חניבעל

מקור שמו

פירוש השם "חניבעל" בפיניקית שבה דובר בקרתגו הוא חִנו של בעל, ויש אומרים "בעל-חנני" (בדומה לשמות העבריים חנניה, יוחנן, חננאל ואלחנן, הנגזרים משורש עברי זהה ושם אלוהות שונה).
סרז' לנסל (Serge Lancel) מציין שני שורשים אפשריים לשם Barca: האחד, מהשורש השמי ב.ר.כ, ממנו נגזרה, למשל, המילה העברית "ברכה"; השני, והמסתבר מבין השניים, הוא ברק. מוסיף לנסל ומעריך כי הראשון, "המבורך" אינו כינוי אשר עולה בקנה אחד עם כישלונו של חמילקרת, ואילו השני מתאים לסגנון הלחימה שלו בסיציליה, כמו גם מקביל לשם המשפחה היווני Keraunos, שמשמעו "ברק" גם כן, ואכן נמצאו מפקדים בקרב צבאו של אלכסנדר עם שם זה. על-פי לנסל לא ניתן להכריע בשאלה האם השם Barca הוא כינוי שהודבק לחמילקרת הודות למעלותיו (cognomen ex virtute) או שם מוקדם יותר שהועבר אליו מאבותיו.
השם ברקה היה במקור כינוי אולם אומץ כהדרגה כשם משפחה. על כל פנים היסטוריונים מודרניים משתמשים בשם "ברקה" כדי להבדיל את חמילקרת וחניבעל מקרתגים שונים בעלי שם זהה.

