google/wiki40b huggingface dataset:
אדוארד גריי

ביוגרפיה

גריי נבחר לבית הנבחרים הבריטי לראשונה ב-1885 מטעם המפלגה הליברלית. הוא נתמנה לשר החוץ בממשלה הליברלית החל ב-1905 ונשאר בתפקידו זה במשך 11 שנים - הכהונה הארוכה ביותר בתולדות משרד החוץ הבריטי. עוד לפני המלחמה נודע גריי כשר חוץ בעל יכולות מרשימות, ובין הישגיו נרשמו ההסכם האנגלו-רוסי, אשר הביא לסיומו של המשחק הגדול, ייצג את בריטניה במהלך המשבר המרוקאי השני וכן במשא ומתן הדיפלומטי הבינלאומי בעקבות מלחמות הבלקן ב-1913.
לקראת מלחמת העולם הראשונה היה גריי מעורב במספר פרשיות אשר, בסופו של דבר, הובילו לפריצתה. כך, למשל, ניסה ללא הצלחה לגשר בין האימפריה האוסטרו-הונגרית וסרביה. מחדלו הגדול הוא אולי בכך שלא הבהיר את עמדת בריטניה לגרמניה באותה העת, כי על האחרונה לקיים ולהגן על עמדתה הנייטרלית של בלגיה. כאשר העביר המסר לבסוף, כוחות גרמנים כבר החלו להתאסף לקראת פלישה לבלגיה והקבינט הבריטי הכריז מלחמה על הגרמנים.
במהלך המלחמה עצמה המשיך גריי לכהן כשר החוץ הבריטי. בנצלו את יכולתיו הדיפלומטיות ניהל גריי משא ומתן עם מספר מדינות אשר סייעו למדינות ההסכמה. כך למשל סייע בכניסתה של איטליה למלחמה וכן הבטיח לאימפריה הרוסית שטחים מאימפריה העות'מאנית.
גריי איבד את משרתו כשר החוץ של בריטניה בטרם נסתיימה המלחמה בעקבות חילופי השלטון בממשלה הבריטית. הוא המשיך בקריירה הפוליטית, עתה באופוזיציה. במהלך תקופה זו קיבל על עצמו את תואר האצולה ויקונט גריי הראשון, אך שושלתו של תואר זה נסתיימה עם מותו. בשנים 1919–1920 כיהן כשגריר בריטניה בארצות הברית.
להשאר יהודי

הספר וכתיבתו

הספר הוא אוטוביוגרפי ומסופר בגוף ראשון. הבסיס לספר היה שיחות מוקלטות שערכה כרמלה רייז עם הרב זילבר במשך שנה שלמה בכל מוצאי שבת. בספר משולבות עדויות של אישים אחרים שחיו בתקופה כמו ד"ר יעקב צ'צ'קס, מוהל שפעל בברית המועצות ועזר במהילת יהודים רוסים רבים לאחר שעלה ארצה, צבי פטלס, ר"מ בישיבת תורת חיים וחוזר בתשובה ומתלמידיו, בנו הרב בן ציון זילבר, בתו חוה ואחרים. 
הספר מתאר את חייו של הרב זילבר שנולד בקאזאן, 1917 ומגולל את מסכת חייו שהייתה כרוכה במאבק על קיום תורה ומצוות. הרב זילבר ומשפחתו היו מבין היהודים היחידים באותה תקופה בברית המועצות שהצליחו לקיים את מצוות התורה באופן מלא. בספר עצמו מתאר הרב זילבר כיצד שמר על קיום המצוות גם בכלא הרוסי בו נכלא באשמת מסחר באגרות חוב ממשלתיות ושוחרר לאחר חג הפסח שחל לאחר מותו של סטלין. 
על פי דבריו של הרב זילבר בפתח הדבר של הספר, הוא מעולם לא תכנן להעלות את מסכת חייו על הכתב אף על פי שרבים ניסו לשכנעו לעשות כן. מה שהוביל אותו לכך היה פגישה שקיים עם הרב יצחק הוטנר בה התעניין הרב על מאורעותיו ברוסיה. לאחר שסיפר לו את קורותיו דחק בו הרב הוטנר לספר. לדבריו, זה מה שהוביל אותו לספר את סיפורו.
הספר יצא לראשונה ברוסית, בחייו של הרב זילבר. לאחר מותו תורגם הספר לעברית ולאנגלית.
ניק סידי

ביוגרפיה

סידי נולד במנצ'סטר שבאנגליה. הוא נשוי לבתה של השחקנית רוזלינד נייט וגיס של השחקנית סוזאנה אליוט-נייט. סידי מרבה להופיע בתפקידי דרמה וקומדיה בטלוויזיה, ומשחק לעיתים קרובות בתוכניות דרמה של ה-BBC.
מיגרי צור-קמפינלה

מיגרי צור-קמפינלה (באנגלית: Migry Zur Campanile נולדה ב-1960) היא שחקנית ברידג' ישראלית שהיגרה לארצות הברית. צור-קמפינלה זכתה פעמיים באליפות העולם.

