מלכה ענבל

מלכה ענבל (נולדה ב-8 באוגוסט 1955) היא צלמת אמנותית ישראלית.

ביוגרפיה

מלכה ענבל נולדה בבוקרשט שברומניה, בת יחידה לחנה והרמן הורנשטיין. עלתה לישראל עם הוריה בהיותה בת שש וגדלה בגבעת שמואל. במקצועה היא טכנאית בניין ועובדת כמתכננת קונסטורקציות של עמודי חשמל וראש מדור במחוז דן בחברת החשמל. ענבל למדה צילום בבית הספר "קאמרה אובסקורה" תל אביב (1984–1989).
הציגה כעשרים סדרות צילומים שונות בעשרות תערוכות יחיד וסדרות נוספות בעשרות תערוכות קבוצתיות בישראל וחוצה לה. סדרת הצילומים שלה "אמצע החיים", שהפכה לתערוכת היחיד הראשונה שלה, הוצגה בביאנלה לצילום Maison des Arts בעיר לאן (Laon), צרפת, בשנת 2001. היא חברה מן המניין בגלריית NOHO בניו יורק.
מלכה ענבל נשואה למיכאל ולהם שני ילדים.

עבודתה

בעבודותיה היא מתייחסת למצבים אנושיים שמקורם בחיי היום-יום, לבנאליה של שגרת החיים. היא מצלמת בטכניקה אישית אותה פיתחה. בסטודיו שלה יש מסך מנייר כסף שהוא גם שקוף וגם משתקף ובשילוב תנאי תאורה ומשחקי מיקוד, מתקבלות שקיפויות שיוצרות את השילוב הייחודי לכל תמונה. לעיתים היא גם מציירת רקעים או מפסלת.

אודות יצירות נבחרות

אמצע החיים: התבוננות בגיל ארבעים - נושא הנשיות, הקריירה, גידול הילדים וראשיתה של קריירה חדשה באמנות הצילום.
רסיסי חיים: התמודדות עם משבר אישי.
כי רק ביחד זה השלם: התבוננות בזוגיות על רבדיה השונים.
צללים באור, 2002: באמצעות העיסוק ביחסים בין אור לצל יצרה דרמה סיפורית המתארת את עלילותיהם של האנשים בחיי היום יום ואת מערכות היחסים ביניהם.
האוצר אברהם אילת כתב על הסדרה: 
"הצילום של מלכה ענבל הוא צילום מבוים הנעשה בסטודיו... היא איננה מנסה לשחזר מצבים "טבעיים" הלקוחים מהמציאות המוכרת לנו אלא יוצרת עולם דרמטי, הזוי, המזכיר ולא במקרה סצנות על במת התיאטרון... יצירתה של ענבל שהיא "סיפורית" מיסודה – מתייחסת לאנשים שמקורם בחיי היומיום, בבנליה של שגרת החיים... מלכה ענבל משתמשת ברקעים מצולמים ומצוירים... לתאורה יש אצלה חשיבות מכרעת."
תעתועי בדים, 2008: ענבל פיסלה בבדי אורגנזה, שהם מבריקים, שקופים וצבעוניים מאוד ויצרה בהם צורות שונות באמצעות סיכות, אותן הדגישה באמצעות תאורה. באמצעותם הביעה מחאה חברתית.
ד"ר יוחאי רוזן כתב על כך: 
"תצלומיה הם למעשה יצירות מופשטות שאותן היא מפיקה בסטודיו באמצעות טכניקה מיוחדת ומורכבת:שילוב של תאורה בררנית הנופלת על בדים צבעוניים ושקים ומוחזרת ממשטחים בוהקים... מכיוון שהתצלומים הם אמורפיים, הם לא רק מזמינים את הצופה לנסות ולזהות את האובייקטים ששימשו את הצלמת אלא גם לפענח את משמעותם... בכך דומים הצילומים לציורים מזרם האקספרסיוניזם המופשט."
מגזרי נייר, 2009: ענבל פיסלה מעיתונים. הסדרה מציגה מחאה על אמצעי התקשורת וחוסר אמינותם (סדרת הצילומים הוצגה גם כחלק מהתערוכה הקבוצתית "דוקר").
בין לבן לאפורים, 2009: התבוננות על נשיות ממרומי גיל חמישים.
אירית לוין כתבה על הסדרה: 
"בסדרת התצלומים החדשה בשחור-לבן הופך הצבע הלבן לדומיננטי. הלבן, על ייצוגיו השונים, מסמל הקשרים תרבותיים מגוונים ואף מנוגדים – תום בתולים, רוחניות וטוהר מחד, רִיק, אַין וּמוות מאידך. הלבן בעבודותיה של ענבל אינו מסמל רִיק והיעדר, אלא דווקא את היש – את המרחב, את הטוהר... באמצעות גוני הלבן השונים יוצרת האמנית סביב דמויותיה כעין תפאורה, חלל המשדר עמימות לתחושת הזמן, על גבול החלומי. הדמויות עצמן הן דמויות נשיות מעורטלות, מבוימות על-ידי האמנית. הן מקרינות מצבי תודעה והלכי-רוח שונים... שעולה מהם תחושת כמיהה וגעגוע למשהו בלתי מושג."
וסער על פני תהום, 2012: תחושת כישלון של הדור בני גילה שקיבל מדינה מהאבות המייסדים ולא מימש את חזון מדינת לדורות הבאים.
האוצרת שירלי משולם כתבה על הסדרה: 
"ענבל בונה את "מערך הצילום" שלה כציור מופשט, שעיקרו זיכוך ומינימליזם לפרשנותה הביקורתית לאותם תהליכים חברתיים וכלכליים ולאותם ערכים מוסריים, שהיו בעבר חומרי הבניין לייסודה של הארץ הזו וכעת השתנו, שובשו והתעוותו, לדעתה. בהקשר זה ניתן לציין מרכיב מהותי בעבודותיה והוא "העיוורון האנושי" העיוורון מסומל במערך הצילום על ידי אותן הבלחות "אור" שניתכות בתהומות שהחושך מכסה את פניהן."
פתולוגיה של חלודה, 2013: ענבל לקחה לוחות מתכת חלודים והקרינה עליהם צלליות מחיי היום-יום. הסדרה הפגינה חרדות מפני הגיל השלישי. הסדרה בחנה תקופת בה קרוביה חלו ונפטרו.
האוצרת שירלי משולם כתבה על הסדרה: 
"הסדרה מאופיינת במינימליזם מזוכך. נדמה שמצע הצילום "בושל" כציר שנוזליו צומצמו עד לנקודה שבה נותרה מסה כהה עשירה ומרוכזת. אף על פי שמדובר בצילומים ישירים ללא השתקפויות, תוצרי הצילום הם אבסטראקטיים. באורח מפתיע, גוויות הפח בעבודות הצילום השחירו, נעלמו ונבלעו ברקע השחור, האין סופי ואילו כתמי החלודה הפכו לאזורים מוארים אווריריים ודינמיים. המיקום המיטבי של האור על גבי הפחים החלודים, והמרקם של כתמי החלודה משתנה מעבודה לעבודה. החלודה מתגלה כנראות חומרית בעלת נפח ומרקם... בעודנו מביטים בעבודות מופשטות ומסתוריות אלו, איננו יכולים להימנע מההיבט המטפורי בעבודותיה של ענבל כלומר מהתייחסותה להוויית הקיום כחוויה רבת עוצמה במיוחד."