google/wiki40b huggingface dataset:
סטרדון

סטרדון (קרואטית: Stradun), ‏ידוע גם בשם Placa, הוא רחובה הראשי של דוברובניק בקרואטיה. אורכו של הרחוב 300 מטרים, כיוונו מזרח-מערב והוא נמצא באזור העתיק של העיר, המוקף בחומות דוברובניק.
טרם סלילת הרחוב הייתה באזור תעלה ביצתית שהפרידה בין רגוסה, שמה הישן של העיר, והיישוב דובראווה. התעלה יובשה במאה ה-13, לקראת סלילת הרחוב. 

בקצוות הרחוב שני שערים, שער פילה (Vrata od Pila) בקצהו המערבי ושער פלוצ'ה (Vrata od Ploča) בקצהו המזרחי, בנוסף למזרקה ומגדל שעון בכל קצה.
מראהו הנוכחי של הרחוב הוא כתוצאה מרעידת האדמה ההרסנית שהתרחשה בעיר בשנת 1667, ובה חרבו רוב בתיה של רגוסה. טרם רעידת האדמה, המבנים ברחוב היו שונים בעיצובם אחד מהשני, כשתחת חלקם ארקדות ועל קירותיהם עיטורים.
בעקבות רעידת האדמה והשרפה הגדולה שפרצה במהלכה, העבירה רפובליקת רגוסה חוק הקובע את מתארם של כל המבנים שייבנו בעיר מאותה עת.
כל המבנים שנבנו בעיר החל מהמאה ה-17 מאכלסים חנות בקומת הקרקע, עם חזית המכילה דלת וחלון תחת קשת חצי מעגלית, כשהמכירה מתבצעת מעל אדן החלון שמשמש מעין דלפק. בחלקה האחורי של החנות מחסן עם כניסה מהסמטה האחורית. הקומה הראשונה בכל מבנה תוכננה לשמש למגורים, בעוד הקומה השנייה הכילה חדרים לשימושים שונים. המטבח נבנה בעליית הגג מעל הקומה השנייה, כדי למנוע התפשטות של שריפות.
בתי הרחוב נפגעו מקליעים במצור על דוברבניק בשנים 1991-1992, אך רובם שופצו מאז.
רבים ממבניה ואנדרטאותיה ההיסטוריים של העיר ממוקמים לאורך הסטרדון, ובשל כך הרחוב משמש כטיילת פופולרית לתיירים.
התהלוכה לרגל יום בלזיוס הקדוש חולפת לאורך הרחוב כל שנה ב-3 בפברואר. כמו כן נערכים ברחוב קונצרטים והוא משמש כמקום מועדף לחגיגות השנה החדשה.
בנק אלרן

היסטוריה

בנק אלרן נוסד בשנת 1934 בארץ ישראל המנדטורית על ידי בני משפחת אלרן, שאביהם איגנץ אלרן (Ignaz Ellern) ייסד בנק בקרלסרוהה שבגרמניה ב-1881 ואמם קלרה הייתה ממשפחת הבנקאים פוֹיכְטְוַונגֶר. הבנק נוסד בימי העלייה החמישית, במקביל להקמתם של בנקים נוספים בידי עולי מרכז אירופה. לבנק נפתחו סניפים בתל אביב ובחיפה ובהמשך נפתח סניף בירושלים בבניין ג'נרלי. בשנת 1945 נפתח סניף של הבנק בנתניה ובשנת 1951 נפתח סניף ברמת גן. בשנת 1961 היו לבנק 16 סניפים. הבנק היה שותף לבניית בית מעריב בו שוכנה הנהלת הבנק. בשנת 1965 נפתח סניף של הבנק בכפר המכביה.
מנכ"ל הבנק היה הרמן אלרן ומנהלו היה דוד זיגפריד ברין. לקוחות הבנק היו בתחילה בעיקר עולים מגרמניה בני המעמד הבינוני. חתנו של הרמן אלרן, עורך הדין ברוך גרוס, תיאר את אופי הבנק: "בנק אלרן היה בנק מסחרי לפי מיטב המסורת של Merchant Banker. הוא לא שאף לקבל חשבונות עממיים אלא עסקיו היו מופנים לתעשיה, להשקעות ולמסחר ואלה שעסקו בכך היו לקוחותיו. הייתה לבנק מומחיות מיוחדת בניירות ערך ישראלים וזרים."
ביוני 1966 נחתם הסכם על מכירת הבנק לבעלים של בנק פוֹיכְטְוַונגֶר. המטרה המוצהרת הייתה למזג את הבנקים ולהיות לבנק הרביעי בגודלו בישראל, אולם באותה תקופה היה בנק פויכטוונגר על סף פשיטת רגל והמטרה הייתה, על פי ההערכות, לנסות לייצב את הבנק בעזרת מימון מבנק אלרן. ביצוע העסקה נתקל בקשיים על רקע חילוקי דעות לגבי תהליך העברת הבעלות, ולאחר מספר חודשים ודיונים בבית המשפט הושגו הסכמות סופיות על ההעברה. לאחר מספר חודשים, בינואר 1967, כאשר התבררו ממדי החובות של בנק פויכטוונגר ובנק ישראל לקח על עצמו את ניהול הבנק, הוזהר הציבור גם לגבי היציבות של בנק אלרן, אף שהבנק היה יציב והבעלים משכו ממנו רק מיליון לירות. הפרסום הביא לבריחה של לקוחות ופגיעה קשה בבנק. 
בנק אלרן הוצע למכירה במכרז. תחילה היה נראה ששני המועמדים העיקריים לרכישת הבנק הם בנק התעשייה ובנק הפועלים, לאחר מכן עלה שמו של בן דונקלמן כמי שעומד לרכוש את הבנק, אך לבסוף רוב סניפי הבנק נמכרו לבנק לאומי, שלושה סניפים נרכשו בידי הבנק לחרושת ולמסחר וכן נמכר סניף אחד או יותר לבנק ברקליס. הבנק עצמו הועבר לפירוק שנמשך עד תחילת שנות ה-80.
במשפט של מנהלי בנק פויכטוונגר קבע בית המשפט המחוזי שעצם רכישת בנק אלרן לא הייתה עבירה, אולם קביעה זאת נהפכה על ידי בית המשפט העליון, שקבע עם זאת שהמוכרים של בנק אלרן לא היו מודעים למצב של בנק פויכטוונגר ולא עברו כל עבירה.

