google/wiki40b huggingface dataset:
הובארט

היסטוריה

הובארט היא העיר השנייה בעתיקותה באוסטרליה (אחרי סידני).
העיר נוסדה בשל חששם של הבריטים מחוקרי ארצות צרפתיים, כמושבת עונשין בשנת 1803. המושבה הוקמה ברדיסון קואוב, ובשנת 1804 עברה למיקומה הנוכחי של העיר. תושבי המקום - שבט טסמני נווד שהתגורר במקום, בשם "מוהניר" כמעט והוכחד לאחר מספר חיכוכים אלימים עם המתיישבים האירופים, ובשל הדבקות ממחלות אירופאיות.
צ'ארלס דרווין ביקר במקום בפברואר 1836 במהלך מסעו באונייה "ביגל".
העיר גדלה בשל הנמל הטבעי המצוי בשפך נהר דרוונט והפכה להיות מרכז לתעשיית ציד הליוויתנים בדרום האוקיינוס השקט.

ממשל

אזור העיר רבתי מהווה חמישה אזורי ממשל מקומי - העיר הובארט, גלנורצ'י, קלרנס, קינגובורו, וברייטון.
העיר הובארט מנוהלת על ידי מועצה בת 12 חברים בראשה הלורד ראש העיר של הובארט – רוב ולנטיין. חברי המועצה נבחרים אחת לשנתיים.

כלכלה ותיירות

נמל הובארט משמש הנמל העיקרי לכל הפעילויות של אוסטרליה וצרפת באנטארקטיקה.
בעיר מצויה תעשיית ייצור קטמרנים וכן הפקת אבץ. בעיר מפעל ייצור של קדבורי.
כמו כן מתבססת כלכלת העיר על התיירות.

תרבות וספורט

הקזינו החוקי הראשון באוסטרליה נפתח במלון ורסט פוינט בהובארט בשנת 1973. בהובארט מצוי התיאטרון הוותיק ביותר באוסטרליה - "תיאטרון רוייל".
בשל העובדה שצפיפות האוכלוסייה בטסמניה נמוכה ביותר - ופיזור האוכלוסייה רב, מהוות קבוצות הספורט של הובארט, למעשה, את קבוצות הספורט המדינתיות. טסמניה טייגרס (Tasmanian Tigers - טיגריסי טסמניה) היא קבוצת הקריקט המדינתית. טסמניה אינה משתתפת בליגות הכדורסל, כדורגל וכדורשת של אוסטרליה בשל מיעוט האוכלוסייה וחוסר בתמיכה כלכלית לקבוצות הספורט. הובארט היא נקודת הסיום של מרוץ היאכטות סידני-הובארט אשר מתחיל בסידני ביום הקופסאות, וסיומו מהווה חלק מפסטיבל הקיץ של הובארט. הובארט מהווה את נקודת הסיום של מרוץ המכוניות טארגה טסמניה הנערך מדי שנה באפריל (החל משנת 1991). הובארט גם מארחת מדי שנה טורניר טניס בתחילת עונת הטניס המקצוענית.

תקשורת

העיתון העיקרי של הובארט הוא המרקיורי אשר נוסד על ידי ג'ון דייוויס בשנת 1854 ומפורסם באופן רצוף מאז ועד ימינו.
עד שנת 1986 היו שתי תחנות טלוויזיה בעיר (TVT-6 ורשות השידור האוסטרלית). החל משנת 1986 החלו לשדר מספר רב של ערוצי טלוויזיה בעיר.
בעיר מספר תחנות רדיו מקומיות.

השכלה

בהובארט נמצא הקמפוס הראשי של אוניברסיטת טסמניה. הקמפוס ממוקם בסנדי ביי.
מכללות נוספות המצויות בעיר הם מכללת הובארט, המצוייה על פסגת הר נלסון, דרומית לעיר, וכן מכללת אליזבת ומכללת גווילפורד יאנג.

תחבורה

מרבית התחבורה הציבורית בעיר מתבססת על רשת האוטובוסים של העיר. רשת של חשמליות שהייתה בעיר נסגרה בשנות ה-50 של המאה ה-20.
בקרבת העיר נמצא שדה התעופה הבינלאומי הובארט וכן שדה התעופה המקומי קיימברידג' אירודרום.

טריוויה

נסיכת הכתר של דנמרק מארי נולדה וגדלה בטארונה, פרוור דרומי של הובארט.
חוליו לימסארס

חוליו לימסארס (ספרדית: Julio Llamazares), סופר ומשורר ספרדי.
חוליו לימסארס נולד בכפר הנטוש וֶגַמְיָן (Vegamián) שבצפון ספרד בשנת 1955. לאחר שסיים את לימודי המשפטים עסק זמן-מה בעריכת דין, אך נטש במהרה מקצוע זה לטובת הכתיבה. לימסארס נחשב לאחד הסופרים המקוריים והמצליחים ביותר בספרות הספרדית העכשווית. פרסם עד כה כעשרים ספרים. חמישה מספריו ראו אור בעברית בהוצאת כרמל ובתרגום רמי סערי: הרומנים ירח של זאבים (1999), הגשם הצהוב (2000) וקטעים מסרט אילם (2001) וספרי השירה זיכרון השלג ואיטיות השוורים (2000). לימסארס מתגורר כיום במדריד.
החתול והשטן

