google/wiki40b huggingface dataset:
Mabool

סיפור האלבום

הסיפור מספר על שלושת בניו (מלאכיו) של שבע (במיתולוגיה המספר שבע מיוחס לאלוהים). המלאך השביעי חולק אז לשלושה מלאכים, המייצגים את התפלגות הדת הבראשיתית לשלושה זרמים מרכזיים: היהדות, הנצרות והאסלאם.
לכל אחד מהמלאכים ניתן כוח וכן יצוג מסוים. המלאך הראשון הוא היהדות, הוא מיוצג על ידי מגן דוד וכוחו היה כוח הקסם. המלאך השני הוא האסלאם, הוא מיוצג על ידי חצי הסהר וכוחו היה כוח הזרוע. המלאך השלישי הוא הנצרות, הוא מיוצג על ידי הצלב וכוחו היה חוכמתו.
אלוהים אסר על שלושת המלאכים להתאחד מחדש מכיוון שפחד מכוחם. תוך כדי הפרת צו האלוהים, התאחדו המלאכים למלאך אחד, שגורש מיד מגן-עדן אל האדמה, חולק שוב לשלושת המלאכים (שמאוחר יותר יצרו את שלוש הדתות) ונגזר עליהם להילחם בינם לבין עצמם עד שיעבור כל אחד מהם אלף גלגולי נשמות, רק אז יוכלו המלאכים להוכיח עצמם ולהיכנס שוב לגן-עדן.
המלאכים יוצאים במסע לשכנע את בני-האדם לחזור בהם מהחטאים הנוראים שהם מבצעים, ולהזהיר אותם כי אם לא יעשו כך, יוטל עליהם עונש - מבול גדול שימחה את החיים מעל פני האדמה. עם התקדמות האלבום מתואר מסעם של השלושה, ניסיונות השכנוע, ולקראת סופו של האלבום - כשלונם.

ניתוח מוזיקלי

מבחינה מוזיקלית, האלבום ממשיך את מסורת ה"אוריינטל מטאל" של אורפנד לנד ומשלב דת' מטאל ופרוגרסיב מטאל עם נעימות מזרחיות ים-תיכוניות וכלי נגינה מסורתיים. השירה כוללת שילוב של שירה נקייה, שירת באס וגרואלינג. האלבום כולל גם קטעי מקהלות (שהושרו על ידי מקהלת מורן), חלקן בסגנון גותי-גרגוריאני, וכן קטעי שירה של שלומית לוי, המזמרת פיוטי תפילה של קהילת יהודי תימן. האלבום כולל ציטוטים רבים מפרשת נח. בנוסף, האלבום משופע בדגימות של אווירה הכוללות רעם, קול גשם עז וקטע אווירה ובו קולות החיות שיוצאות מתיבת נח לאחר תום המבול.
אריה סימון

אריה סימון (23 במאי 1913 – 2 בנובמבר 2002) היה איש חינוך ישראלי, חתן פרס ישראל לחינוך (תשל"ה-1975).