בית בנק אלרן

בינואר 1935 רכש בנק אלרן את בית שמואל טאג'יר בשדרות רוטשילד 3, שהיה המבנה הראשון בן שתי קומות שהוקם באחוזת בית, והפך אותו למטה הבנק. ב-21 מאי 1935 התקיים טקס חנוכת בית בנק אלרן. בשנות ה-90 של המאה ה-20 נהרס המבנה ושטחו נכלל כיום ברחבה הגדולה בחזית מגדל פסגות. הרחבה והחניון הציבורי הוקמו על ידי חברת אפריקה ישראל כמטלה ציבורית בתמורה לזכויות בנייה נוספות.
דיר א-זור

גאוגרפיה

בעיר 133,000 תושבים (על פי הערכה משנת 1994) והיא שוכנת בלב אזור חקלאי פורה הכולל גידול בקר, דגנים וכותנה. מאז גילוי מרבץ נפט במדבר הסורי הפכה דיר א-זור למרכז תעשיית הפקת הנפט במדינה. העיר מהווה אף מוקד תיירות משני במדינה, עם מסעדות על גדת הנהר ומלונות ברמת תיירות גבוהה. דיר א-זור שוכנת על צומת דרכים במדבר הסורי ולה שדה תעופה (קוד IATA:‏ DEZ) ברובע אל-ג'עפרה. סמוך לעיר קיים מכרה מלח.
דיר א-זור נמצאת 85 קילומטר מצפון-מערב לאתר הארכאולוגי של העיר ההלניסטית-רומאית דורה אירופוס וכ-120 קילומטר מצפון-מערב לשרידי העיר מארי. בתקופה הרומאית שימשה העיר כתחנת מסחר חשובה בין האימפריה הרומית לבין הודו. לאחר שנכבשה בידי המלכה זנוביה, במאה ה-3 לספירה, הפכה לחלק מממלכת תדמור. העיר ידעה גלי כיבושים רבים ולבסוף נהרסה בידי המונגולים בעת התפשטותם מזרחה, במאה ה-13. 
העיר המודרנית נבנתה על ידי האימפריה העות'מאנית בשנת 1867. בשנת 1915, בעת רצח העם הארמני, ידעה העיר מחזות קשים כאשר מאות אלפי ארמנים הגיעו לעיר בסופן של "צעדות מוות" מאזור אנטליה. אלפי ארמנים מצאו את מותם בדיר א-זור ובאזורים הסמוכים לה, רבים מהם מתו בסמוך למעיינות ראס-אל-עין הנמצאים סמוך לעיר. בשנת 1921 השתלטה צרפת על דיר א-זור והקימה בה מחנה צבאי גדול. ב-3 ביולי 1941 התנהל בעיר קרב של כוחות בעלות הברית כנגד צבא צרפת, כחלק מפלישת כוחות בעלות הברית לסוריה במלחמת העולם השנייה. כוחות בעלות הברית העבירו את הממשל במקום לידי כוחות צרפת החופשית. בשנת 1946, עם הכרזת עצמאותה של סוריה, שוחררה העיר.
בעיר מוצבת אנדרטה בכנסייה הארמנית אפוסטולית לזכר קורבנות רצח העם הארמני, והיא אחד מן המרכזים החשובים להנצחתם. האנדרטה הושלמה בשנת 1990.
דיר א-זור ידועה אף בזכות גשר תלוי שהיה בה וחצה את נהר הפרת. הגשר נבנה בעת השלטון הצרפתי בשנת 1930. הוא היה הגשר התלוי השני מסוגו שנבנה בעולם, לאחר שהגשר התלוי הראשון נבנה בדרום צרפת. הגשר נהרס בתחילת מאי 2013, במהלך מלחמת האזרחים בסוריה. 
בעיר שוכן מוזיאון לארכאולוגיה - מוזיאון דיר א-זור, המרכז ממצאים מאזור צפון-מזרח סוריה, ומרכז תרבות ערבי. הקמפוס המרכזי של אוניברסיטת אל-פוראט נמצא בדיר א-זור. בקמפוס שוכנות הפקולטות לחקלאות, למדעים, מדעי הרוח, חינוך, משפטים, הנדסה פטרוכימית ורפואה. פקולטות נוספות שוכנות במחוזות שכנים לא-זור. בעיר בתי ספר מקצועיים. בעיר מתפרסם עיתון מקומי בשם אל-פוראט.
לא הרחק מהעיר קיים אזור תעשייה השייך לממשלת סוריה. בלילה שבין 5 ל-6 בספטמבר 2007 בזאור התרחשה תקיפה של חיל האוויר הישראלי של כור גרעיני שהיה חלק של תוכנית הגרעין הסורית.
גבעת חביבה

