google/wiki40b huggingface dataset:
חיים משה כ"ץ

חיים משה כ"ץ (לעיתים נכתב משה חיים כ"ץ או הימן כ"ץ; 18 בדצמבר 1884 - 26 באוגוסט 1965) היה פרדסן וסוחר קרקעות בארץ ישראל, מייסד שכונת פרדס כץ בבני ברק הקרויה על שמו. ב-1938 הקים, בתאום עם הארגון הצבאי הלאומי, בית ספר פרטי לטיסה, שהכשיר בשני קורסים טייסים מחברי הארגון.

חייו

כ"ץ נולד ב-1884 בפולין, בעיירה רוזאני שבפלך לומז'ה, ליצחק כ"ץ ואשתו פרידה לבית גולדברג. למד בחדר ובישיבה. ב-1903 היגר לארצות הברית, שם היה סוחר ויצרן שמלות. כ"ץ היה אב לשלושה וחבר בארגון הבונים החופשיים.

פרדס כ"ץ

כ"ץ עלה לארץ ישראל ב-1926 ורכש פרדס בשטח 173 דונם על אם הדרך מתל אביב לפתח תקווה, צפונית לבני ברק. בעקבות המשבר הכלכלי העולמי של 1929 נעקרו חלקים מן הפרדס, והחל מאוקטובר 1933 הוצעו בו מגרשים לבניה פרטית. בשלב השני של הקמת השכונה, בנובמבר 1934, ניתן לה השם תל אפרים, על שם בנו של כ"ץ, אפרים (פרדי) כ"ץ. ביתו של כ"ץ בשטח הפרדס הושכר ביולי 1936 למחלקת הבריאות של ממשלת המנדט, והוקם בו בית חולים ממשלתי למחלות מידבקות.

זיכרון רוטשילד

ב-1934 רכש כ"ץ שטח של 400 דונם באזור ראש העין, וב-1935 פעל להקים בו יישוב בשם זיכרון רוטשילד. הפעולה עוררה מחלוקת, בגלל ניסיון קודם של מועצת פועלי פתח תקווה לרכוש את אותו שטח. באוגוסט 1935 הודיעה החברה על מציאת מים בקידוח באתר, ששמו הוסב ל"ראש העין" ועל הקמת מבנה לדואר. בתחילת 1936 נסללו במקום כבישים פנימיים בעבודות שנעשו על ידי פועלי פתח תקווה דרך מועצת פועלי פתח תקווה. התוכנית לא מומשה, ככל הנראה בגלל פרוץ המרד הערבי הגדול. ב-1952 הוקם באותו מקום קיבוץ עינת.

בית ספר לטיסה

ב-1938 הקים כ"ץ חברת תעופה בשם שרות ארץ-ישראל לתעופה. החברה החזיקה ארבעה מטוסים קלים והפעילה בשדה התעופה בלוד בית ספר לטיסה, שהתקיימו בו שני קורסים. אחד המדריכים היה בנו של כ"ץ, פרדי, שהשלים באותה שנה את הכשרתו כמדריך טיסה. בעיני השלטונות המוסד היה אזרחי, והנציב העליון הרולד מק-מייקל אף השתתף בטקס הסיום ב-21 באפריל 1939 והעניק לבוגרים את רישיונות הטיסה הראשונים שהוצאו בארץ ישראל. למעשה, רוב חניכי הקורסים (וכל הבוגרים) היו אנשי הארגון הצבאי הלאומי, בפיקודו של אברהם שכטרמן.

העברת רכושו לקק"ל

כ"ץ פרש מעסקיו ב-1946 והעביר את רכושו בחייו לקרן הקיימת לישראל, תמורת קצבה שנתית בסך 4,000 לירות. הוא לא דאג להצמיד את הסכום למדד, וב-1960 העניין הגיע לדיון בבית המשפט העליון, אחרי שכ"ץ תבע להתאים את הסכום לירידת ערך המטבע.
כ"ץ נפטר בתל אביב ב-1965.
מטרובוס

מטרובוס (טורקית Metrobüs) היא מערכת אוטובוסים מהירה הפועלת באיסטנבול שבטורקיה מאז שנת 2007. המערכת בנויה ממת"צ נפרד לאוטובוסים בין גורפינר (Gürpınar) במערב החלק האירופי של העיר, וזינג'ירליקויו (Zincirlikuyu) סמוך לצד האירופי של גשר הבוספורוס. במקום זה משתלבים האוטובוסים בנתיבי התחבורה הכלליים החוצים את הגשר, לאורך של כ-1.7 ק"מ, והם נפרדים מהם בשנית בצידו האסיאתי. משם ממשיך המת"צ עד סאוטלוצ'שמה (Söğütlüçeşme) שבקדיקוי, סמוך לכניסה הדרום-מזרחית למצרי הבוספורוס. אורך המת"צ הוא 49 ק"מ ואורך המערכת כולה עומד על 50.5 ק"מ.

