google/wiki40b huggingface dataset:
עטרה (שמש)

טמפרטורה

עטרת השמש חמה בהרבה מפני השטח הנראים של השמש: הטמפרטורה הממוצעת של השמש היא כ-5,800 מעלות קלווין בהשוואה ל-1-3 מיליון מעלות קלווין. העטרה דחוסה פי  מהפוטוספירה, ולפיכך היא מקרינה רק כמיליונית מהאור הנראה של הכרומוספירה (זו הסיבה שרואים אותה רק בליקוי חמה). העטרה נפרדת מהפוטוספירה באמצעות השכבה הדקה יחסית של הכרומוספירה. המנגנון המדויק שגורם לחימום העטרה עדיין שנוי במחלוקת, אך רעיון אפשרי הוא שהשדה המגנטי של השמש והלחץ של גלי הקול מלמטה (תופעה המתרחשת בכוכבים לפני הפיכתם לכוכבים מהסדרה הראשית). הגבולות החיצוניים של עטרת השמש אובדים כל הזמן לחלל, והופכים לרוח השמש.
הטמפרטורה הגבוהה של העטרה מספקת לה תכונות ספקטרליות ייחודיות, שהובילו לרעיונות, במאה ה-19, כי היא כוללת אולי יסוד בלתי ידוע שזכה לכינוי "קורוניום". ואולם תכונות אלה התגלו כתכונות יוצאות דופן של יסודות מוכרים במצבים מתקדמים של יוניזציה.

עטרה ארעית

"ארעיות קורונלית" נוצרת כתוצאה מפליטת התפרצויות השמש או מבליטות שמש גדולות. מדובר בלולאות ענק של חומר שנע החוצה מהשמש במהירות של למעלה ממיליון קמ"ש, והן בעלות אנרגיה של פי 10 מהאנרגיה של התפרצות השמש שיצרה אותן.

עטרה בכוכבים אחרים

גם לכוכבים אחרים, מלבד השמש, יש עטרה. ניתן לצפות בעטרת הכוכבים באמצעות טלסקופים הצופים בתחום קרינת ה-X. כמה עטרות כוכביות, במיוחד בכוכבים צעירים, הרבה יותר זוהרות מזו של השמש.
אבו דאבי

היסטוריה

עדויות ארכאולוגיות מעידות על התיישבויות באזור אבו דאבי עוד מהאלף השלישי לפני הספירה. עדויות ארכאולוגיות נוספות נמצאו באזור שבין אבו דאבי לעיר אל-עין.
מקורו של השם "אבו דאבי" אינו ברור לגמרי. המשמעות המילולית היא "האבא של האיילה".
בשנת 1793 שבט בדואי היגר לאזור אבו דאבי, בשל המים המתוקים במקום. אחת המשפחות בשבט נהפכה עם השנים לבית נהיאן, השושלת ששולטת במדינה כולה.
עם השנים, אבו דאבי נהפכה לדומיננטית מאוד בסחר הפנינים.
במהלך המאה ה-19 הממלכה המאוחדת הפכה לדומיננטית באמירויות שהפכו לשטח חסות הנקרא חוף שביתת הנשק. האינטרס הבריטי באמירויות היה הגנת נתיב הסחר להודו מפני פיראטים.
בשנות ה-60 התגלה נפט במקום, דבר שפיתח מאוד את אבו דאבי.

דמוגרפיה ודת

האסלאם היא הדת הרשמית במדינה, כך על פי הסעיף השביעי לחוקה של איחוד האמירויות הערביות. הממשלה מסבסדת כ-95% מהמסגדים ומעסיקה את האימאמים שלהם, כש-5% המסגדים הנותרים הם פרטיים לגמרי. רבים מהמסגדים באבו דאבי הם מהאסכולה המאלכית או המוואחידון.
בדובאי יש גם בני מיעוטים של דתות אחרות, כשרבים מהם הם העובדים הזרים המתגוררים בה.
אליהו גוז'נסקי

אליהו (אַליוֹשָה) גוֹזַ'נסקי (ביידיש: גאָזשאַנסקי; 1 באוגוסט 1914 – 21 בדצמבר 1948) היה ממנהיגי המפלגה הקומוניסטית בארץ ישראל.