היסטוריה

טקס הנחת אבן הפינה לסמינר נערכה ב-30 ביוני 1947.
הסמינר נחנך ב-3 ביולי 1949. הוא נקרא על שמה של הצנחנית חביבה רייק, חברת קיבוץ מענית, שהוצאה להורג בידי הנאצים ב-1944. 
בשנת 1963 נוסדו המרכז היהודי ערבי לשלום ו"מורשת בית עדות ע"ש מרדכי אנילביץ".
בשנת 1979 הוקם מרכז האומנות גבעת חביבה
בשנת 1983 הוקם ארכיון ומרכז המחקר - יד יערי, הארכיון המרכזי של תנועת השומר הצעיר. 
בשנת 2012 הוקם בגבעה קיבוץ המחנכים גבעת חביבה הקרוי גם קיבוץ אמיתי, קיבוץ מחנכים שהוקם על ידי בוגרי השומר הצעיר.
בשנת 2013 שינתה גבעת חביבה את הגדרתה למרכז גבעת חביבה לחברה משותפת.
בשנת 2017 הוקם בגבעת חביבה כפר הנוער הערבי הראשון בישראל - סינדיאנה
בשנת 2018 הוכרה גבעת חביבה כארגון מייעץ  לאו"ם.
בשנת 2018 הוקם GHIS, התיכון הבינלאומי למנהיגות לחיים משותפים ושלום בגבעת חביבה

פרסים

בשנת 1995 הוענק לסמינר גבעת חביבה פרס יושב-ראש הכנסת לאיכות החיים.
בשנת 2001 הוענק לגבעת חביבה פרס אונסק"ו לחינוך לשלום 
בשנת 2016 הוענק לגבעת חביבה פרס החינוך היהודי של אוניברסיטת תל אביב
בשנת 2016 הוענק לגבעת חביבה פרס על יזמות חינוכית לחיים משותפים ממשרד החוץ של ממשלת אוסטריה.

קמפוס

מרכז גבעת חביבה הוא קמפוס ומרכז סמינרים מרווח, טובל בצמחייה, עצים ומדשאות המשתרע על שטח של 150 דונם. ברחבי הקמפוס פזורים אולמות וכיתות הכוללים:
אולם מרכזי עם 400 מקומות ישיבה + במה, אולם נוסף עם 200 מקומות ישיבה, אודיטוריום עם 80 מקומות ישיבה, אודיטוריום נוסף עם 45 מקומות ישיבה, 30 כיתות בגדלים שונים המכילות בין 25 ל-40 מקומות ישיבה לכיתה. חדר האוכל כשר ומסוגל להכיל 200 סועדים.
פייר הראשון, דוכס בורבון

ביוגרפיה

פייר נולד בשנת 1311, ללואי הראשון, דוכס בורבון ולמארי דה אבסן, בתם של יאן השני, רוזן הולנד ופיליפה מלוקסמבורג. בשנת 1341 מת אביו, ופייר ירש את נחלותיו ותאריו, ובאותה שנה הוא לחם במלחמת הירושה הברטונית. בשנת 1345 הוא מונה למושל בדרום-מערב צרפת, ובשנת 1346 הוא לחם בקרב קרסי ואף נפצע בו. בשנת 1349 הוא מונה לקפטן הכללי של לנגדוק, ובשנת 1350 הוא נלחם נגד כוחותיו של הנרי מגרוסמונט, דוכס לנקסטר הראשון. בשנת 1355 הוא נשלח למשימה דיפלומטית באביניון, ובאותה שנה הוא מונה למושל גסקוניה. בשנת 1356 נהרג פייר בקרב פואטייה, ובנו לואי השני, דוכס בורבון ירש את נחלותיו ותאריו.
גאוגרפיה של נמיביה

אזורים גאוגרפיים

הנוף נמיב מורכב באופן כללי מחמישה אזורים גאוגרפיים שונים הנבדלים (ולעיתים חופפים בדברים מסוימים) בתוואי ובצמחיה: הרמה המרכזית, מדבר נמיב, המתלול הגדול, בושוולד ומדבר קלהרי.