העלילה

הסיפור הוא למעשה מכתב מאת חבר לחבר. במכתב זה סיפר השולח נונו לחברו סטיב את הסיפור מאחורי הכינוי "חתולי בוז'נסי" (כינוים של התושבים שם).
לפני הקמת הגשר: נהר הלואר הגביל את תושבי בוז'נסי עקב אורכו ורוחבו הגדולים. מוטב היה להם לו היה גשר למעבר מצד אל צד. העניין הטריד אותם ונראה היה שלא יהיה גואל. השטן קרא בעיתונים על המצב הזה וביוזמתו הלך לבקר את ראש-העיר של בוז'נסי, איש שמן העונה לשם "מסייה (אדון) אלפרד בורן". השטן לא דרש כסף מזומן תמורת הקמת הגשר אבל הציב תנאי: הראשון שיחצה את הגשר יהיה שלו לעד.
אחרי הקמת הגשר: התושבים שמחו מאוד כשהבחינו בגשר החדש, הרי הודות לגשר זה הם יוכלו לעבור בקלות לצידו השני של הלואר. אבל שמחתם הייתה רק עד לאחר שהבחינו בשטן שעמד בצידו השני של הגשר. לאכזבתו של השטן לא חצה את הגשר איש עקב הפחד הגדול ממנו. בהמשך בא ראש-העיר אל הגשר החדש כשבידיו שני דברים: דלי מלא מים והחתול שלו. לבסוף הוא הניח את חתולו על הקרקע ושפך עליו את המים. החתול, בבהלתו הרבה, רץ אל קצה הגשר ללא ידיעה לנוכחות השטן. גם השטן לא חזה את העניין מראש. השטן התרגז על העניין והודיע בקול רם, כולו זועם, שתושבי בוז'נסי הם חתולים, לא יותר מזה. ובטון דיבור רגוע הוא פנה בנחמדות אל החתול ו"הזמין" אותו אליו, להתחמם ביחד כאשר למעשה החתול לא ישוב אל הבעלים.
אנדריי גרומיקו

חייו

נולד בכפר קטן בשם גרומיקי בבלארוס. לאחר מלחמת העולם הראשונה סיים גרומיקו את לימודיו התיכוניים במגמת מסחר. לאחר מכן למד במכללה טכנית ליד מינסק.
בשנת 1931 הצטרף גרומיקו למפלגה הקומוניסטית. בהיותו בגיל 30 בשנת 1939 הצטרף גרומיקו למשרד החוץ הסובייטי ומיד עם הצטרפותו נשלח לעבוד בשגרירות הסובייטית בארצות הברית. ב-1943 מונה גרומיקו לשגרירה של ברית המועצות בוושינגטון בארצות הברית. בתקופת מלחמת העולם השנייה מילא גרומיקו תפקיד מפתח בתיאום הקשרים בין ברית המועצות וארצות הברית.
ב-1946 מונה גרומיקו לנציגה של ברית המועצות באומות המאוחדות. ביום 29 בנובמבר 1947 - "כ"ט בנובמבר", נמנה גרומיקו, בייצגו את ברית-המועצות, עם התומכים באישור תוכנית החלוקה של ארץ ישראל. קודם להצבעה נאם גרומיקו נאום חוצב להבות לטובת העם היהודי. גרומיקו דיבר על סבלם האיום של היהודים בשנות מלחמת העולם השנייה ועל זכותו של העם היהודי לארץ משלו.
לאחר תקופת כהונה קצרה כשגריר ברית המועצות בבריטניה בין השנים 1952-1953, מונה גרומיקו לתפקיד שר החוץ של ברית המועצות, תפקיד שמילא ברצף במשך 28 שנים. בתקופת כהונתו הארוכה הוא ייצג בנאמנות רבה שרשרת ארוכה של מנהיגי ברית המועצות החל בסטלין עבור דרך חרושצ'וב וברז'נייב וכלה בגורבצ'וב, אשר ראו בנאמנותו תכונה נעלה.
גרומיקו מילא תפקיד חשוב מאוד במשבר הטילים בקובה בשנת 1962. בשיאו של המשבר נקרא לפגישה עם הנשיא ג'ון קנדי והכחיש מכל וכל את העובדה, כי ברית המועצות פרסה טילים בקובה. רוברט קנדי שכתב על משבר הטילים תיאר את התנהגותו של גרומיקו בפגישה עם הנשיא ג'ון קנדי – כחוצפה. כמו כן, הוא היה פעיל בשיחות על הסכמי סאל"ט לצמצום נשק. בשנת 1982 זכה על פועלו בפרס לנין.
בחודש יולי 1985, לאחר תקופת כהונה בת 28 שנים כשר חוץ, החליט מזכ"ל המפלגה הקומוניסטית מיכאיל גורבצ'וב, כי גרומיקו ימונה ליושב ראש הסובייט העליון, בניגוד לנוהג הבלתי רשמי שלפיו מזכ"ל המפלגה הקומוניסטית משמש בשני התפקידים. לאחר שלוש שנים בתפקיד יושב ראש נשיאות הסובייט העליון, דהיינו נשיא המדינה, גרומיקו פרש, משום שלדבריו - חש כי זמנו חלף והוא איננו בעניינים עוד.
שניים מקרא ואחד תרגום

