google/wiki40b huggingface dataset:
דנה זרמון

ביוגרפיה

דנה זרמון נולדה וגדלה ברמת אביב. אביה הוא הפרסומאי ואיש העסקים אילון זרמון, ואמה היא הפרסומאית והאמנית דרורית ברזילי. אביה החורג הוא השחקן גיא לואל. לדנה אחות קטנה מנישואיהם הראשונים של הוריה ושתי אחיות מנישואיהם השניים של הוריה.
למדה בבית הספר אליאנס (תל אביב). שירתה בצה"ל כמש"קית ת"ש במודיעין ובחטיבת ביסלמ"ח. היא בעלת תואר ראשון בפסיכולוגיה מהמרכז הבינתחומי הרצליה, שבו למדה בשנים 2013–2017.

ב-2014 פתחה את הבלוג dandy-z.com בו תיעדה את עולמה, תוך התמקדות באופנה ובלייף סטייל.
בשנת 2014 קיבלה הצעה מחברת אבוט המאירי הפקות ומהוט בידור ישראלי להוביל תוכנית דוקו-ריאליטי שבה תתעד את עולמה. בשנים 2015–2017 שודרו שלוש עונות של "איט גירלז" בהוט בידור ישראלי, התוכנית קיבלה את חסותו של אתר ynet. זרמון ביחד עם שלוש נשים פתחה בלוג אופנה. התוכנית זכתה למיליוני צפיות.
ב-2017 הנחתה את "לפני הקול", התוכנית המלווה את תוכנית המציאות The Voice ישראל.
בקיץ 2017 השתתפה יחד עם ארוסה גיא ביטון בתוכנית "זוג מנצח VIP" ששודרה בערוץ 10.
הנחתה פינות אורח רבות בערוץ 2, פינה קבועה בתוכנית "המהפך" בשידורי קשת ("מהפכונים בחמש דקות", 2016) ופינה קבועה בHOT בידור ישראלי.
עבדה בשיתופי פעולה עם מותגים רבים, בהם המותגים הבינלאומיים טרסמה (Tresemme, מותג של יוניליבר), פנדורה, סמסונג ומותגים ישראלים כמו קניון רמת אביב, רנואר, הוט מובייל ושימשה כפרזנטורית של קניון עזריאלי ראשונים, וחברת הסלולר ווי פון (We4G). בנוסף, עיצבה ויצרה קולקציות בתחום האיפור (לחברת פלורמר) ובתחום התכשיטים (למעצבת אפרת קסוטו) שנשאו את שמה.
הופיעה על שערי כתבי העת "פנאי פלוס", "מעריב לנוער", "בלייזר", "את" והמוספים "זמנים מודרניים" ו"זמנים בריאים" של העיתון "ידיעות אחרונות".
מארגנת הפקות אופנה למגזינים ואחראית סטיילינג אופנה בפרסומות.
בדצמבר 2017 פתחה את "אינסטקדמי" (Instacademy) – קורס לימודי בתקשורת ומיתוג בעולם הרשתות החברתיות, בדגש על אינסטגרם. מעבירה הרצאות אורח על רשתות חברתיות וסטיילינג בשנקר, בבית הספר המעשי למקצועות המדיה, MAKE, בשיתוף שידורי קשת ובתיכונים ברחבי ישראל.
בשנת 2017 נישאה לגיא ביטון, איש עסקים בתחום הנדל"ן, לאחר חמש שנות זוגיות. מתגוררת עם ביטון ברמת אביב.
פרספוליס

היסטוריה

המבנים העתיקים ביותר בחורבות פרספוליס מתוארכים בערך לשנת 515 לפנה"ס. הארכאולוג הצרפתי, אנדרה גודאר, אשר חקר בפרספוליס בשנות השלושים במאה ה-20, האמין כי היה זה כורש הגדול אשר בחר את מיקומה של פרספוליס, אך היה זה דריווש הראשון שהקים את האתר. דריווש הורה על בניית ארמון אפדאנה, "אולם הוויכוחים" ובית האוצר המרכזי וסביבתו, אשר הושלמו בתקופת שלטונו של בנו, חשיארש הראשון. הבנייה נמשכה עד קץ השושלת האחמנית.

חורבן העיר

במהלך הפלישת הכיבוש האימפריה הפרסית על ידי אלכסנדר הגדול שלח אלכסנדר הגדול את הכוח המרכזי של צבאו לפרסופוליס בדרך המלך הפרסית בשנת 330 לפנה"ס. אלכסנדר ניצח את הפרסים במעבר הרצים צר שנקרא שערי פרס בהרי זגרוס וכבש את העיר. בזמן שהותו של הצבא היווני-מוקדוני בעיר פרצה שרפה בארמון חשיארש והאש התפשטה ברחבי העיר. לא ברור האם מדובר בתאונה או בהצתה מכוונת בהוראתו של אלכסנדר כנקמה על שרפת האקרופוליס באתונה במהלך מלחמת פרס-יוון השנייה. ההיסטוריון אל-בירוני מהמאה ה-11 טען ב"דברי ימי העמים העתיקים" כי אלכסנדר שרף מסמכים היסטוריים חשובים.

