google/wiki40b huggingface dataset:
פרדי גרין

ילדות והשכלה

גרין נולד בצ'ארלסטון, קרוליינה הדרומית ב-31 במרץ 1911.  הוא נחשף למוזיקה מגיל צעיר, ולמד לנגן בבנג'ו לפני שבחר בגיטרה בתחילת גיל העשרה.  חבר של אביו, ששמו סם ווקר, לימד את פרדי הצעיר לקרוא מוזיקה ועודד אותו להתמיד בנגינה בגיטרה.  ווקר כפי הנראה העניק לפרדי את ההזדמנות להופעתו הראשונה, נגינה עם להקה מקומית שאותה ווקר ניהל.  חבר אחר בלהקה היה ויליאם "קט" אנדרסון, שלימים הפך לחצוצרן בעל מוניטין שניגן לצד מוזיקאי ג'אז בולטים כגון דיוק אלינגטון.

קריירה

סמוך לזמן זה הוריו של גרין נפטרו, והוא עבר לניו יורק לגור עם דודתו ולהמשיך בלימודיו.  המעבר פתח עבורו עולם מוזיקלי חדש.  עוד כשהיה בן עשרה, הוא התחיל לנגן תמורת תשלום במועדונים בעיר, והחל לצבור מוניטין.  באחת מהופעותיו אלה הבחין בו מגלה הכישרונות ג'ון האמונד, אשר זיהה את הפוטנציאל שטמון בגרין והציג אותו בפני קאונט בייסי.
ב-1937, בייסי וחברי ההרכב שלו ביקרו באחת מהופעותיו של גרין.  בייסי אהב את ששמע, הציע לגרין להצטרף להרכב שלו, וגרין נענה בחיוב להצעה.  למעט הפוגה קצרה אחת, גרין נשאר כציר חשוב בתזמורתו של בייסי למשך חמישים השנים הבאות.
"אף פעם לא צריך לשמוע את הגיטרה בעצמה.  היא צריכה להיות חלק מהתופים כך שתישמע כאילו שהמתופף מנגן אקורדים – כאילו תוף הסנר הוא בלה מז'ור או ההיי-הט ברה מינור."
— פרדי גרין
לאורך הקריירה שלו, גרין ניגן גיטרת קצב, כשהוא מלווה מוזיקאים אחרים, ורק לעיתים נדירות ניגן קטעי סולו.  "חוש התזמון המשובח שלו .. ותחושת ההרמוניה השופעת ... עזרו לו לבסס את תפקיד גיטרת הקצב כחלק חשוב של כל חטיבת קצב".  גרין החליף בנגינתו אקורדים בתכיפות, לעיתים קרובות בכל פעמה במקום בכל תיבה.  באיצבוע האקורדים הוא לעיתים קרובות כיסה ארבעה מיתרים באצבעות ידו השמאלית, כאשר הוא לוחץ רק בחלק מהאצבעות על המיתרים כך שיפיקו צליל, ואצבעותיו האחרות מעמעמות את צלילי יתר המיתרים.
גרין חיבר את הלהיט Corner Pocket של הארי ג'יימס.
גרין נפטר מהתקף לב בלאס וגאס, נבדה, בגיל 75.
ארוחת בוקר ישראלית

ארוחת בוקר ישראלית היא סגנון מיוחד של ארוחת בוקר שמקורה בקיבוצים, וכיום היא פופולרית בבתי המלון ובמסעדות רבות בישראל.

היסטוריה

בשנים הראשונות לאחר הקמת מדינת ישראל, נהגו חברי הקיבוצים לסעוד את ארוחותיהם בחדר אוכל משותף. חברי הקיבוצים נהגו לאכול ארוחה קלה בשעות הבוקר המוקדמות, ולאחר מכן לעבוד מספר שעות בשדות. בסיום העבודה הם שבו לחדר האוכל לארוחת בוקר שנייה שהוגשה בצורת מזנון. בשנות ה-50 של המאה ה-20 החלו בתי המלון בישראל להגיש את ארוחת הבוקר בצורה שחיקתה את מאפייני ארוחת הבוקר בקיבוצים.

מאפיינים

בבתי המלון בישראל ארוחת הבוקר בדרך כלל מוגשת בצורת מזנון בשירות עצמי. במסעדות התפריט עשוי להיות מוצע בצורת ישיבה לשולחן. ארוחת בוקר ישראלית כוללת בדרך כלל לחם, ריבה ומאפים, מוצרי חלב, דוגמת גבינות, חמאה, יוגורט ומעדני חלב, ירקות ופירות, דגי מאכל, ביצים ודגני בוקר. לצד אלה מוגשים קפה, תה, שוקו ומיצים. בדרך כלל ארוחת הבוקר אינה כוללת בשר, דבר שנפוץ בהרבה מדינות בעולם, בין היתר, מאחר שלפי ההלכה היהודית, בשר וחלב  אינם מוגשים ביחד לשולחן.
אמצעי תחבורה

