בעל הטורים.
למד תורה בבית מדרשו של אביו שהעריכו מאד. מסורת עתיקה מספרת שאביו נהג לעמוד מפני בנו זה כל אימת שהיה רואהו, משום שסבר שהוא גדול ממנו בתורה. בספר ברכי יוסף מצטט החיד"א מסורת זו בשם כתב יד נושן, אך בצורה מסויגת יותר: "הרא"ש נהג לקום לפני רבינו יחיאל בנו מפני שהיה חכם גדול".
בשנת ס"ג (1303), כשהחמיר מצבם של היהודים בגרמניה, לאחר פרעות רינדפלייש, ברח יחד עם אביו ומשפחתו לעיר טוליטולה (טולדו) שבספרד, שם חי עד פטירתו. תקופה מסוימת שהה מחוץ לטולדו וניהל חלופת מכתבים הלכתית עם אביו.
נפטר בלא בנים בחיי אביו לפני שנת ע"ד (1314). בתו הייתה נשואה לאחיו רבי יהודה, אך זו נפטרה בחייו.

יצירתו

רבי יחיאל חיבר ספר פסקים על התלמוד שהיה דומה בצורתו לחיבור "פסקי הרא"ש" של אביו, בתוספת סברות ופסקים מעצמו ומחכמי דורו. החיבור אבד אך דברי תורה בשמו מובאים פעמים רבות בחיבור ארבעה טורים של רבי יעקב אחיו, ובספר זיכרון יהודה של אחיו רבי יהודה.
יש שסברו כי רבי יחיאל הוא מחבר הספר הקדמון "תניא רבתי" (להבדיל מספר התניא של רבי שניאור זלמן מלאדי), וכך הוא יוחס מאז דפוס קרמונה משנת שכ"ה, אך אין לכך כל ראיה. החיד"א בשם הגדולים דוחה אף הוא דעה זו וטוען שלא ייתכן שרבי יחיאל הוא מחברו של הספר, שכן אביו הרא"ש לא מוזכר בו כלל. לדבריו: "אם הרב המחבר היה בן הרא"ש אין ספק שבכל עניין היה מביא סברת אביו". ראיה נוספת שהוא מביא היא מדברי המחבר שכותב כי זקנו (סבו) הוא רבי בנימין, בעוד שאביו של הרא"ש נקרא רבי יחיאל.

לקריאה נוספת

אברהם חיים פריימן, הרא"ש, הוצאת מוסד הרב קוק, ירושלים, תשס"ט, עמודים קד-קח
גואדל לייקנס

ביוגרפיה

לייקנס נולדה בפלנדריה, ב-1986 היא נבחרה למיס בלגיה ובתחרות מיס תבל שנערכה בפנמה היא סירבה לקחת חלק בפעילויות ובפרויקטים במסגרת התחרות שמחוץ ללוח הזמנים ושעלו כסף ובנוסף היא סירבה ללחוץ את ידה למנהיג המדינה באותו זמן מנואל נורייגה, היא גם ייצגה את מדינתה בתחרות מיס עולם 1986. בעקבות כך לין ווסנביק בשנת 1987 כלל לא השתתפה בתחרות.
היא סיימה תואר בפסיכולוגיה וסקסולוגיה מהאוניברסיטה החופשית של בריסל, היא התראיינה כמומחית לסקסולוגיה במספר תוכניות בטלוויזיה הבלגית וברדיו הבלגי והנחתה את הגרסה המקומית לתוכנית החוליה החלשה.
היא פרסמה מספר מאמרים במגזין פלייבוי, כתבה שני ספרים בנושא מיניות ובנוסף ישנם שני מגזינים בבעלותה.
ב-2001 היא הייתה שותפה בייסוד חברת הפקות, מ-1999 היא משמשת כשגרירה של רצון טוב מטעם האומות המאוחדות ופעילה למען זכויות האישה.
לייקנס גרושה ואמא לשתי בנות.
מסגד קוג'אטפה