ביקורים מהמערב

אודוריק מפורדנון עבר דרך פרספוליס בשנת 1320 בערך בדרכו לסין. בשנת 1474 ג'יואושפט ברברו מונציה ביקר את חורבות העיר ושגה להסיק כי הן ממוצא יהודי. אנטוניו דה גובייה מפורטוגל כתב על ממצאים רבים של כתב יתדות בעיר בעת ביקורו ב-1602. הוא כתב דו"ח על מסעותיו בפרס בשנת 1606 בשם הג'ורדנה. ב-1704 שהה במקום הצייר ההולנדי קורנליס דה ברוין, וציוריו היו המראות המפורטים ביותר של חורבות פרספוליס שהוצגו במערב עד לתצלומי האתר במאה ה-19.

חפירות ארכאולוגיות

במאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 נערכו חפירות ארכאולוגיות חובבניות באתר. החפירות המאורגנות והמתועדות הראשונות נוהלו על ידי ארנסט הרצפלד ואריך שמידט מהמכון האוריינטלי של אוניברסיטת שיקגו. הם ערכו שמונה עונות של חפירות משנת 1930 שכללו אתרים נוספים באזור.
הרצפלד האמין שהעיר נבנתה כסמל לגדולתה של האימפריה והיוותה אתר עלייה לרגל לחגיגות ואירועים מיוחדים וביניהן חגיגות הנורוז.
העיר נבנתה באזור בו נוסדה השושלת האחמנית מסיבות היסטוריות. זאת, על אף שאזור זה לא היה במרכז האימפריה באותה תקופה.

בעת המודרנית

ב-1971 ערך השאה חגיגה מנקרת עיניים לציון 2,500 שנה לממלכת פרס והזמין את מנהיגי העולם להשתתף בה. נטען כי ההוצאות על האירוע הגיעו לעשרות מיליוני דולר והחגיגה הפכה סמל לראוותנות ולשחיתות של השלטון, דבר שערער את מעמדו והניע את התהליכים שבסופם נאלץ לצאת לגלות.
בין השנים 1967–1977 התקיימו באתר מופעים מטעם פסטיבל האמנויות בשיראז. בפסטיבל השתתפו אמנים ויוצרים מאיראן ומרחבי העולם.
לאחר עליית רוחאללה ח'ומייני לשלטון, האתר נסגר בהוראתו ורק לאחר מותו האתר נפתח מחדש.

האתר

הארכיטקטורה בעיר הסתמכה על עמודי עץ. השימוש בעמודי אבן נעשה רק כאשר ארזי הלבנון והטיק ההודי לא היו גדולים מספיק לתמוך בראשה שלרוב הייתה מאבן. ניתן לחלק את סוגי המבנים לשלוש קבוצות - מגורים צבאיים; בית האוצר; ואולמות קבלת הפנים והמגורים המלכותיים. מבנים ראויים לציון כוללים את המדרגות הגדולות, שער העמים, ארמון האפדנה, היכל מאה העמודים, היכל טריפילון וארמון טכרה של דאריוס, ארמון החדיש של חשיארש, בית האוצר האימפראלי, האורוות המלכותיות ובית המרכבה.
יחסי ארצות הברית–מזרח טימור

היסטוריה

למזרח טימור ישנה שגרירות בוושינגטון, וכן משלחת קבועה בניו-יורק באומות המאוחדות. ארצות הברית תמכה בתוכנית סיוע דו-צדדית גדולה לפיתוח מזרח טימור, ותרמה 20.6 מיליון דולר ב-2007, כמו כן היא תורמת כספים כחברה מרכזית במספר סוכנויות רב-צדדיות, ביניהן הבנק לפיתוח אסיה והבנק העולמי. חיל השלום האמריקני פעל במזרח טימור מאז 2002, אך הוא השהה את פעילותו במאי 2006 בשל אי שקט וחוסר יציבות.
שגרירות ארצות הברית במזרח טימור ממוקמת בפראיה דה קוקוירוס, דילי. כמו כן, שגרירת ארצות הברית במזרח טימור היא קרן קלארק סטנטון, מנהל משלחת הסוכנות האמריקנית לפיתוח בינלאומי (USAID) הוא מארק אנתוני, קצין המדיני / כלכלי / מסחרי הוא רוברטו קוירוז, ונציג מזרד ההגנה האמריקני הוא רס"ן רון סרג'נט.