אמצעי תחבורה הם כלים ומכונות המשמשים להסעה או הובלה של נוסעים או משא באמצעות האדם, מנוע או על ידי בעל חיים. אמצעי תחבורה יכולים לפעול ביבשה (אופניים, עגלה, מלגזה, אופנוע, קלנועית, כסא גלגלים, מכונית, משאית, אוטובוס, רכבת, טרקטור ונגמ"ש), בים (אופנוע ים, סירה, ספינה, צוללת), באוויר (כדור פורח, מטוס, מסוק, ספינת אוויר) ובחלל (טיל, מעבורת חלל). 
המכנה המשותף של כל אמצעי התחבורה הוא היותם מקילים על האדם בהעברתו או את חפציו ממקום למקום, אם כי חפץ המשמש למטרה זו אך הוא אינו בעל הגדרות מסוימות נוספות, דוגמת עגלת קניות או מזוודה על גלגלים, לא ייחשבו לאמצעי תחבורה.
אמצעי תחבורה המובלים על ידי בעלי חיים ידועים מאז החל האדם לביית את בעלי החיים, ואף קודם לכן. אחד מאמצעי התחבורה הראשונה שהומצאו על ידי האדם הקדמון, עוד בטרם המצאת הגלגל הייתה מזחלת שנמשכה על ידי בני אדם, ולמעשה בני אדם היו אמצעי ההנעה הראשון של אמצעי התחבורה. מאוחר יותר, עם ביותם של בעלי חיים כגון סוסים, פילים, חמורים ואף כלבים החלו להשתמש בהם כדי להניע אמצעי תחבורה, למרות זאת, גם כיום, משמשים בני אדם ככלי להנעת אמצעי תחבורה (ראו לדוגמה: ריקשה).
למרבית אמצעי התחבורה היבשתיים כיום ישנם גלגלים או זחל. ישנם גם אמצעי תחבורה יבשתיים שאינם פועלים על עקרונות אלה, ובדרך כלל אינם מיוצרים בייצור רחב היקף ומיועדים לשימושים ייחודיים (כגון אמצעי תחבורה סרטניים, שנועדו לאפשר תנועה בשטחים סלעיים על גבי כוכבי לכת או אסטרואידים או רחפות שפועלות על לחץ אוויר).
בעולם המערבי, מרבית אמצעי התחבורה כיום הם אמצעי תחבורה מכניים, היינו אמצעי תחבורה המונעים באמצעות מנועים. מנועים אלה מופעלים הן על ידי שריפת דלקים (פחם, דלק, עץ, גז ומימן), והן על ידי חשמל, לחץ אוויר ואמצעים סולריים.

בהלכה היהודית

ביהדות, נסיעה בכלי רכב ממונעים נחשבת מלאכה, ולפיכך הנסיעה בהם בשבתות ובימים טובים אסורה, למעט שייט כנוסעים בספינות.
חיים הילפשטיין

תולדות חייו

נולד בקרקוב שבגליציה, אוסטריה, בן לאב סוחר סוסים שמוצא משפחתו מכפר ליד ודוביצה. גדל בשנותיו הראשונות כ"נער רחוב" (עישן סיגריות מגיל שבע וחצה את נהר הויסלה בשחיה). לאחר שנטש את לימודיו בתלמוד תורה נכנס לבית ספר יסודי כללי, שם הוקסם מלימודי היסטוריה כללית ותולדות עם ישראל. בגיל 12 החל ללמוד בגימנסיה בעירו, שם נתקל לראשונה באנטישמיות. הוא הצטיין בלימודיו והיה חבר במועדונים ספרותיים-סוציאליסטיים. בשנת 1895, בהיותו בן 19 חבר לארגון הציוני "הלבנון", במסגרתו קרא את "מדינת היהודים" מאת בנימין זאב הרצל. ב-1897 החל ללמוד רפואה באוניברסיטת קרקוב (בסיום לימודיו הוסמך כרופא פנימי) והיה בין מייסדיו של ארגון הסטודנטים הציוני "פשדשויט" (השחר). בהמשך כיהן כיו"ר הוועד הפועל של ההסתדרות הציונית בגליציה המערבית ושלזיה והיה אף מועמד בבחירות לפרלמנט האוסטרי. 
בשנת 1921 החל לכהן כנשיא הגימנסיה העברית בקרקוב, תפקיד אותו עזב לאחר שנה. אולם ב-1927 שב לתפקידו, וכיהן בו עד לסגירת המוסד ב-1 בספטמבר 1939, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה. בשנת 1937 נקראה הגימנסיה על שמו.

