google/wiki40b huggingface dataset:
סרקופגו

סרקופאגו (Sarcófago) היא להקת בלאק מטאל ברזילאית אשר הוקמה בשנת 1985 על ידי וונגר למונייר אחרי פרישתו מהרכב המטאל ספולטורה, הלהקה התפרקה בשנת 2000 מסיבות אישיות של חברי הלהקה.

השנים הראשונות

סרקופגו הוקמה על ידי וונגר "אנטיקרייסט" למונייר ב-1985 לאחר פרישתו מספולטורה.
המוזיקה הייתה פרימיטיבית מאוד לאותה תקופה ובלתי מתפשרת, והלהקה הייתה ידועה בזכות איפור הקרופספיינט, שהשפיע על הרכבי בלאק מטאל שונים מהגל השני של הסגנון.
לאחר מספר דמואים הוציאה הלהקה את אלבום הבכורה I.N.R.I שהשפיע רבות על להקות הבלאק מטאל מהגל השני, המוזיקה באלבום אגרסיבית, עם סאונד מאוד "מלוכלך" ואנגלית בלתי תקינה.
שנתיים אחרי הוציאה הלהקה את אלבומה השני בשם Rotting (נרקב).

שנות ה-90

אחרי הפסקה של שנה הלהקה הוציאה את אלבומה השלישי במספרו בשם The Laws of Scourge. כיוון הלהקה השתנה, הנגינה נהייתה יותר טכנית, האיכות יותר קלה למאזין והליריקה אף היא השתנתה.
באותה שנה הלהקה התארחה בתוכנית המטאל הבריטית "The Headbangers ball".
שלוש שנים אחרי, הוציאה הלהקה את אלבומה הרביעי במספר "Hate", באלבום ניכרו השפעות של הדת' מטאל הסקנדינבי, ונעשה שימוש במכונת תופים להמחשה. האלבום היה שנוי במחלוקת וסימן ירידה משמעותית בקרירת הלהקה.
אחרי שלוש שנים של חוסר פעילות הוציאה הלהקה את אלבומה החמישי והאחרון "The Worst". הסגנון המוזיקלי באלבום נע בין אינדסטריאל מטאל למוזיקת הדת' מטאל של שנות ה-90. שנתיים אחרי, הלהקה הוציאה את האיפי Crust ובו נמצא השיר F.O.M.B.M. Fuck off the Melodic Black Metal, שיר מחאה נגד הבלאק מטאל המלודי שקיבל תאוצה בשנות ה-90, השיר חולל כעסים ופרובוקציות כלפי הלהקה שבאותה שנה הודיעה על פירוק רשמי.

הניסיון לאיחוד

בשנת 2006 קיבל ווגנר הצעה להופעת איחוד של סרקופגו בפסטיבל המטאל ואקן, אך סירב לה בטענה שאינו יודע היכן חברי ההרכב המקורי.

השפעות ומחוות

תרבות איפור הקורפספיינט שהייתה ידועה בקרב מאזיני הבלאק מטאל בשנות ה-90 הודות לסרקופגו שהתחילו כאיפור בדימוי גופה.
השפעותיה של סארקופגו ידועות בקרב הלהקות Darkthrone ,Watain, בלאספמי, טוקסיק הולוקוסט, ארקוגוט, מרדוק, ביסטיאל וורלאסט, Destroyer 666 ומייהם.
הלהקה השפיעה על סאונד הבלאק מטאל ועל רוח ה"טרו מטאל". מתופף להקת דארקט'רון אף הוא הושפע מההרכב בכתיבת השירים והסאונד ואף הוציא את אלבום האוסף Fenriz Presents... The Best of Old-School Black Metal, בו הוא שם את השפעותיו כמוזיקאי בלאק מטאל ובו השיר הנודע של סרקופגו Satanic Lust.
אלכסנדר קריין

קורות חיים

קריין נולד בניז'ני נובגורוד, רוסיה ואביו, שנטע בכל ילדיו את האהבה למוזיקה, היה מורו הראשון. לאחר מכן נסע ללמוד בקונסרבטוריון של מוסקבה והשתלם בנגינה בצ'לו ובהלחנה. איתו למדו בקונסרבטוריון הצ'לן אלפרד גלן, הפסנתרן בולסלב יבורסקי, והמלחין לאוניד ניקולייב. בשנת 1912 הצטרף קריין לצוות המורים של הקונסרבטוריון, שם לימד ברציפות עד שנת 1927. במקביל בין השנים 1918 ו-1927 היה חבר בסניף המוסקוואי של האגודה למוזיקה עממית יהודית. נפטר במוסקבה.
מבין שלושת בני משפחת קריין שנודעו כמלחינים (אלכסנדר, אחיו גרגורי, ובן אחיו יוליאן) אלכסנדר הוא שהלחין את מספר היצירות הרב ביותר, והודות לכך, גם נהנה ממירב תשומת הלב. ביצירותיו המוקדמות שהיו קאמריות ברובן, ניכרת השפעתם של בכיר מלחיני נורווגיה גריג ושל המלחין הרוסי הרדיקלי סקריאבין. כן הורגשה ביצירתו ההשפעה של האימפרסיוניסטים הצרפתים.
ביצירותיו של קריין קיימת הבחנה ברורה בין יצירות הנושאות אופי יהודי כגון: "שירי הגטו", "קאפריס עברי" לכינור ולפסנתר, "קדיש" לטנור מקהלה ותזמורת, "זַגְמוּק" אופרה, מוזיקה למחזה "בלילה בשוק הלבן", לבין יצירות הנושאות אופי כללי כגון: "הוורד והצלב" "לאוּרֶנציה" ועוד.
סנדרה (הונגריה)