קורות חייו

אליהו גוז'נסקי נולד כבן יחיד לפרידה ויצחק גוז'נסקי בסנקט פטרבורג. ב-1917 עברה המשפחה להורדנה, שם הצטרף לתנועת השומר הצעיר. בגיל 16 עלה לארץ ישראל והצטרף לקיבוץ גליל ים. אחר כך התקבל לבית הספר מקווה ישראל ושם הצטרף לתנועת ברית הנוער הקומוניסטי הישראלי, כרבים מחברי התנועה שהגיעו מהתנועות הכחולות. 
ב-1933 נשא לאישה את אסתר (לבית אנקורי). ב-1936 חזר לפולין על מנת ללמוד בבית הספר למודדים מוסמכים בהורדנה, שם הצטרף לתנועה המקבילה הפולנית. באחת מפעולות התנועה, שפעלה במחתרת, נאסר ונדון לשמונה שנות מאסר, אך השתמש בנתינותו הארצישראלית ושב לארץ ישראל ב-1938. בארץ ישראל עבד במקצועו כמודד עבור הצבא הבריטי וכפועל בפרדסים. חזר לפעול במסגרת המפלגה הקומוניסטית של פלשתינה, שפעלה כמחתרת לכל דבר. הוא נבחר כחבר ועד הסניף בתל אביב ואחרי הריגתו של מזכיר הסניף בידי הבולשת הבריטית ביולי 1941 הפך לאחראי על פעילות האיגוד. מאחר שהתנועה הוגדרה על ידי הבולשת כמחתרת נעצר ב-1941 ונכלא לזמן-מה.
עם שחרורו מהכלא החל לעבוד במלטשת היהלומים "כוכב". עד מהרה נהפך למנהיג שביתות בענף, וכשיצאה המפלגה מן המחתרת נבחר לנציגהּ במועצת פועלי תל אביב. על אף שהפך להיות חלק מהממסד הפועלי, השלטונות הבריטים מחד ו"ההגנה" מאידך המשיכו לעקוב אחר פעילותו הפוליטית.
כמנהיגים פוליטיים אחרים בתקופה נהג גוז'נסקי לכתוב מאמרים, שירים וכיוצא בזה. חלק ממאמריו פורסמו ב"קול העם", ביטאונה של מפלגתו. מיד עם קום המדינה היה בין המארגנים של ועידת איחוד מק"י בקולנוע מאי בחיפה, שבה התמזגו הליגה לשחרור לאומי והמפלגה הקומוניסטית הישראלית לתנועה אחת. חודשיים לאחר מכן יצא לפולין על מנת לייצג את המפלגה המאוחדת בוועידת האיחוד של שתי מפלגות הפועלים, הסוציאליסטית והקומוניסטית, בשובו נהרג בתאונת מטוס ביוון. נקבר בבית העלמין נחלת יצחק. השאיר אחריו אישה ובן – יורם, לימים בעלה של חברת הכנסת תמר גוז'נסקי.
הנסיך הגדול

הנסיך הגדול (ברוסית: великий князь) היה תואר של ראש הנסיכות הרוסית והחל מהמאה ה-17 היה תואר של הצאצאים הישירים של הצאר. בדוכסות הגדולה של ליטא זה היה תואר של ראש המדינה. עם הקמת האיחוד הפולני-ליטאי לראש האיחוד היה תואר מלך פולין, הנסיך הגדול של ליטא.  
תחילה, התואר הנסיך הגדול היה שייך רק לנסיך קייב. כל הנסיכויות הרוסיות היו כפופות לנסיך קייב. במהלך המאה ה-12, עם התפרקות רוס של קייב, הוקמו 4 נסיכויות גדולות נוספות: נסיכות ולדימיר, נסיכות גליץ', נסיכות צ'רניגוב ונסיכות ריאזן. כל אחד מהן הייתה עצמאית. כמו כן, היו מספר נסיכויות זוטרות שכפופות לנסיכות הגדולה. הנסיך הגדול היה ממנה נסיכים לנסיכויות הזוטרות.
החל ממחצית המאה ה-13, הנסיכים הגדולים היו כפופים לחאן של אורדת הזהב ואספו מיסים לחאן מהנסיכים האחרים. בתקופה זו נסיכות סמולנסק קבלה סטאטוס של נסיכות גדולה. החל מתחילת המאה ה-14 הנסיך ולדימיר הוסיף לתואר שלו "נסיך רוסיה" בשביל לייצג את העליונות של נסיכות ולדימיר.
במחצית המאה ה-14 הוקמו נסיכויות גדולות בסוזדל ובטבר. העיר ולדימיר למרות שנשארה באופן פורמלי להיות מרכז הנסיכות הגדולה הועברה לשליטת נסיכי מוסקבה. עם סיום ריכוז האדמות הרוסיות סביב מוסקבה, רק נסיך מוסקבה היה רשאי לשאת בתואר הנסיך הגדול - זאת בנוסף לנסיך הגדול של ליטא.
בשנת 1547 הנסיך הגדול של מוסקבה איוואן הרביעי קיבל על עצמו תואר צאר ובשנת 1721 הצאר פיוטר הראשון החל להיקרא "קיסר רוסיה". יחד עם זאת, התואר הנסיך הגדול נשאר כחלק של השם המלא של ראש המדינה במסגרת רשימה של אדמות שבשליטתו "... צאר קאזאן אסטרחן וסיביר, הנסיך הגדול של סמולנסק וטבר..."
החל משנת 1797 ילדים ונכדים של  קיסר רוסיה היו מקבלים תואר הנסיך הגדול (הנסיכה הגדולה). לפי החוקים, הם היו רשאים לרשת את הקיסר. 
בשנת 1917 היו 17 נסיכים גדולים, 9 מהם נהרגו בשנים 1918–1919 במהלך המהפכה. אחרון הנסיכים הגדולים - אנדרי ולדימירוביץ', נכדו של אלכסנדר השני, קיסר רוסיה, נפטר בפריז בשנת 1956.
מטוס מנהלים