הרמה המרכזית

הרמה המרכזית גובלת בחוף סקלטון בצפון מערב, במדבר נמיב והמישור שלו לאורך החוף בדרום מערב, בנהר האורנג' בדרום ובמדבר קלהרי במזרח. ברמה המרכזית נמצאת הנקודה הגבוהה ביותר בנמיביה, הר ברנדברג שגובהו 2,606 מטרים. ברמה המרכזית נמצאת רוב האוכלוסייה והפעילות הכלכלית של נמיביה. עיר הבירה וינדהוק גם היא נמצאת שם, כמו גם מרבית הקרקעות הראויות לעיבוד במדינה. אף על פי שגודל הקרקעות הראויות לעיבוד במדינה עומד על 1% בלבד, כמחצית מתושבי נמיביה מתפרנסים מחקלאות.
תוואי השטח של הרמה המרכזית דומה מאוד לתוואי השטח של המדרון הגדול, אך המורכבות הטופוגרפית בו פחותה. הטמפרטורות בקיץ יכולות להגיע באזור הזה ל-40 מעלות צלזיוס, והכפור שכיח בחורף.

בושוולד

אזור הבושוולד נמצא בצפון מזרח נמיביה לאורך הגבול האנגולי וברצועת קפריבי. האזור מקבל כמות משקעים גדולה יותר שמאר חלקי המדינה, כ-400 מ"מ לשנה. גם הטמפרטורות נמוכות יותר, ובכלל מזג האוויר הוא ממוזג יותר משאר המדינה, כאשר הטמפרטורות נעות בין 10-30 מעלות במהלך השנה. באופן כללי הקרקע שטוחה בבושוולד, והאדמה היא חולית, דבר שמגביל את אגירת המים בקרקע.
ברחבי אזור הבושוולד נמצאת שמורת הטבע הגדולה אטושה.

אקלים

נמיביה ממוקמת בקצהו הדרומי של האזור הטרופי; חוג הגדי חוצה את המדינה בערך במחציתה. החורף הנמיבי (יוני-אוגוסט) הוא יבש ככלל, ושתי העונות הגשומות הם בקיץ, כאשר העונה הגשומה הקטנה היא בין ספטמבר לנובמבר והגדולה בין פברואר לאפריל. הלחות היא נמוכה, וכמות המשקעים נעה בין כמעט 0 מ"מ בחוף סקלטון, ליותר מ-600 מ"מ ברצועת קפריבי. החורף היבש מביא לתדירות גבוהה של נפילת שלג.
מזג האוויר והאקלים באזור החוף נשלט בעיקר על ידי זרם בֶּנְגֶלָה הקר המגיע מן האוקיינוס האטלנטי, הגורם לכמות משקעים קטנה ביותר (50 מ"מ לשנה או פחות), ערפל תדיר, ובאופן כללי טמפרטורה נמוכה יותר משאר המדינה. לעיתים בחורף מתרחשת תופעה הידועה בשם ברגווינד, כאשר רוח חמה ויבשה נושבת מפנים הארץ לחוף. וכשפנים הארץ הוא מדבר, הרוחות הללו יכולות ליצור סופות חול.
ברמה המרכזית ובמדבר קלהרי יש שינויים בין טמפרטורת היום לטמפרטורת הלילה בשיעורים של עד 30 מעלות צלזיוס.
בחלקים הצפוניים של המדינה מתרחשת מדי שנה האפונדג'ה, ההצפה השנתית, שלא רק גורמת נזקים לתשתיות אלא גם גורמת לאבדות בנפש. הגשמים שגורמים להצפות הללו נוצרים באנגולה, זורמים לנמיביה וממלאים את האושנאס (בשפת האושיוומבו:'מישור מוצף).
זאוויה

היסטוריה

במפקד 1922 שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, בזאוויה הייתה אוכלוסייה של 396 נפש, 394 מוסלמים,ו -2 נוצרים אורתודוקסים. במפקד 1931 היו 513 תושבים מוסלמים אשר גרו ב-122 בתים.
בשנת 1945 האוכלוסייה הייתה 720, כולה מוסלמית, ושטח הקרקע הכולל היה 11,516 דונם, כשמתוכו הוקצו 964 דונמים למטעים ואדמות השקיה, 2,055 לגידולי דגנים, ואילו 41 דונם סווגו כשטח בנוי.
בעקבות מלחמת 1948, ולאחר הסכמי שביתת-הנשק של 1949, עברה זאוויה משליטה בריטית לירדנית.

