ניקי ג'ובאני

ניקי ג'ובאני, בשמה המלא יולאנד קורנליה "ניקי" ג'ובאני הבת,(באנגלית: Yolande Cornelia "Nikki" Giovanni, Jr, נולדה ב-7 ביוני 1943) היא משוררת, סופרת ומחנכת אמריקאית, פעילה למען זכויות האזרח של האוכלוסייה האפרו-אמריקאית.
זכתה לראשונה לפרסום בשנות ה-1960 המאוחרות כאחת ממנהיגות תנועת האמנות השחורה. בהשפעת התנועה לזכויות האזרח ותנועת הכוח השחור (Black Power) משקפים כתביה המוקדמים השקפת עולם לוחמנית שהביאה לה את הכינוי "משוררת המהפכה השחורה".
בשנות ה-70 של המאה ה-20 התחילה ג'ובאני לכתוב גם ספרות ילדים. ב-1970 והקימה את ההוצאה לאור הקואופרטיבי NikTom Ltd שתרמה רבות לפרסומן של סופרות אפרו-אמריקאיות, כדוגמת גוונדולין ברוקס או קרולין רודג'רס. בעשורים הבאים יצירותיה נסבו על סוגיות חברתיות, היחסים בין בני האדם ועל היפ-הופ. סגנון שירתה הוא בלתי פורמלי ונגיש למבוגרים ולילדים כאחד. לכן חלק מהמבקרי הספרות מצאו כי עמדותיה הפוליטיות והחברתיות הן בלתי מתוחכמות או מרדניות מדי. דון לי ציין בספרו Dynamite Voices I: Black Poets of the 1960s. כי המשוררת כתבה על חוויות פמיליאריות - מה שידעה, ראתה, חוותה. היא הרגישה דחף "לענות ללא דיחוי להביע את צורכי השחורים למודעות עצמית, אחדות וסולידריות."לפעמים היא פשטנית מדי ונשמעת אז נאיווית למדי מבחינה פוליטית". 
כמה משיריה, כמו "נוקסוויל, טנסי" ו"ניקי רוזה" פורסמו גם באנטולוגיות לשירה.
ג'ובאני קראה לראשונה בציבור משיריה במועדון הג'אז הידוע "ברדלנד" Birdland בניו יורק.
ניקי ג'ובאני לימדה בקווינס קולג' שליד אוניברסיטת סיטי של ניו יורק, כמו כן באוניברסיטת ראטגרס ואוניברסיטת אוהיו. בימינו היא מכהנת כפרופסור בווירג'יניה טק. הטבח בווירג'יניה טק בוצע ב-16 באפריל 2007 על ידי אחד תלמידיה לשעבר, שעל התנהגותו המפחידה התריאה. בטקס ההתאבלות על 32 קרבנות הטבח שהתקיים למחרת באוניברסיטה היא דיקלמה שיר לזכרם, אותו חיברה לפי בקשת הנהלת המוסד.