מטוס מנהלים, המכונה לעיתים מטוס פרטי, או ביזג'ט (bizjet), הוא מונח המתאר מטוס סילון קטן יותר בדרך כלל ממטוס נוסעים טיפוסי, המיועד לתעבורת קבוצות של אנשי עסקים, או אנשים עשירים באופן מופלג. ניתן להסב מטוסי מנהלים אף לשימושים אחרים, כגון פינוי אווירי, או שילוח חבילות מהיר, וחלק מן המטוסים בעלי מאפיינים אלה אף נמצאים בבעלותם או בשימושם של גופים ציבוריים, ממשלות, או צבאות.

מאפיינים

כמעט כל מטוסי המנהלים הנמצאים בייצור המוני, כגון מטוסים מתוצרת ג'נרל דיינמיקס, גולפסטרים, או בומברדייה, הם בעלי שניים או שלושה מנועי סילון, אף שבעבר היו נפוצים יותר מטוסי מנהלים בעלי ארבעה מנועים. שיפור איכותם ואמינותם של מנועי הסילון הפחיתה את השימוש בארבעה מנועים במטוסי מנהלים, ובעתיד מתוכננים מטוסי מנהלים קטנים וקלים בעלי מנוע סילון בודד.
כמעט בכל מטוסי המנהלים המנועים מותקנים בזנב המטוס, כיוון שהכנפיים נמוכות בדרך כלל מכדי לשאת את המנועים ללא סכנת מגע בקרקע. לעיתים, מטוסי נוסעים רגילים עוברים הסבה לשימוש כמטוסי מנהלים מפוארים. מטוסים אלה נמצאים בדרך כלל בשימושם של עשירים מופלגים וידוענים הנוסעים יחד עם פמליות גדולות, או בשימושן של קבוצות ספורט. מטוסים אלה מוגבלים לעיתים בשדות התעופה בהם הם יכולים לנחות עקב מגבלות רעש, או אורך מסלול.
נתח השוק המתפתח בתחום מטוסי מנהלים הוא מטוסים קטנים וזולים יותר. רבים ממטוסים אלה הם בקטגוריה של מטוסי סילון קלים, וחלקם משמשים כמוניות אוויריות. חברת ססנה פיתחה את מטוס המוסטנג, מטוס סילון בעל שישה מושבים (2 טייסים ו-4 נוסעים), הנמכר בארצות הברית בכ-2.5 מיליון דולר, מחיר זול עבור מטוס מנהלים. חברות אחרות ניסו לפתח מטוסי סילון למנהלים במחיר זול אף יותר.
בעולם טסים בתחילת המאה ה-21 כ-11,000 מטוסי מנהלים, רובם נמצאים בארצות הברית, או בבעלות חברות אמריקאיות. אירופה היא היבשת השנייה בעולם במספר מטוסי המנהלים שבה.
מאז 1996 נפוצה בעלות חלקית על מטוסי מנהלים ולפיה מספר חברות קונות חלק במטוס מנהלים, המקנה לחברה מספר קבוע של שעות טיסה בשנה. בשיטה זו יכולות מספר חברות לחלוק בעלויות הכבדות של אחזקת המטוס, שכר צוות האוויר ועוד, ומנגד, ליהנות מן הגמישות שמאפשרת בעלות במטוס מנהלים.

תולדות מטוסי המנהלים בישראל

עם הגברת הצורך במטוסי מנהלים וחדירתם לתודעה הניהולית, קיבלה התעשייה האווירית הישראלית החלטה אסטרטגית להיכנס גם לשוק זה. לצורך כך נרכשו זכויות הייצור ממפעל אמריקאי כושל שייצר מטוסי מנהלים קטנים בשם ג'ט קומנדר. מטוס מדגם זה הובא לישראל במהלך שנות ה-70 של המאה הקודמת. המטוס זכה למתיחת פנים, לרבות: הארכת הגוף, החלפת המנועים ומערכות הבקרה והאלקטרוניקה. בנוסף, שונה שמו ובמתכונתו החדשה הוחלף לקומודור ג'ט. בשנים הבאות שוכלל אב הטיפוס למספר גרסאות מנהלים, כמו גם דגמי אמבולנס אווירי, מטוס בקרה ימית ועוד. בגירסתו זו הוסב שמו לווסטווינד (Westwind) ולו תתי דגם 1121-1124 בהתאם לתצורה. עם תחילת שנות ה-2000 הוחלף הווסטווינד לאסטרה. עם תחילת העשור הופסק ייצורו לחלוטין והוחל בשיווק מטוס מנהלים חדש הגאלפסטרים.