מקור הדין

מקור דין זה בתלמוד הבבלי:
אמר רב הונא בר יהודה אמר רבי אמי: לעולם ישלים אדם פרשיותיו עם הצבור שנים מקרא ואחד תרגום, ואפילו 'עטרות ודיבון', שכל המשלים פרשיותיו עם הצבור מאריכין לו ימיו ושנותיו
— תלמוד בבלי, מסכת ברכות, דף ח'
.

זמן הקריאה

במקור הדין בגמרא נאמר כי לעולם ישלים אדם פרשיותיו עם הציבור. על כן, ההבנה המקובלת היא כי יש להסמיך תקנה זו לפרשת השבוע. אף כי אין זמן התחלה וסיום שבועי מוגדר לתקנה, ההמלצה הרווחת היא לקרוא שניים מקרא ואחד תרגום החל מיום ראשון בשבוע ועד לסעודת בוקר שבת הבאה ולכל היותר עד תפילת מנחה שלה, בה כבר קוראים את תחילת הפרשה הבאה בסדר הפרשיות. גם לאחר השבת ישנה אפשרות להשלים את הסדרה הקודמת עד יום רביעי בשבוע שלאחר מכן, או עד שמחת תורה בה מסיימים את המחזור השנתי של הקריאה בתורה. אמנם בסדור רב עמרם גאון (סדר שחרית של שבת) נראה שהיה המנהג בזמן הגאונים שהיו מסדרים הפרשה מיד אחרי שחרית של שבת קודם קריאת התורה ,ולפי מנהג זה דברי התלמוד לעולם ישלים פרשיותיו עם הציבור הם כפשוטם קודם שקורין הציבור בתורה. 
בסדר הלימוד של חוק לישראל ישנה חלוקה של הפרשה לכמה חלקים לפי ימות השבוע. יש שנהגו להשלים את קריאת הפרשה ביום שישי, ויש שנהגו לקרוא הכל ביום שישי אחרי שחרית. מנהג חב"ד לחלק את הקריאה לשלש זמנים: ביום חמישי בערב קטע אחד, ביום שישי אחרי חצות שוב פעם את כל הפרשה מתחילה ועד סוף, וביום שבת שוב חזרו על החלק השביעי של הפרשה.

תחליף לתרגום אונקלוס

בתקופת האמוראים הייתה שפת העם] ארמית, ועל כן קריאת תרגום אונקלוס אפשרה גם לפשוטי העם להבין את הפסוקים. בתקופות מאוחרות יותר חדלה הארמית לשמש כשפת העם ועל כן קריאת תרגום אונקלוס לא סייעה להבנת המקרא על ידי מי שאינו דובר ארמית. בעקבות כך החל פירוש רש"י לתורה להחליף את תרגום אונקלוס בחלק התרגום של תקנה זו, היות שמטרת חלק התרגום היא לסייע להבנת המקרא. לפי מנהג זה, פסוק שאין בו פירוש רש"י נקרא שלוש פעמים. עם זאת יש המקפידים לקרוא דווקא תרגום אונקלוס, גם כאשר שפת העם אינה ארמית, ובשולחן ערוך נכתב כי "ירא שמיים יקרא תרגום וגם פירוש רש"י".
ישנן דעות שונות בשאלה האם תרגום לשפות לעז יכול להוות תחליף לתרגום אונקלוס לארמית. לדעת התוספות והרא"ש 'תרגום' הוא דווקא תרגום אונקלוס, אך הביאו דעה לפיה שגם תרגום לשפות לעז יכול להחשב כתרגום. הט"ז כתב כי מי שאינו מבין עברית וארמית יקרא פירוש אותו הוא מבין, כגון צאינה וראינה שנכתב ביידיש, או פירוש דומה אחר.

עטרות ודיבון

במקור הדין בגמרא נאמר: "לעולם ישלים אדם פרשויותיו... ואפילו עטרות ודיבון". עטרות ודיבון הן המילים הפותחות של פסוק בפרשת מטות, שכולו שמות מקומות. ישנם פרשנויות שונות לגבי הבנת ההדגשה המצוינת במילים 'עטרות ודיבון'. רש"י מפרש כי במקומות שאין בהם תרגום, כגון בשמות מקומות ואנשים, יש לחזור פעם שלישית, ועל כן במקרים אלו יש לקרוא את המקרא פעם שלישית. פירוש אחר מבאר שכוונת ההדגשה היא שיש לקרוא את התרגום גם במקומות שאין הבדל משמעותי בין המקרא לתרגום, כגון בשמות אנשים ומקומות]. והתוספות פירשו שהכוונה היא שבפסוקים שאין בהם תרגום אונקלוס, יקרא תרגום ירושלמי.

