צרפת החופשית

הפלישה הגרמנית

ב-10 במאי 1940 פתחו הגרמנים במערכה על צרפת דרך ארצות השפלה, ותוך שבועיים הצליחו למוטט את הצבא הצרפתי. לאחר עצירה של הצבא הגרמני, שאפשרה בריחה לחופי בריטניה של צבא בריטניה וחלק מהצבא הצרפתי במבצע דינמו, חזר הצבא הגרמני להתקדם לכיוון פריז.
בעת התבוסה שימש בתפקיד ראש ממשלת צרפת פול ריינו, שממשלתו הייתה מחולקת בין גורמים "לוחמניים" (כריינו עצמו, ז'ורז' מנדל והגנרל שארל דה גול אשר נלקח משדה הקרב שבו פיקד על דיוויזיה משוריינת ומונה על ידי ריינו לסגן שר ההגנה) ובין גורמים "תבוסתניים", בראשם עמדו המרשל אנרי פיליפ פטן, גיבור מלחמת העולם הראשונה ששימש כשגריר בספרד ונקרא על ידי ריינו לשמש בממשלתו לאחר תחילת המתקפה, פול בודואן, ומפקד הצבא הצרפתי, הגנרל מקסים וייגאן.
כאשר התבררו ממדי התבוסה עקרה הממשלה מפריז לבורדו ב-10 ביוני, ועלו מספר הצעות להמשך הפעילות. מאנדל הציע כי הממשלה תעקור למושבות צפון אפריקה ותמשיך משם את הלחימה. וינסטון צ'רצ'יל, ראש הממשלה הבריטי, סירב להטיל למערכה שנראתה בעיניו חסרת סיכוי את יתרת צבאו, והציע להכריז על איחוד בין אנגליה ובין צרפת. ריינו עצמו הפציר בנשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט כי יודיע על הצטרפותה של ארצות הברית ללחימה. ב-14 ביוני 1940 נפלה פריז בידי הגרמנים, וב-16 ביוני 1940 נשבר ריינו והכריז על התפטרותו, מול רוב בממשלתו אשר תמך ב"שלום נפרד", ביטוי שפירושו היה למעשה כניעה.
עוד באותו הלילה קרא נשיא צרפת, אלבר לברן, למרשל פטן, והודיע לו כי הוא מטיל עליו את תפקיד ראש הממשלה. היה זה סופה של הרפובליקה השלישית, ותחילתו של משטר של כניעה ושיתוף פעולה שנודע בהיסטוריה כ"צרפת של וישי". אנשי הקו התקיף בממשלה החלו להימלט, משהסתבר כי הממשלה החדשה אינה מוכנה לסבול התנגדות. ריינו נמלט, אך היה מעורב בתאונת דרכים, ולאחריה נתפס, והועמד לדין באשמת "בגידה" על ידי המשטר החדש. מאנדל נכלא, משהסתבר כי בכוונתו להכריז על ממשלה גולה בצפון אפריקה, ולאחר מכן נרצח על ידי אנשי ה"מיליס", המשטרה החשאית של משטר וישי. שארל דה גול נמלט בעזרת ידידו, הגנרל הבריטי אדוארד ספירס, אשר העלה אותו באופן חשאי על מטוס שהטיס אותו ללונדון. צ'רצ'יל כתב בזיכרונותיו כי "במטוס הקטן הזה נשא איתו דה גול את כבודה של צרפת".

תחילת ארגונה של "צרפת החופשית"

