google/wiki40b huggingface dataset:
בארי פיצג'רלד

ביוגרפיה

פיצג'רלד נולד בשם ויליאם ג'וזף שילדס בעיירה פורטובלו שבדבלין, אירלנד. היה לאחיו הבוגר של השחקן ארתור שילדס.
הוא למד ב"מכללת סקרי" והתנסה לראשונה במשחק בתיאטרון הלאומי "תיאטרון אבי", שם הכיר את המחזאי שון או'קייסי ועבד איתו בתחילת הקריירה שלו.

קריירת משחק

פיצג'רלד החל את דרכו כשחקן קולנוע בשנת 1938 בתפקיד הנואם בדרמה של אלפרד היצ'קוק "יונו והטווס", הופיע בנוסף בקומדיה של הווארד יוז "צער גידול חיות" בתפקיד אלוייסיוס גוגארטי ולצד אחיו השחקן ארתור שילדס בסרטו של ג'ון פורד "המחרשה והכוכבים".
הוא המשיך לשחק לצד אחיו גם בתחילת שנות ה-40 בסרטיו של פורד "המסע הארוך הביתה" בתפקיד עקר הבית קוקי ו"מה יפית עמק נוי".
בשנת 1944 שיחק פיצג'רלד בדרמה הקומית של לאו מקארי, "הולך בדרכי". פיצג'רלד זכה על משחקו בסרט בתור הכומר האב פיצג'יבון בפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר ובפרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר. פיצג'רלד, השחקן האירי היחיד שזכה בפרס האוסקר היה לשחקן הראשון והיחיד עד היום שבנוסף לזכייתו הועמד על אותו התפקיד גם לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר באותו הטקס. באותה שנה הופיע גם בדרמה הבריטית של קליפורד אודטס "דבר פרט ללב הנודד" בתור הנרי טווייט.
פיצג'רלד המשיך לשחק בהוליווד ולעבוד עם ג'ון פורד בסרטו "האדם השקט" בו שיחק בתור מייקלין אוג פלין, עם ג'ולס דאסין בדרמת הפשע "העיר העירומה" בתפקיד הבלש דן מולדון ועם רנה קלייר בסרט "ואז נעלמו כולם" בתפקיד השופט פרנסיס קווינקאנון.

חיים אישיים

פיצג'רלד חזר לאחר קריירה ענפה להתגורר באירלנד, הוא מעולם לא התחתן ולא נולדו ילדים. הוא נפטר בדבלין ב-14 בינואר 1961 בגיל 72.
על שמו הונצחו שני כוכבים קולנוע וטלוויזיה בשדרת הכוכבים של הוליווד.
מונטנה (בולגריה)

היסטוריה

ב-26 נכבש האזור על ידי האימפריה הרומית ונכלל בשטחי פרובינציית מואסיה. ב-160 הקימו הרומים במקום מצודה ומרכז מסחרי תחת השם קסטרה אד מונטנזיום ועם חלוקת האימפריה, נשלט האזור על ידי האימפריה הרומית המזרחית. החל מהמאה ה-5, החלו להתיישב באזור שבטים סלאבים ובימי האימפריה הבולגרית הראשונה והשנייה, נודע היישוב בשם קוטלוביצה. האזור נכבש בשלהי המאה ה-14, על ידי צבא האימפריה העות'מאנית, תחת שלטונו של הסולטאן באיזיט הראשון, והעיר הוחרבה וננטשה. לקראת סוף המאה ה-15 התירו שוב העות'מאנים להתיישב במקום והיישוב נודע בשם קוּטְלוׁפְצָ'ה, שהוא נגזרת של השם הסלאבי.
ב-1890, לאחר הקמת נסיכות בולגריה שונה שמה של העיר לפרדיננד, לכבודו של הנסיך פרדיננד הראשון ולאחר מלחמת העולם השנייה, עם עליית הקומוניסטים לשלטון, שונה שמה שוב למיכאילובגראד, לזכרו של אחד ממנהיגי המרד הקומוניסטי הכושל של 1923. עם תום המשטר הקומוניסטי בבולגריה, הוחזר שמה של העיר לנגזרת של שמה העתיק והיא נקראה מונטנה. במונטנה נולדו, הכדורגלן סטיליאן פטרוב, ושיאנית העולם לשעבר בקפיצה לגובה יורדאנה בלגואבה.