ביוגרפיה

סימון נולד בשנת 1913 בעיר מיינץ שבגרמניה. כעבור שנה, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, גויס אביו לצבא ובמשך כארבע שנים שירת כקצין בחזית הצרפתית; מאחר שאמו לא יכלה לטפל בתינוק עקב מחלתה, הוא הועבר לחזקתם של סבתו וסבו, שממנו ספג הווי וערכים יהודיים.
למד בגימנסיה ההומניסטית בעירו והיה חבר בתנועת הנוער הציונית "קדימה". למד משפטים באוניברסיטאות היידלברג ופרייבורג, ובשנת 1933, עם עליית הנאצים לשלטון, עבר ללמוד לשונות קלאסיות ופילוסופיה באוניברסיטת בזל.
כעבור שנתיים, בשנת 1935, כשהיה בן 22, עלה לארץ ישראל, והשלים את לימודיו בסמינר למורים בבית הכרם. בשנת 1937, בעקבות הזמנתו של ד"ר זיגפריד להמן, צורף לסגל ההוראה של כפר הנוער בן שמן, ועבר להתגורר במקום.
בסתיו 1940, בתקופת מלחמת העולם השנייה, התנדב סימון לפלוגת חי"ר בבריגדה היהודית, ובהמשך היה לקצין מודיעין של הגדוד הראשון שלה. בתום המלחמה פעל במחנות הפליטים של ניצולי השואה. ב-1946 התמנה לתפקיד פיקודי בגדוד קרייתי ועד מהרה היה למפקד הגדוד. באוגוסט 1947, לפני מלחמת העצמאות, עבר לשרת במטה הכללי של "ההגנה" (ואחר כך של צה"ל) כעוזר מיוחד של יגאל ידין לענייני מודיעין, בדרגת רב-סרן. במסגרת תפקידו עסק באגף המחקרי וגיבש נוהלי עבודה ועקרונות מחקריים ששימשו את הבסיס התורתי של מערך המודיעין, והיה חבר משלחת ישראל למשא ומתן עם מצרים על הסכמי שביתת הנשק ברודוס. לתקופה קצרה שב לבן שמן ושימש מרכז בית הספר וחברת הילדים.
בשנת 1952 נקרא לבאר שבע, לכהן כמנהלה הראשון של מחלקת החינוך בעירייה, ומ-1953 עד 1964 היה למפקח מחוז הדרום במשרד החינוך. במסגרת תפקידו הקים את התשתית של מערכת החינוך בדרום ויזם את הקמת המכללה האקדמית לחינוך ע"ש קיי. בתקופה זו היה שותף למדיניות שילובם של ילדי העולים החדשים במערכת החינוך, והוא טבע את המונח "טעוני טיפוח" (כמקבילה למונח האנגלי "culturally disadvantaged"), אשר אומץ על ידי משרד החינוך כקריטריון להענקת סיוע לאוכלוסיות שונות. בתקופה זו גם הגה את רעיון שילובם של מורות חיילות בצה"ל.
ב-1964 שב לבן שמן, לאחר שהמקום נקלע למשבר. סימון שיקם את כפר הנוער, התאימו לרוח הזמן והוביל ליצירת מסלול לימודים לבגרות. הוא כיהן כמנהל עד 1978. לאחר פרישתו עבר להתגורר בתל אביב עם אשתו.
בשנת 1975 זכה בפרס ישראל למפעל חיים בחינוך. בנימוקים לפרס נכתב בין היתר: "בבאר שבע נתגלה במלא היקף, אופיו החלוצי של אריה סימון המחנך. בצדק נאמר, כי מערכת החינוך בנגב הריהי בעיקרה יצירתו".
סימון פרסם ספרים ומאמרים בנושאי חינוך, ביקורת המקרא, הגות ומחשבה יהודית.
נפטר בנובמבר 2002, בגיל 89 ונקבר בבית העלמין של כפר הנוער בן שמן.
אשתו אנני הייתה פסיכולוגית ילדים.
בתו נעמי, שהייתה עובדת סוציאלית, נפטרה מסרטן.
בנו ד"ר דני סימון היה כירורג, המנהל המייסד של יחידת הטראומה במרכז הרפואי קפלן, וניהל את יחידת הטראומה במרכז הרפואי שיבא.
בשנת 2007 נקראה על שמו כיכר בבאר שבע.
אף אחת

רקע וכתיבה

השיר נכתב על ידי צרויה להב, הולחן על ידי שמוליק נויפלד והופק על ידי אורי זך, נויפלד וגיל פלדמן. השיר זכה להצלחה רבה בישראל, תוך שהצליח להיכנס אל מצעד סוף השנה של גלגלצ, שם התברג במקום ה-30.
כמה שנים לאחר צאתו המקורית, עלה השיר ביחד עם האלבום בו הוא נכלל לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי.

וידאו קליפ

הווידאו קליפ המלא שיצא עבור השיר הועלה לערוץ היוטיוב של מירי מסיקה ב-20 ביולי 2011. הקליפ צולם בשחור-לבן ובתחילתו ניתן לראות את מסיקה, כשהיא לובשת מעיל פרווה, תוך שהיא שרה את מילות השיר ומסתכלת אל המצלמה.
נכון לאוקטובר 2019, מונה הצפיות של האודיו ושל הקליפ עומדים על קרוב למיליון צפיות.
מרכז אסיה

מרכז אסיה הוא אזור גאוגרפי ביבשת אסיה. ישנן מספר הגדרות למרכז אסיה ולארצות והמדינות הנכללות באזור זה. ההגדרה השכיחה ביותר היא חבר המדינות (לשעבר ברית המועצות) האסייתיות הנמצאות בין הים הכספי לסין. אזור זה מוקף כולו ביבשה ואין ממנו גישה ישירה לאוקיינוסים.
ההגדרה הרשמית של הממשל הסובייטי הייתה המדינות אוזבקיסטן, טג'יקיסטן, טורקמניסטן וקירגיזסטן ואילו השימוש הנפוץ מייחס גם את קזחסטן כחלק מאזור זה. הגדרה אחרת של אונסק"ו מתייחסת גם למרכז אסיה כאזור גאוגרפי שאינו תלוי בגבולות מדיניים ופוליטיים הכולל גם שטחים נרחבים של המדינות רוסיה, מונגוליה, סין, הודו, פקיסטן, אפגניסטן ואיראן. הגדרה זו מבוססת על גאוגרפיה, קבוצות אתניות ותרבויות קרובות והיסטוריה של האזור.
בנטון פורמולה

בנטון פורמולה (באנגלית: Benetton Formula) היא קבוצת מרוצים שהשתתפה באליפות הפורמולה 1 בין השנים פורמולה 1 עונת 1986 ו-2001. הקבוצה הייתה בבעלות משפחת בנטון האיטלקית, בעלת מותג האופנה בנטון. בשנת 2000 נמכרה הקבוצה ליצרנית הרכב הצרפתית רנו. הקבוצה המשיכה לפעול שתי עונות נוספות תחת השם בנטון ובסיום עונת 2001 שינתה את שמה לרנו.