ביוגרפיה

מיגרי צור-קמפינלה נולדה וגדלה בבוקרשט ברומניה. כשהייתה בת שלוש נפרדו הוריה, וסבתה גידלה אותה עד שנפטרה. כשהייתה בת 14 חזרו הוריה להתגורר יחדיו, ואז למדה מהם לשחק ברידג'. היא התקשתה להסתגל לגבולות שהציבו לה הוריה. בגיל 17 וחצי נישאה ועלתה עם בעלה לישראל. כעבור שנתיים הם התגרשו. לאחר גירושיה הפכה לשחקנית ברידג' מקצוענית, והייתה לחברת נבחרת ישראל בברידג' לנשים. בגיל 29 התחתנה בפעם השנייה, והתגרשה שוב לאחר שנתיים.
עשר שנים מאוחר יותר הכירה את בעלה הנוכחי, פייטרו קמפינלה, איטלקי שחי בלונדון. לאחר נישואיהם הוא עבר לגור איתה בישראל. בשנת 2006 עברו להתגורר בארצות הברית בגלל קריירת הברידג' המקצוענית שלה. היא גרה בניו יורק ועובדת כשחקנית ברידג' מקצוענית וכמורה לברידג'.
גורו פורנימה

גורו פורנימה (סנסקריט: गुरु पूर्णिमा) הוא חג הינדי ובודהיסטי, הנחוג כל שנה ביום הירח המלא של חודש האשאדה בלוח השנה ההינדי (יוני או יולי בלוח השנה הגרגוריאני). החג מוקדש למורים רוחניים ואקדמיים ובמהלכו מביעים תלמידיהם את הערכתם כלפיהם. מכונה גם ויאסה פורנימה, היום בו לפי המסורת הופיע לראשונה החכם ויאסה.
בבודיזם ביום זה מציינים תחילת הרצאות של גאוטמה הבודהה על תורתו.
שירות בצה"ל

שירות בצה"ל הוא שירות חובה לאזרחי ישראל, ומוסדר בעיקר באמצעות חוק שירות ביטחון (נוסח משולב), התשמ"ו-1986. כן חלות על חיילים שהתגייסו לצה"ל פקודות מטכ"ל (פ"מ) והוראות הפיקוד העליון (הפ"ע). לאחר סיום תקופת השירות מתבצע שחרור מצה"ל.
בחברה הישראלית, חובת השירות הצבאי מגדירה את תחילת שלב הסיום של גיל ההתבגרות.

שירות קבע

שירות קבע הוא מסלול שנועד למי שרואה בצה"ל את מקום עבודתו, לתקופה קצרה או ארוכה. שירות הקבע מתחיל בדרך כלל מיד בהמשך לשירות החובה, אך יש גם המשתחררים משירות צבאי בתום שירות החובה ומתגייסים לקבע במועד מאוחר יותר. יש גם הפורשים משירות קבע, וחוזרים אליו לאחר תקופה מסוימת.
משרתי הקבע מהווים את השדרה הפיקודית והמקצועית מדרג הביניים ומעלה. נכון ל-2015, מספרם הוא כ-40 אלף.
שירות הקבע מתבסס על הסכמה חוזית בין משרת הקבע ובין צה"ל. בחוזה השירות נקבע משך השירות, ולקראת סיומו עשוי להתקיים דיון בהארכת משך השירות. לעיתים, נדרשים חיילי חובה להתחייב לשירות קבע בתמורה לשיבוצם בעיסוקים צבאיים המצריכים תקופת הכשרה ממושכת.
בתמורה לשירות הקבע מקבל משרת הקבע שכר, ופרישה לאחר תקופת שירות ממושכת מזכה את משרת הקבע בפנסיה מצה"ל. זכות זו ניתנת למשרתי הקבע בגיל מוקדם יחסית למקובל במשק.
להבדיל מהמקובל בצבאות מערביים רבים, אין למשרתי הקבע בצה"ל יחסי עובד-מעביד, אין זכות ההתאגדות ובהתאמה גם אין ועד עובדים, וחל איסור על פעילות פוליטית ועבודה מחוץ לצבא.

תוכנית אופק

על מנת למשוך קצינים להשאר בצבא הקבע ולהתמודד על תפקידי מג"ד, הונהגה בשנת 1994 "תוכנית אופק" שהציעה לאנשי קבע מסלול של 6 שנים, שכלל שנתיים לימודים אקדמיים על חשבון הצבא והטבות במשכורת ובתנאים הנלווים. בעקבות עליית הגיל של המשרתים בתפקיד מג"ד, נקבעה החל משנת 2011 תוכנית המשך בשם "אופק ב'" עבור קצינים שסיימו את אופק א', טרם מונו לתפקיד מג"ד אך עדיין מיועדים לתפקיד.