המשך הקרבות באיטליה

הניצחון בקאנאי היווה את שיא הקריירה של חניבעל. ערים, כפרים ושבטים רבים הגיעו אליו והציעו את ידידותם. רבות מהערים באיטליה היו למעשה ערים יווניות, גאליות, אטרוסקיות או בנות עמים אחרים, שהיו קשורות בברית עם רומא, והתחייבו לספק לה מיסים וחיילים. הברית שחניבעל הציע הייתה מחייבת הרבה פחות, ולכן רבות מערים אלו העדיפו אותה על פני הברית עם הרומאים. ההצטרפות אל חניבעל שנראה כמנצח הייתה דבר בעתו. עבור חניבעל הבריתות היו חשובות, משום שהן היוו עבורו מקלט ומקור אספקה וכן גרעו מכוח האדם הרומי. ערי הנמל שבהן אפשרו לו גישה לים וקשר רציף עם קרתגו, ושללו מן הצי הרומי בסיסים ימיים חשובים. מנגד, רבים מההיסטוריונים מחזיקים בדעה שהערים היו יותר מכשול מאשר סיוע, משום שהן הכריחו את חניבעל לצאת ולהגן עליהן בכל פעם שהרומאים תקפו אותן. לטענת ליוויוס, שפע המותרות שהציעו כעת עריה העשירות של דרום איטליה פגעו בחסנו המקורית של הצבא הקרתגי. 
לאחר הנצחון בקאנאי צעד חניבעל מזרחה לאורך החוף האדריאטי, ושלח את אחיו מאגו לקרתגו במטרה לבקש תגבורת. מאגו שפך בפני מועצת הזקנים 6,000 טבעות של אצילים רומאיים וביקש סיוע, אולם חנו הגדול, מתנגדם הפוליטי של בני ברקה, התקיף אותו בתגובה בסדרת שאלות שהביכו אותו. למרות זאת גויס צבא גדול שהיה אמור להישלח אל איטליה עם מאגו, אולם לאחר התבוסה בקרב דרטוסה נשלח מאגו להיספניה כדי לסייע לאחיו השני עזרובעל במערכה נגד הרומאים שם. יש המעריכים שמטרת המועצה הייתה למעשה גדולה יותר, וכוונתה הייתה למגר את האחים הסקיפיונים בהיספניה ולאחר מכן לפתוח את הגישה לאיטליה דרך גאליה והאלפים, כפי שעשה חניבעל. תוכנית זו נבעה ככל הנראה מעליונותו של הצי הרומי, דבר שסיכן כל אפשרות לשינוע תגבורות בים.  
משקרב החורף של אותה שנה התקרב חניבעל לנולה אולם מצא את העיר מוכנה היטב למצור. הוא ידע שמחסור באספקה והחורף המתקרב לא יתנו לו להטיל מצור יעיל על העיר, על כן נסוג וחיפש מקום לחייליו לחורף. העיר העשירה קפואה פתחה בפניו את שעריה וחניבעל נפגש עם נכבדי העיר. חניבעל הורה לחייליו לשלם בכסף מלא על משתאות מזון או כלי נשק אף על פי שצבאו החזיק למעשה בעיר. הוא קיבל שם נציגים משבטים שונים ביניהם הברוטים, הלוקנים, הסאמניטים והאפולים שכולם הציעו לו נאמנות. בסוף נובמבר או בתחילת דצמבר של שנת 216 לפנה"ס, כבש חניבעל לאחר קרב קאסילינום את העיר קאסילינום.
ממקום מושבו בקפואה הבין חניבעל שעליו להיעזר בבן ברית חזק כדי לנצח במלחמה. קרתגו נמנעה מלשלוח לו כוחות נוספים ושליט אחר היה יכול לעשות זאת. אותו זמן השליט החזק ביותר ביוון היה פיליפוס החמישי מלך מוקדון, שהיה שקוע במלחמה נגד האיטולים, אולם לאחר קרבות טראסימנוס וקאנאי החליט כי יכולה לצמוח לו תועלת ממלחמה משותפת נגד רומא. בעקבות המלחמה האילירית השניה, החזיקו הרומאים באותה העת במספר ערים אסטרטגיות באיליריה וערערו את שליטתו של פיליפוס בבלקן. על כן חתם על הסכם שלום עם האיטולים והחל ליצור מגעים עם חניבעל. פוליביוס מביא את נוסח החוזה בין חניבעל לפיליפוס לפיו: "אתם תסייעו לנו לפי הצורך ולפי התיאומים שנעשה בינינו, ולאחר שהאלים יעניקו לנו את הניצחון על הרומאים ובעלי בריתם..." קרתגו תקבל חזרה את סרדיניה קורסיקה וסיציליה, על רומא ייאסר לפתוח במלחמה על מוקדון או קרתגו, והרומאים יוותרו על קרקירה, אפולוניה, אפידמנוס, פארוס, דימאלי, ואזורים נוספים, ויעניקו אותם למוקדון. כמו כן ישוחררו כל ידידי דמטריוס מפארוס, ידידו של פיליפוס, שהיו כלואים ברומא. הברית נכנסה לתוקפה כבר בקיץ של שנת 215 לפנה"ס, אולם למעשה בשל פעולות נמרצות מצד הצי הרומאי פיליפוס לא סייע רבות לחניבעל.
הרומאים מצדם השתדלו כל העת לפגוע בערים שכרתו ברית עם חניבעל, ובשנת 214 לפנה"ס הטילו מצור על קפואה. חניבעל שלא רצה לאבד את העיר שסיפקה לו אספקה וציוד, עשה מאמצים נואשים להציל אותה. במסגרת מאמצים אלו אף העמיד פנים שהוא מטיל מצור על רומא, כדי להכריח את הרומאים לפנות כוחות מקפואה. אולם הרומאים לא הלכו שולל וחניבעל נאלץ לסגת. בשנת 211 לפנה"ס נפלה קפואה. שנה לאחר מכן חזר מסיציליה המצביא הרומאי מרקוס קלאודיוס מרקלוס, שהשלים את כיבושה של סירקוסאי, הגדולה והעשירה שבערי סיציליה, שעברה גם היא לצד הקרתגי לאחר קרב קאנאי. מרקלוס היה מוכשר בהרבה ממרבית המצביאים הרומאיים שנגדם לחם חניבעל עד אז. הוא כונה בפי הרומאים "חרבה של רומא", וכשרונותיו בקרבות ובמצור הפכו אותו לאויב משמעותי.
חניבעל נאבק בו ובמצביאים רומאים נוספים מספר שנים, כשהוא מאבד את מאחזיו וחייליו. עם תחילת שנת 209 לפנה"ס ספג חניבעל מכה קשה כאשר פאביוס מאקסימוס כבש את העיר טראנטום בעזרת בגידה מבפנים. טראנטום הייתה עיר נמל יוונית שהשליטה בה הייתה חשובה מאוד לחניבעל, משום שהיא שכנה בנקודה אסטרטגית ואפשרה לו גישה לים, וכן ראש גשר לתגבורת מקדונית מן המזרח. ערים נוספות דוגמת סלאפיה נכבשו גם הן, והברית שבנה חניבעל החלה להתפורר. כקונסולים של שנת 208 לפנה"ס נבחרו מרקלוס (פעם חמישית ואחרונה בחייו) וטיבריוס קווינטיוס קריספינוס. זה האחרון הטיל מצור על לוקרי (לוצ'רה המודרנית), אולם חניבעל הניס אותו משם. קריספינוס התאחד עם צבאו של מרקלוס, אולם חניבעל ארב להם בוונוסיה, ובמהלך הקרב מרקלוס נהרג ועמיתו נפצע קשה.
חניבעל לקח כשלל את החותמת של מרקלוס, וניסה לנצל אותה כדי לכבוש את סלאפיה. הוא כתב איגרת בה הורה על החלפת חיל המצב הרומאי בעיר, וחתם עליה בשם מרקלוס. הוא הלביש קבוצת לוחמים דוברי לטינית במדי הצבא הרומאי, ושלח אותם לעיר. אולם קריספינוס הזהיר מראש את מפקדי חילות המצב שמרקלוס מת. מפקד חיל המצב של סלאפיה נתן לחיילי חניבעל להיכנס לעיר ולאחר מכן טבח בהם.
חניבעל הבין שכוחות רעננים הם הסיכוי היחיד שלו לנצח, ובאמצעות עיר הנמל האחרונה שלו קרוטון, יצר קשר עם אחיו עזרובעל שלחם ברומאים בהיספניה, וביקש ממנו לנסות להגיע לאיטליה באותו מסלול שבו הגיע הוא עצמו. עזרובעל הצליח לחמוק מהרומאים לצפון היספניה, ופתח במסע מזורז במסלול של אחיו. הוא חצה את הפירנאים, ונותר בגאליה למשך החורף כדי לגייס חיילים חדשים. לאחר מכן במהלך האביב חצה במסע מזורז את האלפים. מסעו היה קל בהרבה מזה של אחיו, כיוון שהוא התנהל במזג אוויר נוח יותר עם מורי דרך מנוסים, והשבטים הגאלים שיתפו פעולה במידה רבה יותר. עזרובעל הגיע אל עמק הפו בקיץ של שנת 207 לפנה"ס עם 30,000 אנשים בערך, ואילו היה מצליח להתחבר לכוח של אחיו ככל הנראה היה מצבו של חניבעל משתפר לאין שיעור. כקונסולים של אותה שנה כיהנו גאיוס קלאודיוס נרו ומרקוס ליוויוס סלינטור. נרו נאבק בחניבעל, וסלינטור המתין לעזרובעל. זה האחרון שלח שליח לאחיו כדי להודיע לו על בואו ולתאם את מקום המפגש, אך השליח נתפס בדרך לחניבעל בידי אנשיו של נרו. נרו ידע היטב שאם עזרובעל יחמוק מסלינטור ויחבור לחניבעל יקיץ הקץ על רומא, לפיכך החליט להפר את הוראות הסנאט שהורה לו לא לעזוב את לוקאניה, ויצא אל סלינטור החונה במטאורוס.
נרו חמק מחניבעל, והצעיד את חייליו במהירות כמה עשרות קילומטרים, עד שלפנות בוקר הגיע אל סלינטור והזהיר אותו. השניים הסתירו את בואו של נרו והעמידו פנים שיש במחנה רק קונסול אחד, וכך מצא עצמו עזרובעל בנחיתות מספרית בקרב מטאורוס. עזרובעל נהרג בקרב וצבאו הובס והתפזר. לאחר הקרב ראשו נערף, הושם בשק, והושלך אל מחנהו של חניבעל. שני שבויים אפריקאים שוחררו כדי לספר לחניבעל על הקרב. ליוויוס מספר שכאשר חניבעל ראה את ראשו של אחיו, הוא הכריז שקרתגו הפסידה כעת במלחמה.