ביוגרפיה

ניקי ג'ובאני נולדה בשנת 1943 בנוקסוויל, טנסי כבתם השנייה של יולאנד קורנליה ג'ובאני האם ושל ג'ונס "גאס" ג'ובאני, בוגרי מכללת נורסוויל. לדעתה, ייתכן כי אביה, יליד אלבמה, היה צאצא לעבדים שחורים של בעל עבדים ממוצא איטלקי. לדבריה, רבים במשפחתה הצטיינו כמספרי סיפורים. היא גדלה בלינקולן הייטס, פרבר מאוכלס ברובו באפרו-אמריקאים של סינסינטי, אוהיו. בשנת 1958 עברה לגור אצל סביה ולמדה בתיכון באוסטין. ב-1960 נרשמה למכינה לנערים חסרי תעודת בגרות באוניברסיטת פיסק בנאשוויל, טנסי, מוסד אוניברסיטאי לשחורים, בה למד בעבר גם סבה. באוניברסיטה גילתה קשיי הסתגלות רבים שהביאו לסילוקה מן המקום. אחרי מות סבה, חזרה לגור עם הוריה בסינסינטי. כעבור זמן מה, מתוך רצונה העז ללמוד, חזרה לנאשוויל, שוחחה עם דקאנית הנשים באוניברסיטה והורשתה לחדש את לימודיה שם.
בשנת 1967 סיימה בהצטיינות תואר ראשון בהיסטוריה. לאחר מכן נסעה ללמוד עבודה סוציאלית באוניברסיטת פנסילבניה ואמנויות באוניברסיטת קולומביה, מבלי לסיים עם תעודות, 
החל משנת 1969 החלה ג'ובאני ללמד במכללת ליבינגסטון באוניברסיטת ראטגרס. החל משנת 1960 הופיעה באופן קבוע בתוכנית האירוח הטלוויזיונית "סול!" (!Soul), תוכנית בידור/ורייטה וראיונות שתרמה לקידום האמנות והתרבות השחורה והייתה שופר לדעות פוליטיות שונות. 
בתוכנית התארחו בין השאר מוחמד עלי,ג'סי ג'קסון, הרי בלפונטה, סידני פואטייה, גלדיס נייט, מרים מקבה וסטיבי וונדר. פרט להשתתפותה הקבועה בתוכנית, ג'ובאני תרמה לה גם בתחום העיצוב וההפקה.
ג'ובאני היא אם לבן יחיד, תומאס ווטסון ג'ובאני, שנולד ב-31 באוגוסט 1969, לא מקשר נישואים. אחרי לידת הבן היא שינתה את סדרי העדיפויות בחייה, באומרה: "אינני יכולה לדמיין את חיי בלעדיו. אך אני יכולה לחיות ללא המהפכה, ללא הסוציאליזם העולמי... יש לי ילד. יש לי אחראיויות אחרות". מאוחר יותר היא הייתה לסבתא לנכד. 
אמה ואחות שלה נפטרו מסרטן הריאה ואף אצלה אובחנה בשנת 1995 מחלה זו. היא נותחה ניתוח כריתת ריאה ושלוש צלעות בבית החולים היהודי של סינסינטי. בעקבות גילוי מחלתה היא הפסיקה לעשן. בשנת 2005 היא כתבה את דברי המבוא לספר Breaking the Silence: Inspirational Stories of Black Cancer Survivors. (לשבור את השתיקה: סיפורים מעוררי השראה על סרטן הריאות)
אחרי 1987 לימד'ה ג'ובאני כתיבה יוצרת וספרות בווירג'יניה טק, שם מכהנת עד היום כפרופסור.

הקריירה הספרותית

שיריה הראשונים, שנקבצו בקבצים Black Feeling,Black Talk","Black Judgement", קיבלו השראה מהרעינות של התנועה לזכויות אזרחיות ושל פעילי "בלק פאוור".
המשוררת כתבה מעל תריסר ספרים וקובצי שירה ושלושה קובצי מסות.
הקבצים "Re:creation" ו "Spin a Soft Black Song" מביעים את האידאולוגיה הפוליטית ואמירות חברתיות ופוליטיות בצורה יותר מרוככת. מאוחר יותר הקבצים "My House", "Ego-Tripping and other Poems", 
"The Women and The Men", "Cotton Candy on a Rainy Day" ,"Those Who Ride the Nights Winds משקפים את חוויות האדם השחור.
קובץ השירים Love poems משנת 1997 נכתב לזכרו של הזמר הנערץ עליה, טופאק שאקור.
ג'ובאני ערכה סיורים ברחבי ארצות הברית ונאמה נגד פשעי השנאה נגד קבוצות שונות באוכלוסייה, לרבות ההומוסקסואלים. 
בשנת 2004 נבחרה כמועמדת לפרס גרמי על האלבום שלה "The Nikki Giovanni Poetry Collection".

לקריאה נוספת

Don L.Lee (ed) - Dynamite Voices, Vol.1: Black Poets of the 1960s (Broadside critics series) Paperback – 1971