הטבות למשרתי קבע

שירות הקבע הוא שירות תובעני, הדורש פעמים רבות שהייה ממושכת הרחק ממקום המגורים, שעות עבודה רבות מעבר לשעות העבודה המקובלות במשק האזרחי, כמו גם אפשרות לשינוי מקום שירות כל כמה שנים. משרתי הקבע זוכים להטבות שונות מעבר לשכר, כדוגמת: השתתפות בתשלומי קייטנות וגני ילדים, סבסוד לנופש שנתי, מלגות לימוד לילדים, 'נקודות ספורט' המאפשרות קניית ציוד וביגוד ספורט בשווי שנתי של 900 ש"ח לבני המשפחה, והשתתפות בשכר דירה (בגובה של כ־1,000 ש"ח), בכפוף לעמידה בתנאים שונים. הטבות אחרות מתבטאות בביטוח רפואי המאפשר רכישת תרופות ללא השתתפות עצמית, פטור מתשלום בעת ביקור אצל רופא מקצועי, וזכאות לטיפולים רפואיים שונים במרפאות צבאיות (כדוגמת רפואת שיניים) ללא תשלום. דמי ביטוח בריאות ודמי ביטוח לאומי מנוכים משכר אנשי קבע בשיעורים מופחתים בהשוואה למשכורות אזרחיות.] במקרים מסוימים לימודים אקדמאים לאנשי קבע בשליחות הצבא משולמים במלואם על ידי צה"ל, הממשיך לשלם במקביל משכורת מלאה לאיש הקבע.
שווי השימוש ברכב צמוד לאנשי קבע הזכאים לרכב ליסינג מהצבא נמוך באופן משמעותי משווי השימוש המחושב במקומות עבודה אזרחיים.] גם הטבות אחרות לאנשי הקבע אינם מחושבות במלואם כשכר לחישוב מס. אנשי קבע ברמת פעילות גבוהה זכאים להנחה של כ־5% במס הכנסה.
עד 2004 היו משרתי הקבע זכאים לפנסיה תקציבית החל מגיל 45 (גיל הפרישה מצה"ל לאנשי קבע), בגובה של עד 70% מהמשכורת האחרונה (2% בגין כל שנת שירות בקבע). החל משנה זו עברו אנשי הקבע (ככל עובדי המדינה) לפנסיה צוברת. אך בגלל ההפרש בין גיל הפרישה מצה"ל לגיל הפרישה באזרחות, מובטחת לאנשי הקבע פנסיית גישור לשנים אלו.
ארי אנקוריון

ביוגרפיה

אנקוריון נולד בקאלאווריה שבליטא בשם אריה אשר וולוביצקי. בצעירותו למד בחדר ובגמנסיה העברית בוילקובישקי. לאחר מכן יצא ללימודי משפטים באוניברסיטת קובנה, בה החל לפעול באגודת הסטודנטים הציונים. כן היה פעיל במפלגה הציונית-סוציאליסטית ובליגה למען ארץ ישראל העובדת.
בשנת 1933 עלה אנקוריון לארץ ישראל. בראשית ימיו בארץ החל לפעול במפא"י ונבחר למזכירות הסניף בירושלים, בה התגורר ועסק בעריכת דין. במקביל עסק בכתיבה בעיתון "דבר". בראשית 1936 יצא ללימודים באנגליה בבית הספר הגבוה למדעי הכלכלה והחברה בלונדון, נתקבל לשמש כעורך דין באנגליה וסיים דוקטורט במדעי המדינה. 
לאחר שובו לארץ ישראל עבד כעורך דין. בין השנים 1940–1946 שימש כיועץ המשפטי של "חברת עובדים". משנת 1940 ייצג במשך שנים פעילים של ההסתדרות במאבקים כנגד המעסיקים, ובאישומים פליליים על הפגנות. פעילות זאת נמשכה אף לאחר קום המדינה. אנקוריון גם ייצג את דבר במשפטי דיבה.
בשנת 1962 ייצג את רוברט סובלן. 
אנקוריון היה פעיל בהסתדרות וחבר בית הדין העליון שלה. בימי הצנע הוא נתמנה ליושב ראש הוועדה למלחמה בשוק השחור.
אנקוריון היה במשך שנים רבות חבר הנהלת הסתדרות עורכי הדין ובמועצה המשפטית. עם הקמת לשכת עורכי הדין נבחר למועצת הלשכה ובבחירות ללשכה בראשית 1966 היה ממובילי רשימת השמאל "נאמני המקצוע". 
אנקוריון היה פעיל באגודת הידידות ישראל-אמריקה ואף היה יושב ראש של האגודה. 
במקביל היה פעיל של מפא"י בתל אביב, חבר בכיר בגוש של שרגא נצר. כבר בשנת 1955 הומלץ על ידי סניף מפא"י בתל אביב לרשימה לכנסת, אולם לא הוצב במקום ריאלי. לקראת הבחירות לכנסת הרביעית הוצב חמישי במומלצי סניף תל אביב לרשימת מפא"י לכנסת והוצב במקום ה-49 של הרשימה. אולם מפא"י זכתה רק ב-47 מקומות בבחירות ואנקוריון נכנס לכנסת רק ביולי 1965, בשלהי כהונת הכנסת החמישית, בעקבות פטירתו של משה שרת. לקראת הבחירות לכנסת השישית נבחר כמומלץ הרביעי מטעם סניף מפא"י בתל אביב, אך הוצב במקום ה-50 ברשימת המערך, דבר שעורר את רוגזו של אנקוריון עקב היות המקום לא ריאלי. אנקוריון נכנס שוב לכנסת בעקבות פטירתו של לוי אשכול בפברואר 1969. אנקוריון נבחר מחדש בבחירות לכנסת השביעית וכהונתו נמשכה עד לשנת 1977. במהלך הכנסת השביעית והשמינית כיהן אנקוריון כיו"ר ועדת הכנסת והיה חבר ועדת חוקה, חוק ומשפט. בכנסת היה אנקוריון מראשי המחייבים עונש מוות למחבלים.
במפלגת העבודה נבחר ליו"ר המוסד לביקורת.
פאלה רויאל

