google/wiki40b huggingface dataset:
פיטר ג'קסון

חייו ויצירתו

פיטר ג'קסון נולד בפוקרואה ביי בניו זילנד בשנת 1961, בנם היחיד של מהגרים אנגליים ביל וג'ואן ג'קסון.
ג'קסון החל את הקריירה שלו ביצירת סרטי וידאו במצלמה ביתית ואמצעים טכנולוגיים מינימליים אחרים. בגיל 17 סיים ג'קסון את בית הספר וניסה להשיג עבודה בתעשיית הסרטים הניו זילנדית, אך כשל בניסיונו זה והחל לעבוד כשוליה בחנות לפיתוח תמונות.
הצלחתו הראשונה הייתה הסרט 'טעם רע' (Bad Taste), אותו יצר עם מספר חברים. הסרט התפתח במשך ארבע שנים מאורך ראשוני של חצי שעה לסרט באורך מלא (90 דקות). ג'קסון וחבריו הגיעו עם הסרט לפסטיבל הקולנוע בקאן, שם זכו לשבחי המבקרים ומכרו את זכויות ההקרנה ל-12 מדינות.
בניגוד לבמאים אחרים, ג'קסון המשיך ליצור בניו זילנד, ויצר מספר קומדיות וסרטי אימה נוספים. במסגרת עבודתו היה בין הראשונים בעולם להשתמש באפקטים ממוחשבים, ובאולפנים שהקים בניו זילנד ביצע עבודות אפקטים עבור אולפני הוליווד. בין השאר יצר סרט דוקומנטרי בשם "Forgotten Silver" העוסק בבמאי ניו זילנדי מראשית ימי הקולנוע שכביכול הקדים את זמנו והגיע להשגים קולנועיים רבים הרבה לפני קולנוענים בשאר העולם. סרטו הנודע ביותר של ג'קסון בתקופה זו היה 'יצורים שמימיים' (1994), שזיכה אותו ואת אשתו, פראן וולש, במועמדות לאוסקר בקטגוריית התסריט המקורי.
בהמשך, הפיק וביים ג'קסון את הטרילוגיה שוברת הקופות שר הטבעות. גם את התסריט לטרילוגיה עיבד עם אשתו, פראן וולש. לצורך הסרט השתמש ג'קסון רבות באולפן האפקטים שהקים בניו זילנד, ויצר סצינות קרב ממוחשבות בסדר גודל שלא נראה עד אז. "שר הטבעות" צולם ברצף כסרט אחד וחולק לשלושה חלקים, שיצאו לקולנוע בהפרש של שנה זה מזה. על החלק האחרון, "שיבת המלך", זכה ג'קסון בשלושה פרסי אוסקר לשנת 2003, על התסריט המעובד, הבימוי, והסרט.
הפרויקט הבא של פיטר ג'קסון היה הסרט "קינג קונג", חידוש לסרט הקלאסי משנת 1933, שהוא (לדברי ג'קסון) הסרט שגרם לו לרצות להיות במאי עוד מגיל שמונה. הסרט, שתקציבו נאמד ב-207 מיליון דולר, יצא לאקרנים בארצות הברית ב-14 בדצמבר 2005, וכיכבו בו אדריאן ברודי, נעמי וטס וג'ק בלאק. דווח כי אולפני יוניברסל שילמו לג'קסון מקדמה בת 20 מיליון דולר, על חשבון 20% מסך ההכנסות.
בשנת 2009 יצא עוד סרט בבימויו של פיטר ג'קסון ושמו מבט מגן עדן על פי הספר רב המכר משנת 2002 של אליס סבולד. בשנים 2011–2013 צילם בבת אחת את טרילוגיית ההוביט, הפריקוול לטרילוגיית שר הטבעות. במהלך הצילומים השתמש בטכנולוגיית צילום חדשנית המערבת צילום במהירות של 48 פריימים לשנייה, לעומת 24 הנהוג בתעשיית הקולנוע, מה שאפשר מראה ריאליסטי יותר לסרט.
ג'קסון היה צפוי להפיק את הסרט "Halo", המבוסס על משחק המחשב באותו שם אך הפרויקט נזנח לבסוף. שמו עלה כמועמד להפקת הסרט "עולם היורה" מ-2015 אך לבסוף הוא לא הפיק. ג'קסון עובד באמצעות חברת ההפקות והאפקטים הממוחשבים שהקים בשנות ה-90, חברת WingNut Films והחברות Weta Workshop, Weta Digital, Park Road Post. פיטר ג'קסון הצהיר לא מעט פעמים שבכוונתו לביים גרסה קולנועית לספרי טמרייר של הסופרת נעמי נוביק וסרט המשך לסרט "הרפתקאותיו של טינטין: סודו של החד-קרן".