דמוגרפיה וכלכלה

נכון לשנת 2010 מנתה אוכלוסיית העיר 47,130 נפש במגמת הגירה שלילית. 92.6% מהאוכלוסייה הם ממוצא בולגרי ו 6.4% הם צוענים. 94% מהאוכלוסייה הם נוצרים אורתודוקסים. 50% מהתוצר המקומי הגולמי מגיעים ממסחר ושירותים, כאשר קיימים בנוסף, מספר מפעלים לייצור מוצרי חשמל ועיבוד מזון. בשטחים החקלאיים שמסביב לעיר ונמצאים בשטח הרשות המקומית, קיימות מספר חוות לגידול בקר למזון. אחוזי האבטלה במונטנה גבוהים לעומת הממוצע בכלל בולגריה וקיימת בשל כך, הגירה שלילית מהעיר ובכלל זה הגירת עבודה למדינות מערב אירופה. העיר מצויה על צומת בה מצטלבים שני עורקי תחבורה ראשיים, הכבישים המהירים בין וראצה לוידין ובין סופיה ללום. בסמיכות לעיר עובר גם עורק התחבורה נתיב מספר 4 של נתיבי התעבורה הפאן-אירופיים, המחבר את מזרח אירופה ליוון.

גאוגרפיה ואקלים

העיר ממוקמת לגדות נהר אוגוסטה, שהוא אחד מיובליו של נהר הדנובה. בעיר שורר אקלים ממוזג יבשתי, כאשר הטמפרטורה הממוצעת בחודש ינואר היא 2ᵒc ובחודש יולי, 25ᵒc.
עמק טאמארוס

מקור השם

שמו של העמק ניתן לו על ידי משלחת החקר הגאולוגית של אוניברסיטת ואיקטו מוואיקטו שבניו זילנד, אשר חקרה את האזור בין השנים 1979–1978 בפיקודו של מייקל סלבי.
העמק נקרא על שמו של הנהר טאמאר אתר בבריטניה הרומית (בדומה לאתרים רבים אחרים ברכס בריטניה שנקראים על שם אתרים בבריטניה הרומית).
מערכת כוכבי לכת

מערכת כוכבי לכת או מערכת פלנטרית (באנגלית: Planetary System‏) היא מערכת בה גרמי שמים שונים כמו כוכבי לכת, כוכבי לכת ננסים, אסטרואידים, מטאורואידים, שביטים ואבק קוסמי נמצאים במסלול סביב כוכב בודד או מערכת מרובת כוכבים.
מערכת כוכבי הלכת בה אנו נמצאים, המכונה מערכת השמש, מורכבת מהשמש, שמונה כוכבי לכת (בהם כדור הארץ), כמה כוכבי לכת ננסיים, אסטרואידים, שביטים ומספר רב של גופים קטנים יותר.
בתחילת המאה ה-21, חקר מערכות כוכבי לכת נמצא בחיתוליו היות ששיטות לאיתור כוכבי לכת וגופים גדולים אחרים הנמצאים במסלול סביב כוכבים החלו להתפתח רק בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20. טלסקופ החלל קפלר לדוגמה הוא אחד הכלים שמאתר כוכבי לכת חוץ שמשיים ומערכות שלהם. למרות המגבלות התצפיתיות, קיים מחקר תאורטי נרחב בנוגע למבנה והיווצרות של מערכות פלנטריות.
המודלים המקובלים משערים כי מערכת פלנטרית נוצרת מדיסקה קדם-פלנטרית. מנגנונים כגון ספיחה על ליבה מסבירים את המבנים של חלק מהמערכות הפלנטריות. למרות המידע המוגבל, כבר ניתן להבחין במגמות סטטיסטיות במערכות מוכרות.
צלליות ידיים

היסטוריה

האמנות המודרנית של צלליות ידיים הפכה פופולרית במאה ה-19 הודות לבדרן הצרפתי פליסיאן טרווי  וצלליות האישים המפורסמים שיצר. לעומת זאת פופולריות זאת דעכה במידה ניכרת לאחר סוף המאה ה-19, בעיקר לאחר שהקולנוע והטלוויזיה הפכו לאמצעי הבידור הפופולריים בעולם.

אופן ההצגה

על ידי הצבת האצבעות בצורות מסוימות האמן מסוגל ליצור צלליות בצורות שונות המזכירות דמויות בעלי חיים, אישים מפורסמים, כלי רכב, נופים ועוד. ניתן גם לעשות שימוש בחתיכות קרטון קטנות על מנת להדגיש פרטים שונים בדמויות השונות, אותם לא ניתן להציג באמצעות האצבעות בלבד. האמן המציג ומקור האור יכולים להימצא לפני משטח ההצגה או מאחוריו, כאשר לכל מצב יתרונות משלו. בשעת ההצגה על האמן להתבונן בצללית שהוא יוצר ולא בידיו, וכשהוא מניע את ידיו הוא מחייה את הדמויות ויכול לשנות אותן במהירות מפתיעה.