מעמדו של דה גול בלונדון לא היה כשל ראש מדינה בגלות. בתחילה קשה היה לגורמים הרשמיים בלונדון להתייחס אליו מעבר ליחס המתחייב למי שכיהן שבועיים בכהונה ממשלתית זוטרה, של סגן שר. משטר וישי החדש ניתק עמו את קשריו, שפט אותו שלא בפניו למאסר (שהומר לאחר מכן בעונש מוות), וציווה עליו "להתייצב כאסיר בבית הסוהר סן מישל בטולוז". נראה כי המושלים הצבאיים והאזרחיים במושבות מתייצבים כאיש אחד מאחורי המשטר החדש. מדינות רבות (כארצות הברית) הכירו במשטר החדש בווישי, והותירו את הנציגות הדיפלומטית שם על כנה. לרשות דה גול עמד פוטנציאל של כמה אלפי חיילים וימאים. חלקם נמלטו מצרפת בפינוי הגדול מדנקרק (המכונה "מבצע דינמו") ביחד עם הכוחות הבריטים. חלקם אנשי צוות של ספינות הצי הצרפתי שעגנו במקרה בנמלי בריטניה. חלקם פצועים שפונו במהלך הלחימה לאי הבריטי. בין אנשים אלו פעלו אף אנשי וישי להחזרתם ולמניעת התארגנותם ככוח עצמאי.
ממשלת צ'רצ'יל פסחה על שתי הסעיפים ביחסה אל דה גול. מחד, הותירה ממשלת בריטניה את היחסים הדיפלומטיים עם משטר וישי על כנם עד שלב מאוחר יחסית, וניתקה אותם רק ב-5 ביולי 1940. מאידך, ראתה ערך בהקמתו של ועד "צרפת החופשית" על אדמת בריטניה בראשות דה גול, באותו אופן בו התקיימו ממשלות גולות רבות על אדמת בריטניה - ממשלותיהן של המדינות הכבושות פולין, נורווגיה, הולנד, דנמרק, ובלגיה. ב-28 ביוני הכיר הקבינט הבריטי בדה גול כ"ראש הצרפתים החופשיים", אך זאת רק לעניין מאמציו לארגן התנגדות מזוינת מחוץ לגבולות צרפת, תוך שמירה על היחסים הדיפלומטיים עם משטר פטן.
הצי הצרפתי, בפיקודו של האדמירל ז'אן פרנסואה דרלאן נותר נאמן למשטר וישי. בריטניה חששה כי הצי ייפול בידיו של היטלר וישמש לפלישה המתוכננת לבריטניה, ולא נותר לה אלא לנסות ולפגוע בו. ב-3 ביולי 1940 הושמדה שייטת צרפתית בנמל מרס אל כביר, ליד העיר אוראן באלג'יר. פעולות אלו היוו קו שבר ביחסם של הצרפתים אל הבריטים, ושכנעו רבים כי בריטניה אינה עוד בעלת ברית כי אם אויב. למאמציו של דה גול להקים צבא על אדמת בריטניה, וסוג של ממשלה שתהיה אלטרנטיבה לממשל וישי, הייתה פעולת מרס אל כביר כמעט בבחינת מכת מוות. מאידך, הובילה פעולה זו לניתוק הקשרים הרשמיים בין משטר וישי ובריטניה, ואיפשרה את ההכרה ב"ועד צרפת החופשית" כממשלה גולה, חליפית לממשל פטן.
ב-7 באוגוסט 1940 חתמו דה גול וצ'רצ'יל על מזכר הבנות, שגיבש את היחסים בין הצדדים. דה גול שמר לעצמו את הפיקוד על אנשיו, וקיבל סיוע ומימון בריטי להחזקת הכוח היבשתי, הימי והאווירי שעמד לרשותו. דה גול ביקש התחייבות כי לא תיפגע שלמותה הטריטוריאלית של צרפת והאימפריה שלה, אך קיבל הבטחה כללית כי "תובטח הרסטורציה השלמה של עצמאות צרפת וגדולתה".
בשלב זה עמדו לרשותו של דה גול כשבעת אלפים חיילים וימאים, אשר נשאו את סימלה החדש של "צרפת החופשית", צלב לורן (ראו תמונה) אדום, על הרצועה הלבנה, המרכזית, של דגל הטריקולור. אישים שונים, וביניהם רנה קסין, יצרו מעין שלד לממשל אזרחי, שפעל במקביל לצבא אותו הקים דה גול. הייתה זו התחלה צנועה. העתיד של צרפת החופשית, כך היה ברור לכל, הוא במושבות. דה גול חזה כי "במרחבים העצומים של אפריקה אכן יכלה צרפת ליצור לה מחדש צבא וריבונות, מתוך ציפיה לכניסתם של בעלי ברית חדשים, בצד הישנים, שתהפוך את מאזן הכוחות על פיו".

המאבק על השליטה במושבות

האימפריה הצרפתית, בשנת 1940, הייתה אימפריה חובקת עולם. היו לצרפת נחלות באוקיינוס השקט - קלדוניה החדשה, ופולינזיה הצרפתית; ביבשת אסיה, בה החזיקה צרפת בהודו-סין שכללה את וייטנאם, לאוס וקמבודיה (קמפוצ'יאה) של ימינו; באוקיינוס ההודי, שם החזיקה צרפת באיים ראוניון ומיוט; במזרח התיכון, בו היה לצרפת מנדט בסוריה ובלבנון; בסמוך לאפריקה שלטה צרפת באי מדגסקר, אך עיקר מושבותיה של צרפת היו ביבשת אפריקה עצמה.
צרפת שלטה בגוש יבשתי גדול באפריקה, מאלג'יריה בצפון, ועד גבון בדרום. למעשה כל חלקה הצפון מערבי של היבשת היה תחת שליטתה. כמו כן שלטה צרפת במושבות בחופה של סומליה ובהן בעיר הנמל החשובה ג'יבוטי שבמזרח אפריקה.
בצפון היבשת לא היה כל סיכוי לאנשי "צרפת החופשית". מרוקו, תוניסיה ואלג'יריה היו תחת שליטה הדוקה של אנשי וישי, והשמדת השייטת הצרפתית במרס אל כביר על ידי הצי הבריטי לא הוסיף אהדה לעניינה של צרפת החופשית במושבות אלו. נראה כי הסיכוי הטוב ביותר הוא במושבות אפריקה המשוונית קמרון, צ'אד וקונגו. במהלך אוגוסט וספטמבר 1940 נשלחו מטעם דה גול שליחים שהביאו להצטרפותן לצרפת החופשית של צ'אד (בהנהגת המושל פליקס אבואה), קמרון, קונגו, ואפריקה המשוונית הצרפתית שבירתה ברזוויל (כיום בירת "הרפובליקה של קונגו"). גבון, וכן מושבות צפון מערב אפריקה נותרו נאמנות למשטר וישי. אזור זה של מערב אפריקה, בניגוד למושבות צפון אפריקה, שעמדו איתנות לצד וישי, נראה כשדה פעולה אפשרי לרכישת נכסים אסטרטגיים באפריקה. נראה היה כי במאמץ דיפלומטי וצבאי ניתן יהיה להעביר חלק ניכר מהמושבות לצד צרפת החופשית.
במזרח התיכון שמרו סוריה ולבנון על נאמנותן למשטר וישי. משטר וישי החזיק במקום כוח צבא שהיה מורכב בעיקרו מתושבים מקומיים וכונה צבא הלבאנט. ב-1941 מונה הגנרל אנרי פרנאן דנץ, לנציב הצרפתי בסוריה ובלבנון, ושמר על נאמנותו למשטר וישי.
החשובה במושבות צרפת מחוץ לאפריקה הייתה הודו-סין. זו נשלטה בתחילה על ידי הגנרל ז'ורז' קאטרו שהיה תומך צרפת החופשית. ביולי 1940 עזב קאטרו את הודו-סין, והמושבה נותרה נאמנה לווישי. המושבה הותקפה על ידי תאילנד, ולאחר מכן נאלצה להסכים לסיפוח יפני זוחל, ולהקמת ממשלת בובות וייטנאמית, אך נותרה בשלטון רשמי של משטר וישי עד סוף המלחמה.
מושבות אחרות באוקיינוס האטלנטי, באוקיינוס השקט וביבשת אמריקה כגיאנה הצרפתית, סן פייר ומיקלון ההברידים החדשים, פולינזיה הצרפתית, איי ואליס ופוטונה וקלדוניה החדשה, הצטרפו לצד צרפת החופשית במהלך הלחימה, חלקן עוד בשנת 1940 וחלקן לאחר מכן. לאחר ההתקפה על פרל הארבור, כאשר האוקיינוס השקט הפך לזירת לחימה, היו איים אלו בעלי ערך אסטרטגי רב.