סגנונו כבמאי

בניגוד למראה הרגוע והלא-רשמי שלו (מכנסיים מתרחבים, ללא נעליים), ג'קסון הוא פרפקציוניסט בסגנון הבימוי שלו. הוא דורש לצלם כל סצנה מספר רב של פעמים (כולל "עוד פעם, בשביל המזל"), דוחף את אנשי האפקטים לקצה גבול היכולת על מנת לקבל עבודה שתשתלב היטב בסרט, ומתעקש על דיוק במיניאטורות ודגמים, אף אם הם מופיעים בשולי הסצנה ולא יגיעו לסרט עצמו. על אף נטייה זו, ג'קסון ידוע בכך שהוא מצלם בתקציב נמוך יותר מאשר במאים מקבילים.
לירון כרקוקלי

קורות חייה

לירון כרקוקלי נולדה וגדלה בהוד השרון. בכיתה א' לירון כרקוקלי נרשמה ל"שרונית" ברעננה, מקהלה שהשתתפה בקלטות ילדים רבות. בעקבות ההצטרפות למקהלה, כרקוקלי שרה בקלטות רבות עם אמנים כגון נורית הירש, אורנה ומשה דץ. בהתחלה היא רק דיבבה ואחר-כך גם החלה להופיע בעצמה בקלטות. בין הקלטות שבהם הופיעה: "טיף וטף", "פים פם פה", "סבא טוביה", "צופי פרצופי", "פיית הקסם". מאוחר יותר גם יצא לה DVD משלה שכתבה אירית תמיר בשם "מותק של בייביסיטר".
כרקוקלי הופיעה בפני חברות עובדים בארץ ובחו"ל, ביניהם חברת טבע - הופעה בפראג מול רופאים מכל העולם, הופעות למיקרוסופט, קוקה קולה, חברות ביטוח ועוד.
המופע הראשון הגדול שעשתה היה פסטיגל 99 בבימויו של חנוך רוזן. היא שרה את "פלפלת". בשנת 2000 זכתה לתפקיד ראשי ולתפקידים רבים בשירת סולו. בזכות הפסטיגל פרצה כרקוקלי והופיעה בתוכנית האירוח של דודו טופז ובתוכניות אירוח נוספות בתור ילדת הפלא הבאה.
לאחר פריצתה הופיעה ב"בראבו" וזכתה מקום ראשון בתחרות "להיות כוכב". בשנת 2001 הופיעה בפלנובלה של פסטיגל בתפקיד ראשי "אושר". בשנת 2002 התקבלה למחזמר "קטנטנות" (נדיה) שהצליח מאוד בארץ ובעולם ולאחר מכן השתתפה ב"עמי ותמי", "ספר הג'ונגל", "שמלת השבת של חנה'לה" ו"קספר". בגיל 11 השתתפה בתוכנית "יש מצב" בערוץ 1 עם עדן הראל.
בערך בגיל 12 נרשמה לירון כרקוקלי לסוכנות שחקנים והתחילה ללכת לאודישנים לסדרות וסרטים. התפקיד הראשון והמשמעותי שקיבלה היה בסדרת הילדים והנוער בערוץ הילדים "זומזום" (שנת 2005), בה שיחקה בתפקיד הראשי של "גילי" - נערה סנובית ושמחה. לסדרה היו שתי עונות.
בשנת 2009 התקבלה לסדרה "מה שנחוץ לרווק" של עירית לינור (HOT3) סדרה המבוססת על הספר "גאווה ודעה קדומה". היא שיחקה בתפקיד גדול של זוהר שדה - ילדה מתבגרת לאם חד הורית (יעל הדר). זה היה התפקיד הדרמטי הראשון שלה.
ב-2011 התקבלה לסדרת הדרמה "בלו נטלי" (Yes) בה שיחקה את מור, הבת של יפתח קליין - נערה מורדת שיוצאת עם בחור בניגוד לרצונם של הוריה.
כרקוקלי מדובבת לערוץ הילדים ולערוץ הופ!. בין הסדרות שהשתתפה בהן - "רחוב סומסום", "סי ג'יי הדי ג'יי", "דובוני אכפת לי", "קריפי קריצ'ר", "אי-שרדות", "תותית", "ויפו הכלב המעופף", "חברי הארנב" ועוד. היא שרה את שיר בוקר בערוץ הופ (הוקלט שהייתה בת שש) ושירים נוספים לערוץ.
בגיל 11 נרשמה לסטודיו לריקוד "סטודיו לייף" בהוד השרון ועד היום היא רוקדת. ומלמדת לעיתים היפ הופ וסטריט ג'אז. אמה פסנתרנית ובתור ילדה הקשיבה לה ורצתה גם לנגן. בגיל 12 התחילה לקחת שיעורים לאורך תקופה קצרה ולאחר מכן לימדה את עצמה והיום היא מלווה את עצמה בשירים שהיא כותבת.
כרקוקלי היא בוגרת מגמות מוזיקה, תיאטרון וספרות בתיכון "הדרים" בהוד השרון. במסגרת הפקות י"ב, המגמות הציגו את המחזה "שחור על גבי לבן" של אפרים קישון.
היא לומדת כתיבה והלחנה אצל אוהד חיטמן כבר שנה שלישית. 
כרקוקלי שירתה בצה"ל בתור מאבטחת מתקנים ועקב בעיות ת"ש הועברה להיות פעילת חינוך בבסיס הקריה. היא השתחררה בדצמבר 2012.
בנובמבר 2013, השתתפה כרקוקלי בתוכנית אקס פקטור ישראל יחד עם אחותה טלי, כצמד ששמו כרקוקלי, עד שהודחה ב-25 בדצמבר.
דבורה קסטלניץ

דבורה קַסטֶלָניץ-בַּרבָּן (נכתב גם קסטלנֶץ) (כ"ט באלול תרס"ה, ספטמבר 1905 – 26 בינואר 1986) הייתה שחקנית תיאטרון ישראלית, מראשוני תיאטרון "האֹהל" ומעמודי התווך שלו עד לפירוקו.