חייו האישיים

רעייתו מרים (1877–1951) הייתה אחותו של חיים נתן דמביצר. בשנת 1924 נולד בנם אדוארד.
בתקופת השואה שרד עם אשתו את גטו קרקוב, מחנה פלאשוב ומחנה ברינליץ (המחנה שהקים אוסקר שינדלר), שם היה אחראי על בית החולים. שמו נכלל ברשימת שינדלר יחד עם רעייתו ובנו אדוארד. לאחר המלחמה הגיע כפליט למחנות העקורים בגרמניה לאחר מלחמת העולם השנייה, וב-1946 עלו לארץ ישראל.
הילפשטיין נפטר בשנת 1950, בגיל 73. נקבר בבית העלמין נחלת יצחק.
זיכרונותיו מתקופת השואה (בשפה הפולנית) שמורים במכון משואה.
Physical Review

Physical Review (או בקיצור Phys. Rev.) הוא שמם של סדרת כתבי עת מדעיים בנושאי פיזיקה היוצאים לאור על ידי החברה האמריקאית לפיזיקה - 
American Physical Society ‏ (APS). 
סדרת כתבי העת היא בין הוותיקות והחשובות בתחום הפיזיקה, ומאמרים רבים וחשובים פורסמו בה. כך לדוגמה, מאמרים המדווחים על תגליות עליהם הוענק פרס נובל לפיזיקה ולכימיה לשנת 2007 פורסמו בכתבי עת אלו. 
כתב העת Physical Review החל להתפרסם ביולי 1893. עד לשנת 1913 יצא כתב העת לאור על ידי אוניברסיטת קורנל ואז הועברה האחריות עליו לידי הAPS. הגליונות שיצאו לאור בתקופה 1912-1893 (תקופת קורנל) מכונים Physical Review Series I, בעוד שהגליונות שיצאו בתקופה מאוחרת יותר (1913-1969) מכונים Physical Review Series II. בשנת 1970, בעקבות עליה בכמות המאמרים, פוצל כתב העת Physical Review לארבעה כתבי עת Physical Review A,B,C,D העוסקים כל אחד בתחום אחר בפיזיקה. בשנים מאוחרות יותר נוספו כתבי עת נוספים בנושאים חדשים (ראו את הרשימה המלאה של כתבי העת למטה).
שני כתבי עת בסדרה ראויים לציון מיוחד:
Reviews of Modern Physics היוצא לאור החל משנת 1929, וכולל מאמרי סקירה רחבים (רבים מהם מוזמנים) הסוקרים תחומים שלמים בפיזיקה באופן העוזר לפיזיקאים להחשף ולהיכנס לתחומים חדשים.
Physical Review Letters היוצא לאור החל משנת 1958, והכולל מאמרים קצרים (עד 4 עמודים) המדווחים על מחקרים חשובים בעלי עניין רחב. כתב עת זה נחשב ליוקרתי ביותר בתחום הפיזיקה.
למרות המקור האמריקאי של כתבי העת, מפורסמים בהם מאמרים של פיזיקאים מכל רחבי העולם. כיום מפורסמים בסדרת כתבי העת כ-18,000 מאמרים בשנה, מהם כ-4,000 ב-Phys. Rev. Letters ורוב השאר ב-Phys. Rev. A,B,C,D,E. אחוז המאמרים המוגשים המאושרים לפרסום לאחר ביקורת עמיתים עומד על כ-40% ל-Phys. Rev. Letters וכ-60% ל-Phys. Rev. A,B,C,D,E.
כל המאמרים שפורסמו בכתבי העת ניתנים לקריאה ברשת האינטרנט (לרוב בתשלום) באתר כתב העת או ב-
Physical Review OnLine Archive ‏ (PROLA)
ארחנטינוס ג'וניורס

היסטוריה

המועדון נוסד ב-14 באוגוסט 1904 בשכונת "ויז'ה קרספו" בבואנוס איירס אך כעבור מספר שנים נדד לשכונת "ויז'ה אורקיזה".  המועדון הצטרף לליגה הארגנטינאית הבכירה ב-1922 וסיים את עונתו הראשונה במקום השישי.
ב-20 באוקטובר 1976 ערך דייגו ארמנדו מראדונה את הופעת הבכורה במדי הקבוצה כשהוא רק בן 15. מראדונה שיחק בשורות הקבוצה עד שנת 1981 אז עבר לבוקה ג'וניורס.
בשנת 1984 זכתה הקבוצה לראשונה באליפות ארגנטינה (טורניר מטרופוליטנו), את הקבוצה אימן 'מרקוס ספוריטי שהגיע במקומו של אנחל לברונה שנפטר ב-20 בספטמבר 1983. שניהם דגלו בשיטת משחק התקפית. ספוריטי הוחלף על ידי חוסה ז'ודיקה שהוליך את ארחנטינוס לזכייה שנייה באליפות (טורניר נסיונל). באותה שנה זכתה ארחנטינוס גם בגביע הליברטדורס היחיד בתולדותיה אחרי שגברה על אמריקה קאלי מקולומביה. לאחר מכן זכתה הקבוצה בגביע אינטראמריקנה שהמפגיש את אלופת דרום אמריקה ואלופת צפון אמריקה.
ארחנטינוס שיחקה מאוחר יותר מול יובנטוס בגביע הביניבשתי אך הפסידה בבעיטת הכרעה מ-11 מטרים.
ב-2010 זכתה הקבוצה באליפות הקלאוסורה, האליפות השלישית בתולדותיה.