הקהילה היהודית

יהודים התיישבו בעיירה במחצית השנייה של המאה ה-18. רובם עסקו בין במסחר, בעיקר בשיווק תוצרת חקלאית. כמו כן, הם עסקו בגידול גפנים וייצור היין ששווק בעיקר לבודפשט הסמוכה.
בעיירה נבנו בית כנסת, מוסדות חינוך ומוסדות צדקה ופעלה החברה קדישא. בעקבות חילוקי דעות בין חרדים למשכילים בקונגרס של יהודי הונגריה (1869-1868), הצטרפה הקהילה לזרם האורתודוקסי. ב-1929 נמנו עם קהילת יהודי סנדרה 42 סוחרים, שלושה חקלאים, שני תעשיינים, מורה, עורך דין, שני רופאים, מהנדס, שלושה פקידים, שישה בעלי מלאכה. בעיירה היה בית עלמין יהודי עתיק שנפתח עם ראשות ההתיישבות היהודית בעיירה.
ערב מלחמת העולם השנייה התגוררו בסנדרה 277 יהודים.

הקהילה היהודית בזמן מלחמת העולם השנייה

מעמדם וזכויותיהם של יהודי הונגריה הוגבלו עוד לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה כשממשלת הונגריה הפרו-גרמנית חוקקה בשנת 1938 את "החוקים היהודיים".
ב-1942 נכלאו במחנה הסגר בקישטארצ'ה 15 מנכבדי הקהילה בעקבות הלשנתו של ראש העירייה, חבר מפלגה אנטישמית. לאחר כמה חודשים הם שוחררו, אך מיד גויסו לעבודות כפייה
הם נשלחו לחזית באוקראינה, שם הועסקו בפינוי מוקשים. רובם ניספו בעבודה זאת.
מיד עם כניסת הצבא הגרמני להונגריה, במרץ 1944, תפסו חיילים גרמנים כמה ממנהיגי הקהילה בסנדרה כבני ערובה. על היהודים נכפה להישאר בבתיהם והנוצרים הוזהרו לבל יושיטו עזרה ליהודים. במאי 1944 הוקם הגטו בסנדרה, אליו הובאו גם יהודים מיישובי הסביבה. הגברים נשלחו לעבוד במכרה סמוך, אחרים נשלחו לעבודות כפייה מחוץ לעיירה. בחג השבועות הועברו כל יהודי גטו סנדרה למישקולץ ומשם נשלחו לאושוויץ.

הקהילה היהודית לאחר מלחמת העולם השנייה

לאחר המלחמה חזרו לסנדרה כ-30 יהודים וחידשו את חיי הקהילה. ב-1948 הקימו גלעד לזכר 280 קדושי סנדרה. בניין בית הכנסת שופץ למטרת תפילה בציבור אולם בשל התנכלות התושבים במקומיים החלו היהודים להגר מהונגריה.
אהרן ירושלמי

אהרן ירושלמי (1 במאי 1914 - 30 בינואר 2007 בבת ים) היה סופר עברי.

ביוגרפיה

אהרן ירושלמי נולד בוולקוביסק שבפולין (כיום בתחום בלארוס) ליוסף ולאה, אח לאליעזר ירושלמי ולאביו של ליאון יוריס. ילדותו ושנות נעוריו עברו עליו בבית יהודי חרדי. הוא למד ב'חדר', ואחר כך בבית הספר "תחכמוני" בעיר ביאליסטוק. ירושלמי עלה לארץ ישראל לבדו בראשית שנות ה-30.
בשנת 1934 נשא ירושלמי לאשה את יהודית שבאה ממשפחה ותיקה בישראל, המתייחסת למשפחת המדפיס ישראל ב"ק (נינתו). עם פרוץ מלחמת העולם השנייה התגייס לצבא הבריטי, ושירת במסגרת יחידת קומנדו ביוון. הוא נפל בשבי הגרמנים, אך הצליח להימלט. הוא נתפס שוב, ושוב נמלט, ונעזר בחברי המחתרת היוונית. אומץ לבו ותושייתו הוכרו על ידי הבריטים, והוא זכה בעיטור מכובד, עיטור העוז מטעם מלכת בריטניה.
עם הקמת מדינת ישראל וצה"ל זכה ירושלמי באות הלוחם בנאצים, ובעיטור לוחמי המדינה.
לאחר מלחמת העולם השנייה נודע לירושלמי שרוב משפחתו בפולין נשמדה בשואה. ספריו, רומנים וסיפורים קצרים, עוסקים רובם בסיפור חייו בעת המלחמה, במחנות השבי ובמסתור ביוון. וכן כתב גם רומן מפתח מחיי האמנים והבוהמה בתל אביב בשנות החמישים והששים.
תומאס שפקוט

תומאס ויליאם שפקוט (באנגלית: Thomas William Shapcott; ‏ נולד ב-21 במרץ 1935 איפסוויץ') הוא משורר, סופר, מחזאי, מוציא לאור ופדגוג אוסטרלי.