פיתוח תהליכים פוליטיים

הסוכנות האמריקנית לפיתוח בינלאומי החלה לתמוך בפיתוח של תהליכים דמוקרטיים, אפקטיביים, דמוקרטיים ופוליטיים במזרח טימור בשנת 1999. בין השנים 2001 ו-2008 תרמה הסוכנות 2,215,997$ לקרן הבין-לאומית למערכות בחירות, 3,619,134$ למכון הרפובליקני הבינלאומי (IRI) ו-3,728,490$ למוסד הלאומי הדמוקרטי (NDI).
היטל דלק

היטל דלק (באנגלית: Fuel Surcharge) הוא שם בו משתמשות חברות התעופה, להגדרת רכיב נוסף, שנוי במחלוקת, במחיר כרטיס הטיסה, המייצג את חלק עלות הדלק הסילוני, המשמש להטסת המטוסים. ההיטל הוכנס כמרכיב נוסף בחישוב עלות כרטיס הטיסה בשנת 2004. לטענת חברות התעופה, היטל הדלק, בא לפצות אותן על הפסדים העלולים להיגרם כתוצאה מתנודות במחירי הדלק. לקוחות רבים הביעו חוסר שביעות רצון מהחיוב הנוסף, ובעיקר מכך שלעיתים הם נדרשים להוסיף סכום כסף למחיר הטיסה, לאחר שהכרטיס כבר נרכש. חברות התעופה מכירות בעובדה שהיטל הדלק, מעורר תחושות שליליות אצל קהל הנוסעים, אך הן טוענות כי אין ברירה, וההיטל הוא מנגנון המאפשר את הישרדותן, בתקופות של אי ודאות במחירי הדלק.
הממונה על הרשות להגנת הצרכן עו"ד יצחק קמחי, והיועץ המשפטי של משרד התיירות עו"ד עובד קדמי, פנו ביום 18 באוגוסט 2008 בכתב, לכל חברות התעופה, ולכל סוכני הנסיעות והודיעו כי ההיטל הוא עבירה על חוק הגנת הצרכן. לטענתם, מחיר כרטיס טיסה אינו בפיקוח, ועל כן החברות יכולות לכלול את עלות העלייה במחירי הדלק, במחיר כרטיס הטיסה עצמו, ללא כל צורך בתשלומים נוספים. שני האישים גם טענו כי השימוש בביטוי "היטל דלק" מטעה. שכן יש לו משמעות לוואי של הוראה שלטונית, או מס המוטל על ידי המדינה, בעוד שבפועל מדובר בהחלטה שרירותית של חברות התעופה.
ב-14 במרץ 2011, הודיעה הממונה על הרשות להגנת הצרכן, עו"ד תמר פינקוס, כי "אין כזה דבר היטל דלק", ואיימה בנקיטת אמצעים משפטיים כנגד סוכני נסיעות, או חברות תעופה, אם יפרסמו מחירים בתוספת "היטלי דלק".
בחברת אל על מכונה כיום היטל הדלק בשם "תוספת מזומן".
אגם אבה

סקירה - גאוגרפית וגאולוגית

אגם אבה הוא יעדם הסופי של מימי נהר אוואש. האגם נמצא בצומת משולש אַפָאר, המהווה את מקום המפגש המרכזי של שלושה שברים של קרום כדור הארץ. מפגש זה גורם להיווצרותו של שקע אפאר, עקב התרחקותם ההדדית של שלושת שברים אלה ביחס לנקודה מרכזית זו, אם כי לא כולם מתרחקים מנקודה זו באותו קצב.
לחופו הצפון-מערבי של האגם מתרומם הר געש כבוי הקרוי הר דאמה עלי (1,069 מ'), בעוד שלאורך חופו המערבי והדרום-מערבי, משתרעים משטחי מלח עצומים, שרוחבם כ-10 ק"מ. בנוסף לאוואש, שני נחלי אכזב עונתיים, אוֹלֶלְדִיר ואַבּוּנָה מֶרֶקֶס, נשפכים אל האגם ממערב לו ומדרום לו, לאחר שהם חוצים את משטחי המלח. על אף ששטחם הנוכחי של מימיו הפתוחים האגם הוא 332.6 קמ"ר, בצורות אחרונות וניצול יתר של מימי האוואש לצורך השקיה, הביאו לירידת מפלס האגם בשיעור 5 מ'.
אגם אבה קנה את פרסומו בשל ארובות הגיר הטבעיות שנוצרו בשטחו, המיתמרות אף לגובה של 50 מ', ומתוכן נפלט קיטור. האגם עצמו ידוע גם בשל אוכלוסיות השקיטנים החיות בו.
חופו של האגם מאוכלס על ידי נוודים בני אפאר.
מישל פלורנוי