מארמון למרכז מסחרי

לואי פיליפ השני, דוכס אורליאן (שכונה לימים "פיליפ אֶגָלִיטֶה", משום שצידד בדעות המהפכנים למרות שהיה בן-אצילים) בנה מחדש את הארמון בעקבות שריפה שפרצה בו בשנת 1773, ושיווה לו את צורתו הנוכחית. לואי-פיליפ מאורלאן הפך את המקום לאתר פריזאי נחשב ומיקם בו בוטיקים, תיאטראות, בתי קפה (קפה דה פואה café de Foy וקפה למבלן café Lamblin), פארק קטן ועוד. הארמון כונה בשל כך "ארמון המסחר" ולואי-פיליפ מאורלאן נקרא "ראש הסוחרים". הסיבה להפיכת המקום למקום מסחר הייתה החובות הגדולים אליהם נקלע בגין הקרקעות הרבות והארמונות שהיו ברשותו. הארמון נפתח מחדש בצורתו הנוכחית בשנת 1784 והפך להצלחה כלכלית אדירה. פאלה רויאל התפרסם לא רק בחנויות שלו, אלא גם בבתי הבושת שבתחומו שנודעו למרחוק. אחד המבקרים הידועים בפאלה רויאל שתיעד את ביקורו באחד מבתי הבושת בפאלה רויאל ב-1787 היה נפוליאון בביקורו הראשון בפריז.

תקופת המהפכה הצרפתית

הדוכס מאורליאן איפשר לפילוסופים ולמתנגדי המשטר להתאסף בשטח ארמונו וכמו כן הוא מנע משוטרי המלך להיכנס למתחם הארמון וכתוצאה מכך העסקים שם שגשגו מהיעדר רגולציה ומיסוי מכביד. הדבר הפך אותו לפופולרי עוד טרם פרוץ המהפכה הצרפתית בשנת 1789. עם השנים הפך הארמון לאתר של חוסר-נחת ושל הוללות. במהלך המהפכה הצרפתית היה פאלה רויאל במוקד התסיסה ההמונית. דוברי המהפכה נאמו שם בפני ההמון: בין עמודיו עמד ב-13 ביולי 1789 קַמי דֶמוּלַן והוכיח את הקהל כשהוא עומד על שולחן בקפה פואה ומזמין את העוברים והשבים להצטרף. למחרת היום יצאו משם התוקפים שהסתערו על הבסטיליה. בכל פעם שראש כרות הסתובב ברחובות פריז, תחנתו הראשונה הייתה בפאלה רויאל, על חלון הנסיך. ראשיהם של פולון, ברטייה ושל מאדאם למבל הוצגו שם.
בשנת  1792 עשה לואי פיליפ צעד מרחיק נוסף והצביע בעד הוצאתו להורג של דודנו, המלך לואי ה-16. למרות זאת, בשנת  1793, איבד גם הוא את ראשו בגליוטינה בעת תקופת הטרור.

תקופת הקיסרות

לאחר הפיכת 18 בברימר יועד המבנה לטריבון. הוא נקרא "ארמון הטריבון" עד 1807, מועד פיזור אספה זו.

מקום מגורי דוכסי אורלאן

הארמון חזר לידי בני שושלת אורלאן בשנת 1814; הוא נותר מקום משכנם של דוכסי אורלאן עד 1848. ב-24 בדצמבר 1814 מונה פייר-פרנסואה-לאונר פונטן לאדריכל בני אורלאן והכניס שינויים שימושיים וסגנוניים לארמון בתקופת הרסטורציה והמונרכיה של יולי.
הארמון נבזז בידי המהפכנים שהפילו את המונרכיה של יולי ב-22 בפברואר 1848.

הקומונה הפריזאית

בתקופת שלטונה של הקומונה הפריזאית ב-1871, נהרס הארמון ושוקם כשנתיים מאוחר יותר. מועצת המדינה של צרפת עברה לשכון בו לאחר מכן, בשנת 1875.
בית הקופים