לאחר 1967

בעקבות מלחמת ששת הימים, ב-1967, עבר הכפר משליטה ירדנית לישראלית.
בתחילת שנות השמונים הופקעו מאות דונמים מאדמות הכפר לצורך הקמת ההתנחלות אלקנה ומחצבת נחל רבה. ובשנות ה-90 של המאה ה-20 הפקיעה מדינת ישראל קרקעות נוספות של הכפר לצורך הקמת כביש 5. בסך הכל הופקעו 885 דונם מאדמות הכפר. בשנת 2000 חסמה מדינת ישראל בפני תושבי הכפר, במסגרת ההגבלות על התנועה בגדה, את הכניסה הצפונית לעיירה סלפית, כביש המסתעף מכביש 5 והמשמש גם ככביש הגישה המרכזי לאריאל, וכפתה על כפרי נפת סלפית נתיב נסיעה ממושך אל העיירה, העובר דרך צומת תפוח ודרך הכפרים יאסוף ואיסכאכא, עד לכניסה המזרחית לסלפית. נסיעה שארכה קודם לכן כחמש דקות ארכה במסלול זה כשעה.
לאחר הסכם אוסלו, השטח הבנוי של הכפר סווג כשטח B אך 70% מהקרקעות החקלאיות של הכפר סווגו כשטח C.
בזמן האינתיפדה השנייה בשנת 2003, החלה מדינת ישראל בהקמתה של גדר ההפרדה. ב-2004, עשרות תושבים נפצעו בעימותים עם כוחות צה"ל והמשטרה, בעת הפגנות נגד הקמת גדר ההפרדה באזור. א-זאוויה (יחד עם הכפרים דיר בלוט וראפאת) כותרה מכל צדדיה על ידי הגדר בתוך "מובלעת א-זאוויה", שהביאה להפרדת שליש מן האדמות השייכות לכפר, ניתק את היישובים א-זאוויה, דיר בלוט וראפאת מעיר המחוז והמרכז השלטוני שלהם, בעיירה סלפית, המהווה עורק חיים לאותם כפרים בתחום הבריאות, החינוך, התעסוקה וקבלת שירותים ממשלתיים. המובלעת מנותקת מכביש 5, ללא מתן פתרון תחבורה הולם. כן הביא תוואי הגדר לתפיסת עשרות דונמים של חלקות פרטיות ולעקירת מאות עצי זית, שמהווים מקור פרנסה למשפחות רבות בכפר. התושבים עתרו לבג"ץ נגד תוואי הגדר, ב-2006 נדחו העתירות על ידי בית המשפט העליון.

כלכלה

החקלאות היא התעסוקה הכלכלית העיקרית של העיירה, והיא כוללת זיתים, תאנים, שקדים, עדשים, וחיטה. יש למעלה מ-2,700 דונם של קרקעות המרכיבות את שטח השיפוט של זאוויה, מתוכם 900 דונם של שטח בנוי. הכבשים הם בעלי החיים העיקריים המגודלים בזאוויה. בנוסף יש תעשיות קטנות בעיירה, כגון תפירה, נגרות, ועבודות מתכת. בעיירה יש מעל 120 חנויות. האינתיפאדה השנייה צמצמה באופן דרמטי את ההכנסות מיצוא חקלאי לישראל ולירדן, והורידה את המחירים במחצית.
חיים כסאר

הרב חיים כסאר (תרס"ה, 1905 בערך - כ"ב בכסלו ה'תשנ"ח, 21 בדצמבר 1997) היה ראש ישיבות בית אלשיך ובית שרעבי שבתימן ומחבר פירוש "שם טוב" על הרמב"ם.

בתימן

נולד בצנעא לשמואל כסאר. בהיותו כבן 4 עבר עם משפחתו מצנעא לעיר בית עדאקה שם התחיל לעבוד כצורף ולמד עד היותו כבן עשרים לפני רב העיר, הרב דוד מזעקי. בהמשך היה אורג חגורות ומלמד תינוקות. כשנה לאחר פטירת רבו, בשנת 1929 בערך, חזר הרב חיים לצנעא עם משפחתו ולמד תורה כשנתיים-שלוש לפני הרב יחיא קאפח. נתמנה לעמוד בראש ישיבת בית אלכסאר שרוב לומדיה דגלו בשיטת דור דעה של רבו הרב יחיא קאפח. לאחר שלוש שנים בהן עמד בראשות הישיבה, נתגלעה מחלוקת בינו ובין ראשי המתפללים בעניין נוסח התפילה, והוא נאלץ לעזוב את הישיבה. לאחר מכן היה ראש ישיבת בית אלשיך ורגיל היה לתת בה שיעורים מדי לילה ולפנות בוקר. 
למד בצוותא בשעות הבוקר עם ראשי ישיבת "בית אלשרעבי", הרב אהרן הכהן ובנו הרב אברהם הכהן ורבנים נוספים. בתחילת שנת תש"ד, כשנתפנתה משרת ראש הישיבה החל לשמש כראש הישיבה שם.

בארץ ישראל

עלה ארצה בעלייה הגדולה בשנת 1949 והתגורר בין שכונות אוהל משה וזיכרון טוביה בירושלים. התפרנס כסופר בבית הדין בירושלים. בעיני רבים בעדה התימנית נחשב לגדול חכמי תימן שבדור. 
הרב כסאר החשיב את שיטת הלימוד התימנית. הוא טען שלא מצא בארץ ישראל תלמידי חכמים שישוו ברמתם התלמודית לרבותיו שבתימן, אף על פי שהכיר את גדולי הרבנים בירושלים. 
הרב היה רב בית הכנסת הגורל בירושלים. כינויו היה "חיים אלגמרן" על בקיאותו ואהבתו לגמרא. 
השקפתו על הקמת מדינת ישראל הייתה חיובית. הוא נהג לומר הלל ביום העצמאות ולאחר התפילה ערך סעודת מצווה עם שירה והלל לקב"ה על הקמת המדינה. פסק שגם בני הישיבות מחויבים להתגייס לצה"ל ואף יותר מכל אזרח אחר, היות שזכות התורה מגינה עליהם. פסיקתו זו צונזרה בידי עורכי ספרו "החיים והשלום" ופורסמה בספר "אתחלתא היא": "דע שחייבין הכל לצאת אפילו חתן מחדרו וכלה מחופתה, וכל שכן בני הישיבה, דמלחמת ארץ ישראל מצווה היא וחובה היא לכל. ואדרבה, לא בחרה התורה אלא בהם שזכות התורה מצלת אותם... כדי שיהו נוצחים במלחמה על אויביהם, ומצוה גדולה הם עושים ובכל מקום אשר יפנו יצליחו". הוא כאב את המצב הרוחני במדינת ישראל, ואולם פסק עם זאת שחובה לעלות לארץ. 
הרב כסאר הלך לעולמו בשנת 1997. הוא הובא לקבורה בהר המנוחות בירושלים.