היסטוריה

בנטון החלה את פעילותה בפורמולה 1 כספונסרית של קבוצת טיירל בעונת 1983 וקבוצת אלפא רומיאו בעונות 1984 ו-1985. במהלך מאי 1985 חתמה הקבוצה על הסכם חסות עם קבוצת טולמן. בסיום העונה רכשה בנטון את טולמן ושינתה את שם הקבוצה לבנטון פורמולה.
בעונת הבכורה עשתה הקבוצה שימוש במנועי ב.מ.וו. גרהרד ברגר, נהג הקבוצה, שניצח את הגרנד פרי המקסיקני, היה זה שהשיג את ניצחון הבכורה עבור הקבוצה. ברגר היה גם הנהג שהשיג את הניצחון האחרון עבור הקבוצה, כשניצח את גרנד פרי גרמניה במהלך עונת 1997. בעונת 1987 עברה הקבוצה למנועים מתוצרת פורד, בהם עשתה שימוש במשך 8 עונות. בהמשך עברה למנועים מתוצרת רנו (סה"כ 4 עונות) ומנועים מתוצרת Playlife (שלוש עונות).
בשנת 1990 מונה פלאביו בריאטורה למנהל הקבוצה. שנה לאחר מכן רכשה קבוצת TWR, בבעלות של טום וולקינשאו שליש ממניות החברה ומינתה את וולקינשאו ורוס בראון כמנהלי פעילות ההנדסה בקבוצה. בשנת 1998 מונה רוקו בנטון, בנו של לוצ'יאנו בנטון, לתפקיד המנהל הבכיר בקבוצה. בנטון פיטר את בריאטורה ומינה במקומו את דייוויד ריצ'רדס, מנהלה לשעבר של קבוצת פרודרייב. ריצ'רדס פוטר לאחר שנה בשל מחלוקות עם משפחת בנטון לגבי האסטרטגייה העתידית של הקבוצה. לאחר פיטוריו שימש רוקו בנטון כמנהל במשך שלוש שנים, עד למכירת הקבוצה לרנו.
מיכאל שומאכר הוא הנהג המצליח ביותר בתולדות הקבוצה. הוא ניצח 19 מתוך 27 המרוצים שניצחו נהגי הקבוצה. בשנים 1994 ו-1995 זכה פעמיים באליפות הנהגים, כשאר בשנה השנייה הוביל גם לזכייה בתואר אליפות היצרנים. לאחר הזכייה עזב שומאכר את הקבוצה, יחד עם רוס בראון ו-12 אנשי מפתח, שעברו להתחרות עבור פרארי.
עד לשנת 1996 פעלה הקבוצה תחת רישיון בריטי. מרכז הפעילות של החברה היה בויטני, הנמצאת מערבית לאוקספורד ובהמשך עברה הפעילות לאניסטון, הנמצאת צפונית-מערבית לעיר. בשנת 1996 עברה הקבוצה להתחרות תחת דגל איטלקי, בשל רצונה של משפחת בנטון האיטלקית להתחרות תחת דגל מדינת המוצא.
במרץ 2000 נמכרה הקבוצה לרנו תמורת 120 מיליון דולר. כחלק מתהליך הבנייה מחדש החזירה רנו את בריאטורה לתפקיד מנהל הקבוצה. לאחר המכירה המשיכה הקבוצה לפעול עוד שתי עונות תחת השם בנטון, במהלכן לא השיגה ניצחון. בשנה הראשונה לאחר המכירה המשיכה הקבוצה להשתמש במנועים מתוצרת Playlife, אך בעונת 2001 עברה לשימוש במנועים מתוצרת עצמית.
מוחסן רזאי