חזרה לאפריקה

לאחר שהשלים את כיבושה של היספניה, נערך המצביא הרומאי סקיפיו אפריקנוס בסיציליה (בנו של סקיפיו שהובס על ידיד חניבעל בקרב טיקינוס) לקראת פלישה אל אפריקה, במטרה להסיט את תשומת הלב של חניבעל מאיטליה אל מולדתו. בשנת 204 לפנה"ס נחת סקיפיו על על החוף האפריקאי והטיל מצור על אוטיקה. מולו נערך המצביא הקרתגי עזרובעל בן גיסקו, ולצידו סיפאקס הנומידי. 
סקיפיו הוא הבין שיתרון הקרתגים נובע מחיל הפרשים המעולה שלהם, והחליט לנצל את הסכסוכים הפנימיים בנומידיה כדי להשיג גם לו חיל פרשים כזה. המנהיגים החזקים ביותר בקרב הנומידים אותה תקופה היו מסיניסה מלך נומידיה המזרחית, וסיפאקס מלך נומידיה המערבית. הקרתגים זלזלו במסיניסה הצעיר והעדיפו את סיפאקס על פניו. סיפאקס היה נשוי לאשה קרתגית בשם סופוניסבה, שגם מסיניסה חיזר אחריה בזמנו. סופוניסבה גרמה לכך שסיפאקס שרת בנאמנות את הקרתגים, בעוד מסיניסה הנעלב חבר לסקיפיו. 
בהתקפת פתע הצליח סקיפיו להצית את המחנות הקרתגים ולהביס את צבאותיהם. מסיניסה פלש לממלכתו של סיפאקס יחד עם הלגאט הרומי גאיוס ליליוס, והשניים הביסו את צבאו בקרב קירטה וכבשו את ממלכתו. סיפאקס נלקח בשבי לרומא, וסופוניסבה אשתו התאבדה בבליעת רעל. במועצת הזקנים של קרתגו עלתה ההצעה להחזיר מאיטליה את חניבעל ומאגו (שניהל מערכה עם הרומאים בעמק הפו), אולם מתנגדיהם הפוליטיים בראשות חנו הגדול התנגדו להצעה. התנגדותם התבררה כהרת אסון, לאחר שהמצביאים הקרתגים עזרובעל וחנו בן בומילקר, הובסו בידי סקיפיו ומסיניסה בקרב המישורים הגדולים. בלית ברירה החלו הקרתגים במשא ומתן עם הרומאים, אך בד בבד קראו לחניבעל לשוב לאפריקה.
בחודש יולי של שנת 203 לפנה"ס עזב חניבעל במפתיע את איטליה, הוא חמק ממנה בעזרת צי שיצא מקרוטון בלי שהרומאים ירגישו בכך, והפליג עם צבאו שכלל כעת בעיקר גאלים וברוטים אל אפריקה. לא ברור מה היה גודל הצבא שחניבעל חזר עמו, חסידיו של סקיפיו טוענים שמספרם הגיע ל-24,000. בעוד חסידי חניבעל מצמצמים את המספר לכדי 10,000. כאשר חניבעל הגיע כבר היה חורף, ולפיכך דחו שני הצדדים את פעולות האיבה. עם בוא האביב של שנת 202 לפנה"ס הפרו הקרתגים את ההסכם, ובזזו ספינות אספקה רומאיות. בתחילת הקיץ ארגן סקיפיו פעולת תגמול גדולה, וצעד במהירות לכיוון הדרומטום שם חנה חניבעל, כשהוא בוזז בדרכו את האזורים הכפריים של קרתגו. חניבעל התקדם גם הוא במהירות כדי לפגוש את סקיפיו, שני הצדדים נפגשו בסוף בעיר "זאמה הקטנה" הידועה יותר בשם זאמה רגיה (Zama Regia), עיר בקרתגו על גבול נומידיה.