מטוסי סילון קלים

מטוסים אלה מהווים את עיקר תעשיית מטוסי המנהלים מאז שנות ה-60. מטוסי הסילון הקלים משלבים יכולת נחיתה בשדות תעופה קטנים עם מהירות טיסה גבוהה, ובכך הופכים לכלי תחבורה יעיל לאיש עסקים.

מטוסי סילון קלים מאד

מטוסים אלה מכונים לעיתים בשם "מיקרו-ג'טס". משקל המראה מרבי של מטוסים אלה נמוך מ-4,500 ק"ג (10,000 פאונד).
סמל סנט וינסנט והגרנדינים

סמל סנט וינסנט והגרנדינים הוא סמלה של מדינת האיים סנט וינסטנט והגרנדינים. הסמל אומץ רשמית בשנת 1912 כסמל קולוניאלי של האיים והפך לסמל המדינה עם קבלת העצמאות בשנת 1979.

תיאור הסמל

בסמל מופיעות שתי נשים בלבוש רומי משני צדדיו של מזבח זהוב שעליו מצוירת עין. האישה העומדת מימין (הרלדי) מחזיקה בידה ענף של זית מעל המזבח, ואילו האישה משמאל (הרלדי) כורעת ברך לפני המזבח ומחזיקה בידה מאזני צדק. שתי הנשים מייצגות את שני היסודות במוטו הלאומי של סנט וינסנט והגרנדינים, "שלום וצדק". הנשים מוקפות במסגרת זהובה שמעליה מופיע צמח הכותנה. כל זאת על רקע של עלה ירוק, אשר מתחתיו רשום המוטו "שלום וצדק" בלטינית.
מד קיבול

מד קיבול הוא מכשיר מדידה חשמלי המשמש לבדיקת קיבול של קבלים. מכשירים פשוטים מספקים קריאה של הקיבול, ומכשירים מתחוכמים יותר יכולים לספק גם מדדים נוספים כמו זליגה דיאלקטרית, התנגדות טורית שקולה והשראות.

מד קיבול פשוט

וולטמטרים רבים כוללים אפשרות למדוד קיבול. מדידה זו נעשית על ידי טעינה ופריקה של הקבל הנבדק בזרם ידוע מראש ומדידת קצב העלייה של המתח החשמלי; ככל שקצב העלייה איטי יותר, כך הקיבול גדול יותר. בדרך זו ניתן למדוד קיבולים של ננופארדים עד כמה מאות מיקרופאראדים.
שותפות לשלום

שותפות לשלום (Partnership for Peace, PfP) היא יוזמה של נאט"ו שהחלה בשנת 1994, ומטרתה כינון יחסי אמון בין הברית הצפון אטלנטית למדינות אירופה השונות, בעיקר במרכזה ובמזרחה, שחלקן היו בעלות שלטון קומוניסטי, ומדינות ברית המועצות לשעבר. עשר מהמדינות שחתמו על יוזמה זו מול נאט"ו, הפכו ברבות השנים לחברות מלאות בנאט"ו. היוזמה הוצגה בינואר 1994.
Bodak Yellow

רקע וכתיבה

את השיר כתבו קארדי בי, קלנרד רפאל, וירדן קיילנייר, והוא הופק על ידי ג'יי וייט. קארדי אמרה כי הסינגל יהיה סינגל הבכורה שלה, וכי אלבום הבכורה שלה Invasion of Privacy, עתיד להכיל את השיר, ועתיד לצאת תחת חסותה של אותה חברת תקליטים.
קארדי ציינה בראיון כי היא לקחה השראה משיר של הראפר קודאק בלאק, והחליטה לאמץ גם את ה"זרימה" של השיר (באנגלית: Flow), וגם את שם הבמה של הראפר כשם הסינגל שלה. היא אמרה שהיא שינתה את האות הראשונה במילה בודאק כי שמה האמיתי מתחיל באות B, ושינתה את המילה האחרונה Black (שחור) למילה Yellow (צהוב), מכיוון שעורה צהוב; (משמעות המילה בשם הבמה של קודאק בלאק מתחייס לצבע עורו).