שנות ילדותו וצעירותו

תומאס ויליאם שפסקוט נולד באיפסוויץ' במדינת קווינסלנד באוסטרליה. אחיו התאום נולד זמן קצר לפניו ביום הקודם.
שפקוט למד יחד עם אחיו בבית הספר ביישוב ובגיל 15 הפסיק אותם על מנת שיעבוד בעסק הנהלת חשבונות של אביו. בגיל 26, בשנת 1961 הוסמך כמנהל חשבונות. בהמשך למד אמנויות באוניברסיטת קווינסלנד וסיים עם תואר בשנת 1967
בנעוריו נמשך לתחום המוזיקה - בעיקר להלחנה. הלחין כמה יצירות עד שגילה, לפי עדותו, כי מבלי משים עשה פלגיאט לפי יצירה קאמרית של ארנסט בלוך. אז החליט לעזוב את העיסוק הזה והתמחה בתחום ייעוץ המס שבו עבד כ-27 שנה.

פעילותו הספרותית

תומאס שפקרופט הצטיין בסופו של דבר כמשורר וכסופר.
כתב כ15 קובצי שירים וששה רומנים. בזכות כתיבתו נבחר למלא תפקידים בכירים בצמרת חיי התרבות בארצו. במשך כ7 שנים כיהן כמנהל הנהלת המועצה האוסטרלית לספרות ובין השנים 1992–1997 היה מנהל מועצת הספר הלאומית של אוסטרליה. כמו כן לימד כפרופסור לכתיבה יצירתית באוניברסיטת אדלייד.
כל הנשמה

רקע והפקה

את האלבום הפיקה עפרה חזה עצמה, ביחד עם בצלאל אלוני ומפיקים מוזיקליים נוספים. באלבום חידשה חזה כמה משירים עבריים מוכרים, כדוגמת השירים "ליד באר מולדתי" של אלזה לסקר-שילר, "מיליון" של יונתן רטוש וכדומה.
השיר "לאורך הים", זכה להצלחה רבה והפך במרוצת הנשים לנכס צאן ברזל בזמר עברי.
פרד ואנווליט

נעורים ומכללות

ואנווליט נולד וגדל בעיר רוקפורד שבאילינוי, ובין השנים 2012–2016 למד באוניברסיטת המדינה של ויצ'יטה אשר בוויצ'יטה, קנזס. בעונתו הראשונה כשחקן קבוצת הכדורסל של האוניברסיטה העפיל עמה לשלב חצי גמר טורניר אליפות המכללות, בפעם השנייה בלבד בתולדות המועדון. ב-3 העונות הבאות שימש כרכז הפותח של הקבוצה, ורשם ממוצעים של 12.5 נקודות ו-5.4 אסיסטים למשחק. לאורך קריירת המכללות קבע את שיאי המועדון עבור אסיסטים (637) וחטיפות (225) בקריירה.

קריירה מקצועית

לאחר שלא נלקח על ידי אף קבוצה בדראפט ה-NBA‏ 2016, השתתף ואנווליט בליגת הקיץ של ה-NBA כשחקן טורונטו ראפטורס. לקראת עונת 2016/2017 חתם על חוזה לא-מובטח בקבוצה הבכירה, ולאחר שהרשים במשחקי קדם העונה זכה למקום קבוע בסגל. לאורך עונת הרוקי נשלח מספר פעמים לקבוצת הבת של הראפטורס מליגת הפיתוח, ראפטורס 905, וזכה עמה באליפות הליגה. ב-16 המשחקים בהם השתתף בליגת הפיתוח רשם ממוצעים של 16.9 נקודות ו-7.6 אסיסטים למשחק.
בעונתו השנייה ב-NBA השתתף ב-76 משחקים עבור הראפטורס, ושימש כרכז המחליף הבכיר של קייל לאורי. ב-28 בינואר 2018 קלע שיא קריירה של 25 נקודות במשחק מול לוס אנג'לס לייקרס. לאורך אותה עונה קלע ואנווליט 8.6 נקודות בממוצע למשחק, ובהצבעות לפרס השחקן השישי של העונה ב-NBA סיים במקום השלישי, אחרי לו ויליאמס ואריק גורדון.
לקראת עונת 2018/2019 חתם על הארכת חוזה בטורונטו לשתי עונות נוספות, עבור כ-18 מיליון דולר. ב-11 בדצמבר 2018 חילק שיא קריירה של 14 אסיסטים במשחק מול לוס אנג'לס קליפרס. בפלייאוף 2019 גברה טורונטו על אורלנדו מג'יק (4–1), פילדלפיה 76' (4–3), מילווקי באקס (4–2) וגולדן סטייט ווריורס (4–2) בדרך לזכייתה הראשונה אי פעם באליפות ה-NBA. בסדרת הגמר מול הווריורס הצטיין ואנווליט עם ממוצע של 14.0 נקודות למשחק.
אינטורקה