אצטדיון הקבוצה

ארחנטינוס משחקת באצטדיון דייגו ארמנדו מראדונה שנקרא על שמו של דייגו מראדונה. האצטדיון מכונה גם לה פטרנאל בשל מיקומו ברובע לה פטרנאל בבואנוס איירס. האצטדיון נחנך ב-26 בדצמבר 2003 ומכיל 24,800 מקומות. קודם לכן חלקה הקבוצה את אצטדיון ארקיטקטו ריקרדו אצ'ברי יחד עם קבוצת פרו קאריל אואסטה בין השנים 1993 עד 2003.
כריסטיאן נרלינגר

קריירת מועדונים

נרלינגר הצטרף לבאיירן מינכן בגיל 13, ובשנת 1990 החל לשחק בקבוצת המילואים, ותוך שנתיים הוקפץ לקבוצה הבכירה. בשנותיו הראשונות בקבוצה שיתף פעולה בקישור עם אדולפו ולנסיה, כריסטיאן ציגה, מהמט שול וז'ורז'יניו. בשנת 1994 זכה באליפות הבונדסליגה, ובשנת 1996 זכה עם באיירן מינכן בגביע אופ"א, לאחר ניצחון כפול בגמר מול בורדו, בו לא שיחק. בשנת 1997 זכה באליפות נוספת על הקבוצה, ובשנת 1998, בעונתו האחרונה במדי הקבוצה, זכה עמה בגביע הגרמני. נרלינגר שיחק בסך הכל שש עונות בקבוצה הבכירה של באיירן מינכן, בהן צבר 156 הופעות והבקיע 27 שערים.
בשנת 1998 עבר נרלינגר לבורוסיה דורטמונד מעיר הולדתו. בדורטמונד הרבה נרלינגר לסבול מפציעות, והוא עזב את המועדון לאחר שלוש שנים בהן רשם 59 הופעות ושני שערים, ולא זכה בתארים משמעותיים. 
בשנת 2001 עבר נרלינגר לגלאזגו ריינג'רס, עמה זכה בגביע בשנת 2002 ובאליפות סקוטלנד בשנת 2003. עם זאת, גם שם סבל מפציעות רבות, ורשם 25 הופעות בלבד בשלוש עונות, בהן כבש שני שערים.
בשנת 2004 עבר נרלינגר לקייזרסלאוטרן, שם חזר לשתף פעולה עם חברו בבאיירן מינכן, קארסטן יאנקר. גם בקייזרסלאוטרן נרלינגר מיעט לשחק עקב ריבוי פציעות, ובשנתיים שיחק תשעה משחקי בונדסליגה בלבד. בסופו של דבר, פרש נרלינגר בשנת 2006.

קריירה בינלאומית

לנרלינגר שש הופעות במדי נבחרת גרמניה, בהן הבקיע שער אחד, אך הוא מעולם לא שיחק בטורניר גדול.

קריירת ניהול

לאחר הפרישה, נרלינגר למד עסקים בינלאומיים באוניברסיטת מינכן לעסקים, ומונה למנהל בבאיירן מינכן בשנת 2010. נרלינגר ביצע תפקידים של מנכ"ל ומנהל טכני, ובתפקידו האחרון שימש כמנהל הספורטיבי של הקבוצה. בשנת 2012 פוטר והוחלף במתיאס זאמר, עקב כשלונות הקבוצה בשנתיים הקודמות.
אמיל אדה

אמיל אדה (ערבית: إميل أده; 1886–1949) פוליטיקאי לבנוני ממוצא מארוני.