מוחסן רזאי מירקאא'ד (בפרסית: محسن رضایی میرقائد; נולד ב-9 בספטמבר 1954) הוא פוליטיקאי איראני, כלכלן ומפקד צבאי לשעבר, המכהן כיום כמזכיר המועצה האיראנית לאבטחת אינטרס המשטר. לפני תפקיד זה היה רזאי מפקד משמרות המהפכה האיראניים במשך 16 שנה. 
בבחירות לנשיאות בשנת 2009 התמודד כמועמד שמרן והגיע שלישי עם 1.7 אחוזי בחירה, מאחורי מחמוד אחמדינז'אד והמועמד השמרני מיר-חוסיין מוסאווי. 
רזאי למד הנדסת מכונות באוניברסיטת איראן למדע וטכנולוגיה לפני שנת 1979, אך החליף את לימודיו לכלכלה באוניברסיטת טהראן לאחר מלחמת איראן-עיראק, שם למד עד שנת 2001 וקיבל תואר דוקטורט. הוא היה בין מקימי אוניברסיטת האימאם חוסיין שם הוא מלמד כיום. 
בנובמבר 2006 הוציא שופט ארגנטינאי צו מעצר נגד רזאי ועוד שישה בקשר לפיגוע בבניין הקהילה היהודית בארגנטינה שאירע בשנת 1994. רזאי נמצא כיום ברשימת המבוקשים הרשמית של האינטרפול.
רזאי התמודד גם בבחירות לנשיאות איראן, שהתקיימו ב-14 ביוני 2013, והגיע למקום הרביעי עם כעשרה אחוזים מהקולות.
לרזאי חמישה ילדים: שני בנים ושלוש בנות. אחד הבנים, אחמד רזאי, היגר לארצות הברית, יצא נגד מדיניות השלטון האיראני והאשים את אביו ואחרים בתמיכה בפעולות טרור. הוא שב לאיראן בשנת 2008, אבל היגר לאיחוד האמירויות ב-2011. בנובמבר 2011 נמצאה גופתו במלון בדובאי.
יחסי טובאלו–ישראל

סקירה כללית

היחסים שבין טובאלו לבין מדינת ישראל כוננו בשנת 1984, כשש שנים לאחר הכרזת עצמאותה של האחרונה מן הממלכה המאוחדת.
בעת ההצבעה באו"ם על הפיכת מדינת פלסטין למדינה משקיפה באו"ם (החלטה 67/19 של העצרת הכללית של האו"ם) בחרו נציגי טובאלו לנקוט עמדה ולהצביע בעד הפיכת פלסטין למדינה משקיפה שאינה חברה בארגון האומות המאוחדות, וזאת בניגוד לרוב המדינות באזור הפסיפי אשר הצביעו לצד ישראל, להימנע או להיעדר מן ההצבעה.
קאמוב Ка-137

עובדה מעניינת

באינטרנט המסוק קיבל את הכינוי הלא רשמי "Pepelats" באנלוגיה עם שם המטוס מהסרט "קין-דזה-דזה!".
ג'וזף סקולינג

ביוגרפיה

סקולינג נולד בסינגפור, אך בעקבות הישגיו בשחייה עבר להתאמן בארצות הברית כבר כנער. בתחילה למד בבית ספר פרטי בג'קסונוויל, וכיום (2015) הוא לומד ומתאמן באוניברסיטת טקסס באוסטין, בהדרכתו של אדי ריס.

2011 - 2012

סקולינג רשם הישגים ראשונים בזירה הבינלאומית כשהיה בן 16, במשחקי דרום מזרח אסיה שנערכו בפלמבנג, אז זכה במדליות זהב במשחים ל-50 ו-200 מטר פרפר, ובמדליית ארד במשחה ל-100 מטר פרפר. בעקבות הישגיו במשחקים אלו, השיג את הקריטריון האולימפי לאולימפיאדת לונדון (2012). במשחקים האולימפיים לא הצליח לעבור את שלב המוקדמות, וסיים במקום 26 במשחה ל-200 מטר פרפר ובמקום 35 במשחה ל-100 מטר פרפר.

2013

באליפות העולם שנערכה ב-2013 בברצלונה העפיל לחצי הגמר במשחה ל-200 מטר פרפר, וסיים במקום העשירי, עם שיא לאומי חדש, 1:56.27 דקות. הוא העפיל לחצי הגמר גם במשחה ל-200 מטר מעורב אישי, וסיים במקום 16. בשלב המוקדמות קבע שיא לאומי חדש של 1:59.99 דקות. במשחה ל-100 מטר פרפר סיים במקום 17, ופספס ב-4 מאיות העפלה לשלב חצי הגמר. כן התחרה במשחה ל-200 מטר חופשי, וסיים במקום 34. בהמשך השנה השתתף גם במשחקי דרום מזרח אסיה שנערכו בנייפידאו. הוא זכה ב-5 מדליות זהב במשחקים אלו, במשחים ל-100 ו-200 מטר פרפר, 200 מטר מעורב אישי, ועם נבחרות השליחים הסינגפוריות ל-100X4 ו-200X4 מטר חופשי. כן זכה במדליית כסף עם נבחרת השליחים הסינגפורית ל-100X4 מטר מעורב.