יהודי אינטוריק

לפני מלחמת העולם הראשונה חיו באינטוריק עשרות בודדות של משפחות יהודיות ובסך הכל כ-250 נפשות. בעיירה היה בית מדרש אחד ופעלה בה ישיבה קטנה. ב-1919 כילתה שריפה את רוב בתי היהודים בעיירה, השריפה בצירוף העובדה שהעיירה נותקה מווילנה עם יצירת ליטא המרכזית ב-1920 הביאו להגירת יהודי העיירה לארצות הברית ולדרום אפריקה ולדלדול האוכלוסייה היהודית. בתקופה זו לא היו בעיירה בית ספר וחדר והילדים למדו במולייטי (מאליאט) הסמוכה, או בווילקומיר וקובנה. עד מלחמת העולם השנייה הצטמצם היישוב היהודי במקום לכדי 26 משפחות. רב העיירה עד 1925 היה הרב שלמה זלמן טוביה מרקוביץ בנו של ר' משה מרקוביץ מחבר "שם הגדולים השלישי", אך לאחר שעבר לכהן כרבה של אנטלייפט לא מונה רב חדש ובני הקהילה הפנו את שאלותיהם לרב יצחק אריה ביליצקי, רבה של מאליאט.
בעיירה הסמוכה רייטרודה (ביידיש: רייטעראדע) חיו 20 משפחות יהודיות. יהודי שתי העיירות נרצחו כנראה באוגוסט 1941 באוטנה.
האגודה הישראלית למדע העשבים הרעים

האגודה הישראלית למדע העשבים הרעים (באנגלית: Weed Science Society of Israel) היא ארגון המאגד בתוכו את העוסקים במדע העשבים הרעים בישראל. האגודה הוקמה בשנת 1964 במטרה להגביר את המודעות אצל החקלאים, המוסדות וקובעי המדיניות לצורך בחיפוש אמצעים יעילים להדברת עשבים רעים, בעלות נמוכה, תוך פגיעה אקולוגית מינימלית והקטנת הנוכחות של שאריות קוטלי עשבים בתוצרת החקלאית. בוועד המנהל של האגודה חברים, נציגי חברות לייצור ושיווק חומרי הדברה, נציגי הקק"ל, נציגי החקלאים ונציגי המחקר. נשיא האגודה הראשון היה ד"ר גדעון כהן. משנת 2007 ועד 2010 מכהן בתפקיד ד"ר חנן איזנברג.

רקע

עשבים רעים היוו מאז ומתמיד מטרד לאדם ולחקלאות, והחקלאים חיפשו ומחפשים, דרכים שונות כיצד להיפטר מהם. העשבים הרעים  עלולים לצמצם יבולים חקלאים, לחסום נתיבי מים, ליצור חומר דליק ולגרום להתפשטות שריפות, לשבש בתי הגידול טבעיים של צמחים ובעלי חיים, ולפגוע בנוף.
הפתרון של ניכוש העשבים באמצעים ידניים או מכניים הוא יקר, לא יעיל וגוזל זמן רב. באפריקה, למשל, "מבזבזים" החקלאים 80% מזמנם על עקירת העשבים השוטים מהשדות. השימוש בקוטלי עשבים, לעומת זאת, יוצר בעיות אקולוגיות קשות, כגון: פיתוח עמידות של עשבים כנגד חומרי ההדברה, פגיעה קשה בדגה ובעלי חיים עד הבאתם לכדי סכנת הכחדה וכן סיכונם של הניזונים מהתוצרת החקלאית הנושאת שאריות של רעלים.
למחקר העוסק בהדברת העשבייה חסרים משאבים, והרשויות השונות המטפלות בנושאים אלו לא מעבירות תקציבים לקידום הנושא. לכן, בשנת 1964 התארגנה קבוצת אנשים מעובדי השירותים להגנת הצומח ולביקורת במשרד החקלאות ופיתוח הכפר, בראשותו של ד"ר גדעון כהן, והקימה את "האגודה הישראלית למדע העשבים הרעים", במטרה להגביר את המודעות לנושא בקרב החקלאים, הרשויות וכלל האוכלוסייה.

פעולות האגודה

האגודה מקיימת מעת לעת כנסים, סיורים ופגישות מדעיות, קושרת קשרים עם איגודים מדעיים אחרים בישראל, ומשתתפת בכנסים של אגודות דומות בארצות אחרות, וכן של האגודה הבינלאומית למדע העשבים הרעים שהוקמה בשנת 1976.
האגודה עורכת תערוכות בנושאים בה היא עוסקת, מוציאה לאור ומפרסמת פרסומים מדעיים. 
האגודה מפרסמת כתב עת בשם עלי עשב, היוצא לאור מפעם לפעם, בעריכת ד"ר ישעיהו קליפלד.
בית הכנסת האיטלקי ע"ש רבי עובדיה מברטינורו

היסטוריה

בית הכנסת הוקם על ידי יוצאי יהדות איטליה ברמת-גן, וגברת נאמנה (ג'רמנה) סיניגליה הייתה הרוח החיה מאחורי הקמתו. ארון הקודש שבו הובא לישראל מהעיירה מונקאלוו (Moncalvo) שבחבל פיאמונטה והוא אחד מכמה ארונות קודש שהובאו לישראל על ידי שלמה אומברטו נכון.
התפילה היא כמנהג בני ליבורנו (בנוסח הספרדים). בית הכנסת פעיל בשבתות וחגים בלבד, ומתפללים בו גם תושבי השכונה שאינם בני יהדות איטליה.
רודף העפיפונים (סרט)