היסטוריה

הקמת המערכת החלה בשנת 2005 והקטע הראשון שלה באורך של 18.3 ק"מ, מאווג'לר לטופקפי שבחלק האירופי של העיר, נחנך ב-17 בספטמבר 2007. מאז הוארכה המערכת שלוש פעמים: ב-8 בספטמבר 2008 נחנך הקטע המרכזי באורך של 10.8 שממשיך מטופקפי עד גשר הבוספורוס, ב-3 במרץ 2009 נוסף הקטע המזרחי בתחומי יבשת אסיה, שאורכו 11.2 ק"מ, וב-12 ביולי 2012 נחנך קטע נוסף באורך של 9.7 ק"מ בצידה המערבי של המערכת, מאווג'לר (Avcılar) למרכז טויאפ פואר (Tüyap Fuar Merkezi) בגורפינר.
כמיל אבו רוקון

ביוגרפיה

אבו רוקון נולד וגדל בעספיא, בן למשפחה דרוזית-ישראלית. בנעוריו למד בבית ספר בזק לטכנאי אלקטרוניקה ותקשורת.
בנובמבר 1977 התגייס לצה"ל ושירת ביחידת טלגרפיה. סיים קורס קציני אג"ם והוכשר כקצין ממשל צבאי. שירת במנהל האזרחי ביהודה ושומרון, ושימש סגן המושל הצבאי בג'נין ובטולכרם. לאחר הסכם עזה ויריחו מונה להקים את מערך הסיורים המשותפים ברצועת עזה עם כוחות הביטחון של הרשות הפלסטינית. בתפקידו הבא שירת כמושל הצבאי של טולכרם. בשנת 1998 הועלה לדרגת אל"ם ומונה לראש מנהלת התיאום והקישור במנהל האזרחי באזור עזה. במהלך תפקידו הוקם אזור תעשייה במעבר קרני, נפתח מעבר רפיח לתנועת אזרחים ונפתח שדה התעופה בדהנייה. לאחר פרוץ האינתיפאדה השנייה הועלה לדרגת תא"ל ומונה לסגן מתאם הפעולות בשטחים. באוגוסט 2005 מונה לראש המנהל האזרחי, תפקיד בו שירת עד ינואר 2007. לאחר מכן השתחרר.
לאחר שחרורו בשנת 2007, מונה לסגן מנהל "מינהלת השלום" במשרד החוץ. במהלך מבצע עופרת יצוקה מונה שוב לסגן מתאם הפעולות בשטחים באופן זמני. בשנת 2009 מונה לראש מנהלת המעברים היבשתיים במשרד הביטחון ולאחר מכן לראש רשות מעברים יבשתיים.
ב-29 במרץ 2018 הועלה לדרגת אלוף וב-1 במאי נכנס לתפקידו כמתאם פעולות הממשלה בשטחים, בכך היה לקצין הדרוזי השני בדרגת אלוף בצה"ל, קדם לו יוסף מישלב, שהיה מפקד פיקוד העורף ומאוחר יותר מתאם פעולות הממשלה בשטחים.
אבו רוקון מתגורר בעספיא, נשוי ואב לשלושה ילדים. בעל תואר ראשון בלימודי המזרח התיכון ותואר שני במדע המדינה מאוניברסיטת חיפה.
ויז'ה דה מרלו

היסטוריה

אזכורים מוקדמים של העיר מתוארכים למאה ה-16. בשנים 1720-1730 העיר יושבה לראשונה. בשנת 1794 חואן דה וידלה הגיע לאזור ובחר את מיקומה הנוכחי של העיר להקמת עיירה. צו להקמת העיירה, בשמה המקורי - ויז'ה דה מלו, נחתם באוקטובר, 1796, והמעמד הפך לרשמי ב-1 בינואר 1797. כיכר העיר המרכזית, מרקס דה סוברמונטה, הוקמה מעט מוקדם יותר, בשנת 1795, ונבנתה מחדש במהלך המאה ה-20.
עם הזמן השם עוות. השם ויז'ה דה מרלו התקבל רשמית בשנת 1864. הכלכלה בעיירה במהלך המאה ה-19 הייתה עצמאית. כל משפחה תפקדה כיחידת ייצור. חיטה, תירס, תאנים, אפרסקים, אגסים ושזיפים יוצרו בכמויות שאפשרו ייצוא לערים גדולות. תעשייה נוספת שפעלה בעיר היא תעשיית יין. כמו כן, בעיר הייתה תעשייה קלה שתרמה ליכולתה לכלכל את עצמה ואפשרה שחיטה, בניית גגות, קציר ושינוע של הסחורות.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 בעיר התחילה להתפתח תעשיית התיירות. במחצית השנייה של המאה היה גידול אוכלוסין משמעותי עם הגידול באוכלוסיית התיירות. נכון להיום העיר מדורגת במקום השלישי בפרובינציה באוכלוסייתה. יש שני בתי קזינו בעיר וגידול האכלוסין בקצב גבוה ממשיך.

גאוגרפיה

העיר שוכנת בעמק קונקאראן. מזג האוויר בעיר הוא בדרך כלל מתון ויבש. שדה התעופה ויז'ה דל קונלרה נחנך בשנת 2001 ונמצא בעיר הסמוכה סנטה רוסה דל קונלרה. הטמפרטורה השנתית הממוצעת בעיר היא 20ºC.
אור תועה

אור מונוכרומטי

מכשירי מדידה אופטיים שעובדים עם אורך גל מונוכרומטי, כגון ספקטרומטר, מגדירים אור תועה כאור שנמצא במערכת באורכי גל (צבעים) שונים מהתכנון. רמת האור התועה היא אחת המאפיינים הקריטיים במערכת.