ביוגרפיה

קסטלניץ נולדה בסתיו 1905 בעיירה סטוֹלין שבפלך מינסק (רוסיה הלבנה), במערב רוסיה (לאחר המלחמה הפולנית-סובייטית בתחומי פולין; כיום בבלארוס), בתם של דוברושה לבית גרייבר ופינחס, חסיד סוחר יערות.
לאחר שסיימה בהצטיינות את לימודיה בגימנסיה רוסית ממשלתית בחארקוב, למדה היסטוריה ופילולוגיה באוניברסיטת קייב. למדה עברית, סיימה סמינר לגננות בקייב ועבדה במשך שנה במוסד לילדים בסיכון. למדה בבית הספר למשחק העברי "אמנות" בקייב ושיחקה בלהקות חובבים בעיר.
באוקטובר 1925 נענתה להזמנתו של משה הלוי לעלות לארץ ישראל ולהצטרף לתיאטרון "האהל", התיאטרון בחסותה של ההסתדרות הכללית שייסד באותה שנה. הייתה חברת הוועדה הפנימית לבחירת הרפרטואר, וכן חברת במרכז "אהל" מטעם הוועד הפועל של ההסתדרות. קסטלניץ הייתה השחקנית הראשונה ב"אהל", ושיחקה בו עד לפירוקו.
בשנים 1926–1931 עבדה במקביל כגננת בעיריית תל אביב.
נישאה לשחקן ובמאי "האהל" זאב ברבן, ובני הזוג היו הורים לבת, יעל.
השתתפה בסיבובי ההופעות של התיאטרון במזרח ומערב אירופה (1934) ובמערב אירופה (1950).
ב-1953–1954 השתלמה במשך חצי שנה ב"אולפן השחקנים" (אקטורס סטודיו) בניו יורק (שם שהה במשך שנה בן-זוגה ברבן).
קסטלניץ הייתה בעלת קול מיוחד – גבוה ובעל דיקציה (חיתוך דיבור) מוקפדת. הופיעה בתסכיתי רדיו רבים, והרבתה להופיע עם בן-זוגה בנשפי קריאה ומערכונים בארץ ובארצות הברית.
בין תפקידיה: לֶיבּל'ה ב"נשפי פרץ" (הצגתו הראשונה של "האהל"), גב' פּיצְ'ם ב"אופרה בגרוש" לבּרֶכט, פילאר ב"למי צלצלו הפעמונים" להמינגוויי, גב' פֶּייג ב"נשות וינדזור העליזות" לשייקספיר ועוד.

העלתה הצגת יחיד: "לנגוסטה", לפרד דנגר, בבימוי גדעון תמיר.
כן שיחקה במספר סרטים ותוכניות טלוויזיה. בסך הכל גילמה יותר ממאה תפקידים. ב-1979 הופיעה בסרט "פרשת וינשל" בבימויו של אברהם הפנר.
לאחר סגירתו של "האהל" ב-1969 התקשתה למצוא את מקומה, ושיחקה על במות שונות.
בשנת 1973 השתתפה בתיאטרון כיס שבהנהלת אביבה גלי. כן שיחקה ב"צוותא" תל אביב, תיאטרון באר שבע ותיאטרון חיפה.
בסתיו 1974 התאלמנה מבן-זוגה. בהמשך התגוררה בבית אבות.
בשנת 1982 שבה לבמה בהצגת "לילה במאי" לא. ב. יהושע בתיאטרון חיפה, בתפקיד רחל שריד, האם הזקנה שנטרפה עליה דעתה. על עיצוב תפקיד זה זכתה באותה שנה בפרס מאיר מרגלית לאמנות התיאטרון.
ב-1984, בהגיעה לגבורות, נערך לכבודה ערב הצדעה בהשתתפות רבים מאמני הבמה בישראל.
דבורה קסטלניץ נפטרה בינואר 1986 בבית החולים הגריאטרי הרצפלד בגדרה, בת 80 במותה.
נקברה בבית העלמין קריית שאול, לצד בן-זוגה.
בתה היחידה, יעל, נישאה ב-1951 למלחין הצרפתי מישל קולומבייה (Colombier), והייתה אם לשניים.
בת אחותה של קסטלניץ הייתה הפסנתרנית פנינה זלצמן.
על חזית בית שבו התגוררה עם בן-זוגה, במעונות עובדים (מעונות הו"ד), ברחוב פרוג, נקבעה לוחית זיכרון המנציחה את זכרם.
לאן נעלם נימני?