שופט בקרתגו

חניבעל נמלט מתבוסת זאמה עם קומץ פליטים. הוא הותיר את מלוויו בהדרומטום והגיע בעצמו אל קרתגו. הייתה זו הפעם הראשונה בה נכנס בשערי העיר מאז עזב אותה כילד בן תשע. אשתו ובנו ככל הנראה כבר מתו. על אף ההפסד התקבל חניבעל כגיבור בעיר. הוא סימל אומץ לב גבורה ונחישות בעיני בני קרתגו, והיה המצביא היחיד שהצליח לקצור ניצחונות כה רבים במלחמה. חניבעל תמך בכניעה לתנאי השלום שהציב סקיפיו, והדבר עורר מחאה בקרב הסיעות השליטות בעיר. מסופר שבאחת מאספות המועצה צעיר בשם גיסקו קרא להילחם ברומאים ולהדיח את חניבעל, זה האחרון איבד את השליטה העצמית והוריד את גיסקו בכוח מדוכן הנואמים. כאשר חבריו של גיסקו פתחו במחאה, חניבעל הכריז:
מבקש אני את סליחתכם. בן תשע הייתי כשעזבתיכם, ולאחר שלושים ושש שנים חזרתי אליכם. נכונה איחשב כבקי בחכמות המלחמה, בהן לומדתי מילדותי תחילה ביד גורלי שלי, אחרי כן ביד גורלה של המדינה, אך את משפטי העיר והפורום, את חוקיהם ומנהגיהם שומה עליכם ללמדני.
— טיטוס ליוויוס, מיום ייסודה של עיר
חניבעל הסביר מדוע השלום עם רומא אינו נורא כפי שהוא נראה ממבט ראשון, וכי קרתגו תוכל להשתקם ממנו. בהשפעתו הושג הסכם שלום שכלל את התנאים הבאים: קרתגו תשלם לרומא 200 טלנטים מדי שנה במשך 50 שנים. הצי המלחמתי הקרתגי יפורק למעט 10 ספינות. כמו כן צבאה היבשתי של קרתגו יצומצם. יוסגרו כל הפילים. ייאסר על קרתגו לפתוח במלחמה חיצונית או פנימית כלשהי ללא הסכמת רומא, אם כי קרתגו תתחייב לסייע לרומא בכל מלחמה שלה. תוכר שליטתו של מסיניסה בנומידיה כולה, ושליטתם של הרומאים בהיספניה, סיציליה, קורסיקה, סרדיניה, והאיים הבליארים. קרתגו שלחה לרומא 100 בני ערובה ממשפחותיהם של נכבדי העיר והחזירה את כל העריקים והשבויים. תנאי השלום הקשים הולידו את הביטוי "שלום קרתגו".
לא ברור מה עשה חניבעל לאחר הכניעה. דיו קסיוס כותב שהוא הועמד למשפט על כך שסירב לתקוף את רומא לאחר קאנאי, אולם זוכה מהר מאוד. קורנליוס נפוס טען שהוא עדיין פיקד על הצבא, אולם טענה זו אינה מסתברת וככל הנראה הרומאים הורו להרחיק אותו מכל פעילות צבאית. לא ברור מה עשה עד שנת 196 לפנה"ס, אולם ככל הנראה הייתה לו השפעה רבה בעיר. קרתגו נאלצה להתחיל לשלם את הפיצויים לרומא. הוצאות המלחמה האדירות, איבוד מכרות הכסף בהיספניה, והרס יחסי החוץ והמסחר, הפכו את המשימה לבלתי אפשרית. בשנת 196 חניבעל מונה לשופט (שוּפֵט בלשונם), כלומר אחד משני שליטים בני קרתגו (בדומה למגיסטראטים ברומא), אשר נבחרו על ידי העם לעמוד בראש המעצמה והיו כפופים למועצת הזקנים ולמועצת המאה וארבעה (תת-מועצה הכפופה למועצת הזקנים). מתוקף תפקידו ריכז את כל הסמכויות הפוליטיות של המדינה, פרט לניהול הצבא. כעת נאלץ חניבעל למצוא מקורות לתשלום הפיצויים. בנסיבות רגילות היו משתמשים בכספי מכס ובמסים שהוטלו על סחורות שהיה עליהן מונופול, אולם כעת לא היה די בכך, ולכן הטיל חניבעל מס על רכוש פרטי, וכך יצא שהאזרחים העשירים ביותר שילמו את הסכום הגבוה ביותר. הדבר עורר מרמור רב בקרב האזרחים העשירים ורבי ההשפעה, ואחד מהם הכריז במהלך אחת האספות שזוהי מעמסה שלא ניתן לשאתה. כאשר חניבעל שמע זאת הוא פרץ בצחוק והכריז:
אינני מבודח. צוחק אני כשרואה אני אתכם בוכים בגלל הקלה שבתלאותיכם. אתם שראיתם את קצם של הצבא והצי שלכם את אובדן עוצמתה של קרתגו, שופכים עתה דמעות על אובדן חלק מהונכם הפרטי.
— טיטוס ליוויוס, מיום ייסודה של עיר
חניבעל ארגן מחדש את שיטת גביית המיסים, דאג ליישב מחדש אזורים שחרבו, צמצם את כוח האצולה, וכונן מחדש יחסי חוץ עם אנטיוכיה, צור, רודוס, ופרגמון. הוא חוקק חוק שמנע מחברי מועצת המאה וארבע לכהן בתפקיד זה למשך כל ימי חייהם, וקבע שמעתה ואילך יתקיימו בחירות מדי שנה בשנה. פעולות אילו השניאו אותו על רבים מתושביה העשירים יותר של קרתגו, והללו טענו ברומא שחניבעל מתנהג כדיקטטור ומתכנן מלחמה חדשה ברומא. הרומאים נטו להאמין לשמועות אלו, ומשלחת רומאית הגיעה לקרתגו בשנת 195 לפנה"ס, כביכול כדי לפתור סכסוך עם מסיניסה, אולם למעשה כדי לבדוק מקרוב את בעיית חניבעל. חניבעל הבין את מטרתה האמיתית של המשלחת. הוא התנהג כרגיל במשך כל היום, ורק לקראת הערב רכב במהירות לכיוון אחוזה פרטית שלו ששכנה על חוף הים בריחוק מה מקרתגו. משם לקח ספינה פרטית שלו ויצא לגלות.