וידאו קליפ

לשיר צולם וידאו קליפ אשר בתחילתו מציג את קארדי במדבר כשהיא נמצאת בין שיירת גמלים, לבושה בגלבייה ירוקה. לאורך כל הקליפ ניתן לראות את קארדי מלטפת נמרים, רוקדת עם חישוק בוער, ויושבת בסעודה שבה שייח'ים זורקים לעברה שטרות.
ניתן גם לראות כי אחד השייח'ים וגם קארדי עצמה, נועלים נעליים עם תחתית אדומה, דבר שמתייחס לשורה מרכזית בפזמון "These is red bottoms, These is bloody shoes" (בעברית: "אלה תחתיות אדומות, אלה נעליים עקובות מדם"). בין לבין ניתן לראות את קארדי יושבת על כיסא שחור כשהיא מבצעת תנועות משונות, ושיערה צבוע בשחור.
הקליפ זכה להצלחה ויראלית רבה ונכון לדצמבר 2018, מונה הצפיות שלו עומד על למעלה 686 מיליון צפיות.
וילהלם מיקלס

תחילת דרכו

מיקלס היה בנו של פקיד דואר מהעיר קרמס שבאוסטריה תחתית. הוא סיים בית ספר תיכון בעיר זיטנשטטן ולמד היסטוריה וגאוגרפיה באוניברסיטת וינה. מ-1905 ועד 1922 היה מיקלס מנהל הגימנסיה בעיירה הקטנה הורן שבאוסטריה תחתית.
בשנת 1907 נבחר מיקלס לראשונה כציר במועצה הקיסרית (Reichsrat) מטעם המפלגה הנוצרית-סוציאלית האוסטרית. הוא נבחר מחדש ב-1911 ושמר על מושבו באספה הזמנית של אוסטריה הגרמנית ובאסיפה החוקתית של הרפובליקה האוסטרית הראשונה. כמתנגד של התנועה הפאן-גרמנית באוסטריה, הוא הביע את התנגדותו להכרזה על האיחוד
עם רפובליקת ויימאר ב-12 בנובמבר 1918 והיה הציר המרכזי במהלך אימוצו של דגל אוסטריה האדום-לבן-אדום.
ב-1919 מונה מיקלס להיות מזכיר המדינה בממשלה האוסטרית בראשותו של הקנצלר קרל רנר ומ-1923 ועד 1928 הוא היה יושב ראש המועצה הלאומית. ב-10 בדצמבר 1928 בחרו אותו נציגי האספה הפדרלית כנשיא אוסטריה, תפקיד בו הוא כיהן עד ביטולו של תפקיד זה עשר שנים מאוחר יותר, כאשר אוסטריה סופחה לגרמניה הנאצית במסגרת האנשלוס.

כנשיא

מיקלס לא התערב כאשר ב-4 במרץ 1933, לאחר דיון סוער בפרלמנט על שביתת עובדי הרכבת, התפטרו יושב הראש, קרל רנר ושני סגניו, רודולף רמק וספ שטרפנר, מתפקידיהם. האספה כבר לא הייתה מסוגלת לפעול ולקבל החלטות, מצב שנתן לחברו למפלגה של מיקלס, הקנצלר אנגלברט דולפוס את האמתלה להכריז על פיזור עצמי של הפרלמנט.
בכוחו של מיקלס היה לגרום לפיזור הפרלמנט ולהכרזה על בחירות חדשות, או לחלופין למנות ממשלה חלופית.  
הממשלה מנעה את המשך קיומה של ישיבת הפרלמנט על ידי נוכחות מסיבית של כוחות משטרה ושל כוחות "משמר המולדת" (Heimwehr) בהנהגתו של אמיל פיי. הייתה זו "הפיכה עצמית" שבמסגרתה לקח דולפוס על עצמו למשול במדינה על פי "מצב חירום" על פי דוגמה שלקח מסעיף 48 של החוקה הגרמנית, כפי שעשה גם נשיא גרמניה, פאול פון הינדנבורג.
הנשיא נותר פסיבי, כאשר ב-20 במאי הקימה הממשלה את מפלגת חזית המולדת כמפלגה יחידה באוסטריה ובמקביל אסרה את פעילותן של המפלגה הקומוניסטית, המפלגה הנאצית האוסטרית ואת המפלגה הסוציאל-דמוקרטית. סגירתו של העיתון "ארבייטר צייטונג" (עיתון הפועלים) והצעדים שננקטו כנגד תנועת הפועלים האוסטרית, הובילו לפריצתה של מלחמת האזרחים האוסטרית ב-12 בפברואר 1934. כתוצאה מכך, נאסר גם קיומה של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ועל פי אידאולוגיית האוסטרופשיזם הוקמה "המדינה הפדרלית של אוסטריה" (Ständestaat). לכל הצעדים הללו לא הייתה השפעה על תפקידו של הנשיא. ביומניו הפרטיים גינה מיקלס בבירור את הפרת סעיפי החוקה ובעיקר את הנהגת עונש המוות על ידי דולפוס ועל ידי יורשו, קורט שושניג. יחד עם זאת, לא מתח מיקלס ביקורת גלויה על מדיניות האוסטרופשיזם. באותה שנה ניצל מיקלס מניסיון התנקשות בחייו שביצעו הנאצים.
מיקלס היה בלתי אהוד לחלוטין בקרב הנאצים האוסטרים, שכן הוא סירב להמתיק את עונשי המוות שהוטלו על רוצחיו של דולפוס לאחר הפיכת הנפל של יולי 1934. לנוכח הלחץ ההולך וגדל מצידה של גרמניה הנאצית, התקרבה אוסטריה לממלכת איטליה בהנהגתו של הדוצ'ה בניטו מוסוליני ולממלכת הונגריה. ב-1936 אירח מיקלס את עוצר הונגריה, מיקלוש הורטי, באגם ורטרזי.