עלילה

העלילה מתרחשת בחטיבת הביניים על שם יצחק רבין. הסרט נפתח כאשר יוני (עומר חזן), קפטן נבחרת הסגולים בקט רגל מאשים את תומר (ליאור רוכמן), קפטן הקבוצה היריבה, נבחרת הירוקים בגניבת בובת הקמע שלהם, נימני. והשניים מתחילים להתקוטט ולריב עד אשר נתפסים בידי המנהלת דרורית (ליאת צדקיהו) המזמנת אותם למשרדה ומטילה עליהם לעזור לאלה (הילה הרוש), עורכת עיתון בית הספר,  בעריכת הטקס לזכרו של יצחק רבין אחרת היא תבטל את המשחק ובכך גם השנה בית הספר לא יזכה בגביע. ואומרת להם שזה לא מספיק לבעוט יפה לשער. ושהם גם צריכים לדעת איך להתנהג לחברים שלהם על המגרש.
כדי לקבל השראה לפתיחת הטקס לזכרו של רבין יוצאים השלושה: אלה, יוני ותומר, ובהמשך מצטרף אליהם גם עידו (ירין קורן), חברו של יוני והם הולכים לסיור במוזיאון הישראלי במרכז יצחק רבין. במהלך הסיור אומר עידו ליוני שכדי להעניש את קבוצת הירוקים הם צריכים להרביץ לתומר בצורה רצינית כדי שלא יוכל לשחק בגמר. לאחר מכן אלה, תומר ויוני נכנסים לחדר העבודה של רבין ויוני ותומר מוצאים שפה משותפת כאשר מגלים שהם אוהדים את אותה קבוצת כדורגל. 
עידו מתכנן להוציא את תוכניתו לפועל ולהכות את תומר אך יוני מנסה להניא אותו מכך ואומר לו "זה רק נימני. אפילו אם הם גנבו אותו, אנחנו לא צריכים אותו בשביל לנצח". ובתגובה מבהיר לו עידו שאם הם יוותרו לקבוצת הירוקים אז בפעם הבאה הם לא רק יגניבו מהם אלא גם ישרפו להם את המועדון ואומר לו שלא יאכזב את קבוצת הסגולים בכך שיבטל את תוכניתם להכות את תומר ומבקש ממנו לעקב את תומר שלא ייצא החוצה עד שהוא יסמס לו שהוא מוכן. עידו מסמס ליוני כפי שסוכם מראש כדי להוציא את התוכנית לפועל. תומר יוצא החוצה ולאחר כמה שניות גם יוני יוצא החוצה על מנת להציל את תומר מהמכות שהוא אמור לקבל מעידו. הוא תופס את עידו מכה את תומר ומבקש מעידו שיניח לתומר וייתן לו ללכת. יוני מושך את עידו מתומר ועידו בתגובה קורא ליוני בוגד ודוחף אותו על הרצפה ויוני שובר את היד ועידו בורח מהמקום. 
בסוף הסרט מקבל יוני אס אם אס בו הוא מתבקש לצפות בסרטון שאלה צילמה. בסרטון רואה יוני את הקמע נימני (מבלי לדעת שזוהי אלה הלובשת את התחפושת) ומתברר לו שקרתה טעות במשלוח של ציון (רגב זרקה), הבעלים של הקיוסק ושבמקום לחמניות השליח הביא לבעל הקיוסק את נימני. לאחר מכן אלה מורידה את התחפושת של נימני ואומרת ליוני שאם הם רק היו מבררים ומדברים אחד עם השני במקום להאשים ולריב אחד עם השני הם לא היו פונים לאלימות ודרורית לא הייתה מבטלת את המשחק ושרק בגלל שהם לא דיברו כולם הפסידו. לאחר מכן עידו יוצא יחד עם אמו (דינה קדושי) מהמנהלת דרורית, לאחר שזו השעתה אותו לשלושה ימים ומתנצל בפני יוני. לאחר מכן עידו הולך ותומר נכנס ויוני מתנצל בפניו שהוא האשים אותו בגניבה ללא שום סיבה. הטקס לזכרו של רבין מתקיים בבית הספר ואלה מזמנת את יוני, הקפטן של נבחרת הסגולים  ותומר, הקפטן של נבחרת הירוקים לבמה והם שרים יחד את השיר "שווים" של עילי בוטנר ורן דנקר.
שיחת הגאולה

שיחת הגאולה הוא עלון שבועי בהוצאת "האגודה למען הגאולה האמיתית והשלמה" המזוהה עם הזרם המשיחיסטי בחב"ד. העלון יוצא לאור בכל שבוע, מאז כ"ט בתמוז ה'תשנ"ד. עורך העלון היה הרב זמרוני ציק עד פטירתו.
העלון שואף לחזק את האמונה שהרבי מלובביץ' לא נפטר ושהוא המשיח. לשמו של הרבי מוצמדים התארים "שליט"א" ו"מלך המשיח". בכותרת הגיליון מופיעה הסיסמה: "הגיליון השבועי של ימות המשיח".