אסטרונומיה

באופטיקה אסטרונומית, אור תועה מזוהר רקיע יכול להגביל את היכולות לזהות עצמים עמומים. במקרה זה האור התועה הוא ממקורות אחרים שמתמקדים לאותו המקום כמו העצם העמום.
אור תועה מהווה בעיה רצינית בתכנון של קורנוגרפים, שמשמשים לצפייה לעטרה של השמש.
אדמירל שר

משימות ראשונות

האונייה נבנתה בוילהלמסהאפן, לחוף הים הצפוני, והושקה ב-1 באפריל 1933. בטקס השקת האונייה כובדה מריאנה בסרר (Marianne Besserer), בתו של רינהרד שר, במתן שמה של האונייה. משימתה הראשונה של האונייה הייתה חילוץ אזרחים גרמניים מספרד, במהלך מלחמת האזרחים. אדמירל שר, יחד עם האונייה האחות, דויטשלנד, יצאה למשימה זו ב-24 ביולי 1936. בסוף יולי ובתחילת אוגוסט סיירה האונייה לאורך חופי הים התיכון של ספרד, ובסוף אוגוסט שבה לבסיסה בקיל, בגרמניה. במהלך החודשים הבאים (אוקטובר - נובמבר 1936, מרץ - אפריל 1937, מאי - יוני 1937, אוגוסט - ספטמבר 1937, פברואר - מרץ 1938, מאי - יוני 1938) ביצעה האונייה סיורים ליד חופי ספרד. במהלך סיורים אלה חילצה האונייה, כאמור, אזרחים גרמניים, אך גם עקבה אחרי משלוחי נשק מברית המועצות לכוחות הרפובליקניים וליוותה אוניות גרמניות שהובילו נשק ואספקה לכוחות הלאומניים. ב-29 במאי 1937 הופצצה דויטשלנד, שעגנה באותו יום באיביזה בידי מפציצי כוחות הרפובליקניים. אדמירל שר, שהייתה באותה עת בנמל קרטחנה, יצאה לסייע לאחותה. יומיים לאחר מכן, ב-31 במאי, הפגיזה אדמירל שר כפעולת תגמול את הנמל באלמריה, שהיה אז בידי הרפובליקניים. היה זה ביום הזיכרון הגרמני לקרב יוטלנד.
לקראת סיום הסיור בחופי ספרד, נשלחה האונייה לנמל גָאֶטָה (‏Gaeta), באיטליה. מטרת ההפלגה לגאטה הייתה לאפשר לכמרים גרמניים ואוסטריים, שלמדו בכנסיית סנטה מריה דל אנימה, ברומא, להצביע במשאל העם על האנשלוס, סיפוח אוסטריה לגרמניה הנאצית במרץ 1938. למרות הרוב העצום שבו התקבל הסיפוח במשאל העם (99.73%), הרי שבהצבעתם של הכמרים הייתה התוצאה הפוכה: 95% הצביעו נגד הסיפוח. ההצבעה נקראה בגרמניה "הביזיון של גאטה" (Vergogna di Gaeta, Schande von Gaeta).
ריבוז

בביולוגיה

הריבוז הוא סוכר חיוני לכל יצור חי, בשל היותו מרכיב מרכזי ב-RNA המשמש לשעתוק גנטי. מהריבוז נוצר דיאוקסיריבוז  המהווה אבן בניין של ה-DNA. בנוסף מהווה הריבוז חלק ממולקולות מפתח נוספות בתא: ATP, NADH וקואנזימים.
בגלל היותו מרכיב נפוץ בכל יצור חי, ריבוז מצוי בכל סוגי המזון הטבעי. שמר האפייה, למשל, עשיר ב-RNA ולכן כל מוצרי האפייה מכילים ריבוז. בידוד ריבוז במעבדה מתבצע לרוב על ידי הידרוליזה של מולקולות RNA משמרים.
ישנה סברה שריבוז הוא מרכיב נוגד חרדה טבעי המשמש לבקרה על אכילה ושתייה הקשורים ללחצים פסיכולוגיים שונים. בנוסף מייחסים לו סגולות בריאותיות נוספות, שאמיתותן אינה ברורה.
אבי אתגר

אָבִי אֶתְגָּר (נולד בשנת 1948 בברלין) הוא שדרן ומנחה, מהבולטים שבין שדרני הרדיו והטלוויזיה בישראל.