חייו

את ילדותו עשה אדה בביירות ואת נעוריו בצרפת, שם השתלם בעריכת דין. היטמעותו בחברה הצרפתית הייתה שלמה, ומשחזר ללבנון התגורר ברובע הנוצרי האריסטוקרטי של ביירות.
בסוף 1918 חזר ביוזמת הצרפתים ללבנון, לאחר גלות בפריז בעת מלחמת העולם הראשונה. 
אדה היה נשיא בית הנבחרים ולקראת הבחירות בשנת 1925 הוביל קבוצה מארונית שזוהתה כ"קלאריקלית" כנגד קבוצה מארונית ליברלית בראשות ג'ורג' ת'אבת, בבחירות לבית הנבחרים. קבוצה של אדה הפסידה בבחירות לבית הנבחרים ואדה מונה לסנאט הלבנוני. לקראת הבחירות לנשיאות בתחילת 1929 עלה שמו של אדה כמועמד מארוני לרשת את מקומו של שארל דבאס.
ב־1929 מונה אדה לראשות הממשלה. באותה עת החל המשבר הכלכלי העולמי לקעקע את חיי הרווחה היחסית של העשור, שעמד להסתיים. אדה ניצל את המשבר לקידומו של הקו האוטוריטטיבי המארוני, שייחל לו. בתמיכת הצרפתים פיזר את הפרלמנט, ושלט באמצעות צווים וזכה לכינוי הדיקטטור של לבנון. אולם הוא הצליח לשמור על מעמד זה חמישה חודשים בלבד. במהלך פרק זמן זה הרחיב את החינוך המיסיונרי ואף עודד את הלכי הרוח שבישרו לאומנות מארונית הנשענת על תודעת מורשת הפיניקיות. אדה קיצץ בתקציב ופיטר עובדי מדינה רבים, דבר שהביא עליו תרעומת רבה. בסוף מרץ 1930 הוא הוחלף על ידי אוגוסט אדיב פאשא.
בינואר 1936, נבחר ברוב של 15 נגד 10, בתמיכת רוב הצירים המוסלמים, לנשיא לבנון. הוא מינה את איוב ת'אבת למזכיר המדינה.
באפריל 1941, לאחר גל הפגנות בלבנון, התפטר אדה מתפקידו.
באוגוסט 1943 התמודד בראש "הגוש הלאומי" בבחירות לפרלמנט הלבנוני, אל מול הגוש הקונסטיטוציוני של בשארה אל-ח'ורי. לאחר הבחירות הצליח אל-ח'ורי להיבחר לנשיא לבנון ואדה נותר באופוזיציה. אולם בנובמבר 1943, לאחר שממשלתו של אל-ח'ורי הכריזה על עצמאות, עצרו הצרפתים את אל-ח'ורי ואת חברי הממשלה ומינו את אדה באופן זמני לראש ממשלה כדי שיערוך בחירות חדשות. לאחר שלושה ימים הרכיב אדה ממשלה בת 14 פקידים, אולם לאחר מספר ימים שחרר הגנרל ז'ורז' קאטרו את ממשלתו של אל-ח'ורי ואדה שב לאופוזיציה. באפריל 1944 הודח אדה מהפרלמנט. במרץ 1945, בעקבות הקמת הליגה הערבית, נפגש עם איוב ת'אבת ואלפרד נקאש לדון בדרכים לשמור על עצמאות לבנון.
אדה התמודד שוב בבחירות, הוביל את האופוזיציה נגד הממשלה, אך הובס בבחירות.

עמדותיו

אדה ייצג באורח מובהק את אגף המשכילים בעדה המארונית. אדה ראה בלבנון מבצר נוצרי, שיש להגן עליו מפני המוסלמים, גם אם היו הם ערבים לאומיים מודרניים. אדה טען כי פער תרבותי-זהותי זה חצץ בין נוצריי לבנון לבין המוסלמים אשר בה. בעוד המוסלמים היו בעיניו ממשיכי מסורתה של תרבות המדבר, היו המארונים חלק אורגני מתרבות הים התיכון. 
במקביל לירידת כוחה של הכמורה עלה מעמדו של אדה כמנהיג הלאומיים המארוניים האנטי-מוסלמיים והפרו-צרפתים. בשלב מסוים היה מוכן אף לשקול את השתחררותה של לבנון מאזורים מאוכלסים במוסלמים, בתנאי שיישמרו ההגמוניה המארונית ונוכחותה של צרפת. אולם בעיקרו של דבר נותר אדה נאמן לרעיון "לבנון הגדולה". הוא וחבריו שאפו להגיע בארצם לשליטה מארונית רבה יותר ממה שיצרה מערכת האיזונים המנדטורית. לשם כך חתר אמיל אדה עם הכרזת הרפובליקה לקבלת הנשיאות, אך דבר זה לא עלה בידו.
ג'אקומו דל דוקה

ג'אקומו  דל  דוקה (איטלקית: Giacomo Del Duca;‏ 1520–1604) היה אדריכל איטלקי, מגדולי אמני המנייריזם, הזרם העיקרי של המאה ה-16 והגישה של אמנות הרנסאנס, המקפידה על פרספקטיבה, קומפוזיציה, ריאליזם ושלמות.
דל דוקה נולד בצ'פלו שבסיציליה. בשנת 1558 הגיע לרומא, והיה תלמידו של מיכלאנג'לו עד מותו ב-1564. היה שותף, החל מ-1562, בעיצוב שער פיה והשלים את בניית שער פיה לאחר מותו של מיכלאנג'לו.
ב-1565 הוא תכנן את וילה פארנזה, ארמונו של הקרדינל אלסאנדרו פארנזה בקפרארולה.
דל דוקה תכנן מספר מבנים נוספים ברומא. ב-1588 חזר דל דוקה לסיציליה והתיישב במסינה. שם עבד על מספר פרויקטים בהם   "שער בית הסוחרים"
דל דוקה מת ב-1604 במסינה.
קור (תחושה)