יחסי החוץ של צרפת החופשית

בניגוד למדינות אחרות כהולנד או פולין, שממשלתן גלתה ללונדון והמשיכה לשמור על ההכרה הבינלאומית כממשלה הלגיטימית, לא נתפסו אנשי צרפת החופשית מלכתחילה כישות שלטונית לגיטימית המסוגלת לנהל יחסי חוץ עם מדינות אחרות. אנשי צרפת החופשית עמדו בתחרות קשה כנגד אנשי צרפת של וישי על הלגיטימציה הבינלאומית, ועל הזכות להראות כהמשך הישיר של המדינה הצרפתית שקרסה עם התבוסה ב-1940. למשטר וישי היה יתרון במאבק זה, שכן הוא שלט בצרפת גופא, והתבסס על החלטות שהתקבלו על ידי הפרלמנט הצרפתי ביולי 1940, על אף שדה גול טען כי החלטות אלו אינן חוקיות. עד למבצע לפיד בו תמכו בעלות הברית באישים וגופים שמחוץ למשטר וישי (דרלאן, ז'ירו, ולבסוף דה גול), ובמהלכו נכבש האזור הדרומי של צרפת על ידי הגרמנים, והיומרה של אנשי וישי לעצמאות שלטונית אבדה, פסחו מדינות רבות על שתי הסעיפים, והיו שהעדיפו לטפח את קשריהן עם משטר וישי, על פני הכרה בצרפת החופשית ונציגיה בעולם.

היחסים עם בריטניה

בריטניה הייתה המדינה עמה קיימו אנשי צרפת החופשית את היחסים הטובים ביותר. היא עודדה את דה גול, חתמה עמו על ברית, סיפקה לו ציוד ונשק, וחייליה לחמו לצד חייליו באפריקה ובמזרח התיכון. כמו כן, עלו יחסי בריטניה עם וישי על שרטון עוד בתחילת הדרך, ביולי 1940, כאשר נאלצו הבריטים להשמיד את השייטת הצרפתית במארס אל כביר. עם זאת, נאלצו הבריטים להתייחס אל אנשי צרפת החופשית בזהירות, וזאת על מנת שלא לפגוע באמריקאים, שהמשיכו לקיים קשרים עם צרפת של וישי, והעבירו את שגרירותם מפריז לווישי. עד המתקפה על פרל הארבור, היה על צ'רצ'יל לחזר אחר תמיכתה של ארצות הברית בכל האמצעים העומדים לרשותו, ולהימנע מכל צעד שיסתור בצורה בוטה את מדיניות החוץ האמריקאית. בשל כך שמרה בריטניה על מסגרת כלשהי של יחסים עם ממשל וישי, ועל אף שלא היה שגריר למשטר וישי בלונדון, עדיין שהה בה קונסול שייצג את האינטרסים של המשטר. גם קנדה, אוסטרליה ודרום אפריקה הקשורות אל חבר העמים הבריטי שמרו על נציגות דיפלומטית פעילה בווישי.