קריירה ממשלתית

קודם להצטרפותה לאוניברסיטה לביטחון לאומי, כיהנה פלורנוי כמינוי פוליטי בכיר במחלקת ההגנה של ארצות הברית, שם שימשה, בכהונתו של ביל קלינטון כנשיא ארצות הברית, בתפקיד הכפול של משנה לעוזר מזכיר ההגנה לנושאי אסטרטגיה וצמצום נשק, ומשנה לעוזר מזכיר ההגנה לאסטרטגיה. בתפקידים אלו היא פיקחה על שלושה משרדי מדיניות בלשבת מזכיר ההגנה של ארצות הברית: אסטרטגיה; דרישות, תוכניות ומניעת הפצה; וענייני אירואסיה, רוסיה ואוקראינה. ב-1996 הוענקה לפלורנוי מדליית שר ההגנה לשירות ציבורי מצטיין (Secretary of Defense Medal for Outstanding Public Service), מדליית משרד ההגנה לשירות ציבורי מצטיין ב-1998 ו-the Chairman of the Joint Chiefs of Staff’s Joint Distinguished Civilian Service Award ופרס השירות האזרחי המכובד של יושב ראש המטות המשולבים (the Chairman of the Joint Chiefs of Staff’s Joint Distinguished Civilian Service Award) בשנת 2000. פלורנוי הייתה פרופסור למחקר (distinguished research professor) ב-Institute for National Strategic Studies שבאוניברסיטה לביטחון לאומי, שם הקימה והובילה את קבוצת המחקר Quadrennial Defense Review אשר הוסמכה על ידי יושב ראש המטות המשולבים לפיתוח הון אינטלקטואלי לקראת סקירה של מחלקת ההגנה של ארצות הברית ל-2001.
בעקבות בחירתו של ברק אובמה לנשיאות בנובמבר 2008, נבחרה פלורנוי כאחת ממובילות צוות הביקורת למחלקת ההגנה של ארצות הברית, כחלק מצוות המעבר לקראת כניסתו של אובמה לתפקיד נשיא ארצות הברית. ב-8 בינואר 2009 הודיע הנשיא הנבחר אובמה כי הוא ממנה את פלורנוי כתת-מזכיר ההגנה למדיניות במקום אריק אדלמן, תחת מזכירי ההגנה של ארצות הברית רוברט גייטס ולאון פנטה. ב-12 בדצמבר 2011 הודיעה פלורנוי כי בפברואר 2012 תתפטר מתפקידה ותחזור לחייה הפרטיים ותסייע לקמפיין לבחירתו מחדש של ברק אובמה לתפקיד נשיא ארצות הברית, בנובמבר אותה שנה.

חייה האישיים

לפלורנוי תואר ראשון במחקר חברתי מאוניברסיטת הרווארד ותואר שני מחקרי ביחסים בינלאומיים מאוניברסיטת אוקספורד, שם הייתה Newton-Tatum scholar בבייליול קולג'. 
פלורנוי תומכת במפלגה הדמוקרטית ורשומות מימון הבחירות מראות שפלורנוי תרמה 500 דולר אמריקני למרוץ הנשיאותי של הילרי קלינטון ביוני 2007.
בשנים 1989–1993 שהתה פלורנוי בבית ספר ג'ון פ. קנדי לממשל של אוניברסיטת הרווארד, שם הייתה עמיתת מחקר בתוכנית לביטחון בינלאומי. פלורנוי ושותפה לייסוד CNAS, קורט קמפבל, כתבו בנייר עמדה שנקרא "The Inheritance and the Way Forward": "ראשית, האסטרטגיה האמריקאית חייבת להיות מושתת על פרגמטיזם של שכל ישר (a common sense pragmatism) ולא על אידאולוגיה. אסטרטגיית הביטחון הלאומי האמריקאית חייבת להיות מבוססת על הערכה מפוכחת של האתגרים וההזדמנויות של סביבת הביטחון החדשה, כמו גם על היעדים הריאליים הנגזרים מהאינטרסים הלאומיים שלנו". 
בעלה של פלורנוי, וו. סקוט גולד, הוא קפטן בדימוס, לאחר 26 שנים בהן היה חלק מהצי האמריקני. הוא כיהן כסגן נשיא IBM לפני שהפך לסגן מזכיר המשרד לענייני יוצאי צבא.

השתייכות

פלורנוי חברה ב-Aspen Strategy Group, במועצה ליחסי חוץ (Council on Foreign Relations), במכון הבינלאומי ללימודים אסטרטגיים (International Institute for Strategic Studies) ובמועצת המנהלים של Women in International Security. היא חברה לשעבר ב-Defense Policy Board Advisory Committee ובכוח המשימה Defense Science Board לטרנספורמציה. היא הייתה חברה בקואליציה המנחה של Project on National Security Reform (הפרויקט לרפורמה בביטחון לאומי).
אלכסיי יליסייב

קורות חיים

אלכסיי יליסייב נולד בעיירה במחוז קלוגה לאב ליטאי בשם Stanislovas Kuraitis. אביו הואשם בבגידה בברית המועצות ונשלח למעצר ממושך. אימו של הקוסמונאוט התגרשה ואלכסיי הצעיר בגיל 16 החליף את שם משפחתו לשם משפחת נעורים של אמו. לאחר שחרורו אביו לא חזר למשפחתו ולמעשה אף פעם לא נפגש עם בנו לאחר השחרור.
בשנת 1951 אלכסיי יליסייב סיים את לימודי בית הספר במוסקבה והחל לילמוד באוניברסיטה טכנית על שם באומן בעיר. לאחר סיומו בשנת 1957 הוא התחיל לעבוד כמהנדס מכונות בתעשיית החלל הסובייטית. בשנת 1962 לאחר סיום לימודי הדוקטורט יליסייב חזר לעבוד בתאגיד הטילים והחלל אנרגיה בוא החל לעבוד לאחר בהסמכת למהנדס. תחום עיסוקו היה תכנון מערכות ניווט.
בשנת 1966 יליסייב התקבל לתוכנית הכנת קוסמונאוטים הסובייטית. את טיסתו הראשונה לחלל ביצע בחללית סויוז 5. הטיסה נערכה במשך קצת פחות מ-2 יממות. בטיסה זו לראשונה בוצע התחברות בין מספר חלליות ומעבר טייסים בין החלליות. ב-13 באוקטובר שוגר יליסייב לחלל בפעם השנייה על סיפון חללית סויוז 8. ב-22 באפריל הוא היה על סיפון חללית סויוז 10 שהתחברה לתחנת חלל סאליוט 1 אך עקב תקלה טכנית הקוסמונאוטים לא הצליחו להיכנס לתחנת החלל.
לאחר עזיבת יחידת הקוסמונאוטים יליסייב המשיך את עבודתו בתעשיית החלל הסובייטית. בשמך שנים הוא היה מנהל מתקנים שונים השייכים לתעשייה זו.
בשנים 1986-1991 יליסייב היה רקטור של אוניברסיטה טכנית על שם באומן במוסקבה. לאחר התפרקות ברית המועצות יליסייב היה בתפקידים שונים בתעשייה הפרטית שהתפתחה.
יליסייב פרסם מספר ספרים בתחום תעשיית החלל והוא בעל חמש המצאות בתחום.
הפנים האחרות: הקשרים הסודיים בין הנאצים להנהגת התנועה הציונית