לקריאה נוספת

ד"ר משה גברא, אנציקלופדיה לחכמי תימן, עמוד 277-278
שסו

השסו במקורות מצריים

מקורה של המילה שסו עשוי להיות בשורש מצרי שפרושו הליכה או] בשורש העברי/כנעני ש.ס.ה שפירושו ביזה.
המונח שסו הופיע לראשונה בכתובת מצרית מהמאה ה-24 לפנה"ס, והמשיך להופיע לאורך כל תקופת הברונזה התיכונה והמאוחרת עד לימי רעמסס השלישי. השסו חיו במסגרת שבטית, נפוצו בכל המרחב הכנעני מלבנון בצפון ועד סיני בדרום, ופעלו בעיקר באזורי השוליים בספר המדבר.
השסו מתוארים בכתבים המצריים כרועים נוודי מדבר אשר היו פושטים לעיתים על יישובים, מצדיות ושיירות מצריות.
תיאור המביע את החשש ממעבר בשטח הררי (נחל עירון בין בקעת מגידו למישור החוף) מובא במקור המצרי פפירוס אנאסטאזי א, מימי רעמסס השני (המאה ה-13 לפנה"ס): 'ראה המעבר נמצא בערוץ, אלפיים אמה עומקו...מסוכן הערוץ, מלא שוסים נחבאים אל בין השיחים ...פניהם זועפות ולבבם קשה... נתיבך מלא צוקים ואבנים, אין אחיזת רגל... מדמה אתה כי האויב מאחוריך ורעדה אוחזת בך'. המקור הנ"ל גם מזכיר אנשי שסו אכזריים שאורבים לעוברים בדרך בגיא מסוים, בו עלול אמנמופה חסר-הנסיון לנסות לעבור עם מרכבתו. השסו האלה מתוארים על ידי המחבר חורי כחריגים בגובהם: 4 או 5 אמות - או במונחים מודרניים: כ-2.10 מ'.
במכתבי אל עמרנה שנשלחו על ידי מלכי ערים כנעניות לפטרונם מלך מצרים, נזכרים איגודי שבטים במילה האכדית "סותו". בדומה ל"שסו" אף ה"סותו" נזכרים בעיקר בהקשר צבאי כשכירי חרב של ממלכות כנען בצדם של  החבירו.
לדעת החוקר רוברט ד. מילר השסו היו מחולקים לקלאנים מאורגנים של שודדי דרכים ובוזזים שהונהגו על ידי מנהיגים מקומיים (chieftains). לדעתו הם חיו כנוודים שמגדלים בקר ופעלו באזור שבין עמק יזרעאל בצפון לאשקלון וסיני בדרום.
אמיר אדרי

קריירה

אדרי גדל במחלקת הנוער של מכבי חיפה, ובעונת 2002/2003 עלה לקבוצה הבוגרת של המועדון ושימש במספר משחקים שוער שני לדודו אוואט כשניר דוידוביץ' נפצע ותום אלמדון שהה עם סגל הנבחרת הצעירה.
כשהחלים דוידוביץ' מפציעתו ואוואט עזב את הקבוצה, שימש אדרי שוער שלישי עד שבעונת 2007/2008 הושאל למכבי הרצליה על מנת לצבור ניסיון במשחק פעיל. בתום עונת ההשאלה שב למכבי חיפה, ועם פציעתו של דוידוביץ' בתחילת העונה תפס את מקומו בשער הקבוצה ב-11 משחקים. בעונות הבאות הוסיף לשמש כשוער שני הפותח בהרכב מדי פעם במשחקי גביע הטוטו, ולעיתים תפס את מקומו של דוידוביץ' כשהיה פצוע.
בעונת 2011/2012, לאחר שבויאן שראנוב חתם במכבי חיפה ואדרי היה צפוי לשוב ולהידחק לתפקיד השוער השלישי, הוא הושאל למכבי נתניה, ולראשונה בקריירה שימש כשוער ראשון. אדרי שמר על רשת נקייה ב-8 משחקים וקבוצתו סיימה את העונה במקום הרביעי. בתום העונה שב למכבי חיפה, תחת הדרכתו של מאמנו במכבי נתניה, ראובן עטר. כבר במשחק הפתיחה של העונה נפצע דוידוביץ', ואדרי שוב תפס את מקומו, אך לאחר מספר משחקים הודח מההרכב לטובת שראנוב והמשיך לשמש כשוער המשנה בקבוצה.
בסיום עונת 2013/2014 נפצע אדרי ועבר ניתוח שמנע ממנו לשחק בעונה שלאחר מכן. בתום עונת 2014/2015 שוחרר ממכבי חיפה לאחר 13 שנה בקבוצה הבוגרת של המועדון.
בית הכנסת של אלטקירש