קריאת יו"ט והפטרות

בגמרא ובפוסקים לא הוזכרה חובה דומה לגבי קריאת פרשיות יום טוב או ההפטרות, אך יש שנהגו לקרוא גם את ההפטרות. יש המוסיפים גם את תרגום ההפטרה על פי תרגום יונתן בן עוזיאל.
על פי הקבלה, אלו הנוהגים לקרוא תרגום על נביאים כתובים עושים רק מקרא אחד תרגום אחד].
ארצו

גאוגרפיה

ארצו ממוקמת בדרום-מזרח טוסקנה, כ-80 ק"מ דרומית מזרחית לפירנצה. שוכנת על גבעה בגובה 296 מטר מעל פני הים, ומתנשאת מעל מישור ההצפה של נהר הארנו.  הרובע העתיק של העיר הנמצא על  צלע הגבעה, מוקף חומה ושומר על אופיו המדיביאלי.

היסטוריה

ארצו, בשמה הקדום ארטיום, היא אחת הערים העתיקות בטוסקנה. נוסדה על ידי האטרוסקים במאה ה-7 לפנה"ס. הייתה אחת משתים עשרה הערים החברות בליגה האטרוסקית. היא מוזכרת בכתבי ההיסטוריון הרומי    טיטוס ליוויוס  כאחת מה"בירות האטרוסקיות" (Capitae Etruriae). העיר נכבשה על ידי רומי בשנת 311 לפנה"ס.  בתקופת מלחמת האזרחים הרומית (בעשור השני של המאה הראשונה לפנה"ס) תמכה  ארטיום בסיעה הפופולרית, במהלך השתלטות  הסיעה היריבה בראשות סולה, חרב חלק גדול מהעיר.  אולם העיר התאוששה במהרה, ובתקופת שלטונו של אוגוסטוס הייתה לה שוב תקופת פריחה. לפי אחד המקורות הייתה אז העיר השלישית בגודלה באיטליה. במאה השלישית או הרביעית ניתן לעיר מעמד של בירת מחוז כנסייתי  (דיוקסיה). בישופי העיר היו גם השליטים הפיאודליים שלה. בשנת 1098  השתחררה העיר משלטון הבישופים והפכה לעיר מדינה עצמאית. בכך החלה תקופת פריחה חדשה, תקופה בה נבנו רוב המבנים העומדים כיום ברובע העתיק של העיר.  מהבחינה המדינית ארצו תמכה בסיעת הגיבלינים והייתה במאבק מתמיד כנגד פירנצה שתמכה בגואלפים. מאבק זה נסתיים ב-1384 בניצחון פירנצה ומאז הפכה ארצו לבת חסות של פירנצה.

הקהילה היהודית  בארצו

ידיעות ראשונות על יהודים בארצו קיימות מסוף המאה ה-14, אז היו בה מספר בנקאים יהודים. הם גורשו ב-1406, אולם הורשו לשוב בהמשך המאה ה-15.  ב-1557 הדוכס קוזימו הראשון התיר למספר משפחות יהודיות, שנמלטו מגזרות האפיפיור פאולוס הרביעי, להתיישב בארצו. אולם ב-1570 נאלצו היהודים לעזוב את העיר ולעבור, כמו כל יהודי הדוכסות הגדולה של טוסקנה, לגטו שהוקם בפירנצה.  במחצית השנייה של המאה ה-18 שוב קמה קהילה יהודית קטנה בעיר, קהילה זו נתחסלה במהלך המאה ה-19.
משפטי מיידנק