2014

בשנת 2014 היה סקולינג לשחיין הסינגפורי הראשון בהיסטוריה שזכה במדליה במשחקי חבר העמים, מדליית כסף במשחה ל-100 מטר פרפר. בנוסף, סיים במקום השביעי במשחה ל-50 מטר פרפר (בשלב המוקדמות קבע שיא לאומי חדש, 23.43 שניות) ובמקום השמיני במשחה ל-200 מטר פרפר ובמשחי השליחים ל-100X4 ו-200X4 מטר חופשי. בהמשך השנה השתתף במשחקי אסיה שנערכו באינצ'ון. במשחקים אלה זכה במדליית זהב במשחה ל-100 מטר פרפר, במדליית כסף במשחה ל-50 מטר פרפר ובמדליית ארד במשחה ל-200 מטר פרפר.

2015

במשחקי דרום מזרח אסיה שנערכו בסינגפור זכה סקולינג במדליות זהב בכל תשעת המשחים בהם השתתף: שלושת משחי הפרפר, במשחי החופשי ל-50 ו-100 מטר, המשחה ל-200 מטר מעורב אישי, ומשחי השליחים ל-100X4 ו-200X4 מטר חופשי ו-100X4 מטר מעורב.
באליפות העולם שנערכה בקאזאן באותה שנה זכה במדליית ארד במשחה ל-100 מטר פרפר, בשיא אסיאה חדש של 50.96 שניות. גם במשחה ל-50 מטר פרפר העפיל לשלב הגמר, בו סיים במקום שביעי, וקבע שיא אסיה חדש של 23.25 שניות. במשחה ל-200 מטר פרפר העפיל לשלב חצי הגמר, וסיים במקום עשירי בתוצאה של 1:56.11 דקות.

אלוף אולימפי

באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) זכה סקולינג במדליית זהב במשחה ל-100 מטר פרפר בשיא אולימפי חדש של 50.39 שניות, לפני מייקל פלפס מארצות הברית, צ'אד לה קלו מדרום אפריקה ולאסלו צ'ה מהונגריה שקבעו תוצאה זהה של 51.14 שניות. נוסף לכך, הוא סיים במקום 16 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 48.70 שניות. בשבל המוקדמות הוא קבע שיא לאומי חדש של 48.27 שניות.

2017

באליפות העולם שנערכה בבודפשט הונגריה ביולי 2017 זכה סקולינג במדליית ארד, במשחה ל-100 מטר פרפר ביחד עם ג'יימס גאי מבריטניה בתוצאה של 50.83 שניות, אחרי קיילב דרסל מארצות הברית (49.86 שניות) וכריסטוף מילאק מהונגריה (50.62 שניות). בשלב חצי הגמר הוא קבע תוצאה של 50.78 שניות. נוסף לכך, הוא סיים במקום חמישי במשחה ל-50 מטר פרפר בתוצאה של 22.95 שניות, בשלב חצי הגמר הוא קבע שיא אסיה חדש של 22.93 שניות ובמקום 17 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 48.86 שניות.
נפוליון - חי או מת!