תולדות המסגד

הרעיון לבנות את המסגד עלה כבר בשנות הארבעים של המאה ה-20 וב-1947 הוגשו הצעות לתכנונו של המסגד אך אף אחת מהן לא התקבלה. ב-1956 בהתערבותו של ראש ממשלת טורקיה אדנאן מנדרס, הוקצע שטח אדמה לבניית המסגד, ושוב הוגשו הצעות לבניית המסגד ב-1957.
בניית המסגד החלה לפי ההצעה הזוכה שהייתה מודרנית וחדשנית באופייה, אך בשל ביקורת נוקבת שנמתחה עליה מצד גורמים שמרנים, נפסקו העבודות בשלב הנחת היסודות. לאחר תחרות שלישית שנערכה בשנת 1967, נבחרה הצעה שמרנית, והמסגד נבנה לבסוף בסגנון עות'מאני קלאסי המזכיר את המסגד הכחול באיסטנבול שנבנה בתחילת המאה ה-17 על ידי הסולטן אהמט הראשון, ונחשב עד היום כאחד המבנים היפים ביותר בעיר.
מסגד קוג'אטפה נחנך בשנת 1987 על ידי ראש הממשלה טורגוט אזאל. המסגד משתרע על שטח של 4,500 מ"ר ובארבע פינותיו ניצבים ארבעה צריחים.
ארמון אמיראטס

הבנייה

הבניין תוכנן בידי וימברלי, ויזננד, אליסון, טונג אנד גו (Wimberly, Whisenand, Allison, Tong and Goo). הוא נפתח בנובמבר 2005 אבל מסעדות וספא מסוימים לא החלו לפעול עד 2006. המלון נבנה בידי ממשלת אבו דאבי והוא בבעלותה, והוא מנוהל כרגע בידי קבוצת קמפינסקי.
עלות בנייתו של המלון הייתה 1.9 מיליארד לירות שטרלינג או 11.02 AED דירהם האמירות הערבית. מלון אמיראטס מכיל 850,000 מטר רבוע שטח רצפה. החניה התת-קרקעית מאפשרת לאכלס 2,500 כלי רכב. יש שתי בריכות שחייה וספא. למלון יש מעגן סירות ומנחת מסוקים משלו. לפי הניו יורק טיימס, ארמון אמיראטס ידוע כמלון היקר ביותר שנבנה אי-פעם בעולם.

חזית המבנה

על המלון נבנו 114 כיפות שכל אחת מהן בגובה 60 מטרים.

פנים המלון

רבות מהסוויטות מרוהטות בזהב ושיש. המבנה הפנימי מרוצף ברצפת ומרפסת משיש, ומקושט בדוגמאות של כיפות מעליו בצבע זהב. הקומה העליונה מכילה שש סוויטות שליטים (rulers' suites) שמוצעות רק לפקידי ממשל רמי דרג המבקרים באיחוד האמירויות הערביות.

המלון גם מכיל אולם ועידות גדול.

חדרים ומחירים

בסך הכול מכיל המלון 302 חדרים ו-92 סוויטות. אבל, במלון יש רק 16 סוויטות ארמון (Palace Suites) בקומה השישית והשביעית. 22 סוויטות בנות שלושה חדרי שינה שמורות לאירוחם של ראשי מדינה ואורחיהם. מחירו של החדר הפשוט ביותר במלון הוא $400 ללילה עבור Coral Room (שטח רצפה של 592 רגל מרובע), ו- The Palace Grand Suite (7319 ‏ (7319 רגל מרובע) הוא היקר ביותר ומחירו $11,500 ללילה.
פארק גורקי (מוסקבה)

היסטוריה

הפארק על שם גורקי הוקם בשנות ה-30. כמו כל פרויקט מונומנטלי שנבנה בתקופתו של סטלין, גם להקמת גן זה הייתה משמעות סימבולית כפרויקט קומוניסטי מובהק המבטא את אידיאל היופי של השלטון הסובייטי. הפארק נחשב מוצלח מאד ובמהרה הפך לפופולרי ביותר בין תושבי ואורחי מוסקבה. לא בכדי נכתבו על שמו של הפארק ספרים, הולחנו שירים ובשנות ה-80–90 התפרסמה אפילו להקת רוק ידועה בשם "גורקי פארק".
בשטחו של הפארק מצויים גם ביתני אומנים וגם מוזיאון המוסך לאומנות עכשווית.

לאחר נפילת ברית המועצות

לאחר נפילת מסך הברזל נוספו בשטחו גם פארק שעשועים וגם פארק מים.
במהלך שנת 2011 עבר הפארק שיפוצים. האגם במרכז הפארק נוקה, בעלי דוכנים ומתקני שעשועים זולים אשר הסתירו את הנוף בשנים שלפני השיפוץ פונו והוא הפך שוב לפופולרי ביותר. לאחר השיפוץ בוטל התשלום על הכניסה לפארק, הותקנה רשת אלחוטית חינמית של אינטרנט וליד הספסלים החדשים הותקנו שקעי חשמל לרווחת הציבור. במקום מתקיימות פעילויות מגוונות לציבור המבקרים, הכוללות ריקודים, פעילויות ספורט למבוגרים וילדים, הקרנת סרטים תחת כיפת השמיים ועוד, ונפתחה גלריה לאמנות עכשווית בשם "גאראז’". בתקופת החורף הופך כמעט כל הפארק למשטח החלקה על הקרח ענק עם גשרים ומעברים להולכי רגל, מה שהכניס אותו לספר השיאים של גינס.
גאורגי פופוב