היחסים עם ארצות הברית

יחסיה של ארצות הברית עם צרפת החופשית היו מלכתחילה בעייתיים. ארצות הברית המשיכה להכיר במשטר וישי, למעשה עד סוף שנת 1942, ושלחה אל וישי את האדמירל ויליאם ד' ליהי, שנהנה מאמונו של רוזוולט, כשגריר. שגריר וישי בארצות הברית, אנרי אה (Haye) הצליח לנהל בארצות הברית מדיניות ששמרה על מסגרת יחסים תקינה גם בתקופות הקשות של שיתוף הפעולה עם היטלר. דה גול שלח לארצות הברית את רנה פלוון ששימש כ"שר החוץ" בוועד הלאומי, אך הוא לא הצליח להתקבל אצל רוזוולט או אצל מזכיר המדינה קורדל האל.
תקרית חמורה אירעה בדצמבר 1941, כאשר כבשו אנשי צרפת החופשית בפיקודו של האדמירל אמיל מיזלייה את איי סן פייר ומיקלון, מושבה צרפתית קטנה בצפון אמריקה, בסמוך לחופי ניופאונדלנד וזאת בניגוד למדיניות ארצות הברית. מזכיר המדינה האל הודיע כי הוא דורש מממשלת קנדה לדעת איזה צעדים היא מתכוונת לנקוט כדי להשיב את המצב לקדמותו, ומקנזי קינג, ראש ממשלת קנדה, הודיע כי ממשלתו לא ציפתה לפעולה ולא אישרה אותה, וכי ישתף פעולה עם בריטניה וארצות הברית בכל פעולה דיפלומטית לפתרון המשבר. בסופו של דבר נרגע המשבר, והאיים נותרו בחזקת אנשי צרפת החופשית, אך הפעולה גרמה למשבר אמון משמעותי בין דה גול ובין רוזוולט שמעולם לא יושב עד תומו.
לאחר הפעולה ניסה דה גול לשפר את יחסיו עם ארצות הברית, וכוחותיהם שיתפו פעולה בזירת האוקיינוס השקט, שם שלטו אנשי צרפת החופשית בנכסים אסטרטגיים כקלדוניה החדשה. לאחר המתקפה על פרל הארבור קיבלו לפתע מושבות צרפת באוקיינוס השקט, בהן משל מטעם צרפת החופשית האדמירל ז'ורז' תיירי ד'ארז'נלייה משמעות אסטרטגית. הכוח היפני הפולש איים על אוסטרליה, והמושבה בקלדוניה החדשה הפכה לנקודת מפתח בדרכו של כל כוח פולש אל יבשת האי. ב-25 בפברואר 1942 הגיע אל האיים הגנרל האמריקאי אלכסנדר פאץ' על מנת לארגן את הגנתם. הוא הגיע מלווה בסיוע יבשתי והחל לארגן את הגנת האיים. עם הגיעו הסתכסך פאץ' עם ד'ארז'נלייה, וכל אחד מהם חשב כי השני חותר תחת סמכויותיו, ומנסה להתערב בענייניו ולקבל סמכויות על אנשיו. לאחר התערבותו האישית של דה גול יושרו ההדורים, אך בינתיים הובסו היפנים בקרב ים האלמוגים, סכנת הפלישה חלפה, ופאץ' נשלח לפקד על הכוחות האמריקאים בקרב גוודלקנל.
כל אלו לא הועילו לשיפור היחסים בין דה גול ורוזוולט. השיא השלילי ביחסים אלו היה כאשר בחר אייזנהאואר באדמירל ז'אן פרנסואה דרלאן כאחראי על מושבות צרפת בצפון אפריקה שנכבשו במבצע לפיד. מיד לאחר המבצע נשלח אנדרה פיליפ, ועמו אדריאן טיסייה לפגישה עם הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט, לנסות ולהסביר לו את עמדת אנשי צרפת החופשית. הפגישה, שהתקיימה ב-23 בנובמבר 1942, כשלה. רוזוולט, שהיה רווי משקעים אישיים כנגד דה גול וסבר כי יש ביד דרלאן לקדם את מטרת בעלות הברית ולהביא לתוצאות טובות יותר ממנו, הגיב לפונים במילים - "כל מי שמוכן לעזור לי, ברוך הבא. היום דרלאן נותן לי את אלג'יר, אז אני קורא 'יחי דרלאן!', אם מחר לאוואל ייתן לי את פריז, אני אקרא: 'יחי לאוואל!'". מקורות אחרים תיארו את הפגישה כנאום חד צדדי של פיליפ, שבו שפך את חמתו במשך ארבעים דקות על המדיניות האמריקאית, עד שנקטע על ידי רוזוולט שסיים את השיחה בקרירות, ובסיומה העביר רוזוולט פתק אל השגריר ג'ון גילברט וינאנט שאירגן את הפגישה, "לשם מה שלחת אלי את אותו האדם, פיליפ?".
גם לאחר שדה גול איחד מאחוריו את כל הכוחות הצרפתים המתנגדים לנאצים והתבסס באופן רשמי כמנהיגה של צרפת הלוחמת, וגם לאחר שיחידות צרפת החופשית בפיקודו לחמו לצד האמריקאים בנורמנדי ובדרום צרפת לא זכה דה גול להכרה מארצות הברית כמנהיגה הלגיטימי של צרפת. דה גול ורוזוולט אכן נועדו בבית הלבן ביולי 1944, אך רק ב-25 באוקטובר 1944 הכירו בעלות הברית באופן רשמי בממשלה שבראשות דה גול. גם עתה סירבו להעניק לה יחס של שותפה שוות זכויות, ודה גול לא הוזמן לוועידת יאלטה.