רקע

עבאס ערך את לימודיו באוניברסיטת הידידות בין העמים של רוסיה ע"ש פטריס לומומבה לשם הכנת הדוקטורט שלו. מנהל האוניברסיטה באותה עת היה יבגני פרימקוב, וזה מינה את החוקר ולדימיר איבנוביץ' כּיסילב כמנחה של עבאס. בראיון שנערך עמו כעבור עשרים שנה, זכר כיסילב את עבאס כתלמיד מוכן היטב שבא למוסקבה עם נושא שבחר מראש וחומר רב מוכן.
בתרגום מרוסית שמהּ של התזה "הקשרים בין הציונות לבין הנאציזם." הספר המבוסס על עבודת הדוקטורט של עבאס מ-1982 ויצא לאור בשנת 1984 על ידי הוצאת דאר אִבּן רושד בעמאן בירדן תחת השם הפן האחר: הקשרים הסודיים בין הנאצים להנהגת התנועה הציונית.

מספר הקורבנות ותאי הגזים

בהקדמה לספר ישנה התייחסות למספר קורבנות השואה. עבאס מציין, כי ישנן שמועות לפיהן מספר הקורבנות הגיע לשישה מיליון, ואף לשנים עשר מיליון, אך לפי חוקרים רבים לדבריו, המספר מונה מאות אלפים. לפי עבאס, האינטרס של התנועה הציונית הוא לנפח את מספרי הנספים לצורך רווחים פוליטיים.
באשר לתאי הגזים, עבאס נסמך על מכחיש השואה רובר פוריסון, לפיו, תאי הגזים לא נועדו להריגת יהודים חיים אלא לשריפת גופות בלבד, מחשש להפצת מחלות וחיידקים.

ביקורת

עם מינויו של עבאס לתפקיד ראש ממשלת הרשות הפלסטינית ב-2003, הסיר צה"ל מאתר האינטרנט שלו קטעים מתוך ספרו של עבאס, לרבות ציטוטים המערערים על השימוש בתאי הגזים והטוענים למספר קורבנות נמוך משישה מיליון. לדברי חבר-הכנסת אריה אלדד, שהתבטא סמוך למועד המינוי, נתבקש מרכז שמעון ויזנטל על ידי משרד החוץ הישראלי ומחלקת המדינה של ארצות הברית "להסתיר מידע על אודות כתביו מכחישי-השואה של עבאס" קודם לחתימת הסכמי אוסלו ב-1993.
EMI

היסטוריה

החברה נוסדה בלונדון במרץ 1931 בשם Electric and musical Industries Ltd - כלי נגינה וכלים חשמליים בע"מ כאיחוד בין חברת קולומביה גרפופון הבריטית וחברת גרמופון הבריטית, השלוחה הבריטית של "ברלינר גרמופון" האמריקאית. בנובמבר אותה שנה הקימה החברה את אולפני EMI, בשנת 1970 שונה שם האולפנים רשמית לשם השגור "אולפני אבי רוד".
בעת מלחמת העולם השנייה פיתחו במעבדות החברה ציוד אלקטרוני כמתקני מכ"ם וטכנולוגיה לטילים מונחים כמו כן סיפקו מעבדות EMI את משדר הטלוויזיה הראשון של ה-BBC. ב-1958 נבנה במעבדות EMI המחשב הטרנזיסטורי הראשון בבריטניה - EMIDEC 1100 - על ידי גודפרי נ. האונספילד, מי שזכה לימים בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה בשנת 1979 על פיתוח הטומוגרף הממוחשב. בשנת 1957 רכשה EMI את חברת התקליטים האמריקאית "קפיטול רקורדס" והשיגה בכך אפשרות להפצת מוזיקה בריטית בארצות הברית. המחקר והפיתוח הטכנולוגי החדשני מומן על ידי הרווחים העצומים של אמני "הפלישה הבריטית" (הביטלס, האבנים המתגלגלות, פינק פלויד ועוד שכבשו את מצעדי הפזמונים בארצות הברית). 
ב-1979 קיבלה EMI את הזכיון להפצת אמני יונייטד ארטיסטס בבריטניה. ב-1980 התמזגה עם חברת האלקטרוניקה Thorn Electrical Industries ויצרה את חברת Thorn EMI. ב-1989 רכשה את חברת התקליטים SBK (בה היו חתומים אמנים כבלר, ונילה אייס, בוי ג'ורג' ואחרים). ב-1990 רכשה את מחלקת המוזיקה של וירג'ין.
ב-2012 התפרקה EMI, כאשר נקנתה על ידי חברת התקליטים יוניברסל מיוזיק גרופ (שלאחר מכן מכרה חלק מ-EMI  לחברות אחרות, כגון וורנר מיוזיק גרופ) וע"י חברת פרסום המוזיקה סוני מיוזיק אנטרטיינמנט.