משפטי מיידנק היו סדרת משפטים רצופים אשר התרחשו בפולין ובגרמניה זמן קצר לאחר סיומה של מלחמת העולם השנייה ועסקו בפשעי מלחמה. משפטים אלו כוללים את המשפט הארוך ביותר שנערך לפושע נאצי, משפט שהשתרע על פני יותר מ-30 שנים. המשפט הראשון של פקידי המחנה מיידנק התרחש בין התאריכים 27 בנובמבר 1944 ועד 2 בדצמבר 1944, בלובלין שבפולין. המשפט האחרון, אשר נערך בדיסלדורף אשר בגרמניה, החל בתאריך 26 בנובמבר 1975 ונמשך עד ל-30 ביוני 1981. זה היה המשפט הארוך והיקר ביותר של גרמניה וכלל 474 דיונים. 
לפני תחילת משפטי מיידנק, הועמדו לדין מספר אנשי אס אס בעלי דרגות גבוהות, פקידי המחנה ושומריו וכן אנשי סגל האס אס באשמת פשעים נגד האנושות שבוצעו במחנה מיידנק בתקופה שבין ה-1 באוקטובר 1941 ועד 22 ביולי 1944. מתוך 1037 חברי הסגל אשר שירתו במחנה ושמם היה ידוע, הועמדו לדין רק 170 נאצים. חצי מהנאשמים אשר נתבעו לדין על ידי גרמניה המערבית שוחררו לאחר שהתלוננו על כאבים ומחושים שונים במעצר וזוכו מאשמת הרג. לעומתם, אלו שנשפטו על ידי פולין לרוב נמצאו אשמים בדין. במשך 34 חודשים פעילות, יותר מ-79 אלף יהודים נרצחו רק בחלקו הראשי של המחנה (כאשר 59 אלף מתוכם היו יהודי פולין) ובין 95,000 ל-130,000 במחנה מיידנק כולו (כולל תתי-המחנות שהופעלו כחלק ממיידנק). כ-18,000 יהודים נרצחו במיידנק רק ביום ה-3 בנובמבר 1943, במהלך הטבח הגדול ביותר שחל בתקופת השואה ביום אחד, במחנה אחד, טבח אשר ידוע בשם "חג הקציר" (עם תוצאות של כ-43,000 הרוגים בשני תתי מחנות). 
שניים ממפקדי המחנה הועמדו לדין על ידי ה-SS בעצמו במהלך פעולת המחנה, בחלקו בשל מה שהמחנה מיידנק היה בתחילה, לא יותר מאשר מקום אחסון פשוט לזהב, כסף ופרוות שנלקחו מקורבנות השואה במחנות ההשמדה בלזץ, סוביבור וטרבלינקה. שני מפקדי המחנה הואשמו בגניבה סיטונאית ממשטר הרייך השלישי על מנת להפוך לעשירים. קארל אוטו קוך, מפקד המחנה הראשון, הוצא להורג בידי כיתת יורים ב-5 באפריל 1945. מפקד המחנה הנוסף הוצא להורג על ידי האס אס ב-15 באפריל 1945.

משפט מיידנק השני (1946-1948)

סדרת המשפטים אשר נערכה בין 1946 ל-1948 בפולין וידועה גם כמשפט מיידנק השני כללה כמה סוגי פשעים. בערך 95 אנשי אס אס, רובם שומרי מחנות (כולל אלו שנתפסו בגרמניה לאחר המלחמה), הואשמו בפשעי מלחמה ופשעים נגד האנושות. הידועה שבהם הייתה אלזה אהריך, שומרת מחנה במחלק הנשים והילדים. היא הייתה אחראית לסלקציות לתאי הגזים, התעללה באסירים ולקחה חלק פעיל בהוצאות להורג. אהריך נמצאה אשמה בכל העבירות, ונתלתה ביולי 1948. רוב האסירים האחרים נשפטו לתקופת מאסר קצובה של בין 2 ל-12 שנים. חלק מהאסירים הבולטים הנוספים בתקופת משפטים זו כללה קבוצה של 60 מאן שוצה (הדרגה הראשונה בדרגות האס אס, של יורה) שומרי מחנות. התביעות במשפטים הוגשו בלובלין, ראדום, סווידניקה (1947), קרקוב, ודוביצה, טורון (1948) ווורשה (1948), שם נדון הערעור האחרון של ג'ייקוב גמל בנובמבר 1950.
אנאמיי פירס

ביוגרפיה

פירס נולדה בטורונטו, אונטריו וגדלה באדמונטון, אלברטה הבוגרת מבין חמש אחיות, כולן שחייניות תחרותיות ושני אחים, אחד מבוגר ואחד צעיר. היא לומדת באוניברסיטת קולומביה הבריטית ומתגוררת בוונקובר, קולומביה הבריטית.
במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בריו דה ז'ניירו, ברזיל בשנת 2007 זכתה פירס בשלוש מדליות כסף במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:08.72 דקות ובמשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:26.79 דקות ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:07.85 דקות.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) סיימה פירס במקום שישי במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:23.77 דקות, במקום עשירי במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:08.27 דקות, בשלב המוקדמות היא קבעה תוצאה של 1:08.25 דקות ובמקום שביעי במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:01.35 דקות, כשחיינית חזה ב"זינוק שליחות" היא קבעה תוצאה של 1:06.91 דקות.

שיאנית עולם

באליפות קנדה בשחייה (בריכה של 25 מטר) שנערכה בבריכת השחייה של אוניברסיטת טורונטו ב-17 במרץ 2009 זכתה פירס במדליית זהב במשחה ל-200 מטר חזה בשיא עולם חדש של 2:17.50 דקות, שיפור לשיא העולם בן החמש שנים וחצי של לייזל ג'ונס מאוסטרליה (2:17.75 דקות).