ביוגרפיה

אתגר נולד בברלין בשנת 1948 בשם אברהם קלוברג], בן יחיד להורים ניצולי השואה. כשהיה תינוק עלו הוריו ארצה והתגוררו בקריית מוצקין, שם גדל. לאחר שחרורו מהצבא החל ללמוד משפטים באוניברסיטה העברית ועבר קורס קריינים של רשות השידור.
ב-1971, בהיותו בביקור באמסטרדם, פגעה בו נהגת של רכבת חשמלית שאיבדה את השליטה. הוא נפצע אנושות ושתי רגליו נקטעו. בשובו ארצה החל לעבוד ברדיו, וכדי שיוכל להגיע לאולפן נבנה עבורו ועבור השדרנית לאה ליאור גשר מיוחד.
בזכות קולו העמוק וסגנון ההגשה הייחודי שלו זכה להצלחה. הוא הגיש תוכניות מפורסמות, ובהן תוכנית הבוקר הפופולרית "מה כבר תשע", וכן את "יום יום ים", "שוקו חם", ו"טיסת לילה".
בטלוויזיה היה בין מגישי תוכניות האירוח "שעה טובה" ו"סיבה למסיבה" בערוץ הראשון במהלך שנות השמונים. ב-1989 החל להגיש בערוץ הראשון את תוכנית ההומור והאירוח "מוצ"ש", בכיכובם של ספי ריבלין, יעל עמית ואלי יצפאן. יצפאן הובא לתוכנית על ידי אתגר לאחר שגילם דמויות קומיות בתוכניות הרדיו שלו, ושם דרך כוכבו.
כיום משדר אתגר תוכנית בוקר יומית אחת לשבוע ברשת ג', וכן תוכנית בשבת בצהריים – "המבחר של אבי אתגר". בתוכניותיו הוא יוזם מדי פעם מבצעים למען מטרות ציבוריות, כגון איסוף תרומות לאגודה למלחמה בסרטן ולמען עמותת אור ירוק. 
הוא נחשב מומחה בתחום היין, פרסם מאמרים ומעביר הרצאות בתחום זה.
אתגר נשוי ואב לארבע בנות.
אלפרד נוימן

אלפרד נוימן (26 בינואר 1900 – 23 באוקטובר 1968) היה אדריכל יהודי-צ'כי אשר למד ועבד בווינה ובפריז בשנות ה-20 ובשנות ה-30. פרופסור לאדריכלות בפקולטה לארכיטקטורה ובינוי ערים בטכניון.

קורות חיים

אלפד נוימן נולד ב-1900 בווינה בירת אוסטריה, וגדל בעיר ברנו שבמוראביה (לימים צ'כוסלובקיה; כיום בצ'כיה). אביו היה בעל סדנה לנגרות בניין. במהלך מלחמת העולם הראשונה שירת בצבא האוסטרו-הונגרי. סיים לימודי הנדסה באוניברסיטת וינה ב-1925, ולמד בבית הספר לאדריכלות שבאקדמיה לאמנות היפות בווינה (Akademie der bildenden Künste Wien) אצל פטר בֶּהרֶנס (Behrens) ואצל אוגוסט פֶּרֶה (Perret) בפריז עד 1928. עבד כאדריכל בפרויקטים ציבוריים ופרטיים בצרפת ובאפריקה.
במלחמת העולם השנייה ירד למחתרת, עד שנתפס ונשלח לטרזיינשטט. שוחרר עם תום המלחמה במאי 1945.
בשנת 1949 עלה לישראל, והתמנה כפרופסור ולדקאן הפקולטה לארכיטקטורה ולבינוי ערים בטכניון (1953–1958). נוימן ייצג את ישראל בקונגרס הבינלאומי לאדריכלות מודרנית. ב-1959 הקים נוימן משרד ארכיטקטים יחד עם שני סטודנטים שלו לשעבר, צבי הקר ואלדר שרון. שלושתם יחד הפכו לאחד מגופי היצירה המקוריים של אמצע שנות ה-60, ובין היתר תכננו את בית עיריית בת ים, בית דובינר, בניין דנציגר להנדסת מכונות בטכניון בחיפה, בית הכנסת בבה"ד 1.
הבניינים והעיצובים של נוימן זכו להכרה בינלאומית נרחבת דרך פרסומים במגזינים מובילים של תקופתו, בהם: l'architecture d'Aujourd'hui, Domus, Architectural design, Architectural review, Zodiac, Arts and Architecture ואחרים.]
אחד הבניינים הייחודיים שתכנן עם צבי הקר היה בניין דנציגר שנבנה עבור הפקולטה להנדסת מכונות בטכניון.
בסוף 1966, לאחר שלטענתו הטכניון שינה את תוכניתו לבניין – שינויים שאותם כינה "ונדליזם" – הודיע על התפטרותו מהטכניון, תוך שהביע ביקורת קשה נגד הנהלת המוסד. תביעה שהגיש בדרישה להורות לטכניון להסיר את השינויים שנעשו בבניין בגלל הפגיעה בשם הטוב של המתכננים נדחתה על ידי בית המשפט. עוד קודם לכן, משנת 1965, שהה בקנדה בחופשה ללא תשלום מהטכניון. בקנדה פיקח על הקמת המסלול לתואר שני באדריכלות באוניברסיטת לוואל (Laval) שבקוויבק.
נוימן חלה בסרטן הריאות בעקבות עישון כבד, ונפטר ב-1968. נוימן נקבר כנוצרי בחצר כנסייה בקוויבק בהתאם לצוואתו.
עבודותיו של נוימן הם נושא לעבודת דוקטור שנכתבה באוניברסיטת פרינסטון על ידי האדריכל רפי סגל. ב-2015 נערכה תערוכה "אדריכלות אורזת חלל: חייו ועבודתו של אלפרד נוימן" בגלריה לאדריכלות באוסטרבה שבצ'כיה.
נומיסמטיקה