EMI Classics

מהקמתה ועד 1964 ניהל את המחלקה הקלאסית של EMI המפיק המוזיקלי הנודע וולטר לג, שהחתים עבורה מנצחים מובילים כתומאס ביצ'ם וג'ון ברבירולי ולאחר מלחמת העולם השנייה יצא ל"ציד" בעיר וינה הכבושה וגייס עבור EMI אמנים כהרברט פון קאראיין, וילהלם פורטוונגלר, אירמגרד זיפריד, אליזבת שוורצקופף, אוטו קלמפרר, מריה קאלאס ורבים אחרים. עוד לפני המלחמה פיתח את שיטת שיווק התקליטים למנויים. מנויים נרשמו מראש לרכישת סדרה של תקליטים קלאסיים, שיצאו במהלך השנה ונשלחו למנויים ששילמו עבורם מראש. הדבר נתן ל-EMI גב כלכלי להפקת סדרות ארוכות-טווח כגון הקלטת כל שיריו של הוגו וולף, הקלטת מכלול הסונטות לפסנתר מאת בטהובן בביצועו של ארתור שנאבל והקלטה מלאה של חליל הקסם מאת מוצארט בניצוח של סר תומאס ביצ'ם, שנערכה בברלין ב-1937. עם שקיעת מכירות המחלקה הקלאסית, ב-1964, התפטר לג מ-EMI.
ב-1990 איחדה EMI את קבוצות חברות ההקלטה הקלאסיות שהיו לה במדינות ברחבי העולם לחברה מרכזית אחת שתעסוק במוזיקה קלאסית בלבד. הדבר נועד כדי לקצץ בהוצאות ההפקה של עטיפות שונות לכל מדינה. כן אוחדו הקטלוגים של HMV ושל Virgin תחת המותג.
בקטלוג אמני המותג נמנו, בנוסף על תזמורת פילהרמוניה, שהוקמה על ידי לג כתזמורת הבית של המותג, תזמורת האקדמיה של סנט מרטין בשדות, התזמורת הפילהרמונית של ברלין, התזמורת הקאמרית האנגלית, התזמורת הפילהרמונית של לונדון, התזמורת הסימפונית של לונדון, דניאל ברנבוים, מרתה ארחריץ', אנדרה פרווין, נייג'ל קנדי, יהודי מנוחין, יצחק פרלמן, אן-סופי מוטר ורבים אחרים.
ג'ון אנטוויסל

קריירה מאוחרת

לקראת סוף הקריירה שלו, ייסד את הלהקה של ג'ון אנטוויסל ביחד עם חברו משכבר הימים, המתופף סטיב לנגו. גודפרי טאונסנד ניגן בגיטרה והוביל את השירה. 
בשנת 1996, יצאה הלהקה לסיבוב הופעות בשם נעזב למות עם הקלידן אלן סנט ג'ון.
 אחרי הפסקה שבה חזר להופיע אנטוויסל עם להקת המי במטרה לקדם את Quadrophenia בשנים 1996-97, שוב יצאה הלהקה לסיבוב הופעות והפעם עם הקלידן גורדון קוטן, שזכה לשם נעזב למות - ההמשך. לאחר סיבוב ההופעות זה, הוציאה הלהקה אלבום להיטים שנקרא בשם נעזב לחיות.
בשנים הבאות שוב חזר אנטוויסל לנגן עם חבריו הוותיקים בלהקת המי. בשנת 2001 הוא ניגן בהופעת המחווה של אלן פרסון לביטלס, בהליכה במורד אבי רוד, ביחד עם אומנים רבים נוספים.

מותו

ג'ון אנטוויסל מת ב-27 ביוני 2002, במלון "הארד רוק הוטל אנד קזינו", בלאס וגאס, יום אחד לפני תחילת סיבוב ההופעות המתוכנן של המי בארצות הברית. מספר החדר עצמו בו הוא מת נשמר בסוד מחשש שהחדר יהפוך למקדש או למוקד עליה לרגל למעריציו. 
על פי האבחנה הרפואית נקבע כי המוות נגרם בשל התקף לב כתוצאה משימוש בסמים.
ג'קומו קברנגי

ג'אקומו קברנגי (ברוסית: Джа́комо Кваре́нги; באיטלקית: Giacomo Quarenghi, נהגה באיטלקית "קוארנגי"; 20 בספטמבר 1744, ברגמו - 2 במרץ 1817, סנקט פטרבורג) אדריכל ניאו קלאסי שפעל בעיקר ברוסיה.