שנים אחרונות בביתיניה והמוות

לא ברור לאן נמלט חניבעל מסוריה. סטראבון ופלוטארכוס טוענים שנמלט לארמניה (שבעקבות המלחמה ברומא השתחררה מהשלטון הסלאוקי) ושם סייע לארטקסיאס הראשון, מלך ארמניה. על פי המסופר הוא סייע לו לבנות עיר שסטראבון מכנה "ארטקססטה" על שם המלך, ופלוטארכוס מכנה "קרתגו שבארמניה". לא ברור במה סייע חניבעל בבניית העיר, וסטראבון רק כותב שהעיר: "נבנתה בידי חניבעל", ופלוטארכוס מכנה אותה: "מעשה ידיו של חניבעל הגדול שבאויבי רומא". קורנליוס נפוס לעומת זאת מוסר סיפור מוזר אודות הרפתקה של חניבעל בכרתים. לפי נפוס אנשי האי ניסו לגנוב מחניבעל את כספו, והלה העמיד פנים שהכסף נמצא בתוך כדים בעוד שלמעשה החביא אותו בתוך פסלונים.
עם זאת הכל תמימי דעים שחניבעל המשיך אחר כך לביתיניה. ביתיניה לא אוימה לרוב בידי אויבים זרים, ולכן נהנתה משגשוג כלכלי. אולם על אף קרבתה ליוון ולממלכות הלניסטיות תרבותה נותרה ברברית ברובה. מלך ביתיניה פרוסיאס הראשון הקפיד להישאר ניטרלי במלחמה המוקדונית ובמלחמת אנטיוכוס וכך יכול היה להגדיל את כוחו באין מפריע. הוא חשש מעצמתה העולה של פרגמון. שמלכה אאומנס השני סייע רבות לרומאים במלחמות נגד מוקדון וסוריה ובתמורה קיבל שטחים רבים. פרוסיאס החליט לצאת למלחמה על פרגמון וביקש את עזרתו של חניבעל, גם כאן הופקד חניבעל על הצי ופרוסיאס על צבא היבשה שפלש לפרגמון.
חניבעל יצא בראש הצי ופגש בצי פרגמון שעליו פיקד אאומנס עצמו. על פי קורנליוס נפוס חניבעל הסתיר נחשים ארסיים בתוך כדי חרס, והורה לחייליו להשליך אותם על האויב. תוך זמן קצר התמלאו ספינות פרגמון נחשים והבלבול ששרר הקל על חניבעל לנצח. אולם למרות הניצחון הימי המלחמה התעכבה יותר מדי ופרגמון התלוננה ברומא על תוקפנותו של פרוסיאס. בשנת 183 לפנה"ס יצא הקונסול פלמיננוס בראש משלחת אל ביתיניה ונפגש עם פרוסיאס, במהלך הדיונים הזכיר אחד הביתינים את שמו של חניבעל. פלמינינוס דרש לדעת אם הדבר נכון. פרוסיאס ניסה להכחיש אולם לבסוף הודה שאכן חניבעל מסתתר אצלו. הוא סירב בתחילה לבגוד באורחו ולהסגיר אותו אולם משלחצו עליו הרומאים נכנע והסכים, ושלח את אנשיו לכתר את ביתו של חניבעל.
כאשר ראה חניבעל שביתו מכותר הוא העדיף להתאבד בבליעת רעל. האגדה מספרת כי משפטו האחרון היה: "הבה נשחרר את הרומאים מעול ציפייתם הממושכת למותו של איש זקן", ולאחריו שתה את הרעל שבטבעתו, כשהבעת צחוק על פניו. על פי גרסאות אחרות הוא התאבד בתלייה או שתה דם של שור, שנחשב בעת העתיקה לרעיל. הוא מת בגיל 64. אותה שנה מת גם יריבו הגדול פובליוס קורנליוס סקיפיו אפריקנוס.