נוּמִיסְמַטִיקַה (באנגלית: Numismatics) היא מדע העוסק בחקר איסוף הכסף ועברו ההיסטורי, הכלכלי והגאוגרפי על צורותיו השונות. מקור המילה מיוונית עתיקה: νόμισμα (בתעתיק לטיני: numisma), שפירושה מטבע.
אף על פי שנומיסמטיקה מיוחסת לרוב לחקר איסוף מטבעות, ניתן למנות נושאים נוספים בהם איסוף שטרי כסף, מדליות ועיטורים, ניירות ערך, ושטרי חוב.

בישראל

החברה הנומיסמטית לישראל, נוסדה ב־10 במאי 1945. בין המייסדים היו הד"ר יוסף מישן ו-ליאו קדמן.
בקריה הלאומית לארכאולוגיה של ארץ ישראל נמצא המרכז הלאומי למטבעות, בו מצוי אחד האוספים הגדולים בארץ.
ידידיה מאיר

ביוגרפיה

מאיר נולד בעיר העתיקה בירושלים לרב אליאב מאיר, בנו של אהרן מאיר, לשעבר מנכ"ל בנק המזרחי, ולזיוה, בתם של הרב שלמה ויהודית קוק. אחיו הוא הזמר והמוזיקאי יצחק מאיר.
מאיר גדל במושב גמזו, שם שימש אביו כרב היישוב עד שנת תשע"ו. הוא למד במוסדות חינוך דתיים לאומיים וחרדיים בשעלבים, ואחר כך בישיבת מערבא, ישיבת תפארת צבי וישיבת חכמת שלמה.
עוד בהיותו בישיבה גילה משיכה לעולם התקשורת. הוא החל לערוך מוזיקה ברשת א' של קול ישראל. בהמשך כתב טורים בשבועונים החרדים "משפחה" ובקהילה, תחת השם "ידידיה מאיר", כאשר היה מוכר בישיבה בשם שלמה מאיר.
בצה"ל שירת תחילה ברבנות הצבאית. לאחר שנה וחצי של שירות צבאי ברבנות הצבאית, התקבל ככתב העיתון הצבאי "במחנה".
בשנת 2000, לאחר שהשתחרר מצה"ל, ייסד יחד עם חבריו יאיר חסדיאל וקובי אריאלי ניוזלטר סאטירי בשם "אפעס", אשר היה נשלח בדואר אלקטרוני לרשימה מצומצמת של אנשי תקשורת. עם הזמן נענה מאיר להצעתו של עורך המוסף השבועי של העיתון "הארץ", רוגל אלפר, להפוך את "אפעס" למדור סאטירה שבועי במוסף של העיתון. ב-2008 עבר המדור למוסף השבת של ידיעות אחרונות.
מאיר היה אף שותף בהקמת "ערוץ התכלת" בטלוויזיה, ושימש יועץ לטלנובלה החרדית "החצר" בהפקת הערוץ. בשנת 2004, תקופת המכרז על ערוץ 2, הצטרף מאיר לזכיינית טלעד כיועץ לענייני מסורת ודת. כמו כן כתב טורי דעות באתר ynet.
בשנת 2003 נישא לכתבת חברת החדשות של ערוץ 2, העיתונאית סיון רהב (כיום סיון רהב-מאיר). השניים הוציאו יחד בשנת 2005 את הספר "ימים כתומים", הכולל ראיונות עם שמונה דמויות מקבוצות שונות בציונות הדתית, על תוכנית ההתנתקות והיום שאחריה.
כיום מגיש מאיר תוכנית בוקר יומית בשם "התעוררות" בתחנת הרדיו החרדית "רדיו קול חי". את התוכנית משדר מאיר מאולפן ביתי. בימי שישי הוא מגיש עם אשתו סיון רהב-מאיר את התוכנית "סוף שבוע זוגי" בגל"צ. הגיש תוכנית בערוץ 24 בשם "שורשים"]. כמו כן, הוא בעל טור שבועי בעיתון בשבע, וכותב באתר ערוץ 7.

משפחתו

מאיר מתגורר עם אשתו, סיון רהב-מאיר וחמשת ילדיהם בירושלים.
באוגוסט 2019 נסע עם משפחתו לניו יורק, לשליחות מטעם "המזרחי העולמי".
ישכר תמר

הרב ישכר תֶּמֶר (פולין ה'תרנ"ו, 1896 - תל אביב ה'תשמ"ב, 1982) היה רב בכמה קהילות במערב אירופה ובתל אביב. בהשקפותיו היה שייך לציונות הדתית. חיבר פירוש ארוך לתלמוד הירושלמי בשם עלי תמר.