היחסים עם ברית המועצות

בתחילה שמרה ברית המועצות על קשרים טובים עם ממשל וישי, וזאת עקב בריתה האסטרטגית עם גרמניה הנאצית לאחר הסכם מולוטוב ריבנטרופ. התעמולה הסובייטית גינתה את "שכירי החרב הגוליסטים של האימפריאליזם הבריטי". מיד לאחר מבצע ברברוסה - הפלישה הגרמנית לברית המועצות ביוני 1941, הכריז דה גול כי הוא עומד לצידה של ברית המועצות במאבקה, ואנשיו בלונדון יצרו קשר עם השגריר הסובייטי בלונדון, מאיסקי, בניסיון לראות כיצד יוכלו הצדדים לסייע זה לזה. ב-26 בספטמבר החליפו דה גול ומאיסקי איגרות, בהן הצהירה ברית המועצות כי היא מכירה בדה גול כ"ראש כל הצרפתים החופשיים". לאחר מכן נשלח שגריר ברית המועצות לווישי, אלכסנדר אפרמוביץ' בוגומולוב לשמש בלונדון כשגריר אל הוועד הלאומי הצרפתי, ורוז'ה גארו נשלח כשגריר הוועד הלאומי למוסקבה. במאי 1942 נפגש ויאצ'סלב מולוטוב עם דה גול בלונדון. שיתוף הפעולה הדיפלומטי הוביל לשיתוף פעולה צבאי. טייסת נורמנדי-ניימן של צרפת החופשית הייתה לכוח הלחימה המערבי היחיד שלחם בחזית המזרחית, ואוניות צרפתיות לקחו חלק בשיירות האספקה המערביות שהגיעו לברית המועצות דרך ארכנגלסק. הסובייטים, מצידם, שחררו כמאתיים חיילים וקצינים צרפתים שנמלטו משבי הגרמנים והגיעו לברית המועצות, ושהו שם במעצר, והעבירו אותם לידי דה גול.
בנובמבר 1944 הגיעו היחסים לשיאם עם ביקורו של דה גול במוסקבה. הפגישה הסתיימה בכריתת חוזה חגיגי בו התחייבו הצדדים להמשיך בלחימה עד תומה ולא לחתום על שלום נפרד עם גרמניה, וכן להשתתף בארגון האומות המאוחדות העתידי, אך בין סטלין ודה גול התגלע עימות בשאלת עתידה של פולין, וסירובו של דה גול להכיר ב"ועד לובלין", הממשלה הפולנית שהקים סטלין. פגישה זו היוותה אכזבה משמעותית לשני הצדדים, סימנה מפנה שלילי ביחסם של האישים זה לזה, והביאה להפיכתו של דה גול לאנטי-סובייטי.

בואו של הגנרל אנרי ז'ירו

בשנת 1942 נמלט מן השבי הגרמני הגנרל אנרי ז'ירו. ז'ירו היה מפקד הארמייה השביעית של הצבא הצרפתי במהלך המערכה על צרפת, והוביל אותה למסע הרה אסון להולנד ובחזרה, שבמהלכו נפגעה הארמייה באופן אנוש, והוא עצמו נפל בשבי. לאחר שנמלט בילה ז'ירו מספר חודשים בצרפת של וישי. הוא היה מקובל על המרשל פטן, והאמין כי דרכו של פטן ראויה, אך סירב לשתף פעולה עם הגרמנים. הוא ראה עצמו בראשונה כאיש צבא, ואת הבעיות שעמדו בפני צרפת כבעיות צבאיות. ז'ירו ראה בדמיונו איחוד של כל הכוחות הלאומיים הצרפתיים סביב אישיותו (כאשר המרשל פטן משחק תפקיד סמלי של "נשיא" רשמי ללא סמכויות, ואילו דה גול משתף פעולה כפקוד, מכוח דרגתו הגבוהה יותר של ז'ירו ב-1940 - גנרל לעומת בריגדיר), כאשר הצבא הצרפתי בצרפת גופא משמש כראש גשר לשחרור אירופה כולה מן הגרמנים, ומכין את הקרקע לכניסת כוחות אנגלו אמריקנים דרך השטחים שבשליטתו בדרום צרפת ובצפון אפריקה.
ז'ירו הצליח ליצור קשר טוב עם גורמים אמריקנים, ועד מהרה הפך למועמד המועדף של פרנקלין דלאנו רוזוולט להיות מנהיגה של צרפת. דה גול הצליח, במהלך השנתיים בהם ארגן את "צרפת החופשית", להסתכסך עם גורמים רבים בהנהגת בעלות הברית, ולעורר את איבתו האישית של רוזוולט, כך שז'ירו נראה כחלופה טובה, וכאדם שיש לקדם לקדמת הבמה. צ'רצ'יל חש אי אמון בז'ירו, וסבר כי "הוא חתם על מכתב לפטן להודיעו שהוא יתנהג יפה, ופתח מיד במערכת תככים כדי לזכות בשלטון", אך מכיוון שמבצע לפיד, הפלישה היבשתית לצפון אפריקה, הייתה אמורה להיות תחת ניהול אמריקאי, הכריעה דעתם של האחרונים, וז'ירו הפך למפקדם המיועד של הכוחות הצבאיים הצרפתיים מחוץ לצרפת, לאחר הפלישה לצפון אפריקה.