הקבר

חניבעל נקבר בביתיניה. חוקר הטבע הרומאי פליניוס הזקן מציין ביצירתו "תולדות הטבע", שבתקופתו (המאה ה-1 לספירה), עוד ניתן היה לראות את קברו של חניבעל באזור העיר ליביסס (Libyssa) בביתיניה. המשורר הביזנטי בן המאה ה-12 יוהנס צצס (John Tzetzes) מציין, שהקיסר הרומאי ספטימיוס סוורוס בן המאה ה-2 ציפה את ארונו של חניבעל בשיש. סיפור זה אפשרי, שכן הקיסר היה בן אפריקה ופיניקי במוצאו, וביקר באזור בשנת 200 כאשר צר על ביזנטיון.

כמצביא

אחד הדברים המבליטים את כישרונותיו הגדולים של חניבעל כמצביא, היא העובדה שהוא פיקד על צבא מגוון רב עממים, שחייליו לא חלקו שום קשר תרבותי היסטורי או דתי, אולם למרות זאת חניבעל הצליח לגרום להם להילחם כגוף אחד, וידע לנצל את יתרונותיהם וכישרונותיהם של כל סוגי החיילים. לא ידוע על שום מרידה בצבאו, פרט לעריקות מדי פעם בפעם. חניבעל ידע לעודד את חייליו ולהלהיבם, ולפני הקרב היה מסתובב ביניהם ברוח עליזה כביכול הקרב אינו מדאיג אותו. על פי המסופר לפני קרב קאנאי קצין בשם גיסקו שבחן את הצבא הרומאי העיר במרמור שהקרב נראה אבוד מראש. חניבעל חייך ואמר לו "דבר מפליא יותר, גיסקו, נעלם ממך, שבכל ההמון הגדול הזה אין אף אחד ששמו גיסקו." מסצנות דומות ניתן ללמוד על שיחות מוטיבציה ומעשים סמליים שהיה עושה כדי להרגיע ולהלהיב את חייליו לפני הקרב.
חניבעל עשה שימוש יעיל במודיעין. הוא נהג לשלוח מרגלים כדי לאתר את מספרי האויב וכוונותיו, ניצל בוגדים כדי להשתלט על ערים, והיה מתחקר בעצמו שבויי מלחמה כדי ללמוד על אופי המצביאים הרומאים. כך לדוגמה למד חניבעל על להיטותו של המצביא הרומאי סמפרוניוס לונגוס, ובכוונה תחילה ארגן תבוסה קלה של פרשיו כדי להלהיב אותו עוד. לאחר מכן התגרה בצבאו וידע שסמפרוניוס לא יעמוד בפיתוי, מה שהוביל לנצחונו בקרב טרביה. חניבעל ניצל את מירמורם של תושבי הערים היווניות והשתמש בהם כדי להשתלט עליהן ולהפוך אותן לבסיסים שלו.
אחד המאפיינים הבולטים באסטרטגיה של חניבעל הוא רמאות ותככים. לדוגמה לאחר שהשיג את טבעתו של מרקלוס בשנת 208 לפנה"ס, הוא חתם בה על מכתב המצווה להחליף את חיל המצב בעיר סלאפיה בחיילים משלו, שחופשו כחיילים רומאים. המזימה סוכלה משום שהקונסול השני התריע מבעוד מועד שמרקלוס כבר מת.  עורמתו קיבלה ביטוי טקטי ברבים מן הקרבות והמארבים שערך, כשהשכיל להוביל את אויביו לעימות בתנאים הנוחים לו, ואף לנצל את כוחם של הלגיונות הרומים כנגדם.
חניבעל ידע לפעול ביצירתיות ובאופן בלתי צפוי. כך למשל בקרב אגר פלרנוס הוא שיגר עדר שוורים על הרומאים והסיח את דעתם מהתקדמות צבאו. כאשר שירת בצבא ביתיניה הוא השליך נחשים ארסיים על חיילי פרגמון. עצם העובדה שחניבעל שרד 16 שנה בארץ אויב כשהוא כמעט לא מקבל עזרה ממולדתו מעידה על גודלו כמצביא ושמה אותו בשורה אחת עם אלכסנדר הגדול יוליוס קיסר ונפוליאון בונפרטה.
ניתן להצביע גם על מגרעותיו של חניבעל כמצביא. כך למשל, יכולותיו בלחימת מצור לא היו גבוהות כיכולותיו בשדה הקרב. חסרון זה השפיע משמעותית במאבקו עם הרומאים, שהצטיינו בלחימת מצור, על השליטה בערים האיטלקיות. שלוש פעמים נהדף חניבעל מן העיר נולה, את מצודת טארנטום לא הצליח להכניע לאחר שכבש את העיר במזימה, ומסתבר שגם האפשרות לכיבוש רומא עצמה נדחתה מסיבה זו. עם זאת, חסרונו בלחימת מצור לא נבע בהכרח מכישוריו כמצביא, אלא גם מהרכב צבא השכירים שהוביל, שהיה חסר את יכולותיו ההנדסיות והלוגיסטיות של צבא קבע מקצועי.
ישנם חוקרים מודרניים המטילים דופי גם בראייתו האסטרטגית של חניבעל, ושוללים את תדמיתו של חניבעל כגדול המצביאים. אותם חוקרים רואים בפלישתו לאיטליה, כשהוא סובל מנחיתות מספרית, החלטה פזיזה וחסרת אחריות, ובהתקפתו על סגונטום קוצר רואי. כן טוענים שלא עשה מספיק כדי להעביר לצידו את הערים היווניות באיטליה, ושהיה פוליטיקאי גרוע שפעל לעיתים בפזיזות. חוקרים אחרים מגנים על הגיונה וסבירותה של תוכניתו האסטרטגית, ואת עיקר האשמה בכישלונו תולים בגורמים שלמעלה משליטתו, כמו העדפת הממשל בקרתגו לתגבר את החזיתות בהיספניה ובאיי הים התיכון על פניו, תבוסות עמיתיו ביתר החזיתות (מה שהעלה את הצורך המתמיד בתגבורם), ושלטונו של הצי הרומי בים.