תקציר העלילה

הסרט נפתח בשנת 2000 כשסופר אפגני אמריקאי, אמיר קאדירי (בגילומו של חאליד עבדאללה) ורעייתו מביטים בילדים המעיפים עפיפונים. כשהם חוזרים הביתה מחכה לאמיר חבילה עם הרומן החדש שלו והזוג מתייחס לספר כאל "התינוק" שלהם, פרט המרמז על חוסר היכולת של השניים להביא ילד משלהם. עולמם משתנה כשאמיר מקבל שיחת טלפון לא צפויה מידיד ותיק של אביו, רחים חאן, שחי בפקיסטן.
הסרט חוזר אחורה לסוף שנות ה-70 כשאמיר וחברו הטוב ביותר, חסן, בנו של המשרת מעיפים עפיפונים בתחרות ילדים. השניים מסתבכים עם עסאף, ביריון השכונה, וחסן מגן בגופו על אמיר. מאוחר יותר חוזרים בריוני השכונה לנקום ואונסים את חסן. אמיר, שנמצא במקום רואה את המתרחש אך מעדיף לברוח מהמקום. הוא מתייסר על הבריחה ועל אי מתן עזרה לחברו הטוב, מתעלם ממנו ובסופו של דבר מבקש מאביו לפטר את משרתו ובנו הגרים איתם. האב מסרב ואמיר מביים גניבה של חסן כדי לגרום לאביו להיפטר מהשניים.
ושוב בשנת 2000: רחים חאן משכנע את אמיר לבקרו בפקיסטן בטענה שהוא חולה. מאוחר יותר מבין אמיר כי לא זו הסיבה היחידה לבקשתו של רחים ומציג לו מכתב שכתב חסן ובו הוא מספר לו כי הוא בעצם אחיו למחצה. רחים מספר לאמיר כי חסן הוצא להורג על ידי הטליבן, אך בנו מוחזק בבית יתומים באפגניסטן. אמיר יוצא למסע מסוכן בעיר הולדתו כדי לאתר את אחיינו ולהביאו לארצות הברית.

הפקה

למרות שרוב הסרט מתרחש באפגניסטן, חלקים אלה צולמו בעיקר בעיר קאשגאר שבסין, בשל הסכנות הרבות של צילומים באפגניסטן באותה התקופה. רוב הדיאלוגים בסרט הם בשפה הדארית (השפה הרשמית השנייה באפגניסטן), והיתר באנגלית. הילדים המשחקים בסרט דוברים דארי, אולם כמה מהשחקנים הבוגרים למדו את השפה לצורך הצילומים.
הסרט היה אמור להשתחרר ב-2 בנובמבר 2007, אך עם זאת לאחר דאגה לשלומם של השחקנים הצעירים בשל החשש מפעולות תגמול אלימות לאור סצנות בעלות אופי מיני אלים בהן מופיעים, תאריך השקתו נדחה בשישה שבועות ויצא רק ב-14 בדצמבר 2007.

פרסים ומועמדויות

המלחין אלברטו איגלסיאס היה מועמד לפרס האוסקר בקטגוריית המוזיקה המקורית
אילסיאס היה מועמד, יחד עם הסרט, גם לפרס גלובוס הזהב אולם בסופו של דבר נותר ללא פרסים.

ביקורות

הסרט זכה לביקורות חיוביות בסך הכל הן בקופות והן מבחינת המבקרים. באתר ריכוז הביקורות Rotten Tomatoes קיבל ציון של 65% מתוך 171 ביקורות.
בשבוע הראשון להקרנתו גרף הסרט רק $1,604,411 בארצות הברית אך בהמשך הוסיף $15,800,078 נוספים. בהקרנתו ברחבי העולם הצליח הסרט קצת יותר כשגרף $57,475,969 שהיוו כ-80% מהכנסותיו הכלליות. בסך הכל רשם הסרט הכנסות של $73,276,047.
ימי הרדיו