היסטוריה ועמדות

העלון מזכיר במתכונתו, בצורתו ובשמו, את העלון הוותיק יותר שיחת השבוע, שבהוצאת צעירי חב"ד, המזוהה עם הזרם המתון בחסידות. העלון החל לצאת לראשונה לאחר פטירת הרבי, כאשר כלי הביטוי של הזרם המתון הכירו למעשה בפטירתו והפסיקו להתייחס אליו בגלוי כמשיח. קדם לעלון זה עלון בשם "הגאולה האמיתית והשלימה" שהופץ החל משנת תשנ"א (1991) על ידי הרב ציק וזכה בשעתו לעידודו של הרבי. העלון מופץ מדי שבוע בקרב דוברי עברית בניו יורק, לוס אנג'לס. עלון דומה יוצא לאור גם באנגלית, רוסית וצרפתית.
לקראת ראש השנה, וכן לקראת י"א בניסן, יום הולדתו של הרבי מלובביץ', מופיעה לכל אורך דף השער תמונה של הרבי, במקום מאמר ראשי. מלבד העמדה המשיחיסטית בעניין הרבי מלובביץ', מביע העלון עמדות תקיפות בנושאי אי-הפשרה למול הערבים והתנגדות לוויתורים על חלקי ארץ ישראל. בתקופות של בחירות קורא העיתון לא להצביע לאף מפלגה שאינה תומכת בגישה זו.
הרב יצחק יהודא ירוסלבסקי, מזכיר בית דין רבני חב"ד ורבו של כפר חב"ד הרב מרדכי שמואל אשכנזי אסרו את חלוקת העלון.
ג'ף דנהאם

ביוגרפיה

דנהאם מרבה להשתתף במופעי יחיד, וכן בתוכניות האירוח "טונייט שואו", "לייט שואו עם דייוויד לטרמן" ו"קומדי סנטרל מציג", מהם אף צולמו שלושה ספיישלים שאותם הוא הפיק וכתב בעצמו. בנוסף, הוא כותב את מרבית החומר למופעים שלו. כסטנדאפיסט, דנהאם מפעיל בובות תיאטרון ומדבב אותן מבלי להניע את שפתיו; באופן זה דנהאם מבצע ראיונות פיקטיביים ומערכונים קבוצתיים במופעי יחיד.
בניגוד למפעילי בובות אחרים, שמפיקים את קולה של הבובה בלא להניע את שפתיהם, דנהאם אינו יושב כאשר הבובות יושבות על ברכיו אלא עומד לצד הבובות. הבובות של דנהאם, בניגוד לבובות אחרות של מפעילים המופיעים לצד בובותיהם, אינן בעלות מראה ילדותי וחביב, אלא הן דמויות גרוטסקיות. חלק מהדמויות האלה קבועות וחלק מתחלפות ממופע למופע. אחדות מהבובות הקבועות הן בובת הזקן הרגזן "וולטר", בובת סוטה המין "פינאט", בובת המחבל המתאבד "אחמד הטרוריסט המת" ובובת הפלפל המקסיקני החריף "חוסה חאלאפניו על מקל", שמוצג כסוג של אויב של פינאט. בובות שמישות פחות הן בובת הנער השיכור "באבה ג'יי", בובת גיבור העל "מרווין הסופרגיבור" ובובת האמרגן האפרו-אמריקני "סוויט דאדי די". בין הבובות שהופיעו באופן חד פעמי הייתה בובת תולעת, בובת בנו של אחמד, אחמד ג'וניור ובובה של ג'ף דנהאם עצמו.
בהתחלה אחמד חשב שהוא חי, ושהעצמות שלו הן פצע פתוח. הוא מת כשהוא ענה לטלפון בזמן שהוא מילא דלק.
לפי מגזין סלייט, דנהאם הוא "הקומיקאי המועדף על אמריקה". הופעותיו הן הנצפות ביותר בקרב צעירים ומבוגרים כאחד, והספיישל האחרון שלו היה הנצפה ביותר בתולדות רשת קומדי סנטרל. הרשת החתימה אותו לחוזה של סדרת הופעות וכיכוב בתוכנית אירוח משלו.
ב-2014 דיבב את דמותו של חולד בסרט האנימציה "שודדי הפיצוחים" וב-2017 שב לדובב אותו בסרט ההמשך "שודדי הפיצוחים 2: טבעי להשתגע".
פטר קונוויטשני