אופיו

טיטוס ליוויוס מתאר כך את חניבעל:
הרבה עוז רוח היה בו להסתכן, הרבה עצה בשעת סכנה. כל עמל לא היה יכול לייגע את גופו ולא להכניע את רוחו. שווה הייתה סבלנותו לחום ולקור. גבול אכילתו ושתייתו - התיאבון הטבעי, לא תענוג. את עתות יקיצתו ושנתו לא הבדיל, לא היו לא היום ולא הלילה, אלא הזמן שנשאר מהמלאכה היה נותן למנוחה. והמנוחה לא הייתה נקנית לא במשכב רך ולא בדממה, כמה חיילים ראוהו תכופות כשהוא שוכב על האדמה מכוסה באפוד של חייל בתוך השומרים ומשמרות הצבא... הוא היה נכנס לקרב ראשון ומשהתחיל הקרב היה עוזבו אחרון. שוות למעלות הכבירות הללו היו מומיו אכזריות לא אנוש הייתה בו, וכחש גדול מן הכחש הפוני. לא יראה מפני האמת, ולא מפני קדושה, ולא מפני האלים. לא שבועה ולא חובה.
תיאורים לא מחמיאים דומים מופיעים גם ברוב המקורות העתיקים העוסקים בחניבעל, אולם יש לזכור מכיוון שלא שרדו מקורות קרתגיים מאותה תקופה, המקורות היחידים הקיימים הם מקורות יווניים או רומיים, שהיו משוחדים מראש לרעת חניבעל (אם כי יוצא דופן הוא פוליביוס הנחשב למתון יחסית בדעותיו). במבחן המציאות נראה שחניבעל לא היה כה אכזרי וחסר כבוד כפי שמתואר, אדרבה נראה שהוא היה אנושי לא פחות מהרומאים ואולי אף עלה עליהם. אמנם הוא ערך טבח בערים שכבש, לדוגמה סגונטום, אולם מעשים כאלו היו מקובלים מאוד בעולם העתיק והרומאים לא נהגו אחרת כאשר כבשו את קרטחנה, קפואה, טראנטום וסירקוסאי. ידוע על מקרה שבו חניבעל לכאורה חנק את תושבי העיר נוקריה באמבטיות שלהם, אולם חוקרים מודרניים דוחים את הסיפור. חניבעל גם גילה כבוד כלפי גופות יריביו. לאחר קרב טראסימנוס הוא חיפש את גופת הקונסול שנפל בקרב כדי לקוברה בכבוד הראוי. כאשר מרקלוס מת חניבעל שרף את גופתו בטקס מכובד ושלח את אפרו לרומא. זאת בניגוד לרומאים שהשליכו בביזיון את ראשו הכרות של אחיו עזרובעל לעבר מחנהו. חניבעל אמנם נהג באכזריות כאשר הכריח את שבוייו להילחם זה בזה לפני קרב טיקינוס, אולם יש לזכור שהרומאים נהנו משעשועים כאלו דבר יום ביומו, וחניבעל אף שחרר את הלוחמים המנצחים עם מתנות. ככל הנראה אין אמת בתיאור שלו כאתאיסט וחסר כבוד כלפי האלים, משום שבמקורות הוא מתואר לעיתים קרובות מקריב קרבנות לפני הקרב, ואף דאג שלא יבזזו את מקדשה של יונו ליד קרוטון. פוליביוס מביא סיפור שבמהלך חציית האלפים כינס חניבעל את קציניו והודיע להם שהוא מודאג ממצב האספקה בצבא, קצין בשם חניבעל מונומאכוס (Annibale Monomaco) קם והכריז שלדעתו יש רק דרך אחת לפתור את הבעיה. חניבעל נתן לו את רשות הדיבור ומונומאכוס הכריז שלדעתו הדרך היחידה לשרוד היא אם חניבעל ילמד את חייליו לאכול בשר אדם. חניבעל הזדעזע מההצעה אך לא השיב. ישנם חוקרים הסבורים שלמעשה חניבעל מונומאכוס אינו דמות היסטורית, והסיפור רק נועד לתעד צד אפל יותר באישיותו של חניבעל.