מקומו של הסרט ביצירתו של אלן

בשנות ה-80 הבשיל אלן כיוצר, וסרטיו מתקופה זו מאופיינים בדיון בנושאים פילוסופיים עמוקים, ובהשפעה מוצהרת של יוצרים אירופיים כאינגמר ברגמן ופדריקו פליני. יצירותיו מתקופה זו כוללות את "שושנת קהיר הסגולה" ו"זליג", העורכים דיון בטיבו של הקולנוע, טיבה של היצירה האמנותית והיחסים שבין היוצר והקהל, וכן את "חנה ואחיותיה" ו"פשעים ועבירות קלות" הכוללים מרכיב דרמטי ופילוסופי הגובר לרוב על המרכיב הקומי. הנרטיב של סרטים אלו כלל לרוב עיסוק בשני קווי עלילה או יותר, המתחברים ומשתלבים זה בזה. "ימי הרדיו" היווה סטייה מסוימת מהעיסוק בנושאים הכבדים, והוא יצירה קלילה ומאוד נוסטלגית, שבאה בין שתי יצירות כבדות יותר, "חנה ואחיותיה" ו"ספטמבר" הכבד והמהורהר. עם זאת הסרט שומר על מאפייני יצירתו של אלן בתקופה זו. השפעתו של פליני ניכרת בבחירת הנושא ובאפיון הדמויות, כמו גם בצבעוניות ובהגזמה לה נוטה הסרט לעיתים, ובאנקדוטליות של קו העלילה. קו העלילה של הסרט אינו פשוט וליניארי, אלא מורכב משני סיפורים המתחברים זה לזה, ומוצגים בצורת אנקדוטות.
בסרט זה משתמש אלן בשחקנים קבועים שליוו אותו בתקופה זו של יצירתו ולאחריה. פרט למיה פארו שהייתה אשתו והשחקנית הראשית במרבית סרטיו בתקופה זו, מופיעים בסרט גם דיאן ויסט וג'ולי קאוונר ששיחקו ברבים מסרטיו של אלן בשנות ה-80 ושנות ה-90, וכן דיאן קיטון שהופיעה בהופעת קמע בסרט כזמרת בראש השנה, אנקדוטה להופעתה בסרט "הרומן שלי עם אנני". הצלם של הסרט הוא קרלו די פאלמה, שעבד עם במאים כמיכלאנג'לו אנטוניוני, והיה בין הצלמים הקבועים עמם עבד אלן עד לסוף שנות ה-90 על סרטים כ"חנה ואחיותיה", "צללים וערפל" וסרטים רבים אחרים.
סטיבן וילסון (קצין)

ביוגרפיה

וילסון סיים ב-1981 לימודי תואר ראשון בהנדסת אווירונאוטיקה מאוניברסיטת טקסס A&M. התגייס לחיל האוויר של ארצות הברית ושירת כמדריך טיסה וטייס B-1 לנסר. 
בשנים 2002–2004 פיקד על להק 608 בחיל האוויר השמיני, בשנים 2004–2006 שימש מפקד כנף האימונים 14 בבסיס קולומבוס שבמיסיסיפי. שימש קצין מטה בפיקוד החינוך והאימונים של חיל האוויר ובפיקוד הגנת האוויר והחלל של צפון אמריקה. בשנים 2009–2010 מונה למפקד כוח המשלוח האווירי 379 המוצב בקטר. לאחר תפקיד מטה במפקדת חיל האוויר מונה ביוני 2011 למפקד חיל האוויר השמיני וקודם לדרגת מייג'ור גנרל. באוקטובר 2013 קודם לדרגת לוטננט גנרל ומונה למפקד פיקוד המהלומה הגלובלית של חיל האוויר. ביולי 2015 מונה לסגן מפקד הפיקוד האסטרטגי של ארצות הברית. 
ביולי 2016 קודם לדרגת גנרל ומונה לסגן ראש מטה חיל האוויר. 
במהלך שירותו צבר מעל 4,700 שעות טיסה על מטוסי T-38 טאלון, ססנה T-37 טוויט, B-1 לנסר ו-B-52 סטרטופורטרס. מתוכם מעל 680 שעות טיסה מבצעיות.
וילסון בעל תואר שני בניהול הנדסי מבית הספר לכרייה וטכנולוגיה של דקוטה הדרומית, בוגר המכללה לפיקוד ומטה של חיל האוויר, בעל תואר שני בלימודי אסטרטגיה ממכללת המלחמה של חיל האוויר, השתתף בתוכנית המנהיגות לקבלת ההחלטות של אוניברסיטת הרווארד ובוגר קורס הפסגה של האוניברסיטה לביטחון לאומי
שליחותו של הממונה על משאבי אנוש

שורשים בנצרות

כותרת המשנה של הספר "פסיון בשלושה פרקים", מרמזת על זיקתו לנצרות: הפסיון הוא סיפור הייסורים שעבר ישו בדרכו אל הצליבה. פצעיה של יוליה, בכפות ידיה, ברגליה ובמצחה דומים לפצעי הסטיגמטה - הפצעים שהופיעו, לפי הברית החדשה, על גופו של ישו בזמן צליבתו.
מולי פלג מציין כי "שליחותו של הממונה על משאבי האנוש היא כעין מסע צלב. בדבקותו חסרת הפשרות במשימתו מזכיר הממונה, שהופך למלווה ולשליח, את המיסיונרים שיצאו לרחבי עולם כדי לכפר ולרצות, לגלות ולהפיץ, לגאול ולהיגאל."

עיבוד לסרט

בשנת 2010 הספר עובד על ידי ערן ריקליס לסרט קולנוע, "שליחותו של הממונה על משאבי אנוש". הסרט זכה ב-5 פרסי אופיר ובהם בקטגוריית "הסרט הטוב ביותר", ונשלח לייצג את ישראל בתחרות פרס אוסקר בקטגוריית "הסרט הזר הטוב ביותר".