ביוגרפיה

נולד בפולין למייטא ור' צבי הירש, מצאצאי רבי נתן נטע שפירא בעל "מגלה עמוקות". למד בישיבות בפולין ובגליציה. בין רבותיו נמנים סבו הרב שאול משה זילברמן מוורשוב, הרב מאיר יחיאל הולשטוק האדמו"ר מאוסטרובצה, הרב מאיר דן פלוצקי, ובייחוד הרב פנחס יהושע בומבך מאושפיצין. לאורך חיבוריו שיבץ הרב תמר מדברי רבותיו.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה היגר לברסלוי שבגרמניה. לאחר מכן, כנראה בשנת תר"פ, הפליג לאנגליה לבקשת הרב ד"ר לאו יונג ועבר בה בין כמה קהילות כתשעה חודשים. בסיום תקופה זו שב לברסלוי והחל לכהן בה כרב "קהילת שלום" של יהודי פולין בעיר. בתרצ"ג (1933), עם עליית השלטון הנאצי בגרמניה, עלה לישראל בסיועו של הראי"ה קוק, התיישב בתל אביב ושימש שם כרב בית הכנסת "עונג חיים" בשכונת פלורנטין. 
עסק רבות בתלמוד הירושלמי, עליו חיבר את הפירוש 'עלי תמר'. פירושו הוא לקט נרחב של הערות מסוגים שונים: הערות למדניות, הערות הלכתיות, הערות היסטוריות ומדעיות, הערות בלשון חז"ל ואחרות, כסדר התלמוד הירושלמי. את הספר ערך נכדו הרב אברהם צבי רבינוביץ, ומהדורתו החדשה פורסמה על ידי נינו, הרב משה אליעזר רבינוביץ', רבו של היישוב בית חגי. על פירוש זה זכה הרב תמר בפרס הרב טולידאנו לספרות תורנית לשנת תש"מ. פירושו הוכנס לפרויקט השו"ת. 
הרב תמר נפטר בשנת ה'תשמ"ב (1982).
ספרייתו של תמר נתרמה לישיבת הר עציון.
פסגת צ'פלין

גילוי הפסגה

הפסגה מופתה לראשונה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית בשנת 1961, ומופתה בשנית בשנת 1988.

מקור השם

שמה של הפסגה ניתן לה על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים בשנת 2006. 
הפסגה נקראת על שם סטיבן נוויל צ'פלין (Stephen Neville Chaplin), גאולוג וחבר של קרן אומגה לחקר אנטארקטיקה GPS שערכה סקרי GPS של פסגות באזור בין השנים 2005-2006, ובהן הר זה.
יו מובייל

יוֹ מוֹבַּייל (ברוסית: ё-мобиль; באנגלית: yo-mobil) היה מיזם ליצירת רכב בעל הנעה היברידית והמכונית הירוקה, הראשונה מסוגה במזרח אירופה. הרכב היה מתוצרת ë-Auto, מיזוג בין יצרנית המשאיות יארוביט אחזקות (ЯРОВИТ Холдинг) וקבוצת ההשקעות אונקסים בבעלות האוליגרך מיכאיל פרוכורוב.
נוצרו אבות טיפוס לדגמים שונים שהוצגו בתערוכות רכבים שונות. הפרויקט יצא לדרך בדצמבר 2010 בעידודו של מיכאיל פרוכורוב שמיקם את מפעל הייצור בסנקט פטרבורג. פרוכורוב הוא מנהיג ומממן הפרויקט והוא תיכנן להשקיע 150 מיליון יורו (200 מיליון דולר). לדבריו פיתוח המכונית היה ניסיונו להוכיח כי תעשיית הרכב הרוסית מסוגלת להוציא תחת ידה רכב איכותי, בניגוד לסטריאוטיפ הרווח. יחד עם זאת, קיימות דעות אחרות שלפיהם לא ניתן לממש פרויקט בסדר גודל זה בזמן כה קצר. הרכב תוכנן להיות בעל הנעה משולבת של גז טבעי ובנזין לצד מנוע חשמלי. הרכב היה צפוי לעלות כ-14,000-12,000.
בשנת 2014 הפרויקט נרכש על ידי מכון המחקר המדעי לרכבים ומנועים, תמורת יורו אחד.
כרמי יוסף

היסטוריה

רעיון הקמת היישוב הועלה כבר בשנת 1974 על ידי תושבים מנס ציונה ומרחובות, חלקם חקלאים בעלי שטחי אדמה באזור. המוביל שבהם היה אלי שמעוני (1910–2005) מרחובות שלבסוף יישם את הרעיון. על שמו ועל שם אשתו סימה שמעוני הציבו אנדרטה וקראו למצפה ביישוב - מצפה אלי. חברי הגרעין המייסד ביקשו תחילה להתיישב בתל גזר, אך לאחר שהובהר שהדבר אינו אפשרי בשל היותו אתר ארכאולוגי, נבחרה הגבעה שמדרום לתל. בדחיפה ורוח גבית של ראש המועצה משה דוקטורי והסוכנות היהודית, הונחה אבן הפינה בשנת 1980 ואכלוס היישוב החל ב-1984. היישוב נקרא על שם יוסף ספיר ובנוסף מסמל שמו גם את מיקומו בין כרמים המצויים באזור. שטחו הבנוי כ-1.5 קמ"ר והוא מבותר לשני חלקים על ידי נחל גזר. מדרום וממזרח גובל היישוב ביער המגינים.
הנקודה הגבוהה ביישוב היא בגובה של 261 מטרים מעל פני הים. במקום מגדל מים וכיכר שסביבה מרכז מסחרי קטן, בניין מזכירות היישוב ובו מתנ"ס, מרפאת קופת חולים ו"בית הקהילה" המשמש גם כבית כנסת. ביישוב ישנו מצפור ממנו נשקפים נופי השפלה ומישור החוף הדרומי.
ביישוב פועלים גני ילדים, ותלמידי בתי הספר לומדים במוסדות של המועצה האזורית גזר. במקום סניף של תנועת הנוער המכבי הצעיר ופועל בו חוג סיירות של הקרן הקיימת לישראל. בקרבת היישוב נמצא יקב כרמי יוסף ובית בד.
ויקיפדיה האלמאנית