קור היא תחושה אותה חשים בני אדם או בעלי חיים כאשר הם שוהים באזור שבו הטמפרטורה נמוכה יחסית, או בעת שהם נוגעים בחפץ שהטמפרטורה שלו נמוכה יחסית. תחושת קור קלה אצל האדם הממוצע מתחילה בטמפרטורה של 20-17 מעלות צלזיוס, והיא הולכת וגוברת ככל שהטמפרטורה נמוכה יותר. קור אינו גודל פיזיקלי, אלא תחושה הנובעת מפליטה מוגברת של חום מגוף האדם.
תחושת קור איננה נעימה לאנשים מסוימים. ובטמפרטורות נמוכות מאוד קיימת סכנה של כוויית קור ואף היפותרמיה ומוות. להגנה מפני הקור משמשים בגדים המבודדים את האדם מסביבתו ושומרים על חום גופו (ובפרט מעילים וכפפות), וכן מבנים המבודדים את האדם מהטמפרטורה החיצונית ומאפשרים חימום שיביא את הטמפרטורה בתוך המבנה לרמה רצויה. 
קור הוא תוצאה של איבוד חום מהגוף. לדוגמה, כאשר פועל מזגן בתוך חדר, ופותחים את החלון, החום נכנס אל החדר אבל הקור לא יוכל לצאת לסביבה.
דגל ציון תל אביב

היסטוריה

הקבוצה הוקמה על ידי עולים חדשים יהודים מיוון וטורקיה שהשתכנו בשכונת פלורנטין בתל אביב. בסיום עונת 1940 סיימה הקבוצה במקום הראשון בליגה ב' במחוז שומרון (שהייתה למעשה ליגת המשנה לליגה הארצית תחת המנדט הבריטי בארץ ישראל). נקבע מראש שהקבוצה במקום הראשון במחוז זה ובמחוזות אחרים יתחרו ביניהם על העלייה לליגה הראשונה (בעונה זו סיימו הפועל חדרה והפועל ראשון לציון במקומות הראשונים במחוזות המקבילים). 
בעקבות מחלוקת בין מרכזי הפועל ומכבי הליגה בעונה לאחר מכן בוטלה, והקבוצה שיחקה בליגה הבכירה רק בעונת 1941/1942, וסיימה את העונה הראשונה והיחידה שלה בליגה הבכירה במקום האחרון עם 7 נקודות בלבד מתוך 26 משחקים.
במסגרת הגביע הארצישראלי הגיעה הקבוצה לחצי הגמר ב-1941 והפסידה להפועל תל אביב 2-0, מה שהיה להישג השיא של הקבוצה.
לאחר הקמת מדינת ישראל והליגה הבכירה בישראל, הקבוצה שיחקה בליגה המיוחדת של עונת 1949/1950, סיימה במקום השביעי בבית תל אביב, וירדה לליגה השלישית דאז, ליגה ג'.
הקבוצה בילתה את שארית זמנה בליגות הנמוכות, עד לפירוקה בסוף עונת 1954/1955 בליגה ג' (בעונתה האחרונה סיימה במקום השביעי בליגת מרכז).
שמחה שוסטל

הרב אליהו שמחה שוסטל (תרפ"ג, 1923 – ב' באייר תשע"ב, 24 באפריל 2012) היה ראש ישיבת בית בנימין בסטמפורד, קונטיקט, ולפני כן ראש הכולל של ישיבת בית מדרש עליון בספרינג וואלי, ניו יורק.

קורותיו

נולד בארצות הברית, בנו של טוביה ירוחם פישל שוסטל, חסיד אמשינוב שהיגר מפולין. בצעירותו למד בישיבת תפארת ירושלים. בגיל 13 החל את לימודיו בישיבת תורה ודעת, והיה מתלמידיו הקרובים של ראש הישיבה הרב שלמה היימן. כעבור זמן נמנה עם קבוצת התלמידים שעמה הוקמה ישיבת בית מדרש עליון. 
נישא לשרה ארנפלד (נפטרה בכסלו תשע"ו, נובמבר 2015), בת הרב שמואל ארנפלד, ממשפחת החתם סופר, אב"ד מטרסדורף ומייסד קריית מטרסדורף בירושלים. לאחר נישואיו יסד את כולל האברכים בישיבת בית מדרש עליון ועמד בראשו שנים רבות.
בשנת תשל"ו יסד יחד עם הרב משה שפירא את ישיבת בית בנימין בסטמפורד, קונטיקט, ועמד בראשה למעלה משלושים וחמש שנה. כמו כן מסר שיעורים בישיבת בית מדרש עליון בסדר קדשים. 
נפטר בארצות הברית בשנת תשע"ב (2012). הלווייתו יצאה מישיבת לייקווד, שבה מכהן בנו, הרב דוד שוסטל, כראש ישיבה, ומשם המשיכה לישיבת בית בנימין בסטמפורד. לאחר מכן הובא ארונו לארץ ישראל והלווייתו יצאה מישיבת בית שמואל בקריית מטרסדורף, הקרויה על שם חותנו. נקבר בהר הזיתים בירושלים.