נפוליון – חי או מת! הוא מחזה מאת נסים אלוני אשר הועלה לראשונה בתיאטרון בימות בחודש אוקטובר 1970.
המחזה נפתח בסוף המאה העשרים ובמרכזו השד של נפוליאון בונפרטה מצליח לברוח מעולם השדים, ולחזור אל המאה התשע עשרה במטרה להזהיר את עצמו מלפלוש לרוסיה. במקביל רוצח שכיר בשם דון-בריגלה נשכר להביא את נפוליון "חי או מת", אך השניים, נפוליון המת והרוצח, מתקשים למצוא את נפוליון האמיתי מכיוון שישנו ריבוי של נפוליונים מתחזים.
המחזה הועלה במקור בתיאטרון בימות (בהנהלתו של יעקב אגמון) בשנת 1970, כמחזה מוזיקלי כולל שירים בהלחנתו של גארי ברתיני. במאי ההצגה היה אלוני עצמו, המעבד המוזיקלי היה יוסי מר-חיים ואת התפאורה הכין שלמה ויתקין. השחקנים: איצקו רחמימוב, יוסי פולק, אדית אסטרוק, שולה חן, גליה ישי, חנה רוט, הוגו ירדן, דובי גל, נורית כהן, קובי רכט ושמעון לב-ארי.
הייתה זו ההפקה הגדולה ביותר של התיאטרון עד אז: בהצגה השתתפו 11 שחקנים ו-4 נגנים, והוקלטו תזמורת גדולה ומקהלת רינת.
הוצאות ההפקה הסתמכו ב-214,000 ל"י, וההצגה זכתה לתמיכה בסך 30,000 ל"י מטעם משרד החינוך (הייתה זו ההצגה הראשונה ש"בימות" זכה לתמיכה ציבורית עבורה).
ההצגה זכתה לביקורות טובות ואולם ירדה מן הבמות כעבור שבועות ספורים, בסוף חודש נובמבר אותה שנה, עקב מחסור בצופים. בטורו 'הטיוטות שלי' ניתח העיתונאי אורי קיסרי את הסיבות לכישלון ההצגה והסיק שהאשם איננו במנהל יעקב אגמון, וגם לא בבמאי המוכשר ניסים אלוני, ואף לא במחזאי ("ניסים אלוני לא בייש את ניסים אלוני, הבמאי את המחזאי") ומכאן הסיק קיסרי שהסיבה לכישלון ההצגה הוא ש"לקהל אין כשרון".
באביב 1979 הועלה המחזה מחדש על ידי התיאטרון הקאמרי, שוב בבימויו של אלוני, עם מוזיקה מאת ברתיני ותפאורה ותלבושות מאת שלמה ויתקין, הפעם בניהול מוזיקלי ועיבוד מאת אלכס כגן, ועם תאורה על ידי אברהם צברי, בהשתתפות: אורנה פורת, אורי לוי, יוסי פולק (השחקן היחידי מהליהוק המקורי), יוסי גרבר, יוסף כרמון, אלברט כהן, גבי קרן, דב רייזר, ששי סעד, לירון נירגד, אסתי קוסוביצקי, מיקי מרין ותמי אשל. העילה להפקה המחודשת הייתה התעניינותו של הבמאי הנודע הרולד פרינס בהצגה, לאחר ששמע עליה מפי ברתיני. עבור ההפקה המחודשת עיבד אלוני את המחזה מחדש, בין היתר הוא אפשר לדמותו של נפולאון המת, לקרום עור וגידים במהלך המחזה, להבדיל מהגרסה הראשונה בה הדמות היא שד לאורך כל המחזה. ההפקה המחודשת זכתה להצלחה גדולה, ובזכותה המחזה נודע כאחד החשובים ביצירתו של אלוני.
בשנת 1993 יצא המחזה לאור בהוצאת כתר כחלק מספריית המחזות העבריים 'צד התפר'. זאת לאחר שדורי פרנס ערך את המחזה עבור הופעה בניסן נתיב, מה שדרבן את אלוני להכין את המחזה לדפוס.
בשנת 2004 הועלה חידוש למחזה על ידי הסטודיו למשחק ניסן נתיב, בבימויו של אודי בן משה, ועם לחן מחודש לשירים פרי עטה של קרן פלס.
בשנת 2017 עלה בתיאטרון החאן חידוש למחזה, בבימויו של אודי בן משה. ההצגה זכתה בפרסים בטקס פרסי התיאטרון לשנת 2017 בקטגוריית תאורה (רונ יכן) ותלבושות (יהודית אהרון).
אליהו לויצקי

אליהו לויצקי (כ"ג באייר תרמ"ח, מאי 1888 - ה' בחשוון תשמ"ה, 31 באוקטובר 1984) היה מאנשי העלייה השנייה, ממתיישבי עין גנים וממייסדי ירקונה.

ביוגרפיה

נולד ברומני שבפלך פולטבה באימפריה הרוסית (כיום נמצאת העיר בתחומי מחוז סומי באוקראינה), לישראל ופסיה לויצקי. בצעירותו הצטרף לאגודת הצעירים הציונים "התחייה". בשנת 1906 עלה לארץ ישראל. בתקופה הראשונה עבד בחקלאות בנס ציונה וברחובות, ולאחר מכן נדד במקומות שונים בארץ, במושבות: פתח תקווה, מנחמיה וחדרה, בחוות חקלאיות: סג'רה, חוות כנרת וחפציבה ובשכונת אחוזת בית, שהייתה לתל אביב, ועסק בהן בחקלאות ובהגנה.
בבואו ארצה היה חבר "הפועל הצעיר", ולאחר יסוד "אחדות העבודה" הצטרף אליה. היה מחבורת אנשי העלייה השנייה, שרבים מהם תפסו עמדות מפתח בהנהגת היישוב ותנועת העבודה. 
בשנת תרע"א (1911) נישא לשרה קושניר (נפטרה 1969), בתו של דוד קושניר, והתגורר בפתח תקווה. כעבור זמן הצטרף לחבורת החלוצים והפועלים שהתיישבה בעין גנים, ובהם א.ד. גורדון ויוסף חיים ברנר. היה חבר "ההגנה" והשתתף בהגנת פתח תקווה.
בשנת 1932 היה ממייסדי ירקונה ובמשך עשרות שנים היה מראשי המתיישבים.
היה אב לשתי בנות ושלושה בנים. בנו גואל לויצקי היה ממפקדי "ההגנה" וה'מוכתר' של קיבוץ אלונים.
נפטר ב-31 באוקטובר 1984, בגיל 96.
הסהר הפורה