העלילה

העלילה עוקבת אחרי ג'ון תיגפן, עיתונאי אשר החליט לכתוב סדרת מאמרים על האינטליגנציה של קופי אדם בעקבות התגובות על תינוק שנפל למתחם הגורילות בגן חיות, וחולץ על ידי גורילה אשר שרדה שריפה שאירעה בגן חיות בחג המולד, שבוע קודם לכן.  עבור הכנת הכתבה האחרונה בסדרה הוא מבקר במעבדה לשונית של קופי בונובו באוניברסיטת קנזס יחד עם צלם והכתבת קט דאגלס. ג'ון מראיין את ד"ר איזבל דאנקן, המטפלת בקופים, ומנהל שיחות עם ששת קופי הבונובו השוהים במכון (ג'ון דיבר איתם אנגלית ואיזבל תרגמה משפת הסימנים האמריקאית). באותו הערב, לאחר שאיזבל שולחת את סיליה האניקט, המתמחה שלה בשליחות עבור הקופים, מחריד פיצוץ את המעבדה. איזבל, שהייתה קרובה לדלת הכניסה נפגעה קשות, וקופי הבונובו נחלצים מהמעבדה ומסתתרים בצמרת עץ. בבית החולים ד"ר פיטר בנטון, יורשו של מקים המכון, וארוסה של איזבל, אומר לה כי האחראים לפיצוץ הם ארגון בשם "הליגה לשחרור כדור הארץ" ובערב היא צופה בטלוויזיה כיצד מורדים הקופים מהעץ באמצעות ירי חיצי הרדמה. זמן לא רב לאחר מכן נמכרים הקופים לגורם בלתי ידוע. לאחר שאיזבל משתחררת מבית החולים היא פותחת בחיפוש נרחב אחר הקופים, בעזרת סיליה ואנשים נוספים, בעוד ג'ון ממשיך במחקר לצורך כתבות ההמשך תוך שהוא מגלה שקט השתלטה על הכתבה שלו, דבר שמוביל להתפטרותו ממערכת העיתון ואף למעבר דירה בעקבות אשתו.
כאשר עולה לאוויר תוכנית מציאות בשם "בית הקופים", בכיכובם של קופי הבונובו - בה הם מזמינים אוכל ודברים אחרים באמצעות מחשב עם לקסיגרמות, ומקיימים מגעים מיניים תכופים - יוצרת איזבל קשר עם ג'ון, אשר עובד בעיתון אחר, ויחד עם סיליה ואנשים נוספים הם מגלים שהקופים נמכרו לקן פוקס, אשר לרוב מפיק סרטים אירוטיים, ועבר להפיק את "בית הקופים". ככל שמתקדמת החקירה מתברר כי ד"ר בנטון – שבעברו ערך ניסויים בקופי אדם בעת עבודתו במכון לחקר פרימטים הידוע לשמצה, בהם בדק את ההשפעות של חסך אימהי על שימפנזים, וכן ניסויים על הגבלת תנועה – היה האדם שמכר לקן פוקס את תוכנת הלקסיגרמות, ויתרה מזאת, הוא זה שיזם יחד עם פוקס את פיצוץ המעבדה (שהתבצע על ידי צוות העוזרים של פוקס, דבר שהתברר כאשר אחד הקופים זיהה אותו בשידור חי). לאחר שג'ון מאשש את כל העובדות, הוא שולח את הכתבה למערכת העיתון, דבר שמוביל לחקירה פדרלית.
מספר חודשים לאחר מכן מגיע ג'ון לחנוכת מכון מחקר דו-לשוני בהנהלת ד"ר דאנקן, אותו היא מגדירה "בית הגידול הידידותי ביותר לקופים שראיתי מעודי מחוץ לג'ונגל". לאחר מסיבת העיתונאים, בעודם הולכים עם מקורבים נוספים למכון המחקר, מספר ג'ון על חוויותיו במקלט "לולה יא בונובו" בקונגו.
אז'ן שרל קטלן

ביוגרפיה

קטלן נולד בברוז' (אז כחלק מן האימפרייה הצרפתית, כיום בלגיה) כבן יחיד לג'וזף קטלן - צורף תכשיטים בשנת 1814. בשנת 1825 נסע לפריז כדי ללמוד מתמטיקה באקול פוליטכניק, שם פגש בשנת 1833 בז'וזף ליוביל. ב-1834 הוא סולק מן האוניברסיטה ועבר לשאלון-אן-שמפאן שם קיבל משרה לאחר שסיים את לימודיו. קטלן חזר לאקול פוליטכניק ובעזרתו של ליוביל סיים תואר במתמטיקה בשנת 1841. לאחר מכן עבר לקולג' קרל הגדול כדי ללמד גאומטריה תיאורית.
ברניקי השלישית

ברניקי (ברניקה) השלישית (ביוונית: Βερενίκη;‏ 120 לפנה"ס - 80 לפנה"ס), המכונה גם קלאופטרה ברניקי, הייתה מלכת מצרים העתיקה בשנים 101 - 88 לפנה"ס לצד בעלה ודודה תלמי העשירי, ופעם נוספת בשנים 81 - 80 לפנה"ס.

חייה

ברניקי נולדה בשנת 120 לפנה"ס, בתם של תלמי התשיעי ואחותו, קלאופטרה סלנה, ונכדתם של תלמי השמיני וקלאופטרה השלישית.
בשנת 107 לפנה"ס הודח אביה מן המלוכה, ודודה, תלמי העשירי, עלה לשלטון. ברניקי נישאה לו בשנת 101 לפנה"ס. קלאופטרה החמישית הייתה בתם.
תקופת מלוכתה הראשונה הסתיימה בשנת 88 לפנה"ס, עם הדחתו של תלמי העשירי בידי אביה, תלמי התשיעי. אחרי מות אביה, בשנת 81 לפנה"ס, שבה ברניקי לשלוט במצרים. 
אחרי עלייתה לשלטון אולצה ברניקי להינשא לתלמי האחד עשר, בנו של תלמי העשירי. לפי מקורות אחדים הוא היה אחיה למחצה של ברניקי, בנה של קלאופטרה סלנה הראשונה, וברניקי אמצה אותו כבן בתקופת שלטונה המשותף עם תלמי העשירי. אחרים מעלים את האפשרות שהיה בנה של ברניקי עצמה. 
תלמי האחד עשר רצח את ברניקי 19 יום אחרי נישואיהם. הרצח עורר את זעם העם המצרי, שמרד בתלמי ורצח אותו כנקמה כעבור ימים אחדים.