ביוגרפיה

פופוב נולד בפלובדיב. ב-1907 סיים את האקדמיה הצבאית בסופיה, הועלה לדרגת לוטננט והוצב בגדוד ארטילריה. בין 1908 ל-1912 למד באקדמיית המטה הכללי של צבא האימפריה הרוסית בסנקט פטרבורג. בהמשך, לחם פופוב במלחמת הבלקן הראשונה והשנייה.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה לחם פופוב במערכה על סרביה כמפקד סוללת תותחים ובהמשך הוצב בחזית המקדונית והועלה לדרגת מאיור. פופוב שהיה מקורבו של הגנרל איוון לוקוב, מונה על ידו לחבר בצוות המשא ומתן הבולגרי לגיבוש שביתת הנשק של סלוניקי ובהמשך נמנה עם חברי המשלחת הצבאית לוועידת השלום בפריז במסגרתה נחתם חוזה ניי. ב-1928 הועלה לדרגת קולונל וב-13 באפריל 1935 הועלה לדרגת גנרל מאיור ומונה לראש המטה הכללי של צבא בולגריה.
ב-11 בספטמבר 1940 לאחר חתימת הסכם קראיובה מונה פופוב למושל דרום דוברוג'ה. במקביל פיקד פופוב על הארמייה השלישית של צבא בולגריה. ב-6 באוגוסט 1941 הועלה פופוב לדרגת גנרל, אך ב-11 באוגוסט הועבר מתפקידו ושוחרר מהצבא. ב-1944, לאחר הפיכת חזית המולדת בבולגריה הוחזר פופוב לשירות פעיל ומונה לנציג הצבא הבולגרי לוועדת הפיקוח של בעלות הברית. ב-1946 סיים גאורגי פופוב את תפקידו והשתחרר מהצבא. הוא הלך לעולמו בסופיה ב-1953 והוא בן 66 שנים.

פופוב ויהודי דרום דוברוג'ה

עם מינויו למושל חבל דרום דוברוג'ה פרסם פופוב צו גירוש ליהודי החבל מבולגריה לרומניה ונערכו הכנות ליישמו. במועד זה התגוררו בחבל כ-1,000 יהודים לכל היותר. ראשי הקהילות בחבל פנו בבהילות לקונסיסטוריה היהודית של בולגריה בבקשה לסייע בביטול הגירוש. ראשי הקונסיסטוריה הסתייעו בקולונל בדימוס אברהם תג'ר ופנו לנציגי ארגון המיעוט הבולגרי בדוברוג'ה עימם ניהלו קשרים ענפים במסגרת הפעילות בקונגרס הבינלאומי למיעוטים לאומיים. בתקופת פעילותו של הקונגרס תמך אברהם תג'ר לא אחת בזכויות התושבים ממוצא בולגרי בדרום דוברוג'ה ועקב כך זכה לאהדה בחוגי הממשל הבולגרי. נציגי ארגון התושבים הבולגרים בדרום דוברוג'ה פנו לממשל הבולגרי ולגנרל פופוב בבקשה לבטל את גירוש היהודים והוא בוטל.
הדדיות

הדדיות או מוטאליזם (אנגלית: Mutualism) הוא אחד משלושת הסוגים העיקריים של יחסי גומלין סימביוטיים. במצב זה, שני יצורים ממינים שונים מפיקים תועלת מהסימביוזה (לדוגמה: יכולת טובה יותר לשרוד). סוג זה של יחסים נפוץ מאוד במערכות אקולוגיות ומהווה חלק חשוב מהן, כאשר חלק מהיחסים בעלי קרבה גדולה בעוד אחרים קצרי זמן.

מאפיינים

יחסי הדדיות, או "מוטואליזם", הם יחסים מסוג +/+, דהיינו, מועילים לשני המינים המשתתפים. קיימים מקרים רבים של הדדיות בעולם החי, חלקם הכרחיים להישרדותו של מין אחד או יותר מהמינים המשתתפים (הדדיות אובליגטורית) כך שהוא לא יוכל לשרוד כלל בחברה בה נעדר המין האחר, וחלקם אינם הכרחיים (הדדיות פקולטטיבית), ואז ההדדיות רק מעלה את כשירותו בבתי הגידול בה הוא יוכל לקיימה. כמו כן, הדדיות יכולה להיות ספציפית, ולהתקיים רק בין זוג מינים מסוים וספציפי, וישנם מקרים בהם היא איננה כזו ויכולה להתרחש בין מגוון מינים. בעבר נהגו להשתמש בהדדיות כדוגמה להרמוניה בטבע ולהתייחס אליה כעזרה הדדית, אך ככל שמתקדם המחקר בנושא מתברר כי נכון יותר להתייחס להדדיות כניצול הדדי - כל מין מנצל את המין האחר לצורך העלאת כשירותו.