הסהר הפורה (באנגלית: Fertile Crescent) הוא אזור במזרח התיכון, המצוי כיום בשטחי המדינות הבאות: ישראל, קפריסין, לבנון, ממלכת ירדן, סוריה, עיראק, דרום מזרח טורקיה ומצרים. אזור זה נחשב כ"ערש הציוויליזציה", והוא נחלק בדרך-כלל לשני אזורים עיקריים: מסופוטמיה והלבנט. חלק מן ההגדרות המאוחרות יותר כוללות גם את הנילוס המצרי.
המונח הוצע לראשונה על ידי ארכאולוג מאוניברסיטת שיקגו - ג'יימס הנרי ברסטד אשר היה מייסדו ומנהלו של המכון האוריינטלי של אוניברסיטת שיקגו.

גאוגרפיה

אזור הסהר הפורה הוא אזור פורה המוקף מדבריות. צורתו - צורת סהר, והוא מוזן על ידי נהרות הנילוס, הפרת והחידקל ובמידה סמלית הירדן. שטחי העיבוד החקלאיים מהווים בין 400,000 ל־500,000 קמ"ר, ומתגוררים בהם כ־50 מיליון תושבים.

היסטוריה

ההתיישבות האנושית בסהר הפורה קדומה מאוד, בין העתיקות בעולם מחוץ לאפריקה. האתרים הפלאוליתיים החשובים ביותר נמצאים בהרי זגרוס, בעמק הירדן, כמו גם בכרמל ובגליל. הומינידים ישבו באתרים כגון עובדייה בישראל כבר לפני כמיליון וחצי שנים, בתקופה הפלאוליתית התחתונה. במהלך התקופה הפלאוליתית התיכונה, לערך 250,000 עד 50,000 שנים לפני זמננו, יושב האזור על ידי האדם הניאנדרטלי כמו גם האדם הנבון, שהתגוררו במערות ובאתרים פתוחים, צדו בעלי חיים גדולים, השתמשו באופן סדיר באש וקברו לעיתים את מתיהם. אתרים ידועים מתקופה זאת הם מערת שנידאר בצפון עיראק ומערת כבארה, מערת תנור ומערת הגדי בישראל. הכפרים הראשונים בעולם קמו באזור זה, תחילה יישובי הקבע של התרבות הנאטופית בלבנט, שהסתמכו עדיין על ציד חיות בר ולקט צמחים, ולאחר מכן הופיעו הכפרים החקלאיים הנאוליתיים. ייצור המזון באזור זה, שהחל עם ביות חיות המשק וצמחי התרבות בתקופה הנאוליתית, לפני כ-11,000 שנים, הוא הקדום בעולם. באזור גידלו שעורה, חיטה, אפונה, פשתה ועדשים, וכן בייתו את הצאן, הבקר והחזיר. 
באזור זה שכנו ציוויליזציות עתיקות: ארם נהריים (עיראק וסוריה), פרס, עילם ומדי (כל השלוש במערב איראן), אנטוליה (טורקיה), הלבנט (סוריה, לבנון, ישראל וירדן), ומצרים העתיקה, מתקופת עליית תרבות שומר באלף ה-4 לפנה"ס עד כיבוש האזור על ידי אלכסנדר הגדול במאה ה-4 לפנה"ס. יש כאלו שלא כוללים את מצרים העתיקה באזור בסהר הפורה, למרות שהיא הייתה תרבות בעלת השפעה מובהקת באזור. 
הסהר הפורה נחשב בהיסטוריוגרפיה המערבית לערש הציוויליזציה האנושית. הוא היה האזור הראשון בו התפתחה באינטנסיביות החקלאות, בו הומצא הכתב הראשון, הגלגל, בו נוצרו לראשונה מרכזי שלטון, קודקסי חוקים, כמו גם רבדים חברתיים כגון עבדות וצבא, ובו הונחו יסודות האסטרונומיה והמתמטיקה.
גאורג וילהלם, נסיך הנובר