אזכורים בתרבות

סיפור חייה של ברניקי היווה השראה לאופרה ברניקי מאת גאורג פרידריך הנדל.
מפת קמבריי

מפת קמבריי היא מפה של העיר ירושלים בתקופה הצלבנית. המפה היא חלק מכתב יד מהמאה ה-12 ובו אסופת מסמכים המתייחסים לבחירת בישוף לעיר קמבריי שבצרפת. מפה זו היא בעלת מאפיינים ייחודיים המבדילים אותה ממפות אחרות של ירושלים מאותה תקופה. האלמוני שצייר את המפה הכיר את ירושלים היטב ועובדה זו משתקפת בתיאור הנאמן של אתרים בתוך העיר ומחוצה לה.

תיאור כללי

התקופה הצלבנית הביאה שפע של כתבי יד ומפות המתארים את ירושלים. מפות אלו לא נועדו לצורכי ניווט או מחקר, אלא נועדו לתאר את ירושלים כעיר נוצרית, אליה נושא העולם את עיניו. המפות מאופינות בתיאור סכימתי ולעיתים פרי דמיונו של המחבר, שבמקרים מסוימים לא ראה כלל את ירושלים. האתרים המצוינים בהן קשורים בעיקר למסורת המקראית והנוצרית ובהן משמשים בתערובת של זמנים - ירושלים בתקופת בית שני בה חי ישו וההווה - ירושלים בתקופה הצלבנית.
התאריך המדויק בו צויירה המפה לא ידוע אך ככל הנראה היא שורטטה בסמוך לשנת 1150.
מפת קמבריי יוצאת דופן ממספר בחינות ממפות אחרות המתארות את ירושלים הצלבנית, בעוד רובן המכריע של המפות האמורות מציג את ירושלים בצורת עיגול צורת ירושלים במפה זו הוא מעוין שראשו מצביע לכוון צפון-מערב, בעוד המפות העגולות פונות לכוון מזרח. במפה יש תיאור מפורט של ירושלים וסביבתה והדרכים המובילות אל העיר.
האתרים המיוחדים זוכים לתיאור ציורי מפורט, טיפול דומה מקבלים ביצורי העיר המתוארת כמוקפת חומה משוננת. על החומה הצפונית מופיע צלב במקום בו פרצו הצלבנים אל תוך העיר, אך בניגוד למפות אחרות לא מופיעים אזכורים לאירועים בחייו של ישו כמוזכר בברית החדשה.
בייקר (אי)

היסטוריה

בשנת 1825 ראה סמל אובד סטארבאק מספינת הלווייתנים האמריקנית לופר את האי. בשנת 1832 ראה אותו ימאי אמריקני אחר, סמל מייקל בייקר. ארצות הברית השתלטה על האי במסגרת חוק איי הגואנו בשנת 1856 מתוך מטרה לכרות את מחצבי הגואנו.
הגידול בהתעניינות בתעופה הטרנס אטלנטית בשנות ה-30 של המאה העשרים גרם לארצות הברית לחזק את טענתה לזכות להתיישב באי בהסתמך על סמל בייקר. בשנת 1935 נעשה ניסיון כושל להתיישב באי, אולם במלחמת העולם השנייה נטשו המתיישבים את האי בשנת 1942 בשל ההפצצות של חיל האוויר היפני.
במהלך מלחמת העולם השנייה השתמשו באי כוחות צבאיים. מאז תום המלחמה נאסרה הכניסה לאי, והיא מותרת רק ברישיון מיוחד מאת שירות הדגה וחיות הבר של ארצות הברית.

גאוגרפיה

האי ממוקם בצפון האוקיינוס השקט. שטחו של האי 1.64 קמ"ר, ואורך חופיו 4.8 ק"מ.
האקלים באי משווני, עם מעט גשמים ורוחות בלתי פוסקות.
הנקודה הגבוהה באי - גובהה 8 מטרים מעל פני הים.
אין מקורות מים מתוקים באי, ואין בו עצים. באי צומחים עשבים ושיחים נמוכים.
האי משמש אתר קינון לציפורי ים רבות.
ארצות הברית טוענת לשטח כלכלי טריטוריאלי של 370 ק"מ סביב האי.
האי נמצא באזור זמן של UTC -12 שעות.

תחבורה

באי אין נמלים. ישנו מעגן סירות אחד בחוף המערבי של האי, וכן שדה תעופה נטוש (עם מסלול נחיתה באורך 1,665 מטרים) שנבנה בתקופת מלחמת העולם השנייה, שכיום מכוסה צמחייה ואינו בשימוש.
חתולים בצמרת