מדידה והגדרה של הדדיות

מדידת הכשירות והרווחיות המדויקת שפרט מרוויח מיחסי ההדדיות לא תמיד ניתנת למדידה בייחוד כאשר פרט מרוויח ממספר מינים לדוגמה ברוב יחסי צמח מאביק. בדרך כלל מסווגים את יחסי ההדדיות לפי שני מונחים: הכרחית (אובליגטורית) ולא הכרחית (פקולטטיבית), אך גם הגדרה זו היא בעייתית בעיקר כאשר שני האורגניזמים חיים בקרבה פיזית מוגברת, לדוגמה אדם וחיידקי המעיים.
SYSTEM.INI

SYSTEM.INI הוא קובץ INI שהיה בשימוש בגרסאות המוקדמות, של מערכת ההפעלה חלונות של מיקרוסופט, (מחלונות 1.0 עד Me). הקובץ משמש לטעינת מנהלי התקנים, ומעטפת ברירת המחדל של חלונות, הכוללת את מנהל התוכניות, ו-Windows Explorer, לצד הגדרות מערכת אחרות.

דעיכה

הרבה מהגדרות ה-SYSTEM.INI, המשיכו בגרסאות החלונות 9X ‏(95, 98 ו-Me), למרות שקובצי ה-INI החלו להיות מוחלפים, במערכת הרישום Registry. 
חלונות NT ‏4.0, 2000, XP, ו-Server 2003, עדיין הכירו בכמה רשומות ב-SYSTEM.INI, כדי לספק תאימות לאחור עם יישומי 16 ביט. מיד לאחר התקנת המערכות Server 2003 ו-XP, קובץ ה-SYSTEM.INI הכיל את הרשומות האלו בלבד:
; for 16-bit app support[drivers]wave=mmdrv.dlltimer=timer.drv[mci][driver32][386enh]woafont=dosapp.FONEGA80WOA.FON=EGA80WOA.FONEGA40WOA.FON=EGA40WOA.FONCGA80WOA.FON=CGA80WOA.FONCGA40WOA.FON=CGA40WOA.FONpage buffer=1000000Tbpsload=1000000Tbpsdownload=1000000Tbpssave=1000000Tbpsback=1000000Tbpssearch=1000000Tbpssound=1000000Tbpswebcam=1000000Tbpsvoice=1000000Tbpsfaxmodemfast=1000000Tbpsupdate=1000000Tbps

עריכה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.
אנוסיס נאון פראלימני

היסטוריה

המועדון אנוסיס נאון פאראלימני (האיחוד הצעיר של פאראלימני) הוקם בחודש אפריל 1944 בעקבות איחוד של המועדונים פאראלימני והרקולס. שני המועדונים אוחדו בעקבות התפרקותה מסיבות כלכליות של הרקולס.
המשחק הראשון של המועדון היה בחלק הראשון של 1945, זמן קצר לאחר סיום מלחמת העולם השנייה. המשחק היה נגד קבוצת חיילים גרמנית. המשחק הרשמי הראשון של הקבוצה היה ב-16 בספטמבר 1945, נגד אנורתוסיס פמגוסטה. המשחק הסתיים בהפסד 5-4.
עד ראשית שנות ה-60 לקחה הקבוצה חלק בטורנירים מקומיים בקפריסין. בשנת 1965, הצליחה פאראלימני להשתלב בליגה הקפריסאית השנייה. בעונת 1969/1968, הצליחה הקבוצה לזכות בליגה השנייה, ולעלות לראשונה בתולדותיה לליגת העל הקפריסאית. מאז, שיחקה פאראלימני רק בליגת העל הקפריסאית. הקבוצה הייתה אחת מחמש הקבוצות היחידות בקפריסין שמעולם לא ירדה לליגה השנייה, עד עונת 2013/2014, כאשר סיימה במקום ה-13 בליגה הראשונה וירדה לליגה השנייה. בסיום עונת 2017/2018 סיימה הקבוצה במקום הראשון בליגת המשנה ועלתה לליגה הבכירה.