היסטוריה

באלטקירש הייתה קיימת קהילה יהודית כבר במאה ה-14. לאחר גירוש היהודים בידי ליאופולד הרביעי ב-1397, שבו והתיישבו בה יהודים במהלך המאה ה-18. ב-1844 אוישה בעיירה משרת הרבנות.
בית הכנסת הוקם בין שנת 1834 ל-1837, על חורבות בניין אחר. בפוגרומים שנערכו נגד היהודים במהלך מהפכת 1844 בצרפת, נחרב ונהרס בית הכנסת, והוא שוקם מחדש ב-1850. בתקופת הכיבוש הנאצי הוסב בית הכנסת לבית קולנוע. החל מ-1950 ניתן היה להשתמש בו שוב לתפילה, אך עקב האוכלוסייה היהודית הדלילה בעיר נעשה בו שימוש רק בימי חג מיוחדים.

ארכיטקטורה

השיקום והשיפוץ ב-1850 נעשו בהכוונת הארכיטקט הצרפתי ז'אן-בטיסט שאקר (Schacre). באולם התפילה גלריות לעזרת נשים בשלושת צדדיו. המסגרות בצד החיצוני של החלונות המקושתים, שעשויות מאבני חול צבעוניות, מדגישות את החזית. על ארון הקודש שבנוי בתוך גומחה בקיר המזרחי מחוץ לבניין בצד הכביש, תלוי בצִדו החיצוני אבן לוחות הברית. 
על שער הכניסה כתוב: "כִּי כָּל-הָעַמִּים יֵלְכוּ אִישׁ בְּשֵׁם אֱלֹהָיו; וַאֲנַחְנוּ נֵלֵךְ בְּשֵׁם-ה' אֱלֹהֵינוּ" (מיכה ד, ה).
הדרבי של טורינו

הדרבי של טורינו (באיטלקית: Derby di Torino; נקרא גם דרבי דלה מולֶה, באיטלקית: Derby della Mole) הוא משחק הדרבי בין שתי קבוצות הכדורגל של העיר טורינו, יובנטוס וטורינו. שמו ניתן לו על שם אחד המבנים הבולטים בטורינו, המולה אנטונליאנה.
משחקי הדרבי החלו ב-1906 עם היפרדותה של קבוצת טורינו מקבוצת יובנטוס. משחקי הדרבי נערכו בעיקר בסטאדיו אולימפיקו (טורינו), האצטדיון ששימש את שתי הקבוצות. כיום יובנטוס מארחת באצטדיון משלה. למרות היותה של יובנטוס קבוצה בעלת אוהדים רבים יותר באיטליה כולה (הקבוצה האהודה ביותר באיטליה), בעיר טורינו עצמה טורינו היא השלטת מבחינת כמות האוהדים.
ההבדלים בין אוהדי שתי הקבוצות היו גם פוליטיים וכלכליים - בעוד יובנטוס נוסדה על ידי נערים בוגרי בתי ספר יוקרתיים מהמעמד הבורגני, טורינו ייצגה את פשוטי העם. היריבות התעצמה בשנת 1927, בעת שיובנטוס ניצחה את טורינו ומנעה ממנה זכייה באליפות הסרייה א'. במשחקי הדרבי אוהדי יובנטוס נוהגים לתלות שלט הלועג לאסון סופרגה. מנגד אוהדי טורינו מקניטים אותם אודות אסון הייזל.
חיים חרמש

חיים חרמש (4 בינואר 1919 - 23 במרץ 2007) היה מצנחני היישוב, פעיל פוליטי ולוחם אנטי-פשיסטי ישראלי, יליד הונגריה.

חייו

חרמש נולד בהונגריה בעיר וספרם בשם מיכאי קאסאש (Mihály Kaszás). חרמש היה בין מנהיגי "הנוער הציוני" בהונגריה ויחד עם אשתו דינה עלה לישראל בשנת 1940 באניית המעפילים "LIBERTAD". חיים נכלא על ידי הבריטים בעוון עלייה בלתי לגאלית במחנה המעצר בעתלית למשך שנה תמימה.
במלחמת העולם השנייה, ב-1944, התנדב חיים חרמש לפעולת צנחני היישוב באירופה וצנח פעמיים ביוגוסלביה ובצ'כוסלובקיה.
חבריו חביבה רייק, צבי בן יעקב ורפי רייס שצנחו איתו, לא שבו. 
במשך שנה, בזמן שנילחם במחיצת הפרטיזנים באויב הגרמני, ניתק הקשר עמו ורק לאחר שנה כאשר שב לארץ, נודע כי הוא עדיין בחיים. את הקורות אותו תיעד בספר "מבצע אמסטרדם".
שירת כמזכיר כללי של תנועת הנוער הציוני העולמית.
את ספרו השני "בצל המצודה" כתב תוך כדי מחקר שורשים אודות המשפחה.
נפטר בקיבוצו כפר גליקסון במרץ 2007 לאחר מחלה בגיל 88.
הג'וב האיטלקי