מבצע לפיד

בנובמבר 1942 יצא ז'ירו בצוללת אמריקנית לגיברלטר, על מנת לתאם את פעולותיו בנוגע לפלישה האנגלו-אמריקאית לצפון אפריקה שכונתה "מבצע לפיד". התוכנית שהגה המפקד האמריקני, הגנרל דווייט דייוויד אייזנהאואר ייחסה חשיבות לשיתוף פעולה עם החיילים הצרפתים שהיו במושבות בצפון אפריקה תחת שלטון וישי - מרוקו, אלג'יר ותוניסיה. לז'ירו ניתן תפקיד מפתח בתכנון זה. רוזוולט אסר על שיתוף אנשי צרפת החופשית במבצע, ודבר המבצע נודע לדה גול כאשר שמע את מילת הקוד "רוברט מגיע" ברדיו, והבין כי המדובר ברוברט מרפי, השליח האמריקאי המיוחד בצפון אפריקה. צ'רצ'יל, שחזה מראש את מידת התסכול והאכזבה של דה גול, אמר לפצותו במתן השליטה באי מדגסקר, שכן הקרב על מדגסקר בו לחמו באי חיילים בריטים כנגד אנשי וישי מזה כחצי שנה עמד להסתיים בכיבוש האי.
ב-8 בנובמבר 1942 נחתו כוחות בריטים ואמריקנים על חופי צפון אפריקה ב"מבצע לפיד". על פי התכנון אמורים היו החיילים שנחתו על החוף להתקבל בשיתוף פעולה על ידי כוחות מקומיים, חיילים כגנרל אלפונס ז'ואן, שעמם נוצר קשר מזה מספר חודשים, והביעו את תמיכתם במטרות בעלות הברית, אך לרוע המזל שהה באלג'יריה האדמירל ז'אן פרנסואה דרלאן, שהורה על התנגדות לפלישה וסיכל את התוכנית. לאחר כשלושה ימי לחימה הורה דרלאן על הפסקת אש.
דרלאן, איש וישי, ששימש אף כסגנו של פטן לתקופה מסוימת וזוהה לחלוטין עם משטרו של ה"מרשל", הצליח עתה להפוך, בעיני בעלות הברית, לאיש החזק בצפון אפריקה הצרפתית, ולקבל מאת הפולשים את תפקיד המפקד הצבאי והמושל האזרחי על כוחות צרפת בצפון אפריקה (וזאת לאחר ש"האזור החופשי" בצרפת עצמה נכבש על ידי כוחות גרמנים אשר פלשו לדרום צרפת ב-10 בנובמבר). ז'ירו הציב עצמו תחת פיקודו של דרלאן.
החלטה זו בנוגע לדרלאן גרמה למשבר חמור ולפילוג בין כוחות "צרפת החופשית" אשר לא רצו לשתף פעולה עם דרלאן ה"מרשליסט" וראו בו פשיסט ובוגד, ובין אנשים כז'ירו אשר התיימרו להיות "מעל לפוליטיקה", וראו את הבעיה כבעיה צבאית בלבד. בפועל המשיך לפעול בצפון אפריקה משטר שהיה המשך ישיר למשטר וישי (כולל החקיקה האנטי יהודית שנשארה בתוקף), ומחאותיו של דה גול לא עזרו.
ב-24 בדצמבר 1942 נרצח דרלאן על ידי מתנקש פטריוט אנטי-פשיסטי בשם דה לה שאפל. ז'ירו הוכרז מיד כממלא מקומו וכ"מפקד ראשי אזרחי וצבאי".

שחרור צרפת

לקראת אמצע שנת 1944 היה ברור כי פלישת בעלות הברית לצרפת קרבה ובאה. כוחות הקומנדו הצרפתיים השתתפו בנחיתה בחוף סורד. ו"כוחות הפנים הצרפתים", אנשי הרזיסטאנס הפעילו כ-200,000 אנשים בפעולות התקוממות נגד הגרמנים ובסיוע לפלישה בדרכים שונות. במרץ 1944 נשלח הגנרל פייר קניג לצרפת לפקד על גופים אלו. לוחמי הרזיסטאנס התקוממו ברחבי צרפת, הכו בקווי האספקה והתחבורה של הגרמנים, ומנעו מיחידות רבות להגיע לחזית ולהילחם שם בפולשים.
ב-1 באוגוסט 1944 נחתו בחוף יוטה שבנורמנדי חיילי הדיוויזיה המשוריינת השנייה של צבא צרפת החופשית בפיקודו של לקלרק. חיילי החטיבה מנו כ-16,000 לוחמים. משימתם הייתה כפולה: לסייע לכוחות הארמייה השלישית של צבא ארצות הברית בפיקודו של ג'ורג' פטון בפריצה מזרחה מחופי נורמנדי, ולהגיע לפריז על מנת שזו תשוחרר על ידי חיילים צרפתים. ב-24 באוגוסט 1944 הגיעו לוחמיו של לקלרק למבואות פריז עצמה, כאשר מזה ימים מספר ניהלו כוחות הרזיסטאנס לחימה עזה בגרמנים בתחומי העיר. ב-25 באוגוסט נכנעו הגרמנים בפריז לכוחותיו של לקלרק, וב-26 באוגוסט נכנס הגנרל דה גול לפריז כמנצח. אבדות הכוח היו כשש מאות הרוגים, כאשר 2,500 מאנשי הרזיסטאנס ואלף אזרחים נהרגו במהלך ההתקוממות שקדמה לכיבוש העיר.
ב-15 באוגוסט 1944 השתתפה הארמייה הצרפתית הראשונה בפיקודו של הגנרל ז'אן דה לאטר דה טסיני במבצע דרגון, נחיתה מן הים באזור פרובנס, לצד כוחות הארמייה השביעית של צבא ארצות הברית. חיילי הארמייה נחתו בעיר סן טרופה שבחבל פרובנס, ושיחררו את קאן, טולון ומרסיי. לאחר מכן לחמו אנשי הארמייה בקרבות בגזרת הארמיות הדרומית של בעלות הברית, שחררו את אזור הרי הווז', והמשיכו בלחימה באזור אלזס, ולאחר מכן חצו את הריין וכבשו את קרלסרוהה ושטוטגרט, ולחמו באזור דרום מערב גרמניה והיער השחור.
בשלבים סופיים אלו של המלחמה לחמו במסגרת הצבא הצרפתי המתחדש שמונה דיוויזיות, ונערכו פעולות של ארגון מחדש וגיוס שנועדו להכפיל את מספרן. תרומתן למאזן הכולל של הלחימה הייתה מוגבלת, שכן בעלות הברית, ובהן ברית המועצות וארצות הברית, התייחסו לחידוש הצבא הצרפתי בחשדנות, ומנעו את חימושו מחדש. כדברי אלכסנדר ורט, היה זה היפוכו של המצב בתקופת המערכה על צרפת. ב-1940 צרפת הייתה חמושה, אך סירבה להילחם. ב-1944 רצתה צרפת להילחם, אך לא מצאה את הציוד הדרוש לכך.

