מליחה אפנאן

רקע

אפנאן נולדה בחיפה להורים ממוצא פרסי שהשתייכו לדת הבהאית. סבא-רבא שלה היה בהאא אללה, הנביא-המייסד של הדת הבהאית. למרות זאת, אפנאן עצמה לא הייתה בהאית.
בשנת 1949, עברה מליחה אפנאן להתגורר בביירות עם משפחתה.  היא קיבלה תואר ראשון מן האוניברסיטה האמריקאית של ביירות ותואר שני באמנויות מבית הספר לאמנות ועיצוב "קורקוראן" בוושינגטון. אפנאן חיה בכווית מ-1963 עד 1966, בביירות משנת 1966 עד 1974 ובפריז משנת 1974 עד שנת 1997, אז עברה לגור בלונדון.
יצירותיה של אפנאן הוצגו בעיקר בצרפת ובלונדון. תערוכת היחיד הראשונה שלה, בגלריית אמנות בבזל  ב-1971, אורגנה על ידי האמן האמריקאי מארק טובי. יצירותיה כלולות באוספים של מוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק, במוזיאון הבריטי בלונדון, באוסף האמנות הכתובה בגרמניה ובמכון העולם הערבי בפריז.
אפנאן מתה בלונדון בגיל 80.

קריירה אמנותית

בילדותה, אפנאן הוקסמה מן השפה הכתובה ומאמנות הקליגרפיה. אף על פי שבביתה נכחו שלוש שפות - ערבית, אנגלית, עברית - היא לא ידעה קרוא וכתוב, והייתה משרבטת בכתב מומצא. מגמה זו גם בתוך יצירותיה, שם כתב ומספרים  דמיוניים נוכחים לרוב, אפילו בציורי הנוף שלה.
"אני אוהבת להסתכל על כתב יד," היא אמרה, "הם מרגשים אותי ויזואלית ומרגשים אותי עוד יותר כאשר אני לא יכולה לקרוא אותם, כי אז זה הרבה יותר מסתורי, הם יכולים להיות כל כך הרבה דברים אחרים, ולא סתם אמירה בנאלית." מאוחר יותר בחייה, היא קיבלה השראה נוספת ממארק טובי, שעבד עם כתב מופשט. הוא הדריך אותה בזמן ביקורה בשווייץ.
למרות שאפנאן לא הגדירה את עצמה או את יצירותיה כפוליטיות, היא לא הייתה אדישה למתרחש בעולם. במהלך מלחמת האזרחים בלבנון, היא "השתמשה במבער" באמנות שלה. היא אמרה כי עבודתה מורכבת משרידי העבר, לא רק שלה אלא גם העבר של משפחתה ושל קודמיה.
העבודה שלה נעשתה בעיקר על נייר, עם לוחות צבע המכילים חומים, שחורים ואדומים. יצירותיה הושוו למגילות עתיקות ולטבלטורה. מקורות השראתה הגיעו ממגוון מקומות, ככל הנראה בזכות הרקע המזרח תיכוני שלה ובזכות החינוך והמשך חייה במערב.
היצירה שהעמידה אותה באור הזרקורים של עולם האמנות הייתה הסדרה "רעולה" (Veiled). אחרי פיגועי 11 בספטמבר, הסדרה נשענה על הסטריאוטיפים של דמות האישה הפרסית בשל הרעלות והכיסויים שהן לובשות. אפנאן לקחה את הרעלה והפכה אותה לסוג שונה של רעלה. הסדרה "רעולה" מתמקדת ברעלות הבלתי מוחשיות שכל בני האדם עוטים בתוך עצמם: "רגשות רעולים, איומים מרומזים, תחושות מצועפות." החומר בו השתמשה אפנאן עבור הרעלות שמעל עבודותיה היה גזה רפואית מבית המרקחת. היא לקחה את הגזה וצבעה אותה בצבעים שחורים וחומים, הניחה אותה על כתב, לפעמים אפילו יצרה באמצעותה צורות חדשות.
אפנאן דברה על העבודה שלה כבעלת שכבות, ואהבה את הרעיון של "שכבות" חיים המגלות את עצמן ביצירתה. היא הדגימה שיש שכבות של תרבויות עתיקות ביצירתה, ואמרה כי שכבות הצבע דומות לשכבות השמש על גבי הנייר.
תחום אחר ופחות מפורסם בעבודתה הוא תבליטי גבס. היא הייתה יוצרת תבנית וממלאה אותה בגבס; כשיבש הגבס הייתה מוציאה אותו מן התבנית. על הגבס ציירה ב"צבעי כדור הארץ, צבעים שרופים, חלודה."
היא גם יצרה מעין דיוקנאות, אך קראה להם "פרסונות". בעוד שדיוקנאות רגילים מבוססים לרוב על דמויות פרטניות, ה"פרסונות" שלה אינן של אדם מסוים. היא כינתה אותם מיזוגים של אנשים שהיא הכירה, אנשים שראתה, ואנשים שדמיינה.
אפנאן דחתה תוויות כמו "אמנית מזרח תיכונית" או "אמנית אישה" (Female Artist), כיוון שלדעתה אלו הם רק דברים שבמקרה נכונים. היא האמינה כי במקום להתמקד במה שהופך אנשים לשונים עדיף להתמקד ב"מכנה המשותף" של האנושות, וזה יהפוך את העולם למקום טוב יותר.
היא גם הביעה את אהבתה למקריות. אפנאן אמרה שהיא מעולם לא תכננה את העבודה שלה מראש, ואמרה כי "לעיתים קרובות המקרי הוא הרבה יותר עמוק ממה שמתכננים לעשות וממה שעושים."