חייו

פטר קונוויטשני גדל בלייפציג, שם כיהן אביו, פרנץ קונוויטשני, כמנצח ראשי של תזמורת הגוונדהאוס של לייפציג. אחרי שהפסיק את לימודי הפיזיקה שהחל בהם, למד קונוויטשני בברלין בימוי תיאטרון, משנת 1965 עד 1970.
בשנות ה-70 עבד קונוויטשני כעוזר במאי עם רות ברגהאוס (Ruth Berghaus) ב"ברלינר אנסמבל". משנת 1980 ואילך הוא עובד בעיקר כבמאי עצמאי (פרי-לאנס). במהלך תקופה זו ביים הן הפקות אופרה והן הצגות תיאטרון בברלין, האלה, גרייפסוואלד ורוסטוק. משנת 1986 עד 1990 היה במאי ראשי של ה"לאנדסתיאטר האלה". הפקות הנדל שלו, "רינאלדו", "אקיס", "גאלאתיאה ופוליפמו" ו"טאמרלאנו", כמו גם ריגולטו של ורדי וכרמן של ביזה, זכו בשבחים רבים.
אף על פי שקונוויטשני ביין כבר אופרות במערב גרמניה ("טירת כחול הזקן" של בארטוק בקאסל, 1987) ובשווייץ (פידליו של בטהובן בבזל, 1989), הרי רק לאחר נפילת חומת ברלין החלה הקריירה הבינלאומית שלו לנסוק. לאחר אופרות של פוצ'יני ורוסיני בגראץ, לייפציג ובזל, פנה קונוויטשני לווגנר: פרסיפאל (1995, האופרה הממלכתית של בוואריה), טנהויזר (1997, זמפר-אופרה בדרזדן), לוהנגרין (1998, האופרה של המבורג), טריסטן ואיזולדה (1998, האופרה של בוואריה) והפקה עתירת שבחים של דמדומי האלים (2000, האופרה של שטוטגרט).
אחרי "לוהנגרין" חזר קונוויטשני להמבורג לעבוד שם עם המנצח אינגו מצמאכר על "לולו" של אלבן ברג, אמני השירה מנירנברג של וגנר ו"משה ואהרון" של ארנולד שנברג. בשנת 2004 ביים את "ההולנדי המעופף" של וגנר בתיאטרון בולשוי במוסקבה, ב-2005 את "אלקטרה" של ריכרד שטראוס בקופנהגן וב-2009 את "סאלומה" של שטראוס באמסטרדם. משנת 2008 כיהן קונוויטשני כבמאי ההפקות הראשי של האופרה של לייפציג, בחוזה שהיה אמור להימשך עד 2014, אך בסוף דצמבר 2011 הודיע על פרישתו בינואר 2012 עקב חילוקי דעות עם שירמר, מנהל האופרה.
דורית פרקש

ביוגרפיה

פרקש למדה פסנתר קלאסי בתיכון "תלמה ילין" והיא בוגרת בית ספר רימון לג'אז ולמוזיקה.
פרקש זכתה לפרסומה הראשון כחברת הצמד "שוקי ודורית", יחד עם שוקי שוקי. להיטם הגדול ביותר היה "גן נעול" (1979) שהלחין שוקי למילים של רחל המשוררת. בשנת 1980 הוציאו הצמד את אלבומם הראשון, "גן נעול". מלבד שיר הנושא היו באלבום גם השירים "בא בשקט ונשאר" ו"על נהרות בבל", שנכתב והולחן במקור על ידי דון מקלין. בגרסה העברית נכתבו לשיר מילים מפרק תהילים קל"ז. הצמד הקפיא את יחסיו אחרי שהאלבום יצא ופרקש עבדה על שירים עם הנרי ברטר.
בשנת 1985 הוציאה שיר סולו ראשון, "סירפד" (מ' רחל שפירא, ל' הנרי ברטר), שיצא באותה השנה גם כתקליט שדרים.
בשנת 1987 התמודדה בתחרות קדם-אירוויזיון 1987 עם השיר "ירושלם" שהלחין הנרי ברטר, בליווי דפנה דקל ולהקת "חברים" (זו הפעם הראשונה בה דקל משתתפת בתחרות כזמרת רקע). השיר זכה במקום התשיעי בתחרות.
בשנת 1988 הוציאו שוקי ודורית את השיר "תותים", ובעקבות התגובות החיוביות שקיבל השיר, הוציאו ב-1990 את אלבומם השני והאחרון, "תותים". האלבום כלל את שיר הנושא ונחל הצלחה גדולה יותר מקודמו.
בשנת 1994 הוציאה פרקש את אלבום הסולו הראשון שלה, "שרה ננה מושקורי" ובו ביצעה בעברית את שיריה של ננה מושקורי. את שירי האלבום תרגמו מיוונית מיכל ורד ("עיר מפלט", "ילדתי"), יורם טהרלב ("אש האהבה", "לא עזבתי את הבית", "לא נורא"), רחל שפירא ("גחלת", "בקשה", "בושם מרחקים"), תלמה אליגון ("שלום שלום"), נעמי שמר ("אישה על החוף") ויאיר לפיד ("שיר אהבה מאוחר").
בשנת 1998 הוציאה פרקש את אלבומה השני, "חצי מאה עברה - שירים של נעמי שמר". האלבום הורכב כולו משיריה של נעמי שמר, בעיקר גרסאות כיסוי לשירים הישנים. באלבום שני שירים חדשים: "יובֵל" (יחסית חדש; בוצע באותה שנה בערב חגיגות היובל של המדינה על ידי גידי גוב ושמר) ו"קפה תפארת", שנכתב מיוחד עבור פרקש.
בשנת 2007 הוציאה פרקש את השיר "תכלת זכה", תרגום לשיר היווני "Alexandria" ("אלכסנדריה"). השיר תורגם על ידי רחל שפירא.
פרקש הופיעה בעיקר במופעים ביוונית לצד ניצה טרמין והזמר היווני לזר בואנו ובהנחיית ירון אנוש, שהמצליחים בהם הם "נשים שרות יוון" ו"חגיגה יוונית". אלבומה השלישי, "משהו יפה", שאמור לצאת בקרוב, מורכב כולו משיריה של רחל שפירא, ברובם תרגומים לשירים לועזיים. הסינגל הראשון שיצא הוא "שיר המהגר".
יואב צרי