צבא היבשה של צרפת החופשית

עם תחילת פעילות צבא צרפת החופשית, כלל הצבא כ-7,000 לוחמים, ממסגרות שונות: חלקם שפונו עם הצבא הבריטי מדנקירק, חלקם שלחמו בנורווגיה ושבו לבריטניה לאחר מכן, חיילים מהצבאות הקולוניאליים בצ'אד, קמרון ויתר מושבות אפריקה, אנשי לגיון הזרים ואחרים.
במסגרת המערכה במזרח אפריקה פעלה חטיבה סדירה בת כ-1,200 לוחמים שכונתה "חטיבת האוריינט". מאוחר יותר באותה שנה, עמדו לפקודת לז'נטיום בארץ ישראל לקראת המערכה על סוריה ולבנון, שבעה גדודים, פלוגת טנקים, סוללת תותחים, פלגת פרשים יחידת סיור ויחידת שירותים, חלקם בוגרי המערכה באריתריאה. יחידות אלו, כשהן מאוחדות תחת פיקודו של לז'נטיום נקראו הדיוויזיה הראשונה של צבא צרפת החופשית, ויחידה זו פורקה לאחר המערכה.
לאחר סיום המערכה בסוריה ולבנון, לקראת השתתפות הצרפתים במערכה במדבר המערבי נערכו הלוחמים ביחידות חטיבתיות, וזאת עקב צירופם של לוחמים מסוריה ולבנון, והצטרפותם של רבים אחרים. בסך הכל כלל צבא צרפת החופשית במדבר המערבי 12,000 חיילים, שאורגנו בשתי חטיבות, שכללו גם גדוד משוריין וכוחות צנחנים.
לאחר מבצע לפיד, וחבירתם של הכוחות בצפון אפריקה השתנה מאוד סדר הגודל של הכוחות. בהתאם לכך נקרא הצבא החדש שנוצר בשם - "צבא השחרור הצרפתי" (Armée française de la Libération). בלחימה באיטליה השתתפו 120,000 חיילים תחת דגל צרפת החופשית בפיקודו של ז'ואן.
בלחימה בצרפת לאחר הפלישה לנורמנדי ומבצע דרגון השתתפו כבר כוחות בסדר גודל של כ-480,000 איש. לקלרק פיקד על דיוויזיה משוריינת, ואילו הארמייה הראשונה של טאסיני השתתפה בלחימה בדרום. לאחר שחרור צרפת החל גיוס מחזורים סדירים, והטמעת "כוחות הפנים" לוחמי הרזיסטאנס, כ-300,000 איש, בכוחות הלוחמים. עם סיום המלחמה מנה כלל הכוחות כמיליון ורבע איש, מאורגנים בשמונה דיוויזיות חי"ר ושלוש דיוויזיות משוריינות ויחידות אחרות.

הצי של צרפת החופשית

לאחר התבוסה הצרפתית ב-1940 הגיעו לאדמת אנגליה כמה אלפי מלחים צרפתים בכלי שיט שונים, אשר היוו בסיס ראשוני להקמת הצי של צרפת החופשית, כאשר עיקרו של הצי הצרפתי, שהיה בפיקודו של האדמירל ז'אן פרנסואה דרלאן נותר נאמן לממשלת וישי. השמדת השייטת הצרפתית במארס-אל-כביר ביולי 1940 הביאה לעוינות רבה בין אנשי הצי הצרפתים ובין הבריטים, ופגמה מאוד במאמצים להעביר חלקים מהצי לצבא צרפת החופשית. על הצי הופקד האדמירל אמיל מיזלייה, שהיה אחד הקצינים הבכירים שהודיעו על נאמנותם לדה גול. זרם קטן של ספינות הגיע בתקופה זו לנמלים בריטים, אם בבריטניה ואם באלכסנדריה. במהלך פעולת מרס-אל-כביר השתלטו הבריטים על ספינות צרפתיות שעגנו בנמליהם.
בתחילה עמדו לרשות הצי, שכונה "כוחות הצי של צרפת החופשית" (Forces navales françaises libres) מספר קטן של ספינות מיושנות וצוללות. אלו פעלו בפעולות צרפת החופשית כגון הקרב על דקר והקרב על גבון, ואף בפעולות כגון כיבוש איי סן פייר ומיקלון הסמוכים לחופי קנדה בסוף שנת 1941. הצי הבריטי צייד צי קטן זה במספר ספינות, חלקן חדשות שנבנו במיוחד לצורך זה. עד יוני 1942 מנה הצי 3,600 מלחים, וכן גדוד רובאים, יחידת קומנדו ויחידה אווירית קטנה. מצי הסוחר הצרפתי עברו 67 ספינות סוחר לצידה של צרפת החופשית, ושימשו למשימות שונות כמשימות תובלה ואספקה. בצי זה שירתו 580 קצינים ו-4,300 מלחים.
לאחר תחילתו של מבצע לפיד בנחיתות אמפיביות בצפון אפריקה, פלשו בתגובה הגרמנים לשטחים בשליטת וישי בצרפת. אז טובע עיקרו של הצי הצרפתי שעמד לרשות וישי בנמל טולון בידי אנשיו, על מנת שלא ייפול לידי הגרמנים. אנשי הצי בצפון ובמערב אפריקה צירפו את כוחותיהם לאנשי הצי של צרפת החופשית, אך חלקם (ובפרט בדקר ובאלכסנדריה) הצטרפו לבעלות הברית רק לאחר סיום המערכה בצפון אפריקה. היה זה חיזוק משמעותי שכלל גם אוניות מערכה, ושימוש במתקני הנמל בביזרטה, קזבלנקה ודקר. על פי תוכנית הפעולה שהוכנה באוקטובר 1943 מנה הצי באביב 1944 50,000 מלחים שהפעילו צי של 320,000 טונות.