סגנית אלופת העולם

באליפות העולם בשחייה שנערכה ברומא, איטליה בסוף יולי אותה שנה זכתה פירס במדליית כסף במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:21.84 דקות, אחרי נדיה היגל מסרביה (2:21.62 דקות) ולפני מירנה יוקיץ' מאוסטריה (2:21.97 דקות). בשלב חצי הגמר היא קבעה שיא עולם חדש של 2:20.12 דקות (הנוכחי 2012), שיפור לשיא בן השנה של רבקה סוני מארצות הברית (2:20.22 דקות). נוסף לכך, היא סיימה במקום חמישי במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:06.37 דקות, בשלב חצי הגמר היא קבעה תוצאה של 1:06.34 דקות, במקום חמישי במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 30.53 שניות, בשלב חצי הגמר היא סיימה שמינית בתוצאה של 30.92 שניות, בתוצאה זהה לזו של ולנטינה ארטמייבה מרוסיה, ולאחר swim-off בין שתיהן, היא ניצחה במאית אחת בלבד בתוצאה של 30.98 שניות ועלתה לשלב הגמר ובמקום שישי במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:57.87 דקות. שבוע לאחר מכן, בתחרות שנערכה בבריכה של 25 מטר, בלידס, בריטניה ב-7 באוגוסט היא שיפרה את שיאה העולמי והעמידה אותו על תוצאה של 2:16.83 דקות. שיא זה החזיק מעמד חודשיים ונישבר על ידי לייזל ג'ונס (2:15.42 דקות).
באליפות הפאן פסיפיק בשחייה שנערכה באירווין, קליפורניה באוגוסט 2010 זכתה פירס במדליית ארד במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:23.65 דקות, אחרי רבקה סוני (2:20.69 דקות) ולייזל ג'ונס (2:23.23 דקות).
במשחקי חבר העמים שנערכו בדלהי, הודו באוקטובר אותה שנה זכתה פירס במדליית ארד במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:03.96 דקות, אחרי אוסטרליה (3:56.99 דקות) ואנגליה (4:00.09 דקות). נוסף לכך, היא סיימה פעמיים במקום חמישי במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:08.79 דקות ובמשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:27.21 דקות ובמקום שישי במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 32.15 שניות.
באליפות העולם בשחייה שנערכה בשנגחאי, סין בשנת 2011 סיימה פירס במקום שמיני במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:27.00 דקות, בשלב חצי הגמר היא סיימה רביעית בתוצאה של 2:24.73 דקות.
מגדל צבעייא

מגדל צבעייא (גם מגדל צבעיה, מגדל דצבעיא, ומגדל צבעים) הייתה עיירה יהודית קדומה בגליל התחתון, אשר נזכרת רבות בספרות חז"ל.
העיירה נזכרת בתלמוד הבבלי, בתלמוד הירושלמי ובמדרש איכה רבה כעיירה יהודית גדולה שחרבה במהלך מרד בר כוכבא או לאחר מכן, לצד מספר עיירות נוספות בגליל התחתון, ובהן שיחין וכבול:
"שלש עיירות היה קטמוס (ספר המיסים) שלהן עולה לירושלם בעגלה (מרוב כובדו), כבול ושיחין ומגדול צבעייא, ושלשתן חרבו. כבול מפני המחלוקת, שיחין מפני כשפים, ומגדל צבעייא מפני הזנות ... אמר ר' יוחנן שמונים חנויות של אורגי פלגס היו במגדל צבעייא".
העיירה נזכרת בתלמוד הירושלמי גם כיישוב ממנו העלו מעשרות לבית המקדש, לצד מהלול וציפורי, ובהקשר אחרת נזכרת בתלמוד הירושלמי ובמדרש בראשית רבה כמקום בו גידלו עצי שקמים, אך נהגו בהם איסור כיוון ששימשו בעבר הרחוק לבניית המשכן: "וְכֹל אֲשֶׁר נִמְצָא אִתּוֹ עֲצֵי שִׁטִּים ... אָמַר רַבִּי לֵוִי מִמִּגְדַל צְבָעֲיָא קְצָצוּם וֶהֱבִיאוּם עִמָּהֶם לְמִצְרַיִם וְלֹא נִמְצָא בָהֶם לֹא קֶשֶׁר וְלֹא פֶקַע. אָעִין דְּשִׁטִּים הֲוָה בְּמִגְדְּלָא וְהָיוּ נוֹהֲגִים בָּהֶם אִסּוּר מִשּׁוּם קְדֻשַּׁת הָאָרוֹן, אֲתוֹן וְשָׁאֲלוּן לְרַבִּי חֲנִינָא חַבְרֵיהוֹן וְרַבָּנָן, אָמַר לָהֶם אַל תְּשַׁנּוּ מִמִּנְהַג אֲבוֹתֵיכֶם".
העיירה נזכרת אצל חז"ל גם במדרש אגדה חוזר על נערי איוב, לפיו יצאו מכפר קרנוס, ולמעט אחד, כולם מתו במגדל צבעייא.
בנוסף, נזכרת העיירה במדרש קהלת רבה בסיפור מעשה על רבי יונתן: "רַבִּי יוֹנָתָן נְשַׁר שַׂעֲרֵיהּ אֲזַל לַהֲדָה מִגְדְּלָה דְּצַבָּעַיָּה". כמו כן, נזכרת העיירה כמקום בו עבר רבי שמעון בר יוחאי לאחר שטיהר את טבריה מעצמות המתים בה לאחר צאתו מהמערה: "וַעֲבַר בְּהָדֵין מִגְדְּלָא דְּצַבָּעַיָא".
יש המציעים את זיהויה של העיירה באתר ח'רבת ואדי חמאם שלמרגלות הר ארבל, בו אותרו שרידי כפר ובית כנסת מתקופת התלמוד, או לחלופין בחרבת מג'דל הסמוכה, כהצעת החוקר ישעיהו פרס. מג'דל זו מזוהה כשלעצמה עם מגדל נוניא (בארמית - מגדל הדגים) שבמקורות חז"ל ועם טריכאי (ביוונית – ערימת דגים ממולחים) שבכתבי יוסף בן מתתיהו. מנגד, ולאור המדרש על קרבתה היחסית של העיירה לכפר קרנוס, היו שהציעו לזהותה באתר דרומי יותר, ובפרט בחרבת דובר (ח'רבת א-דוויר) שבעמק הירדן, בסמוך לירמוך.
ישיבה קטנה לאומית