ילדיו

בניו: הרב דוד שוסטל - חתנו של הרב שניאור קוטלר ומראשי ישיבת לייקווד, הרב שלמה פייבל שוסטל - ראש ישיבת נאות יעקב בשכונת ליקוואוד, הרב טוביה שוסטל - ר"מ בישיבת עטרת תורה.
חתניו: הרב ירחמיאל אונגרישר - אחיינו של הרב דן אונגרישר וראש ישיבת נחלת ישראל בלייקווד, הרב בנימין הלפרין, הרב ירוחם ציילברגר - ראש ישיבת בית התלמוד בברוקלין, הרב מיכאל בנדר - משגיח ור"מ בישיבת סטמפורד.
בי.סי. קייב

היסטוריה

הקבוצה הוקמה בשנת 1999 על בסיס קבוצת קייב באסקט שהפסיקה להתקיים בשנת 1998. היא זכתה פעמיים באליפות אוקראינה (2000, 2005). ופעם אחת בגביע האוקראיני (2007).
בנוסף לכך, הקבוצה זכתה במקום שני באליפות אוקראינה 6 פעמים (2001, 2002, 2004, 2006, 2007, 2008).
בשנת 2005 הגיעה עד לגמר היורופליג והפסידה לקבוצת דינמו סנקט פטרבורג בתוצאה 74-85. ושנה לאחר מכן, סיימה במקום השלישי באותו מפעל.
בעבר שיחקו בקבוצה כדורסלנים ישראלים כמו אפיק ניסים, אבי סוכר ושחר גורדון, וכן המנהל המקצועי רני כהנא.
נגב (מקלע)

היסטוריה

בשנות ה-90 של המאה ה-20, תע"ש תכננה את המקלע שיועד ליצוא בלבד, על פי מפרט של צה"ל. באותה עת לצה"ל לא היה בו צורך והוא התעתד לרכוש את מקלע המינימי הבלגי עבור כל יחידותיו, לאחר שהחל לרכוש אותו, כבר ב־1985, עבור יחידותיו המיוחדות. המינימי, שמבחינות מבניות רבות היה מאג מוקטן, היה בעייתי: המבנה שלו לא התאים לגודלו והנוקר שלו היה שביר. בשל תחילת הפיתוח של מקלע הנגב, השהה צה"ל את הצטיידות יחידות חיל הרגלים וגדודי חיל ההנדסה הקרבית במקלע המינימי.
בשנת 1993 נבדק עניין המקלע על ידי מבקר המדינה שקבע כי הפיתוח הארוך והממושך של המקלע, נעשה בזמן שצה"ל כבר יכול היה להצטייד במקלע המינימי הבלגי, בעלות קטנה מעלותו של מקלע הנגב (למינימי: כ־1,320 דולר למקלע נטו, וכ־2,220 למקלע עם אביזרים ומשלוח). הוא סיכם את תחקירו במשפטים הבאים בין היתר:
תעש, שלקחה על עצמה לספק לצה"ל מקלע קל כדרישתו, אכן הצליחה לייצר מקלע שעמד בהצלחה בניסוי המבצעי ונמצא עדיף, אך לא עמדה במועד סיום הפיתוח, בשל תקלות שעיכבו קבלת אישור דגם למקלע. במצב הנוכחי, שבו קיימת חריגה ניכרת בלוחות הזמנים שנקבעו, ושהמחיר שדורשת התעש למקלע "נגב" חורג מהמחיר המרבי שקבע סגן הרמטכ"ל, מן הראוי שיינתן אישור דגם למקלע שיבטא נאמנה את סיום פיתוחו המלא של המקלע. כמו כן ראוי שקודם להחלטה להצטייד בו, יסוכם על מחיר סביר בהשוואה למחירי מקלעים קלים בשוק הבינלאומי
— מבקר המדינה, פיתוח מקלע קל, דוח שנתי 43 לשנת 1992 ולחשבונות שנת הכספים 1991, עמ' 953-962
תכנון המקלע התארך והתמשך עד לשנת 1995. ב־1996 ביצע צה"ל ניסויי שדה במקלע, ובשנת 1997 הוא התקבל על ידי צה"ל ונרכש בכמויות כדי להפכו למקלע הראשי של כוחות היבשה.
הנגב זכה למוניטין בעייתי בקרב חיילי צה"ל בשל ריבוי התקלות והמעצורים בכלי. בעקבות תלונות אלו החליט צה"ל על שורה של שיפורים במקלע ועל החלפת מקלעים שנתבלו במקלעים חדשים. הנגב המשופר המכונה נגב דור ג' או "נגב 2000", כולל שיפורים ארגונומיים וחימושיים לצד שיפורי מנגנונים ואמינות. הנגב החדש החל להיקלט באלפיו בשנת 2009, וקליטתו הושלמה בשנת 2011.
ב־2012 פיתחה חברת "תעשיות נשק לישראל" מקלע נגב בקליבר 7.62x51 מ"מ נאט"ו (כמו של המאג) המבוסס על הנגב. מקלע זה נקרא נגב NG7 ולו תכונה ייחודית: ירי סלקטיבי חצי־אוטומטי, שכמעט איננו קיים במקלעים בקליבר שלו, כמו גם מנגנוני בטיחות לירי לא מבוקר.
"תעשיות נשק לישראל" מכרה מקלעי נגב למדינות נוספות, ביניהן קולומביה, קוסטה ריקה, אסטוניה, הודו ותאילנד.
בחזרה אל הבונקר