היסטוריה

קברנגי נולד באיטליה ב-1744. בצעירותו למד ועסק בציור ברומא, היה רב כשרוני ונגע בספרות ובמוזיקה. עם הזמן החל לעסוק בארכיטקטורה, והצליח מאוד. בגיל 30, הוא כבר היה אדריכל מפורסם, ובנה מבני ציבור במונקו, ובווינה. באיטליה, המבנה היחיד שלו היא כנסיית Subiaco.
בגיל 35, בינואר 1780, הגיע קברנגי לסנקט פטרבורג בהזמנתה של המלכה יקטרינה הגדולה והחל לתכנן מבנים בהיקף נרחב. המבנה המשמעותי הראשון של קברנגי ברוסיה היה הארמון בפארק האנגלי "פטרוף". מאוחר יותר אף בנה את "מכון סמולני" שנחשב לעבודה הטובה ביותר שלו.
קברנגי עבד ברוח פלדיו ובית הספר האיטלקי החדשה בסגנון ניאו קלסיציסטי אלגנטי ואצילי. המבנים שלו נעשו תמיד עם טעם, פרופורציות והרמוניה. עבודותיו הן דוגמאות טובות של קלאסיציזם בוגר בארכיטקטורה הרוסית. למרות זאת היו שהתנגדו לו והאשימו אותו בערבוב גס של אלמנטים אדריכליים שונים.
בסוף שנת 1810, עזב בפעם האחרונה את סנט פטרבורג לברגמו, שם הוא התקבל בכבוד. עם זאת, בשנת 1811 מיהר לשוב לרוסיה, בשל כוונתו של נפוליאון לפלוש לרוסיה. ג'אקומו מת ב-1817 ברוסיה.
כיום, נמצאות כ-30 עבודות של האדריכל ברחבי ברית המועצות ובמיוחד בסנט פטרבורג.
מישקה יפונצ'יק

ביוגרפיה

מישקה נולד למאיר וולף בן מרדכי ויניצקי בעיירה הולטה שבמחוז חרסון (פרבומאייסק שבמחוז מיקולאייב אוקראינה) ב-1891. בהיותו בן 4, המשפחה עברה להתגורר ברובע מולדבנקה באודסה. בהיותו בן 6 התייתם מאביו ולמד בבית הספר היהודי בעיר במקביל לעבודות שביצע במפעל "אנטאר" בעיר.
בתקופת הפוגרומים היהודיים באוקטובר 1905 נטל חלק בהתארגנויות יהודיות שפעלו כארגוני הגנה. הצטרף לארגון של אנרכיסטים קומוניסטים בשם "הרצון הצעיר". לאחר רצח מפקד תחנת המשטרה מיכאילובסקי, הקצין קוז'וחאר הוא נידון לגזר דין מוות אך זה הומתק לבסוף ב-12 שנות מאסר. בעת מאסרו הכיר את גריגורי קוטובסקי.
ב-1917 מישקה שוחרר מכלאו וארגן כנופיית שודדים גדולה שביצעה סדרת שוד בנקים ומועדוני הימורים בעיר. מישקה ניהל קשרים עם אנרכיסטים שונים ושיתף עמם פעולה. במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה כנופייתו פשטה על בית הכלא בעיר והביאה לבריחה המונית של אסירים. באמצעות גריגורי קוטובסקי שיתף פעולה עם הבולשביקים.
לאחר שהצבא האדום השתלט על אודסה פשטו שמועות לפיהן מישקה מונה לעמוד בראש השירות החשאי בעיר אך שמועה זה התבררה כשקרית לאחר שראש השירות החשאי בעיר מיכאיל גרינברג הצהיר כי אין לו אף קשר למישקה יפונצ'יק.
במאי 1919 עמד בראש גדוד 54 שלחם נגד סימון פטליורה. אנשי הגדוד היו בעיקר אנשי עולם התחתון. המשמעת ביחידה הייתה ירודה מאוד וליונה יקיר היו ספקות האם ניתן להכריז על היחידה כיחידה מבצעית. תקופה קצרה לאחר הקמתה היחידה התפזרה ומישקה הוזמן לבירור בפיקוד. כאשר הוא סירב להתייצב הוא הואשם בבגידה ולבסוף בעת ניסיון מעצר נורה ומת. מאיר זיידר שהיה סגנו בגדוד הרג את גריגורי קוטובסקי כצעד נקמה.
השערת הודג'