אחריתו

בעקבותימי האנשלוס, בוטלו תפקידי הנשיא והקנצלר באוסטריה. בעוד ששושניג הושם במאסר, מיקלס לא נרדף על ידי הנאצים. הוא פרש מהחיים הפוליטיים, התגורר בביתו בווינה והתקיים מן הפנסיה שלו.
לאחר מלחמת העולם השנייה סירב מיקלס להתמודד שוב על תפקיד הנשיא כדי לאפשר לקרל רנר לעשות זאת. 
וילהלם מיקלס מת ב-20 במרץ 1956 בווינה ונטמן בבית העלמין בעיר.
חטיבה 27

פעילות החטיבה

עם יצירת חטיבות המילואים הראשונות בצה"ל, בשנת 1952, הוקמה חטיבה 27, חטיבת שריון מילואים ראשונה בצה"ל. החטיבה קלטה את חייליה מחטיבה 7 ובראשה עמד אל"ם יצחק פונדק. בראשיתה כללה החטיבה גדוד טנקי M4 שרמן, גדוד טנקי AMX-13 וגדוד חי"ר ממונע.

מבצע קדש

במלחמת סיני הורכבה החטיבה, בפיקודו של חיים בר לב, מגדוד טנקי שרמן, גדוד טנקי AMX-13, גדוד 79 חי"ר על גבי זחלמי"ם, וגדוד חי"ר על גבי משאיות. בפרוץ הקרבות פרצה החטיבה דרך מוצבי פתחת רפיח בסיועה של חטיבת גולני, ובמהלך יום הקרבות של 1 בנובמבר כבשה בקרבות קשים תחת ארטילריה ושדות מוקשים את הג'יראדי וייצבה קו בפאתי אל-עריש. למחרת היום, כבשה את אל עריש והגיעה בציר הצפוני עד למרחק 15 קילומטרים מתעלת סואץ. בתום המלחמה הוחלפו טנקי החטיבה לטנקי סופר שרמן.

מלחמת ששת הימים

מתום מלחמת סיני ועד מלחמת ששת הימים כונתה החטיבה חטיבה 60. במלחמת ששת הימים מפקד החטיבה היה מנחם (מן) אבירם והרכבה היה דומה להרכבה במלחמת סיני. החטיבה הייתה תחת פיקודו של אלוף ישראל טל, מפקד אוגדת הפלדה והוטלה עליה משימת התקדמות לעבר אל-עריש. התקדמות זו החלה ב-6 ביוני, ובמהלך הלילה התקדמה החטיבה 90 קילומטר בחולות עמוקים. בהמשך המלחמה כבשה החטיבה את ביר לחפן וביר גפגפה וגדוד הטנקים הקלים שלה עמד בפני התקפת נגד של טנקים מצריים כבדים. עד תום המלחמה ביצעה החטיבה בלימת התקפות נגד ליליות של שריון מצרי, ייצבה קו מצפון לקנטרה ולחמה נגד כוחות מצריים קטנים שחצו את התעלה בתקריות ראס אל-עיש ביולי 1967.
החטיבה נטלה חלק גם במלחמת ההתשה.

מלחמת יום הכיפורים

במלחמת יום הכיפורים כונתה החטיבה חטיבה 204 וגם במלחמה זו נלחמה בגזרת סיני. כוחות החטיבה, בהרכב של שני גדודים ממוכנים, גדוד חרמ"ש 86 וגדוד חרמ"ש 141, וגדוד 19 של טנקי מגח 3, גויסו בבוקר יום הכיפורים והתארגנו בימ"ח ברפיח. החטיבה נעה על זחלים מרחק של 180 קילומטרים לחזית המצרית ונלחמה בצפון חצי האי סיני. חלק גדול מן החטיבה, גדוד הטנקים וגדוד ממוכן, הועבר עם תחילת הלחימה לחטיבה 460. ב-7 באוקטובר הוצבה החטיבה בגזרה הצפונית של חצי האי סיני, וקיבלה אחריות על אבטחת מתחם בלוזה בו שכנו בסיסים של צה"ל. ב-8 באוקטובר החלו כוחות החטיבה בלחימה שמטרתה הייתה לשמור את צירי ההגעה למעוז בודפשט פתוחים ונקיים מכוחות מצריים. במסגרת פעולות אלה טיווחה החטיבה מארב מצרי ואף השקיעה כוחות בניסיון חילוץ של טייס שנטש את מטוסו באזור. בין 9 ל-13 באוקטובר השתתפה החטיבה בקרבות לפתיחת הציר למעוז בודפשט וכוחותיה הגיעו למעוז. החטיבה צלחה את התעלה ב-15–17 באוקטובר. לאחר חציית התעלה, נלחמה החטיבה באזור ג'בל ג'ניפה בו השמידה בסיסי טילים, ביצעה פשיטות על בסיסים ומתחמים באזור והשתלטה על שדה תעופה. בשלהי המלחמה התייצבה החטיבה בפרברי העיר סואץ והשתתפה בכיתור הארמייה השלישית של מצרים. במהלך המלחמה איבדה החטיבה 35 מלוחמיה.