עלילת הסרט

החתולה האם, "דוכסית" שמה, ושלושת גוריה - "ברליוז", "טולוז" ו"מארי", מאומצים וגדלים בביתה של גברת מבוגרת ועשירה, מאדאם אדלייד בונפאמיל, בעיר פריז שבצרפת. הם מתפנקים בבית מפואר ונהנים מכל טוב, ואף מיועדים להיות היורשים החוקיים של רכוש גבירתם. אך כאשר נודע לאדגר, משרתה האישי של הגברת, שהירושה עומדת לעבור לחתולים, הוא מתמלא זעם וקנאה ומחליט להשליכם מן הבית.
אדגר מרדים את החתולים בעזרת "קרם דה-לה קרם בסגנון אדגר" ומשליך אותם מתחת לגשר מחוץ לפריז. למזלם הם נתקלים בתומאס אומאלי, חתול הרחוב המסוקס שמתאהב בדוכסית, ומציע לעזור להם להגיע בחזרה לביתם בפריז. בדרך הם לומדים על מלחמת הקיום, על החיים ברחוב, מתיידדים עם החברים הטובים של אומאלי ועוברים הרפתקאות שונות. תומאס דואג לדוכסית ולגוריה ומשיג להם אוכל ומקום לישון בו. תומאס מציע לדוכסית וילדיה להישאר איתו, אך היא מסרבת מתוך נאמנות למאדאם. הם מצליחים להגיע הביתה, אך שם אדגר תופס אותם ואורז אותם בתיבה, אותה הוא מתכנן לשלוח לטימבוקטו. בעזרת כוחות משותפים של חבריהם החדשים, מצליחים אומאלי, דוכסית וחבורת החתולים לשלוח את אדגר הרשע עצמו לטימבוקטו. הגברת שמחה שדוכסית והגורים שבו סוף סוף הביתה, ומחליטה לאמץ גם את אומאלי, שישמש אב לגורים ובן זוג לדוכסית. לבסוף היא פותחת בביתה בית מחסה לכל חתולי פריז.
הזארה

מקור השם

השם הזארה מוזכר לראשונה ב"באבורנאמה", ספרו האוטוביוגרפי של זאהיר א-דין מוחמד ש נודע כבאבור, מייסד האימפריה המוגולית בתחילת המאה ה-16. הוא ציין את תושבי חבל ארץ הקרוי "הזאריסטן" שהיה ממוקם מערבה מקאבוליסטן, מצפון לע'זנה ודרומית-מערבית מחבל ע'ור.
בדרך כלל רואים את השם הזארה כקשור למילה הפרסית "הזאר" שמשמעותה "אלף". לפי אחת ההשערות מדובר בתרגום פרסי למונח צבאי מונגולי "מינג" או "מינגאן" שציין יחידה בת אלף לוחמים בימי ג'ינגיס חאן.

היסטוריה

מקורו של העם ההזארי לא ברור עד תום. משוער כי בני ההזארה הם צאצאים של עמים טורקיים קדומים ומונגולים ממרכז אסיה. זאת, בשל הדמיון הפיזי בינם לבין המונגולים. בדיקות גנטיות מחזקות השערה זו. על פי ההנחה המקובלת על ידי רוב החוקרים, ההזארה הם קבוצה אתנית שנוצרה מתערובת של מספר שבטים מונגולים נוודים בתושבים איראנים מקומיים. חלק משבטי הזארה נקראים על שמם של מפקדים מונגולים מפורסמים, למשל שבט 'טולאי חאן' שקרוי על שם טולוי - בנו הרביעי והצעיר ביותר של ג'ינגיס חאן.
בני הזארה עצמם מתגאים בדרך כלל במוצאם המונגולי הקדום. כיום פחות מקובלת ההשערה כי אבותיהם הגיעו בימי ג'נגיס חאן כשלפי מחקריו של פרנץ שומן (אחרי שנת 1962) הם ממוצא טורקי-מונגולי, ובעיקר טורקי (טוראני) והגיעו מאוחר יותר (במאה ה-15) ולא ממש בימי ג'נגיס חאן וצאציו.
לפי ההשערה המקובלת ביותר, מוצאם הוא הטרוגני ומתמבסס על כמה גלים של קבוצות מונגוליות-טורקיות שהתערבבו עם אוכלוסייה איראנית דוברת ניבים פרסיים. מציינים למשל, את התיישבות המונגולים "ניקודארי" במזרח איראן ואת גל המונגולים צ'גטאי מאסיה המרכזית, ואחריהם שבטים טורקים -מונגולים נוספים שדרכם נקשרה לאילח'נים שגורשו מפרס ולטימורים והתיישבו בסופו של דבר בחבל הזאראג'ט או הזאריסטן.
הזארה תועדו כאמור לראשונה במאה ה-16 על ידי באבור, מייסד האימפריה המוגולית בהודו. הוא דיכא את התנגדותם ואחר כך גייס אותם לצבאו במסע שלו לכיבוש הודו. במאה ה-18 גויסו הגברים בני הזארה, יחד עם שבטים אחרים, לצבאו של אחמד שאה דוראני, שליטה של אפגניסטן ומיסדה של שושלת דוראן. במחצית המאה ה-19 אמיר אפגניסטן דוסט מוחמד חאן החל לגבות מיסים מההזארה, בתקופה זו הם זכו לאוטונומיה. לקראת סוף המאה ה-19 בימי שלטונו של עבד א-רחמן חאן, שסיפח את האזור ההזארי לאפגניסטן ושלל מההזארים את הזכויות שלהם, התקוממו ההזארה שלוש פעמים במרד מזוין כנגד המשטר האפגני. במהלך המאה ה-20 המתיחות בין ההזארה לשלטון האפגני העמיקה עוד, ההזארה סבלו מהתנכלויות אלימות ומעושק כלכלי של השלטון והיו למיעוט אתני מופלה ונרדף. לאחר שמשטר הטליבאן השתלט על אפגניסטן בשנים 1996–2001 המצב אף החמיר. הטליבאן ביצעו מספר מעשי טבח בבני ההזארה והכריזו בגלוי כי ירדפו אותם ויטבחו בהם. אלפי בני הזארה נרצחו על ידי הטאליבן.
באופן מסורתי בני ההזארה כוללים עשרות שבטים. השבט הגדול ביותר נקרא דאיזנגי והוא מכיל יותר ממחצית בני ההזארה. שבטים גדולים נוספים הם שיח-עלי, ג'אחורי, חאזניצ'י, אורוזגאני. מאז שההזארה נהיו אזרחים שווים באפגניסטן, נראה שההשפעה השבטית מדלדלת ויורדת.
תקליט ראשון