העלילה

1945, גרמניה הנאצית קורסת. פטר מילר, נער גרמני בן 14, מתגייס להגן על ברלין מפני הצבא האדום. חרף התנגדות הוריו, הוא מוצב בדיוויזיית פאנצר אס אס היטלריוגנד, ומשתתף בקרב על ברלין. כאשר הוא נמלט מהסובייטים, הוא מגיע בטעות לפיהררבונקר ומסתתר בו. בבונקר נרקמים יחסי ידידות בינו לבין הלגה גבלס, בתם של יוזף ומגדה גבלס, והוא אף מתאהב בה. פטר חוזה בקריסת השלטון הנאצי, וב-30 באפריל אף שומע במו אוזניו את היטלר יורה בעצמו. כאשר ב-1 במאי מתאבדים הזוג גבלס, מגדה מרעילה את כל ילדיה כדי למנוע מהם לפול בשבי הסובייטי. פטר מנסה להציל את הלגה, אולם נכשל בכך. לאחר כיבוש הבונקר בידי הסובייטים, פטר מוצא את הלסת של היטלר לאחר שהגופה כולה נשרפה. הוא מחביא את הלסת בבונקר כדי למנוע ממנה לפול בידי הסובייטים, הנחושים למצוא ראיה שהיטלר אכן מת. פטר מגלה שהוריו נרצחו בידי הנאצים, כי תלו דגל לבן על ביתם. פטר עובר לגור אצל דודתו בעיר נירנברג, שם הוא מגלה שאחיו היינץ, אשר שרת במהלך המלחמה כקצין בוורמאכט, כלוא במחנה השבויים סטלאג 13 ליד נירנברג. הוא מצליח ליצור עמו קשר.
במקביל, עוקבת העלילה אחר עפרה קליין, נערה ארץ-ישראלית ילידת גרמניה. אביה של עפרה, האופה אריה, מקבל מכתב מסתורי מאחיו הרמן החי בנירנברג, המבקש ממנו לבוא לגרמניה במהירות כיוון שדרוש אופה יהודי. עפרה אינה מתלהבת לעזוב את הארץ, ובלית ברירה באה עם הוריה לגרמניה. בנירנברג, מתוודע אריה לסיבה אמיתית שלשמה הוזמן: אחיו הרמן הצטרף לקבוצת הנוקמים בהנהגתו של יוסף חרמץ, והם מתכננים להרעיל את הלחם שמוגש לשבויים הגרמנים בסטלאג 13. אריה מצטרף אל המשימה בהתלהבות. בינתיים, עפרה נפגשת עם פטר והם מתיידדים. שניהם מצליחים להתנגב ולהיות נוכחים במשפטי נירנברג. היינץ מספר לפטר על ארגון נאו-נאצי בשם "אודסה" המנסה לשחרר את בכירי השלטון הנאצי העומדים למשפט. ואכן, למחרת עוצר עורך הדין הגרמני של הנאשמים את המשפט בטענה שיש להעמיד לדין גם את היטלר עצמו, או להביא ראיה לכך שהוא אכן מת. בשל טענתו, המשפט נעצר למשך 20 יום. פטר מבין שזו תחבולה של הנאו-נאצים כדי לעכב את המשפט עד שצוללת תגיע ובאמצעותה יוברחו הנאשמים. הוא מספר לנוקמים על כך, ויחד עם עפרה בם חוזרים לבונקר בברלין ומוציאים מתוכו את הלסת שפטר החביא. מומחים קובעים שזו אכן הלסת של היטלר, והיא מהווה ראיה מוחצת לכך שהוא אכן מת. המשפט ממשיך, והנאו-נאצים נאלצים לגנוז את תוכניתם. בעזרתו של אריה, הנוקמים מחדירים את כיכרות הלחם המורעלים למחנה השבויים וגורמים לתחלואה ומוות המוניים. פטר מגלה זאת מאוחר מדי, ולשמחתו מתבשר שאחיו נמלט מהמחנה עוד לפי כן ולפיכך לא הורעל. בסצנת הסיום עפרה חוזרת לישראל ומספרת לחבריה על חלק מההרפתקאות שעברה.