עיבוד להצגה

בשנת 2016 הספר עובד על ידי הסופר למחזה, ״הממונה על משאבי אנוש״. יהושע מסר את המחזה לבמאי איציק ויינגרטן, מנהל בית הספר לאמנויות הבמה של סמינר הקיבוצים. ההצגה הועלתה בחודש אוגוסט עם תלמידי מחזור 2016 של מסלול משחק בבית הספר, והחל ממרץ 2017 בתיאטרון הקאמרי תחת השם "שליחותו של הממונה על משאבי אנוש" כשם הספר.
סטונהנג', אייווברי ואתרים נלווים

סטונהנג' והאתרים הנלווים

אזור סטונהנג' של אתר המורשת העולמית שוכן בדרום וילטשיר. הוא משתרע על שטח של 26.6 קילומטרים רבועים שמרכזו במונומנט הפרהיסטורי של סטונהנג'. הבעלות על שטח זה מתחלקת בין קרן המורשת האנגלית, קרן הנאמנות הלאומית למקומות בעלי עניין היסטורי או יופי טבעי, משרד ההגנה, החברה המלכותית להגנה על עופות (Royal Society for the Protection of Birds), מועצת מחוז וילטשייר (Wiltshire County Council) ואזרחים פרטיים וחקלאים.

אייווברי והאתרים הנלווים

אזור אייווברי של אתר המורשת העולמית שוכן בצפון וילטשיר. הוא משתרע על שטח של 22.5 קילומטרים רבועים שמרכזו במונומנט הפרהיסטורי של ההנג' של איווברי.

אוספים ומוזיאונים

המוזיאונים העיקריים שבהם יש ממצאים מהאתרים שבשטח אתר המורשת העולמית הם מוזיאון אלכסנדר קיילר (Alexander Keiller Museum) באייווברי, מוזיאון סולסברי בסולסברי ומוזיאון וילטשייר בדוויזס.
מוזיאונים נוספים ובהם ממצאים מסטונהנג' ואייווברי כוללים את המוזיאון הבריטי, המוזיאון הלאומי של ויילס, מוזיאון הארכאולוגיה והאנתרופולוגיה של אוניברסיטת קיימברידג' ומוזיאון אשמוליאן. ארכיונים אחרים כוללים את ארכיון המורשת האנגלית בסווינדון, המרכז להיסטוריה של וילטשייר וסווינדון והספרייה הבודליינית.
מרגוט לי שטרלי

ביוגרפיה

שטרלי, ילידת המפטון, וירג'יניה, היא בתם של מדען מחקר במרכז המחקר לנגלי של נאס"א, ושל פרופסורית לאנגלית באוניברסיטת המפטון ‏. היא למדה בתיכון פביוס והיא בוגרת בית הספר למסחר באוניברסיטת וירג'יניה. אחרי הקולג' עברה לניו יורק ועבדה מספר שנים בבנקאות השקעות, בסחר חוץ בג'יי. פי. מורגן, ולאחר מכן במריל לינץ'. היא עשתה הסבה לתעשיית המדיה ועבדה על מגוון רחב של מיזמים כולל אתר במימון HBO‏,  Volume.com. ב-2005 היא ובעלה, הסופר ארן שטרלי, עברו למקסיקו כדי לייסד מגזין באנגלית בשם "בתוך מקסיקו", עבור גולים, שפעל עד שנת 2009. מ-2010 עד 2013 עבדו השניים בעריכת תוכן שיווקי ובייעוץ לתעשיית התיירות המקסיקנית.
שטרלי החלה במחקר ובכתיבת מאחורי המספרים ב-2010. ב-2014, הזכויות על הספר נמכרו לוויליאם מורו, להוצאת הארפר-קולינס, ונחתם הסכם הפקה פוטנציאלי לסרט באותו השם. בסרט שיחקו טראג'י פ. הנסון, אוקטביה ספנסר, ז'אנל מונה וקווין קוסטנר.
ב-2013 ייסדה שטרלי את פרויקט המחשב האנושי, ארגון שמטרתו לארכב את עבודתן של כל הנשים שעבדו בתור מחשבות ומתמטיקאיות בימים הראשונים של הוועדה הלאומית המייעצת לאווירונאוטיקה (NACA) ונאס"א.

קבלה

שטרלי זכתה בפרס קרן סלואן לשנת 2014 על ספרה "מאחורי המספרים", ובמענקים מקרן וירג'יניה למדעי הרוח על יצירתה, על פרויקט המחשב האנושי.
ב-2017 זכתה בפרס אניספילד-וולף על ספרה "מאחורי המספרים".
הוגו ליכט

הוגו גאורג ליכט (בגרמנית: Hugo Georg Licht; ‏21 בפברואר 1841 בנידרצדליץ (כיום הכפר שדלניצה) שבפראושטאדט (שמה הגרמני של פסחובה שבפולין של ימינו) - 28 בפברואר 1923 בלייפציג) היה אדריכל גרמני ואדריכל העיר לייפציג.