לאחר מלחמת יום הכיפורים

במלחמת לבנון הראשונה, ב-1982, השתתפה החטיבה בפיקודו של אל"ם ירמי אולמרט בקרבות נגד השריון הסורי, תחת השם חטיבה 264.
בהמשך צוידה החטיבה בטנקי מרכבה סימן אחד. בשנת 2014 פורקה החטיבה במסגרת קיצוצים בצה"ל. מפקדה האחרון היה אל"ם אפי דפרין. את החטיבה ליווה אל"ם (מיל') דוד טפרסון ששירת בה מיום הקמתה.

אנדרטאות

האנדרטה המרכזית של החטיבה היא אנדרטת אגרוף ורומח. האנדרטה הייתה מוצבת סמוך לצומת גבעת כ"ח, כשהיא צופה על כביש 6. בשנת 2018 הועתקה האנדרטה כ-500 מטר מזרחית לצומת גבעת כ"ח, לצד כביש 465. האנדרטה מנציחה את 147 חיילי החטיבה שנפלו בקרב.
כמו כן מונצחת החטיבה בפארק עוצבות השריון הצמוד לאתר יד לשריון בלטרון.
אנדרטה נוספת לזכר חללי גדוד 46 בלבד נמצאת בכניסה למושב עין הבשור שבחבל אשכול.
אילן נניקשווילי

ביוגרפיה

נניקשווילי החל את הקריירה שלו בקבוצת הילדים של מכבי קריית מוצקין והתקדם בקבוצה הנוער. שני אחיו, מוטי ואבי, הם שחקני עבר. אחיו אבי שיתף עמו פעולה בליגת העל כשחקן ובליגה הארצית כמאמן.
ב-1994 זומן לראשונה לנבחרת הקדטים של ישראל בין 16 עמה שיחק באליפות אירופה לנוער.
ב-1996 עבר עלה לשחק בקבוצת הבוגרים של מכבי קריית מוצקין בהיותו בן 17.5 
בסוף עונת 1996/97 העפיל יחד עם הקבוצה לליגת העל.
ב-1998 עבר לשחק בקבוצת מכבי כרמיאל מליגה לאומית.
ב-2000 עבר לשחק בקבוצת הפועל חולון מליגת העל במהלך אותה עונה לאחר שלא הרבה לקבל דקות משחק עבר לשחק במדי מכבי כרמיאל אף היא בליגת העל.
ב-2002 עבר לשחק במדי אליצור קריית אתא.
ב-2003 שב לשחק בליגה לאומית ועבר לקבוצת הפועל עפולה.
ב-2004 עבר לשחק בהפועל ירכא.
ב-2005 שב לאליצור קריית אתא, שם שיחק שלוש עונות בליגה לאומית. במשחקו האחרון בקבוצה העלה את הקבוצה לליגת העל לאחר שלשה בשנייה האחרונה של המשחק.
ב-2008 שב בפעם השנייה להפועל עפולה עמה שיחק עונה אחת, במהלכה גם העפיל לשמינית הגמר בגביע המדינה. 
ב-2014 חזר שוב לאליצור קריית אתא לחצי עונה. במהלך אותה עונה עבר להפועל חיפה מהליגה הארצית.
ב-2016 הוביל את הפועל חיפה לזכייה בליגה הארצית והעפלה לליגה לאומית.
ב-2017 עבר לשחק בהפועל עכו מהליגה הארצית.
נניקשווילי נחשב לרכז יצירתי ובעל יכולת מסירה חזקה ומפתיעה, נניקשווילי נחשב גם לשחקן בעל כמות אסיסטים גבוהה ויכולת הכרעה אל מול שחקנים אחרים בגלל מבנה גופו המסיבי ואחוזים גבוהים בזריקות עונשין אשר מונעים משחקני קבוצות יריבות לבצע עליו עבירות.

