הקארדו (ירושלים)

הקארדו היה רחוב ראשי בירושלים בתקופה הרומית והביזנטית, בתוואי צפון-דרום, העובר משער שכם לשער האשפות.

הקארדו המרכזי של ירושלים

לאחר מרד בר כוכבא שהתחולל בשנים 132–135, בנה הקיסר הרומי אדריאנוס על חורבות ירושלים את העיר החדשה איליה קפיטולינה. היא נבנתה במתכונת ערים רומיות (תכנון היפודמי) וכללה את צירי הקארדו (בכוון צפון–דרום) והדקומנוס (בכוון מזרח-מערב). משני צידי הקארדו היו שדרות עמודים, שתמכו בקירוי למדרכות רחבות - משני צידיו - כשמעבר להן היו חנויות.
בירושלים, בשונה מתוכנית עיר רומית אידיאלית, נבנה קארדו נוסף: הקארדו המזרחי, "קארדו ולנטיס", הנמשך משער שכם לכיוון שער האשפות, והוא בתוואי הגיא המרכזי המכונה על ידי יוספוס פלביוס ה"טירופיאון". בגלל אילוצי הטופוגרפיה של העיר מסלול הקארדו המזרחי אינו ישר, אלא מתפתל בתוואי הנחל. גם ה"דקומנוס מכסימוס" של ירושלים אינו אידיאלי כיוון שמהלכו נחסם על ידי הרחבה הגדולה של הר הבית שנותרה מימי בית שני. לכן, גם הדקומנוס מפוצל לשניים: החלק הראשון נמשך משער האריות עד למפגש עם הקארדו המשני (טאריק אל ואד, "דרך הנחל"), ובו שבע תחנות ראשונות בנתיב "דרך היסורים" (הויה דולורוזה); החלק השני נמשך משער יפו ועד להר הבית ברחובות דוד והשלשלת (בתוואי הנחל הצולב).
בתקופה הרומית נמשך הקארדו משער שכם עד מרכז העיר, שהיה בסמוך לכנסיית הקבר. בתקופה הביזנטית (המאה ה-6), האריך הקיסר יוסטיניאנוס הראשון את הקארדו עד לשער ציון, כדי לאפשר גישה נוחה לכנסייה "החדשה" שבנה - "כנסיית הניאה". במפת מידבא מאותה תקופה, מתוארים צירי הקארדו והדקומנוס של ירושלים כמפורט לעיל.
שרידי הקארדו נחשפו בחפירות ארכאולוגיות שערך באזור העיר העתיקה לאחר מלחמת ששת הימים פרופ' נחמן אביגד, וניתן לראותם היום בלב הרובע היהודי בירושלים. באתר מוצב העתק של מפת מידבא עם תיאור ברור של הקארדו. ב-1971 זכתה הצעת האדריכלים שלמה אהרונסון, פטר בוגוד ואסתר ניב קרנדל בפרס הראשון, בתחרות לתכנון אזור הקארדו (האזור שבין רחוב היהודים לרחוב חב"ד, ובין רחוב דוד לבית הכנסת צמח צדק). במקור, תוכננו בתי מלון מעל לקארדו, אך משרד הבינוי והשיכון החליט על הסבת השטח מעל לרחוב המסחרי למגורים. בחפירות הארכאולוגיות שנערכו לקראת שיחזור בית כנסת החורבה השוכן מזרחית ובסמוך לקארדו, באוגוסט 2005, נתגלה לראשונה חלק של רחוב שהתפצל מן הקארדו מזרחה. כמו כן נמצאה שם קשת ניצבת שלמה, הבנויה מאבני גזית, אף היא מן התקופה הביזנטית.

סוגיית מרכזיותו של הקארדו המרכזי לעומת הקארדו המזרחי

כאמור, מפת מידבא מראה בבירור שני רחובות אורך, הקארדו המרכזי (קארדו מכסימוס) המעוטר בשני טורי עמודים, משער שכם עד אזור כנסיית הניאה, והקארדו המזרחי (ה"משני", קארדו ולנטיס) המצוין כבעל טור עמודים יחיד, לאורך ציר ה"טירופיאון". במקורות כתובים מן התקופה הביזנטית מתואר הקארדו המרכזי כציר התנועה הראשי של התהלוכות הדתיות. לפי חפירות שנערכו בשנים 2005–2009 עולה כי ייתכן שהאבחנה בין הקארדו "הראשי" לקארדו "המשני" שגויה. נמצא, שרוחב הקארדו המרכזי 22.5 מ' ואילו הקארדו המזרחי רחב ממנו - 24 מ'. שני הרחובות דומים מאד בדרך בנייתם - ציר תנועה מרכזי ולצידו "מדרכות", מאחורי אכסדרת עמודים. שני הרחובות מרוצפים היטב בלוחות אבן מלבניים, סדורים במקביל לכיוון התנועה. אמנם בחפירות הקארדו המזרחי התגלו בסיסי עמודים רק בצידו המערבי של הרחוב, בהתאם לתיאור במפת מידבא, אך אין לפסול שהייתה שורה כזו גם מצידו המזרחי, על סמך רחובות דומים בערים היסטוריות אחרות. אמן מפת מידבא ביקש, ככל הנראה, להדגיש את מרכזיותו של הקארדו הראשי שהיווה ציר קישור בין כנסיות ושימש לתהלוכות דתיות על פני הרחוב - הזהה כמעט לחלוטין מבחינה פיזית, לזה ששכן ממזרח לו, אך לא שימש לפונקציות דתיות - ומופיע, לכן, כ"משני".