רקע

גידי גוב היה בשנת 1978 לאחר פעילותו כסולן להקת הנח"ל ולהקת כוורת, לפני פעילותו כסולן להקת גזוז ולאחר מספר רב של הקלטות לפרויקטים שונים. עם זאת לא הקליט עד לשלב זה אלבום עצמאי, והיוזמה להקלטת אלבום הועלתה על ידי דודו אלהרר, שהפיק את האלבום.
ליצירת האלבום גויס יוני רכטר, שותפו של גוב לכוורת, שכבר היה לאחר הלחנת השירים בפרויקט הכבש השישה עשר ושותפות בהרכב 14 אוקטבות. רכטר הפיק מוזיקלית את האלבום, הלחין ועיבד את רוב השירים בו, כשאת הנותרים הלחין ועיבד יצחק קלפטר, אף הוא מיוצאי כוורת. את המילים לרוב השירים כתבו הפזמונאים דן מינסטר, יעקב גלעד ועלי מוהר, ביניהם השיר "שלוש בלילה בעיר" של מינסטר ורכטר שבוצע בפסטיבל הזמר והפזמון של אותה שנה. באלבום נכללו שתי הקלטות קודמות של גוב באלבום "שירי א"י הישנה": השיר "סורו מני" של המשורר אלכסנדר פן והשיר "זמר לספינה" שכתב חיים חפר והלחין דוד זהבי. כמו כן נכלל באלבום השיר "בבוקר", שכתב יהודה עמיחי והלחינה יהודית רביץ עוד בהיותה בת 16, כשהיא מייעדת אותו לגוב אף שטרם נפגשו. בנוסף לשירים נכללה גם רצועה אינסטרומנטלית בשם "התעוררות" שהלחין רכטר.
האלבום עירב מספר רב של סגנונות מוזיקליים: רוק, ג'אז ומוזיקה קלאסית, וכלל עיבודים לכלי עץ, ביג בנד ומקהלות. פעילותו של רכטר בהרכבי הרוק המתקדם והאוונגרד ניכרה בלחנים ובעיבודים שהיו חדשניים באותה תקופה ועוררו עניין והערכה רבה. עוד כשיצא האלבום זכו לתשבחות נרחבות העיבוד, הלחנים וההפקה והאלבום אף תואר כ"אחד האלבומים המושלמים שיצאו לאחרונה". כמו כן זכה גוב להערכה רבה על קולו, המוזיקליות שלו ושירתו הלא מתאמצת. בין השירים הבולטים באלבום היו "העיקר זה הרומנטיקה", "בלעדייך" ו"בואי נישאר" שהפכו ללהיטים ונחשבים גם היום לקלאסיקות של גוב ושל השותפים האחרים בכתיבתם. גוב לא יצא לסיבוב הופעות בעקבות האלבום והתקליט עצמו נמכר בכ-8,000 עותקים, כמות שלא הייתה משמעותית יחסית לפרויקטים אחרים של גוב אך הוא סימל את ההבטחה הגלומה בגוב כזמר עצמאי ובשותפיו ליצירה כיוצרים בהמשך. רכטר, גוב ומוהר אכן המשיכו לשתף פעולה בשנים הבאות, בין השאר באלבומו הבא של גוב, "40:06", ובאלבומיו של רכטר "בגובה העיניים" ו"מחשבות ואפשרויות". באלבום האוסף של גוב "שלל שיריו", שיצא בשנת 2009, נכללו שישה משירי האלבום.

הוצאה מחודשת

בשנת 2012 יצאה מהדורה מחודשת של האלבום בסדרה "סימני דרך". האלבום עבר עריכה דיגיטלית, נכללו בו שלוש גרסאות מוקדמות ל"שלוש בלילה בעיר", "סורו מני" ו"זמר לספינה", וצורף אליו אלבום בונוס ובו שמונה הקלטות שלא ראו אור. בין ההקלטות הגנוזות נכלל ביצוע של גוב לשיר "סוס עץ" שכתב יעקב רוטבליט והלחין שמוליק קראוס לסרט שנשא את אותו השם ונגנז לאחר שהתגלה שאריק איינשטיין כבר הקליט לו ביצוע; לחן של אבנר קנר לשירו של נתן זך "כשצלצלת רעד קולך"; "נשבעתי עיני" שבוצע בפסטיבל הזמר המזרחי בשנת 1976 ועוד.