אבידות והנצחה

המספר הכולל של הרוגים שאיבדה צרפת לאחר המערכה על צרפת עומד על 161,000, מרביתם אנשי צבא צרפת החופשית. לשם השוואה, מספר ההרוגים במערכה על צרפת בשנת 1940 עמד על 92,000 בששת השבועות בהם ארכה הלחימה.
עוד בתקופת המלחמה החל דה גול לתת דעתו על הנצחת הלוחמים והוקרתם, וייסד את מסדר השחרור, אות שהוענק למצטיינים בלחימה בשורות צבא צרפת החופשית. האות הוענק ל-1,038 אישים, 18 יחידות צבא ו-5 ערים ויישובים בצרפת.
ביולי 1945 הוקמה התאחדות הצרפתים החופשים (l'Association des Français libres) שבה היו חברים מספר מאות לוחמים בצרפת ובעולם. מטרת ההתאחדות הייתה לשמור על קשרים בין ותיקי צבא צרפת החופשית, להגן על האינטרסים שלהם ולתמוך בהם. בין 1945 ל-2000 הוציאה ההתאחדות 310 גיליונות של ביטאון ההתאחדות. בשנת 2000 התפרקה ההתאחדות מרצון ואת מקומה תפס "מוסד צרפת החופשית" (Fondation de la France libre) העוסק בפעילויות הנצחה ושימור ומושבו בפריז.
הוקרה ללוחמים והנצחת פעולתם מתבטאות בדרכים רבות. ה-18 ביוני מצוין כיום לאומי בצרפת. כן קיימות אנדרטאות רבות ללוחמים וליחידות הצבא בערי צרפת השונות, וכן במקומות מחוץ לצרפת בהם לחמו אנשי צרפת החופשית. אחת האנדרטות המרשימות ביותר נמצאת בעיירה גרינוק שבמערב סקוטלנד. האנדרטה, בצורת צלב לורן המשולב בעוגן מנציחה את הלוחמים בצי צרפת החופשית שלחמו בקרבות באוקיינוס האטלנטי.

צרפת החופשית, היהודים והיישוב היהודי

בניגוד לממשלת צרפת של וישי, שחקקה חקיקה אנטי-יהודית, והייתה שותפה לפשעי הנאצים שהובילו לשואת יהודי צרפת, נקטו אנשי צרפת החופשית במדיניות אוהדת ליהודים. יהודים כרנה קסין נשאו בתפקידים בכירים בוועד הלאומי, ויהודים רבים לחמו בשורות צבא צרפת החופשית. שיעור היהודים בצבא צרפת החופשית, ובקרב מקבלי עיטור מסדר השחרור היה גבוה בהרבה משיעורם היחסי באוכלוסייה הצרפתית. כ-10% מקרב לוחמי צרפת החופשית, וכ-5% ממקבלי העיטור היו יהודים, כאשר שיעורם באוכלוסייה הכללית היה פחות מאחוז.
יחסם של אנשי צרפת החופשית אל היישוב היה יחס אוהד בדרך כלל, אם כי כתנועה שייצגה מעצמה קולוניאלית לה אינטרסים רבים בעולם הערבי והמוסלמי, ננקטה זהירות רבה במגעים עם התנועה הציונית. המגעים עם התנועה הציונית נוהלו עם נציג הסוכנות היהודית בלונדון, הסופר אלבר כהן שנמלט מצרפת לאחר התבוסה במערכה על צרפת, וכבר באוגוסט 1940 נפגש עם דה גול על מנת לנסות ולבחון שיתוף פעולה בין שתי התנועות. פגישה זו היוותה בסיס לשיתוף פעולה בין הסוכנות היהודית ואנשי צרפת החופשית ששיאו היה בימי המערכה בסוריה ובלבנון בשנת 1941, כאשר לוחמי היישוב שיתפו פעולה עם לוחמי צרפת החופשית בלחימה נגד אנשי צרפת של וישי בסוריה ובלבנון. עם זאת, לאחר כיבוש סוריה ולבנון לא הצליחה הנהגת הסוכנות ליצור מערכת קבועה לשיתוף פעולה, וזאת כפי הנראה בשל יחסו העוין של ז'ורז' קאטרו שמונה לנציב בסוריה ובלבנון למפעל הציוני.