ערכים וכותרות ערכים

ייחודה של ויקיפדיה האלמאנית מתבטא במגוון דיאלקטים רבים הנמצאים בשימוש בערכים השונים, ביניהם כל הדיאלקטים של אלמאנית, גרמנית שווייצרית ואלזסית. מקובל כי ערך ימשיך להתקיים באותו הניב בו החל להיכתב ולמעט במקרים חריגים אין "לתרגם" ערך לניב אחר. עם זאת ערכים בוויקיפדיה האלמאנית עשויים להיכתב בתערובת של ניבים שונים. מאחר שאין אורתוגרפיה סטנדרטית, חוקי האיות הם נינוחים למדי ואין צורה אחידה לכל מילה. אולם ההמלצה לתורמים היא לדבוק במוסכמות האיות של השפה האנגלית, ושימוש בכללים אחרים עלול שלא להתקבל בעין יפה. שמות הערכים הם לרוב בגרמנית סטנדרטית, אך לעיתים קרובות שם הערך יוצג בפועל (על ידי שימוש בתבניות) באלמאנית.

ויקיפדיות אחרות בדיאלקט גרמני

ויקיפדיה האלמאנית היא הוויקיפדיה הראשונה שהוקמה עבור דיאלקט גרמני, ובעקבותיה נוצרו גם ויקיפדיות בדיאלקטים שונים של הגרמנית - ויקיפדיה הבווארית וויקיפדיה הריפוארית.

מיזמי ויקמדיה נוספים באלמאנית

בעבר, הוקמו באלמאנית עוד מיזמים של קרן ויקימדיה, ביניהם ויקימילון וויקיציטוט. אך מאחר שהיקף הפעילות בפרויקטים אלו היה נמוך במשך השנים, הוחלט למזג את כל הפרויקטים לתוך ויקיפדיה האלמאנית, ומאז 2008, הם קיימים במרחבים נפרדים בתוך ויקיפדיה האלמאנית, ולא בתור מיזמי אחות כמו בשפות אחרות.
מיכל קראוס

מיכל קראוס (נולדה ב-1956) היא מנכ"לית מועצת החלב החל משנת 2014 והאשה הראשונה בתפקיד המכהנת כמנכ"לית של מועצת ייצור.

ביוגרפיה

נולדה וגדלה בקיבוץ שילר לגורי ושרה מיר ונכדתם של שלמה ומרים מיר שהיו מבין ראשוני הקיבוץ. דור שלישי בקיבוץ.
נשואה, ואם ל-3 ילדים.
בעלת תואר B.Sc בכלכלה מהאוניברסיטה העברית, פקולטה לחקלאות (רחובות) ולימודי תואר שני בכלכלה, גם כן מהאוניברסיטה העברית.
שמואל בק (רב)

הרב ד"ר שְׁמוּאֵל בֶּק (בגרמנית: Samuel Baeck;‏ 1 באפריל 1834, קרומאו, מוראביה – 16 במאי 1912, ליסא) היה תלמיד חכם והיסטוריון יהודי.

פעילות ציבורית

חיבר ארבעה ספרים בגרמנית: "הקדמונים והעבריים", "יסודות התורה", "דברי ימי ישראל", ושו"ת בדברי הלכה. 
לאחר מאמצים עלה בידו להשיג הסכמת ממשלתית להנהיג לימודי חובה בנושא הדת היהודית בבתי הספר הגבוהים במדינה. בשנת 1913 הוענקה לו מדליית מסדר הנשר האדום הפרוסי.
מוזיקת צבעי צליל

מוזיקת צבעי צליל או מוזיקת גוני צליל (בגרמנית: Klangfarbenmusik) היא רעיון מוזיקלי המוצג ביצירותיהם של מלחינים שונים במוזיקה של המאה ה-20.