תולדות חייו

הוגו ליכט היה בנו של בעל הקרקעות גאורג הוגו ליכט. לאחר שסיים את בית הספר התיכון החל לעבוד בתור בנאי. בין השנים 1862 - 1863 למד ליכט במשרד האדריכלים הנודע של הרמן אנדה (Hermann Ende) ווילהלם בקמן (Wilhelm Böckmann) בברלין. באותו זמן בלטה – במיוחד בווילות ובבניינים פרטיים מפוארים אחרים – הבנייה הגרמנית בסגנון נאו-קלאסי מאוחר.
ב-1864 נרשם ליכט ללימודים באקדמיית ברלין לאדריכלות, שבה היה תלמידו של פרידריך אדלר (Friedrich Adler). עם המלצתו של אדלר יכול ליכט לעבור מאוחר יותר לסטודיו של האדריכל ריכרד לוקה (Richard Lucae) בברלין. בעוד אדלר התמקד לעיתים קרובות בעבודתו של קארל פרידריך שינקל, העדיף לוקה יותר את סגנון הרנסאנס האיטלקי. מברלין עבר לווינה, ועבד שם עם האדריכל היינריך פון פרסטל (Heinrich von Ferstel).
מ-1869 עד לסוף 1870 חי ליכט באיטליה. במהלך מסע לימודים זה עבר על פני הארץ כולה, אך התמקד בעיקר ברומא ובפומפיי. לאחר שחזר ממסעו, נשא, עוד באותה שנה, אישה ממשפחת תעשיינים ברלינאית בשם קלרה הקמן (Clara Heckmann; ‏1847-1913). באביב של השנה הבאה התיישב כאדריכל עצמאי בברלין ועבד בתפקיד האמור עד 1879. במהלך זמנו בברלין ערך ליכט מסעות אל מקומות נוספים, הערים פריז ולונדון, בהן התחלף עם ארכיטקטים אחרים.
לפי הצעתו של ראש העיר אוטו גאורגי מונה הוגו ליכט בתאריך 4 באפריל 1879 ללא מכרז למנהל מחלקת הבנייה של העיר לייפציג, והוענק לו את התואר "מנהל הבנייה בעיר". 
לאחר שזכה ב-1897 בפרס הראשון בתחרות על בניית בניין מועצת העיר לייפציג, הוא עזב את משרת אדריכל העיר בשנים 1898-1905, וניהל את בניית בית העירייה החדש כאדריכל פרטי. בתפקידו כאדריכל עיר החזיק עד לפרישתו בשנת 1906.
ב-1880 תיכנן ליכט את שער בית הקברות ואת מבני המנהלה והשירות (ברחוב הרברט באום) בסגנון דמוי רנסאנס איטלקי בבית הקברות היהודי בווייסנזה.
ליכט פעל מ-1901 כמוציא לאור של העיתון "Die Architektur des XX. Jahrhunderts" (האדריכלות של המאה ה-20), ומ-1905 הוציא בנוסף את העיתון "Der Profanbau heraus".
בגיל 82 נפטר ליכט בלייפציג, ונקבר בזידפרידהוף שבלייפציג (בית הקברות הדרומי).
רולאן בארת

ביוגרפיה

במאמרו מ-1967 "מות המחבר", בארת טען בתוקף כנגד מרכזיות דמות המחבר בחקר הספרות. מאמרו של מישל פוקו, מהו מחבר? הגיב למאמרו של בארת בניתוח של הפונקציות החברתיות והספרותיות של "המחבר". 
ספרו של בארת, S/Z, מכונה לעיתים קרובות יצירת המופת של הביקורת הספרותית הסטרוקטורליסטית. בספר זה, בארת מנתח את הסיפור "סראזין" של באלזק, בודק משפט אחר משפט, ומשייך כל מילה ומשפט ל"קודים" שונים ולשלבי משמעות שונים בסיפור. עם זאת, יש הטוענים כי כבר בספר זה בארת עושה בעצם פרודיה על המחקר הסטרוקטורליסטי, ומקצין עד כדי נלעגות את שיטות המחקר של זרם זה. 
ביקורת התרבות של בארת, שפורסמה בין השאר ב"מיתולוגיות", מכילה כמה מהטקסטים המכוננים של זרם לימודי התרבות. במחקרים אלה הוא יישם טכניקות של ביקורת חברתית וספרותית על תרבות ההמונים. "מיתולוגיות" הוא אוסף של ניתוחים קצרים ונבונים של אובייקטים תרבותיים, מגני חיות ועד למוזאונים ואופנה (נושא אותו בארת תיאר בפרוט מאוחר יותר במאמרו The Fashion System).
כמה מעבודותיו המאוחרות יותר של בארת הן אישיות יותר, למרות שהן עדיין עבודות ביקורתיות. המפורסם שבעבודות אלה הוא ספרו Roland Barthes (שנקרא לעיתים קרובות גם "בארת על בארת"), אוטוביוגרפיה תאורטית, מסודרת בסדר אלפביתי ולא כרונולוגי. ספרו האחרון Camera Lucida (תורגם לעברית כ: מחשבות על הצילום), הוא ספר זכרונות אישי, זיכרונות על אימו ועליו, ומחקר על צילום. 
בשנת 1975 התקבל בארת לקולז' דה פראנס היוקרתי, בסיועו של מישל פוקו, שתמך בו למרות מערכת היחסים המתוחה ששררה בין שני ההוגים. הוא החזיק בקתדרה לסמיולוגיה בין השנים 1980-1977. ב-26 בפברואר 1980 נפגע בארת מפגיעת משאית ברחוב דֳ(ז) אקוֹל בפריז, לאחר סעודה חגיגית שנערכה בהשתתפות פרנסואה מיטראן. הוא מת מפצעיו כחודש לאחר מכן, ב-26 במרץ 1980.