עלילת הסרט

צ'ארלי קרוקר (קיין) יוצא מהכלא ורוצה לבצע "ג'וב" גדול - שוד אשר יבטיח את קיומו. התוכנית היא לגנוב משלוח מטילי זהב בשווי 4 מיליון דולר, העומד להגיע מסין לטורינו.
התוכנית כולה מתבצעת מתחת לאפה של המאפיה שלא מצליחה ליטול בה חלק. מי שכן מסייע לצ'ארלי הוא ברידג'ר (נואל קוארד), מנהיג מאפיה הנמצא בכלא. צ'ארלי מארגן צוות מוחות: מומחה למחשבים, פרופ' סימון פיץ' (בני היל), נהג מירוצים ומומחה לכל דבר. הוא מתרגל עימם נהיגה ונוטל עמו לטורינו שלוש מכוניות מיני קופר, שתי מכוניות מתוצרת יגואר ואוטובוס. הצוות מגיע לטורינו במסווה של קבוצת אוהדי כדורגל בריטים. מומחה המחשבים מצליח להגיע לחדר הבקרה של הרמזורים ומחליף את התוכנה. כאשר מטען מטילי הזהב המאובטח מגיע למרכז העיר, משתבשת לפתע פעולת הרמזורים ונגרם פקק תנועה קולוסאלי. החבורה מנצלת את הבלגן ומשתלטת על השיירה. מטילי הזהב עוברים אל שלוש מכוניות המיני קופר. מתחיל מרדף. המכוניות מתמרנות בעיר הפקוקה בכשרון מדהים לצלילי הנעימה "הנה חברה עם כושר הישרדות עצמית". המכוניות עוברות בגלריות של רחובות טורינו, נעות במעגל רציפי אצטדיון, יורדות לנהר ומתקדמות לעבר גבול שווייץ. בדרך עולות המכוניות בזו אחר זו אל בטנו של האוטובוס, פורקות את מטענן ומושלכות אחר כבוד אל המדרונות. באחד הסיבובים החדים בהרי האלפים, סוטה האוטובוס ממסלולו ונעצר על פי תהום. כדי לאזן את משקל מטילי הזהב המונחים באחורי האוטובוס מעל התהום, החבורה מתקבצת בקדמת האוטובוס.

ביקורת

הסרט לא זכה להערכה רבה מצד מבקרי הקולנוע. לא כן בקהל הרחב. בבריטניה הוא זכה להוקרה רבה. מכוניות ה"מיני" שעשו את המלאכה, הצפייה בהיווצרות פקקי התנועה שהאדם המודרני חש בחיי יום יום, הכשרון המקצועי והתבונה הבריטית מקסימים את הצופה. נעימת הסרט הפכה להיות לנעימה נפוצה במשחקי כדורגל. והגאווה הלאומית הבריטית עלתה לגבהים.
בשנת 2004 הבטאון הבריטי "טוטל פילם" (Total Film) בחר בסרט למקום ה-27 מבין הסרטים הבריטיים הטובים של כל הזמנים. המשפט שמייקל קיין אמר בסרט לאחד הגנבים " אני רק מצפה ממך כי תעיף את הדלת הארורה החוצה" ("You're only supposed to blow the bloody doors off!") נחשב למשפט הנבחר בקטגוריה של "משפטים בודדים" במשאל בין 2,300 משתתפים על 1,000 סרטים.
יהושע אייבשיץ

ביוגרפיה

נולד ב-1916 בעיר ויילון. אביו הרב חיים אלעזר אייבשיץ היה נכד מצד אמו של הרב חיים אלעזר וקס בעל הנפש חיה ונין של ר' ישראל יהושע טרונק מקוטנא.
בצעירותו כאשר היה בגיל תשע בשנת תרפ"ה למד כשנה בפיוטרקוב אצל מלמד פרטי - הרב שמעון הוברבנד. יהושע שימש מעין נושא כליו ואיש סודו של הרב הוברבנד, וביצע עבורו שליחויות שונות, כגון איסוף עיתונים וספרים ממקורות שונים. בנוסף למד גם אצל הרב שלמה קניג שהיה חסיד פיסצנה. בפיוטרקוב התגורר כחמש שנים (תרפ"ה-תר"ץ), בדיוק באותן שנים בהן ר' יהודה מאיר שפירא כיהן כרבה של העיר. למד אצל המהר"ם שפירא מלובלין עוד לפני שהקים את ישיבת חכמי לובלין.
בשנת 1987 הקים בקרית אתא את המכון ללימודי השואה ע"ש ח. אייבשיץ, לזכר אשתו חדווה.
התגורר במשך שנים רבות בקריית אתא, ולאחר נישואיו בפעם השנייה התגורר במיאמי שבפלורידה ובדירתו שבבית וגן לסירוגין, ובשנים האחרונות השתקע סופית בדירתו שבירושלים.
נפטר ב-9 באפריל 2019.