חיים אישיים

אילן נניקשוולי נשוי ואב לשלושה. בעשור השני של המאה ה-21, הוא עובד כעורך דין.
לוח גורדה

לוח גורדה הוא לוח טקטוני ימי באגן המזרחי של האוקיינוס השקט מול צפון קליפורניה בחוף המערבי של אמריקה הצפונית, אחד מהשרידים הצפוניים שנותרו מלוח פרלון. לעיתים מתייחסים אליו (למשל בפרסומים של תוכנית הסיכונים לרעידות אדמה של הסקר הגאולוגי של ארצות הברית) בפשטות כאל החלק הדרומי ביותר של לוח חואן דה פוקה השכן, עוד שריד מלוח פרלון.
שלא כמרבית הלוחות הטקטוניים, עובר לוח גורדה עיוותים משמעותיים בתוך גבולותיו. העתקים רבים מופו הן במשקעים והן בבסיס אגן גורדה, שהוא בלב הלוח דרומית ל-41.6° צפון. לחצים מהלוחות השכנים, הלוח הצפון-אמריקאי והלוח הפסיפי גורמים לרעידות אדמה תכופות בלב הלוח, כולל רעידת האדמה של מחוז הומבולדט בעוצמה 7.2‏M שגרמה לנזקים בכשני מיליון דולרים ב-1980.
הצד המזרחי של הלוח הוא גבול סגירה המופחת מתחת ללוח הצפון-אמריקאי בצפון קליפורניה. הצד הדרומי הוא גבול חילוף עם הלוח הפסיפי לאורך העתק מנדוסינו (Mendocino Fault). הצד המערבי של הלוח הוא גבול פתיחה עם הלוח הפסיפי תוך יצירת רכס גורדה. הצד הצפוני הוא גבול חילוף עם לוח חואן דה פוקה, אזור השבירה בלנקו (Blanco Fracture Zone).
ההפחתה של לוח גורדה מתחת ללוח הצפון-אמריקאי גורמת לפעילות הגעשית בצפון קליפורניה, ספציפית הרי הגעש, שסטה ולאסן. האחרון התפרץ לאחרונה בין 1914 ל-1917.
סמיון בליץ-גיימן

ביוגרפיה

בליץ-גיימן נולד במוסקבה, אביו, ויקטור, יוצר סרטי תעודה ובן דודו בעל אותו השם, היה שחקן טניס מצטיין. הוא החל לשחות בגיל שמונה והצטרף לנבחרת ברית המועצות בשנת 1962. הוא בוגר תואר בכלכלה מהאוניברסיטה הממלכתית של מוסקבה בהנדסת רכבות ובוגר עיתונאות מאוניברסיטת מוסקבה.
באולימפיאדת טוקיו (1964) סיים בליץ-גיימן במקום שמיני במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:21.4 דקות. בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 4:19.4 דקות. מקום שביעי במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 8:15.1 דקות, כשחיין ראשון הוא קבע תוצאה של 2:02.7 דקות. בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 2:02.3 דקות.

אלוף האוניברסיאדה

באוניברסיאדה שנערכה בבודפשט, הונגריה בשנת 1965 זכה בליץ-גיימן בארבע מדליות, אחד זהב ושלוש כסף. מדליית זהב, במשחה ל-400 מטר בתוצאה של 4:15.6 דקות. מדליות כסף, במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 17:17.8 דקות, במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי ובמשחה שליחים 4x200 מטר חופשי.

שיאן עולם ואלוף אירופה

בתחרות שנערכה בחרקוב אוקראינה ב-3 באוגוסט 1966 קבע בליץ-גיימן במשחה ל-800 מטר חופשי (משחה שאינו אולימפי לגברים) שיא עולם חדש של 8:47.4 דקות, שיפור לשיא עולם בן הארבע שנים של מארי רוז אוסטרליה (8:51.5 דקות). שיא זה החזיק מעמד כחמישה חודשים. שלושה שבועות לאחר מכן, באליפות אירופה שנערכה באוטרכט, הולנד הוא זכה ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 כסף. מדליות זהב, במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 16:58.5 דקות ובמשחה שליחים 4x200 מטר חופשי (8:00.2 דקות) ומדליית כסף במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:13.2 דקות, אחרי פרנק ויגנד מגרמניה המזרחית שקבע שיא עולם חדש של 4:11.1 דקות.
באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) זכה בליץ-גיימן בשתי מדליות, כסף וארד. מדליית כסף, במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:34.2 דקות, אחרי ארצות הברית שקבעה שיא עולם חדש של 3:31.7 דקות ולפני אוסטרליה (3:34.7 דקות). מדליית ארד, במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 8:01.6 דקות, אחרי ארצות הברית (7:52.3 דקות) ואוסטרליה (7:53.7 דקות). נוסף לכך, הוא סיים במקום שביעי במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:01.5 דקות ובמקום עשירי במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:22.7 דקות.
לאחר שפרש מספורט תחרותי עבד כעיתונאי ספורט. בגיל 29 הוא שימש כסגן נשיא הצעיר איגוד השחייה הסובייטי בשנים 1980-1974, הצעיר ביותר שכיהן בתפקיד זה.
לאחר התפרקות ברית המועצות הוא היגר בשנת 1993 לסטמפורד, קונטיקט, ארצות הברית.

הנצחה

ב-2017 הונצח בליץ-גיימן ביד לאיש הספורט היהודי שבמכון וינגייט, מוזיאון המנציח יהודים שהגיעו להישגים ספורטיביים יוצאי דופן.