ישיבה קטנה לאומית היא ישיבה דתית לאומית לנערים בגיל בית הספר התיכון שבה נלמדים, בדומה לישיבות הקטנות החרדיות, לימודי קודש בלבד, או בשילוב לימודי חול במסלול מצומצם.

מאפייני הישיבות

בישיבות הקטנות הלאומיות נלמדים, באופן בלבדי או כמעט בלבדי, מקצועות תורניים. עם זאת, בשונה מהישיבות החרדיות - בישיבות הקטנות הלאומיות נלמדים, בנוסף ללימוד העיקרי של גמרא והלכה, ספרי הגות ומחשבה בדרכו של הרב קוק, בייחוד הכוזרי, ספרי המהר"ל, רמח"ל, ספרות המוסר וספרי הרב קוק, תלמידיו וממשיכיו. בחלק מהישיבות נלמדת גם תורת החסידות.
בישיבות אלו לא מתקיימים לימודי חול במתכונת הרגילה בישיבות תיכוניות. בשנה הרביעית ללימודים מאפשרות הישיבות למעוניינים בכך לימודים לבגרות מינימלית במסלולים אקסטרניים בשעות הערב וכדומה. ישיבת דרך חיים משלבת לימודי בגרות במתכונת מלאה בשנה הרביעית.

רקע

החל משנות ה-70, וביתר שאת משנות ה-80 ואילך החל להתפתח זרם חדש בציונות הדתית. המתינות שזוהתה עם מנהיגי המפד"ל בהיבטים מדיניים, חינוכיים, שאלות צניעות ושילוב בין הדת למודרנה זוהתה על ידי החוגים שצמחו מתוך ישיבת מרכז הרב כפשרנות.
בהיבט החינוכי דרשו חלק מבוגרי ישיבת מרכז הרב וישיבות אחרות, להתרכז בשנות הנעורים בלימודי קודש בלבד. דרישה זו זוהתה על ידם עם אישים כמו הרב אברהם יצחק הכהן קוק ובנו הרב צבי יהודה קוק.
בישיבה הראשונה שהוקמה על ידי תלמידי ישיבת מרכז הרב, ישיבת בני עקיבא בכפר הרא"ה שהוקמה בשנת 1940 על ידי הרב משה צבי נריה, סירב בתחילה הרב נריה לשלב לימודי חול ואף הצהיר כי "יצמחו שערות על כף ידי לפני שילמדו לימודי חול בישיבה". מחלוקת פנימית בתוך הצוות החינוכי ולחץ מצד ההורים הביאו תוך זמן קצר להשלמה של הרב נריה עם שילובם של לימודי החול בישיבה, כפי שקרה גם בישיבות בני עקיבא האחרות. כך עלה גם בגורלה של ישיבת ירושלים לצעירים שהוקמה באמצע שנות ה-60 על ידי תלמידי הרב צבי יהודה קוק, ואף בה שולבו לימודי חול בלחץ ההורים.

הקמת הישיבות הקטנות

מאוחר יותר עלה בידי המשתייכים לזרם שלימים נקרא "חרדי לאומי", בייחוד בחוגי ישיבות הקו (שהקימו את הישיבה הראשונה במעלה חבר), לממש את רצונם להנהיג ישיבות כאלה, במקביל לעליית כוחם גם בהיבטים ציבוריים אחרים. הישיבה הראשונה מסוג זה היא ישיבת מעלה חבר שהוקמה בשנת ה'תש"ן (1990).
מנגד, רבנים אחרים מהזרם החרדי לאומי, כמו הרב זלמן מלמד והרב ירחמיאל וייס, מעדיפים ישיבות תיכוניות עם מינימום לימודי חול ומקסימום לימודי קודש. מסגרות כאלה קיימות ב"ישיבת בני צבי" שבבית אל, במסלול "בית המדרש (אתר"ג)" שבישיבת ירושלים לצעירים ועוד.
בשנת תשע"ג הקים הרב נחום נריה את 'איגוד הישיבות הקטנות הלאומיות' שנועד לסייע להן מבחינה כלכלית וכן לסייע בפרסומן בציבור. האיגוד פרסם מודעות בעיתונים וערך שני כנסים בהם השתתפו מאות תלמידים מהישיבות.
קרסנויארסק (חבל מנהלי)

היסטוריה

התיישבות רוסית באזור החלה בשנת 1619. לתחומי החבל הוגלו פושעים רבים, ובמהלך המאה ה-19 כ-23% מאוכלוסייתו היוו פושעים לשעבר. בסוף המאה ה-19 התגלו מרבצי זהב גדולים באזור – כ-80% מהזהב הרוסי באותה תקופה מקורו היה במרבציו.