מורשתו

המלחמה הפונית השנייה וחניבעל במיוחד המשיכו לרחף על רומא כצל אפל. הפוליטיקאי הרומאי מרקוס פורקיוס קאטו קנסוריוס נהג לסיים כל נאום שלו ללא קשר לתוכנו במילים "Carthaginem esse delendam" ("יש להרוס את קרתגו"). קאטו, שהשתתף כחייל במלחמה הפונית השנייה, סבר שרומא לא תהיה בטוחה כל עוד קרתגו קיימת. קאטו אף נטל תאנה שהובאה בספינה מקרתגו, והצביע על טריותה כדי להבהיר כמה קרובות איטליה וקרתגו. בשנת 149 לפנה"ס אכן הכריזה רומא מלחמה על קרתגו ("המלחמה הפונית השלישית"). המלחמה נמשכה שלוש שנים ובסופה הוחרבה קרתגו כליל ותושביה נטבחו או נמכרו כעבדים.

מורשת צבאית

האסטרטגיה של חניבעל ובמיוחד ניצחונו האדיר בקרב קאנאי הותירו חותם עמוק על מצביאים רבים לאורך ההיסטוריה. נפוליאון בונפרטה טען ש-"חניבעל היה הנועז מכולם", נפוליאון העריץ את חניבעל ואף חצה את הרי האלפים במעבר בו (לדעתו של נפוליאון) חצה גם חניבעל. הגנרל האמריקאי ג'ורג' פטון הושפע גם הוא מחניבעל, ואף האמין שהוא למעשה גלגול שלו. אחד המצביאים שהושפעו ביותר מחניבעל היה הרוזן הגרמני אלפרד פון שליפן, שתכנן את "תוכנית שליפן" המפורסמת שלו על פי קרב קאנאי. במאמר שפרסם בשם "מחקרי קאנאי" טען שליפן שלמעשה חניבעל הוכיח שבעזרת איגוף ניתן להכריע כל אויב בעל יתרון מספרי. שליפן טען שכל המצביאים בהיסטוריה הסתמכו גם אם בלא יודעים על האסטרטגיה של חניבעל בקרב קאנאי. שליפן טען כי אף על פי שאלפי שנים עברו מאז קאנאי, "לא השתנו תנאי היסוד למערכה ניתן לערוך הים את מערכת ההשמדה לפי אותה תוכנית שתכנן חניבעל בימי קדם".

תדמיתו

כאמור הרומאים תיארו את חניבעל כפושע מלחמה אכזרי, תיאור זה דבק בחניבעל ברוב הספרות הרומאית. הפילוסוף הרומאי המפורסם מרקוס טוליוס קיקרו, משווה ביצירתו "על החובות" את "שני אויביה הגדולים ביותר של רומא", חניבעל מקרתגו, ופירוס מלך אפירוס. לטענת קיקרו, בעוד פירוס גילה כבוד ואצילות, חניבעל התנהג באכזריות ובשפלות. אם כי בהדרגה החל הדימוי השלילי של חניבעל לדעוך, כבר המשורר הרומאי יובנליס בן המאה ה-1 לספירה מתאר את המלחמה הפונית השנייה באורח קליל וסאטירי. בימי הביניים תואר חניבעל מחד כמצביא גדול, ומאידך כרוצח אכזרי. על דימוי זה ניתן ללמוד מספרו של ניקולו מקיאוולי "הנסיך":
ההיסטוריונים שלא נתנו דעתם על כך ביותר, מעריצים מחד את הישגיו של חניבעל, ומאידך מגנים הם את מה שאיפשר את הישגיו (הכוונה לאכזריותו). אבל אין אתה יכול לתפוס את המקל בשני ראשיו, גם להתפעל מן התכלית וגם להצר על האמצעים...
— מצוטט בתוך: ג'והן הייל, "מקיאבלי והרנסנס האיטלקי", תרגם ר. לוטן, הוצאת הדר, 1965. עמ' 137.
בהדרגה החל הדימוי השלילי של חניבעל להתרכך, וכבר מונטסקייה מציע גישה שונה בחיבורו "הרהורים על הסיבות לעלייתם ונפילתם של הרומאים". אחד הראשונים שדחה בפירוש את הדעות המסורתיות, היה ההיסטוריון הגרמני תאודור מומזן:
בני דורו ניסו להטיל כמה כתמים בתכונתו, בעיני הרומאים נראה כאכזר, ובעיני בני קרת חדשת - כרודף בצע, ואף על פי כן אם כי נכתבו תולדותיו מתוך שנאה, קנאה ושפלות - אי אפשר היה להן להעכיר את דמותו הגדולה והטהורה.
— תאודור מומזן, "דברי ימי רומא", כרך א', תרגם ד’ קלעי, הוצאת מסדה, 1952. עמ' 195.