מהות הרעיון ומימושו

העיקרון המגדיר את רעיון מוזיקת צבעי צליל הוא השימוש בגוני צליל במטרה להעמיד צורה מוזיקלית, תחת השימוש המסורתי בגבהי צליל ובשילוביהם. המונח "צורה" במשמעותו כאן כולל לא רק פרקים שלמים, אלא גם פראזות, משפטים מוזיקליים וכיוצא בזה. באמצעות שימוש מכוון בגווני הצליל ובשילוביהם, ניתן ליצור סכימות ותבניות שבעזרתן תיווצר צורה. 
אחד המלחינים החלוצים של רעיון זה היה ארנולד שנברג, מחשובי המלחינים והתאורטיקנים של תקופתו. במאמריו הפליג שנברג, וטען כי גובה הצליל עצמו הוא סוג של גוון, וכי יש להתייחס לכך בהתאם. בדמיונו תיאר שנברג אידיליה שבה יאזינו בני האדם למלודיית צבעי צליל (Klangfarbenmelodie). פרט לניסוחו של הרעיון, אשר נודע עוד קודם לכן, הביא שנברג רעיון זה לכדי ביצוע ממשי, גם אם ראשוני מאוד ועדיין לא בשל. את ראשית הרעיון ניתן לשמוע בקטע השלישי מתוך חמישה קטעים לתזמורת, אופ. 16. קטע זה נקרא בפשטות "צבעים" (Farben). הפרטיטורה של פרק זה גדולה במיוחד, וכוללת כלי נגינה שונים ומרובים, וכן מפריד את ההכפלות של כלי התזמורת, כך שבפועל ישנם תפקידים עצמאיים רבים יותר. בפרק זה משתמש שנברג בשילובים של כלי נגינה בתזמורת, ויוצר תבניות צבעוניות לאורך הפרק כולו, על בסיס אקורד 6-צלילי החוזר בפיגורציות שונות. שנברג כותב למנצח כי עליו להורות לנגנים לנגן את תפקידים בדיוק המרבי, ולגרום לכך שכניסותיהם של כלי הנגינה לא תובחנה, אלא תהיינה חלקות ככל האפשר, וכן כי יש ליצור מעברים נקיים וחלקים בין הגוונים השונים.
מלחין חשוב נוסף בתחום זה היה אנטון וברן, אשר גם ביצירותיו בא לידי ביטוי רעיון זה. בקטעים התזמורתיים שלו לתזמורת קאמרית הוא אכן מיישם את רעיונו של שנברג בנוגע לכך שגובה הצליל הוא בעצם חלק מן הגוון, וכותב בהתאם לכך. וברן כתב גם תזמור ייחודי לריצ'רקר מתוך "המנחה המוזיקלית" מאת יוהאן סבסטיאן באך, בהתבססו על הרעיון הזה. רעיון זה הוסיף להיות בעל השפעה, מלחינים נוספים עשו בו שימוש, והוא זכה להיות אבן דרך בכל הקשור למוזיקה אלקטרונית.

התפתחות הגדרת הצליל במוזיקה המערבית

במוזיקה המערבית האמנותית חשיבות גוון הצליל נמצאת במגמת עלייה במאות השנים האחרונות. בתחילה, היה קולו של האדם לבדו. במוזיקה של המאה ה-13 נוספו למודלים הכנסייתיים כלי נגינה שהעשירו את הצליל (במרבית היצירות הכליות עד הבארוק הכלי המנגן הוא על פי הבנתו של הנגן). בבארוק יש כבר הגדרות די מדויקות לכלי המנגן, אך היה נהוג להחליף בין הכלים, אם היה הדבר אפשרי. במאה ה-19 המוזיקה כבר איננה "חופשית" בכל האמור לכלי המבצע, וברוב המקרים יש משמעות וחשיבות לכלי המקורי שלו נכתבה היצירה, גם מעבר למגבלות טכניות כאלו ואחרות. לקראת המאה ה-20 ובמאה ה-20 עצמה, החשיבות הראשונית של כלי הנגינה, כמו גם הצבע שהוא יוצר וגונו, אינם ניתנים לעירעור.
ים סמיית'

ים סמיית' (בלטינית: Mare Smythii - "מארה סמיית'יי") הוא ים ירחי הממוקם לאורח קו המשווה של הירח, בקצה המזרחי של הצד הקרוב של הירח.
הים ממוקם דרומית למכתש נפר ולים הקצה.
צפונית מערבית לים סמיית' מצויים מכתש שוברט ומכתש שוברט B. מדרום לים סמיית' מצוי מכתש קסטנר.
בדומה לשאר ימות הירח, ים סמיית' אינו ים, אלא עמק המכוסה בזלת.
ים סמיית' קרוי על שם האסטרונום הבריטי ויליאם הנרי סמיית', והוא אחד משתי ימות ירחיות הקרויות על שם אישים (הים השני הוא ים הומבולדט).

גאולוגיה

אגן סמיית', בו מצוי ים סמיית', נוצר בעידן ההפרה נקטריאני. הבזלת כיסתה את העמק בעידן האימבריאני העליון.
הדגים

עלילה

העלילה מתרחשת באקווריום הדגים הענק אשר נמצא בחנות החיות של באד, אשר בכל פרק נמכר בה דבר אחר. מיילו, בי ואוסקר הם שלושה תלמידים דגים בתיכון "מצולות". הסדרה מתארת את בעיותיהם, הרפתקאותיהם וחייהם באוקיינוס המדומה. חלק מהפרקים עוסקים בהרפתקאותיהם מחוץ לאקווריום, כאשר הם מחליטים לצאת לעיר תחת השם "אוגרווד" (פרודיה על הוליווד), לטייל בחנות החיות או כאשר במקרה מועברים למכל מים אחר, כל זאת בעזרת "חליפת מים" השומרת על רטיבותם החיונית.