ביוגרפיה

גאורג וילהלם נולד בבראונשווייג ב-25 במרץ 1915, לארנסט אוגוסט, דוכס בראונשווייג ולויקטוריה לואיזה, נסיכת פרוסיה, בתם של וילהלם השני, קיסר גרמניה ואוגוסטה ויקטוריה, קיסרית גרמניה ומלכת פרוסיה. טקס הטבילה של גאורג וילהלם נערך ב-10 במאי 1915, וסנדקיו היו מריה כריסטינה, ארכידוכסית אוסטריה, אקסל, נסיך דנמרק ואולגה, נסיכת הנובר.
בשנת 1918 התפטר אביו מתפקידו, בעקבות התבוסה הגרמנית במלחמת העולם הראשונה והמהפכה הגרמנית. בין השנים 1930–1934 למד גאורג וילהלם בבית הספר ארמון זאלם באיברלינגן על גדות אגם קונסטנץ, אשר הוקם בשנת 1920 על ידי קורט האן, חברו הטוב של מקס פון באדן - הקנצלר האחרון של הקיסרות הגרמנית. גאורג וילהלם היה חבר הוועד האולימפי הבינלאומי ואיגוד הספורט האולימפי הגרמני, ובין השנים 1948–1959 עמד בראש בית הספר ארמון זאלם.
ב-23 באפריל 1946 התחתן גאורג וילהלם עם סופיה, נסיכת יוון ודנמרק, בתם של אנדראס, נסיך יוון ודנמרק ואליס, נסיכת בטנברג, ואלמנתו של כריסטוף, נסיך הסן, ונולדו להם 3 ילדים.
בשנת 2001 מתה אשתו סופיה, נסיכת יוון ודנמרק, וב-8 בינואר 2006 מת גאורג וילהלם בביתו במינכן.
משולש (קבוצת כוכבים)

כוכבים מעניינים

α במשולש הוא הכוכב השני בבהירותו בקבוצה. זהו כוכב לבן - צהבהב במרחק של כ-64 שנות אור ועם בהירות מדרגה 3.4. הכוכב נקרא "Caput Trianguli" - "ראש המשולש" בלטינית. מדידות ספקטרוסקופיות העלו שלכוכב יש בן זוג עמום שמקיף אותו במרחק קטן של כ-0.04 יחידות אסטרונומיות בזמן מחזור של יום אחד ו-18 שעות.
β במשולש הוא ענק לבן - כחלחל במרחק של כ-125 שנות אור ועם בהירות מדרגה 3.0. זהו הכוכב הבהיר ביותר בקבוצה.
γ במשולש הוא כוכב הסדרה הראשית לבן - כחלחל במרחק של כ-120 שנות אור ועם בהירות מדרגה 4.0.

גרמי שמיים מעניינים נוספים

M33 או גלקסיית המשולש היא גלקסיה ספירלית, השלישית בגודלה מבין הגלקסיות של הקבוצה המקומית (השתיים האחרות הן שביל החלב וגלקסיית אנדרומדה). היא נמצאת במרחק של כ-3 מיליון שנות אור משביל החלב ובהירותה היא מדרגה 6.3, כך שכמעט בלתי אפשרי לצפות בגלקסיה ללא ציוד עזר. במשקפת היא נראית ככתם אליפטי מעורפל בקוטר של כחצי מעלת קשת (כקוטרו של הירח המלא).
3C 48 - הקוואזר הראשון שהתגלה נמצא בקבוצת משולש.

מיתולוגיה

בעבר נקראה הקבוצה סיציליה בשל צורתו המשולשת של האי.
ג'ושו

חייו

בגיל 17 פגש ג'ושו את מורה הזן נאנקואן פּוּיוּאן (Nánquán Pǔyuàn;‏ 南泉普願; מיפנית:נָנְסֶן, Nansen Fugan;‏ 748–835), והיה לתלמידו. כשנאנקואן שאל את ג'ושו את הקואן: "מהי הדרך?", התפתח ביניהם דיאלוג, שבשיאו השיג ג'ושו הארה.
ג'ושו נשאר עם נאנקואן במשך 40 שנה, עד למותו של נאנקואן. לאחר מכן שהה במנזרו של נאנקואן שלוש שנים נוספות, לתקופת האבל, ולאחריהן, בגיל 60, יצא לעשרים שנות נדודים ברחבי סין, בהן פגש ברוב מורי הזן של זמנו.
כשהיה בן 80 השתקע בכפר הולדתו, גואן יין יואן (Guānyīnyuàn;‏ 観音院), במחוז ג'ו, שם לימד במשך 40 שנה נוספות קבוצה קטנה של נזירים, כאשר אנשים רבים, מלומדים, ושליטים, באו להאזין לדבריו ולשאול בעצתו.

השקפותיו

ג'ושו היה מהחשובים שבהוגי הקואנים (ידוע למשל בקואן: "האם לכלב יש טבע בודהה?"), והוא נודע בהצהרותיו הפרדוקסליות ומעשיו הבלתי שיגרתיים. הזן-בודהיזם של ג'ושו הושפע מן המחשבה הדאואיסטית, אך הוא נמנע מרעיונות מופשטים כגון: "הדרך" (דאו), "האמת", או "בודהא", ושם את הדגש על הדברים כפי שהם.
חלק מן הקואנים של ג'ושו מופיעים באוספי קואנים מפורסמים כמו: "דברי הצוק הכחול" ו"השער ללא הכניסה".