השערת הודג' (אנגלית: Hodge Conjecture) היא אחת מ-7 בעיות המילניום של מכון קליי. 
המוטיבציה לפיתוח השערה זו התחיל מהצורך של מתמטיקאים להכליל הצגה של צורות גאומטריות, שכן אם ישנו ייצוג של כל הצורות הגאומטריות הקיימות על ידי צורות גאומטריות פשוטות יותר, ניתן להוכיח דברים רבים.
במאה העשרים פותחו שיטות רבות עוצמה לחקר הצורה של גופים גאומטריים מורכבים. הרעיון הבסיסי הוא לקרב את הצורה של הגוף הנתון באמצעות הדבקת גופים גאומטריים פשוטים זה לזה, בעלי ממד הולך וגדל. טכניקה שימושית זו הביאה להתקדמות משמעותית במיון גופים מסוגים שונים. ואולם, במהלך ההכללות הללו, ההקשרים הגאומטריים הפכו עמומים, ועלה מפעם לפעם צורך להוסיף אבני בנין שאין להם, לכאורה, מובן גאומטרי ישיר. השערת הודג' טוענת שעבור יריעות פרויקטיביות, שהן מרחבים מובנים באופן יחסי, אבני הבניין הקרויות מעגלי הודג'  (הכללה מרחיקת לכת של העקומות הסגורות) הן צירופים ליניאריים (עם מקדמים רציונליים) של מעגלים אלגבריים .
מכון סטפן רוט

'מכון סטפן רוט לחקר אנטישמיות וגזענות בת זמננו הוא מכון מחקר באוניברסיטת תל אביב.
המכון הוא מקור ידע, פורום לדיון אקדמי, וחממה למחקר של נושאים הקשורים באנטישמיות ובגישות גזעניות. המכון מתמקד בניצול החברתי והפוליטי של התופעות הללו בתקופה שלאחר מלחמת העולם ה-2.

פרטים

המכון הוקם בסתיו שנת 1991 כפרויקט לחקר האנטישמיות, בראשו עמדה פרופ' דינה פורת עד שנת 2010. מאז, ד"ר סקוט אורי מהחוג להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטת תל אביב הוא מנהל המכון. המכון ממוקם בתוך הפקולטה למדעי הרוח של אוניברסיטת תל אביב ומיוחס לספריית וינר לחקר התקופה הנאצית והשואה, אחד מהאוספים של מסמכים הקשורים לפאשיזם ואנטישמיות העשירים בעולם.
קמילה בורדונבה

ביוגרפיה

בורדונבה נולדה בפאלומר שבארגנטינה, לנורה וחואן קרלוס בורדונבה, כבת זקונים למשפחה בת שני אחים.
בשנת 1996, כאשר הייתה בת 12, לוהקה לטלנובלת הילדים המצליחה "קטנטנות", שם גילמה את פטו בעונות 2–4, ואת קמילה בעונות 5–7. לאחר סיום צילומי העונה השביעית, השתתפה בורדונבה לראשונה בחייה בסרט קולנוע, "קטנטנות: הסרט". הטלנובלה "קטנטנות" זכתה להצלחה רבה גם בישראל, ולאחר צילומי הסרט, הגיעה בורדונבה לארץ יחד עם פליפה קולומבו, ממשתתפי הסדרה.
בשנים 2003-2002 השתתפה בורדונבה בטלנובלה "המורדים", שם גילמה את מריצה ספיריטו, דמות ראשית שתוארה כפרובוקטיבית. גם טלנובלה זו זכתה להצלחה רבה בארץ, ויחד עם מספר משתתפי "המורדים" הגיעה בורדונבה לישראל פעמיים לסיבובי הופעות. כמו כן, לקחה בורדונבה חלק בלהקת ארווי (Erreway), שהוקמה בזמן הפקת סדרת "המורדים" וכללה עוד שלושה מהשחקנים הראשיים בסדרה: פליפה קולומבו, בנחמין רוחאס ולואיסנה לופילטו (שעזבה ב-2005 את הלהקה); להקה זו הייתה פעילה בין השנים 2006-2002. נוסף על כך, לסדרה זו הופק סרט קולנוע, ששמו "המורדים: המסע אל החלום", אשר הופץ גם בישראל.
בשנת 2004 השתתפה ב"פלוריסיינטה" כפלומה, אך עזבה את הסדרה בתום עונתה הראשונה. 
בשנת 2005 כיכבה יחד עם גוסטבו ברמודס בטלנובלה "אהבת נעורים", שם גילמה את סיסי. הסדרה לא הצליחה בארגנטינה, ולכן הופסקה מוקדם מן הצפוי. 
בשנת 2006 השתתפה בטלנובלה "הגלדיאטורים של פומפז'ה", שלא זכתה להצלחה, והסתיימה לאחר 24 פרקים בלבד. 
בשנת 2007 השתתפה בטלנובלה "משפחת פיירו", שם גילמה את דמותה של קרינה, לצדם של אוסבלדו לפורט, מריאנו מרטינס ופליפה קולומבו.
בשנת 2008 שיחקה ב-"atraccion X4" את דמותה של מלנה, לצדה של לוסיאנה לופילטו.
בשנת 2010 הקימה קמילה להקה בשם "LA MISS TIJUANA" עם פליפה ווילי לורנזו. 
בשנת 2011 כיכבה בסרט "penumbra" לצד כריסטינה ברונדו. בסרט גילמה קמילה את דמותה של ויקטוריה.
בשנת 2013 פרשה קמילה מעולם המשחק.
כיום היא מנהלת גלריה לאומנות והרכב מוזיקלי.