ביוגרפיה

צרי נולד וגדל בקיבוץ אפיקים בנם של נעמי ומיכאל. הוא התאמן בשחייה בקיבוצו בהדרכת שמריהו נאבל.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בבת גלים בחיפה בספטמבר 1955 סיים צרי במקום רביעי במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:19.4 דקות.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בבת גלים בחיפה באוקטובר 1956, הוא זכה במדליית כסף במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:14.5 דקות אחרי עוזי רוזן (1:12.0 דקות) ולפני דוד מלמד מהפועל גוש זבולון (1:14.9 דקות).

אלוף המכביה

בתחרויות השחייה של המכביה החמישית שנערכו בבריכת גלי גיל שברמת גן בספטמבר 1957 בהיותו רק בן 15 זכה צרי במדליית זהב במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:13.3 דקות, לפני עוזי רוזן (1:13.9 דקות). שבוע לאחר מכן, בתחרות שנערכה בעמק הירדן הוא קבע במשחה ל-200 מטר גב שיא ישראלי חדש לנוער של 2:42.7 דקות.

אלוף ישראל

באליפות ישראל בשחייה שנערכה בבת גלים בחיפה באוקטובר 1957, זכה צרי במדליית זהב במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:13.3 דקות, לפני עוזי רוזן שקבע תוצאה זהה (1:13.3 דקות).

בצבא

צרי התגייס לצה"ל ב-1960 ושרת בחטיבת הצנחנים, לאחר שסיים קורס קצינים עבר לשרת בסיירת גולני. במרץ 1962, השתתף במבצע סנונית ברמת הגולן.

לאחר שחרורו מהצבא

לאחר שחרורו מהצבא, למד צרי במכון וינגייט ונישא לגלי להב, אלופת ישראל בשחייה ובשנת 1965 נולד לזוג בן, נועם. הוא עבד בגידול בננות באפיקים והיה צלם פעיל. הוא צילם ופיתח מאות תמונות בשחור לבן, שחלקן פורסמו בכתבי עת. צילומיו עסקו בעיקר בטבע ובדומם.

מותו בקרב על גבעת התחמושת

בתקופת ההמתנה לקראת מלחמת ששת הימים גויס סגן צרי לשירות מילואים כמפקד מחלקה בחטיבה 55. בלילה שבין ה-5 ל-6 ביוני 1967 יצאה החטיבה להתקפה בירושלים המזרחית. גדודו של צרי תקף את גבעת התחמושת. בקרב זה מצא את מותו ב-6 ביוני.
צרי נקבר בבית הקברות בקיבוצו. שמו הונצח על גבי אנדרטאות אחדות, לרבות אנדרטת הצנחנים בתל נוף, אנדרטאות בגבעת התחמושת והאנדרטה לנופלים בני עמק הירדן שבצמח.
אראלה גולן