כלכלה

בחבל התגלו מרבצים של ניקל, זהב, פחם, נפט, עופרת וברזל.
הנהר יניסיי מהווה מקור חשוב של אנרגיה חשמלית, ומספר תחנות כוח הוקמו עליו.

גאוגרפיה

החבל שוכן באגן נהר היניסיי ומגיע עד לאוקיינוס הקרח הצפוני. שטח החבל מהווה כ-14% משטח רוסיה כולה.
האקלים מתאפיין בשינויים קיצוניים בין הקיץ לבין החורף. בצפון שורר אקלים ארקטי, כאשר טמפרטורת האוויר עולה מעל ל-10 מעלות רק כ-40 ימים בשנה. בדרום החבל, טמפרטורות גבוהות בהרבה - בכ-120 ימים בשנה הטמפרטורה מגיע למעל ל-10 מעלות.
מבחינה אדמיניסטרטיבית החבל מחולק ל-44 אזורים מוניציפליים ו-14 אזורים עירוניים. כ-80% מאוכלוסיית החבל מתגוררת דרומית לנהר האנגרה – בשטח שמהווה רק 10% משטח החבל.
בשטחו של החבל נמצאת שמורת טבע השמורה הארקטית הגדולה ששטחה כ-42 אלף קמ"ר, השמורה הגדולה ברוסיה ומבין השמורות הגדולות בעולם.

דמוגרפיה

כ-75% מאוכלוסיית החבל מתגוררת בערים. בעיר הגדולה – קרסנויארסק – מתגוררים 1,082,933 תושבים (נכון ל-1 בינואר 2017).
(כשליש מאוכלוסיית החבל). החבל מתאפיין בהגירה שלילית של אוכלוסייה - האוכלוסייה כיום זהה במספרה לשנת 1991. כ-80% מאוכלוסיית החבל מתגוררים בחלקו הדרומי שמהווה כ-10% משטח החבל.
הרוסים מהווים כ-89% מאוכלוסיית החבל, האוקראינים – 2.3%, הטטרים – כ-1.5%, הגרמנים – כ-1.3%.
אגם האושר

אגם האושר (בלטינית: Lacus Gaudii - "לאקוס גאודי") או ימת האושר או ים האושר הוא ימה ירחית הממוקמת באזור ארץ השלגים של הירח.
אין מדובר בימה, אלא, בדומה לייתר ימות הירח, המדובר בעמק נמוך המכוסה בזלת.
האגם ממוקם בקואורדינטות סלנוגרפיות 16.2° צפון, 12.6° מזרח.
קוטרו המרבי של האגם - 113 ק"מ.
הנסיך לואי מקיימברידג'

לידה

ב-4 בספטמבר 2017 הודיע ארמון קנזינגטון שהדוכס והדוכסית מקיימברידג' מצפים לילדם השלישי. התינוק נולד ב-23 באפריל 2018, בשעה 11:01, שעון לונדון. משקלו בעת הלידה היה 3.8 קילוגרם. הדוכס מקיימברידג' נכח בלידה, שנוהלה על ידי ד"ר גאי ת'ורפ-ביסטון. שבע שעות לאחר הלידה שוחררו בני הזוג לביתם, והתינוק הוצג לראשונה לציבור הרחב, כשהוא בזרועות אמו, על מדרגות אגף לינדו בבית החולים סנט מרי שבלונדון. התינוק הוא ילדם השלישי של הדוכס והדוכסית מקיימברידג', אחרי הנסיך ג'ורג' מקיימברידג' והנסיכה שארלוט מקיימברידג'.

תוארו ומקומו בסדר הירושה לכתר

מלידתו נושא הילד את התואר נסיך הממלכה המאוחדת וזכאי להיקרא בתואר "הוד מעלתו", מתוקף מכתב הרשאה שכתבה אם סבו, המלכה אליזבת השנייה ב-31 בדצמבר 2012 לפיו כל ילדיו של בנו הבכור של צ'ארלס, נסיך ויילס, יהיו זכאים לתארים הללו. התינוק נולד כשהוא החמישי בתור סדר הירושה לכתר הבריטי, אחרי סבו, אביו, אחיו הבכור ואחותו. הנסיך לא מקדים את אחותו הבכירה ממנו בסדר הירושה עקב יישום הסכם פרת' מ-2011 המבטל את העדפת הבן הזכר הבכור ומחליף אותה בהעדפת הצאצא הבוגר, מה שהפך את הנסיך לצאצא הזכר הראשון שלא מקדים את אחותו בסדר הירושה.