ביוגרפיה

אראלה גולן נולדה בישראל בשנת 1945. בהשכלתה היא בעלת תואר שני בביולוגיה, תואר ראשון בתיאטרון (תפאורת במה ותאורה), מוסמכת באדריכלות ובוגרת לימודי תעודה בלימודי שימור המורשת הבנויה.
כאדריכלית, עצמאית וכן שותפה בעבר בחברת בנייה, השתתפה בהקמתם של פרויקטים ציבוריים. משנת 1982 ועד היום חברת "איקומוס ישראל" – International council of Monuments and Sites וחברה בעמותת "מרכז לעירוניות מתחדשת".
בשנות ה-80 נמנתה על ראשוני הפעילים במפלגת שינוי, מטעמה התמודדה לכנסת ה-16 בשנת 2003. המקום ה-16 ברשימת המפלגה הותיר אותה מחוץ לכנסת, עד לפטירתה של יהודית נאות בדצמבר 2004.
במהלך כהונתה פעלה בקביעת מדיניות וייצוג אינטרס הציבור בנושאי בריאות ומדע, מדיניות פנים, בינוי, סביבה ושימור. כיהנה כחברה בוועדת העבודה הרווחה והבריאות, בוועדת הפנים ואיכות הסביבה, בוועדה לקידום מעמד האישה, בוועדה למאבק בנגע הסמים, בוועדת המדע והטכנולוגיה ובוועדת החינוך התרבות והספורט.
בתחום הבריאות והמדע פעלה לקידום תחום השתלת איברים, קידום תרומת מח עצם בישראל, קידום תרומת ביציות בישראל לפריון ולמחקר, פטור ממע"מ לתרופות מצילות חיים. 
עם התפלגות המפלגה לקראת הבחירות לכנסת השבע עשרה. התמודדה גולן בפריימריס של מפלגת "שינוי" לקביעת הרשימה לכנסת ה-17 ונבחרה למקום החמישי והייתה לאישה הבכירה במפלגה. גולן, שנחשבה למקורבת לחבר הכנסת אברהם פורז הייתה חברת הכנסת היחידה מבין אנשיו שלא פרשה באותו לילה בו הפסיד את המקום השני לעורך הדין רון לוינטל. כעבור שבוע ימים, פרשה לסיעת חץ ושובצה במקום השביעי ברשימה. רשימת "חץ" לא עברה את אחוז החסימה וגולן לא נבחרה לכנסת.
עד תחילת שנת 2008, הייתה חברה וסגנית יושבת ראש תנועת דרך אחרת של מלי פולישוק-בלוך, אשר היה בכוונתה לרוץ לכנסת בבחירות לכנסת השמונה עשרה, אך לבסוף לא נרשמה בוועדת הבחירות. באותה שנה עזבה את "דרך אחרת" והצטרפה למפלגת ישראל חזקה של חבר הכנסת לשעבר אפרים סנה. בבחירות המקדימות שנערכו במפלגה הוצבה גולן במקום החמישי ברשימת המפלגה לכנסת. גם מפלגה זאת לא עברה את אחוז החסימה.
גולן התמודדה בבחירות לכנסת התשע עשרה במקום ה-28 ברשימת התנועה.
קזימיר פייר פרייה

קָזִימִיר פְּיֵיר פֵּרְיֵיה (צרפתית: Casimir Pierre Perier;‏ 11 באוקטובר 1777 – 16 במאי 1832) היה מדינאי צרפתי.
פרייה נולד בגרנובל בפרובינציה של דופינה בצרפת כבנו הרביעי של הבנקאי והתעשיין קלוד פרייה (1742–1801). משפחתו עברה להתגורר בפריז ב-1794, אחרי מפלת רובספייר. ב-1798 הצטרף לצבא הצרפתי באיטליה, אך ב-1801, אחרי מות אביו, עזב את הצבא והקים בנק בפריז יחד עם אחיו.
ב-1817 פרסם מאמר שבו הביע את התנגדותו להגדלת תשלומי פיצויי המלחמה למדינות שלחמו נגד צרפת בתקופת המלחמות הנפוליאוניות. באותה שנה נבחר לבית הנבחרים הצרפתי, תפס את מקומו בשורות האופוזיציה המתונה ונשא את נאומו הראשון בזכות חופש העיתונות. הוא נבחר שוב ב-1822 ו-ב-1824 מטעם פריז וב-1827 מטעם העיר טרואה, שאותה ייצג בבית הנבחרים עד מותו.
למרות דברי ביקורתו, הוא היה מתומכי הרסטורציה של בית בורבון והתבדל מחוגי הרפובליקנים שהביאו לבסוף למהפכת יולי 1830. מרטיניאק, ששימש כראש ממשלתו של שארל העשירי, מלך צרפת, נקט בצעדים להסרת הצנזורה על העיתונות, ופרייה שתמך במדיניותו היה אחד המועמדים למשרת נשיא בית הנבחרים. אולם, ראש הממשלה החדש, הנסיך דה פוליניאק היה בעל השקפות מלוכניות, ופרייה היה אחד מ-221 הצירים שהצביעו נגד ממשלתו של המלך.
לאחר מהפכת יולי 1830, שגרמה להדחתו של שארל העשירי, השלים פרייה עם שלטונו של המלך החדש לואי פיליפ, ששלט בשיטת מונרכיה חוקתית. הוא נבחר לנשיא בית הנבחרים וכיהן בממשלה כשר בלי תיק. פריז הייתה שרויה במצב של חוסר יציבות וההמון דרש לגזור עונש מוות על השרים שכיהנו בממשלתו של שארל העשירי - מה שגרם להתפטרות ראש הממשלה ז'אק לאפיט. ב-13 במרץ 1831 התמנה פרייה לראש הממשלה. הוא פעל בנחישות והצליח להשיב את הסדר על כנו.
בתחום מדיניות החוץ פעל פרייה להגנה על ריבונותה של בלגיה בצורת חיל משלוח צרפתי נגד הולנד (אוגוסט 1831) ושמר על השפעתה של צרפת באיטליה באמצעות כיבוש אנקונה (23 בפברואר 1832).
באביב 1832 פרצה בפריז מגפת כולרה. פרייה, שערך ביקור בבית חולים, נדבק במגפה ומת שישה ימים לאחר מכן.
בנו, אוגוסט קזימיר-פרייה (1811–1876) כיהן כשר הפנים בממשלתו של נשיא הרפובליקה השלישית אדולף תיאר, ונכדו ז'אן קזימיר-פרייה (1847–1907) שימש כנשיא רפובליקה זו (1894–1895).