בישראל

האמן הישראלי אלברט אלמוזנינו התפרסם בעולם בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20 במופע צלליות ידיים, ואף הוציא ספר דוגמאות בשם "The Art of Hand Shadows".
אלעזר מור יוסף

ביוגרפיה

נולד בשנת 1919 (ה'תרע"ט) במרקש שבמרוקו לחלווה ולרב מאיר מור יוסף. בצעירותו למד אצל הרב שלמה "ל'חכם" דהן. כשבגר למד בחברותא מדי יום עם הרב מרדכי קאקון, ששימש כדיין בעיר. בתקופה שלפני נישואיו, שימש כמגיד שיעור בישיבה מקומית.
לאחר שנישא לאליסיה בן טולילה, עבר לקזבלנקה והחל לשמש כראש ישיבת "נווה שלום" בעיר. את האחרונה הקים הרב מאיר אלבז (נכדו של הרב אבא אלבז), וייעודה היה הכנת בוגריה ללימודים בישיבות באירופה, בשל המחסור בבחורי ישיבה שנוצר בישיבות אלו לאחר השואה.
לאחר תקופה בקזבלנקה עבר לטנג'יר. בתקופות אלו גם שימש כמורה לדקדוק עברי.
היה ידידם של הרב חיים רפאל שושנה ורבי דוד בוזגלו.
בחודש פברואר 2001 עלה לישראל והתיישב באשדוד.
הלך לעולמו ב-26 באפריל 2007 (ח' באייר ה'תשס"ז) לאחר מחלה, ונקבר באשדוד.
הרב מור יוסף העמיד תלמידים רבים, בהם הרבנים עמרם אלחדד - דיין ואב בית דין בחיפה, חיים אלחדד - מורה צדק בירושלים, פנחס קריספין - רב באשדוד ואליהו סויסה - רב מחלקת הכשרות באשדוד.
ביג'ו

בַיְג'וּ (טורקית Baycu Noyan - באיג'ו נויאן) היה מצביא מונגולי בפרס. הוא נולד קודם לשנת 1230 ונפטר בשנת 1260. הוא מונה בשנת 1241 בידי אוגדיי ח'אן כמחליפו של המצביא צ'ורמגן אשר החל להרחיב את הכוח המונגולי מערבה לתוך המזרח התיכון.
בשנת 1242 הוא אסף צבא גדול ויצא למלחמה כנגד סולטנות רום. הוא הנחית עליה תבוסה נחרצת בקרב קסדה. הסולטנות הסלג'וקית של רום הפכה למדינה וסאלית ונאלצה לשחרר את המלך הגאורגי השבוי  דוד נארין השישי כצעד לבלום את כוחה של המלכה רוסודן. למונגולים היו רק כוחות מעטים באזור ולפיכך הם הסתפקו בשמירת מעמדן של הממלכות הוסאליות באזור ובעריכת מסעות עונשין כנגד אלו שסררו. ביג'ו הוביל את צבאו לפשיטה גדולה על אזור סוריה בשנת 1246. למרות הצלחותיו החלקיות בסוריה, נכשלו מספר ניסיונות שערך לפלוש לח'ליפות העבאסית בין השנים 1238 - 1246.
לאחר מותו של אוגדיי ח'אן, עלה לכס הח'אן הגדול גויוק ח'אן. ביג'ו הוחלף על ידי אלג'יגידיי (Eljigidei) כמפקד החזית ב-1246. עם זאת, כעבור שש שנים סר חינם של אלג'יגידיי ומשפחתו והם חוסלו עם עלייתו לשלטון של מונגקה ח'אן ב-1252. תחת ביג'ו הצליחו המונגולים לשמר כוחם באזור ואת כפיפותן של ממלכת גאורגיה, הסלג'וקים והנסיכויות הרבות שברמת איראן. המונגולים התערבו בסכסוכים שושלתיים וגבו מהן מס חסות. רק הח'ליפות העבאסית והחשישיון הצליחו לשמר את עצמאותם עד להגעת אחיו של מונגה, הולאגו ח'אן, בשנת 1255 לאזור.
הולאגו ח'אן נזף בביג'ו בשל אי-הצלחתו להרחיב את השפעת המונגולים מערבה. הולאגו תפש את הפיקוד וביג'ו המשיך לשרת תחתיו במסעו נגד הסולטנות הסלג'וקית של רום בשנת 1256, במהלכו הודח הסולטאן ונגבה מס רב. הוא שימש כמפקד אחד הגייסות במהלך המסע לכיבוש הח'ליפות העבאסית ששיאו היה בנפילת בגדאד והבאת הקץ על השושלת העבאסית בת 500 השנים. בשנה העוקבת (1259) הוא ערך מסע נוסף שהרחיב את תחומי השליטה המונגולית מערבה לתוך סוריה ולגבולה של הסולטנות הממלוכית במצרים.
משלב זה והלאה לא ברור מה עלה בגורלו של ביג'ו. לאחר עזיבתו של הולאגו ח'אן בשנת 1260 דוללו הכוחות המונגולים ששהו במרחב בצורה משמעותית. הכוח הנותר נשאר תחת פיקודו של קיטבוגה. לפי ההיסטוריון בן התקופה רשיד א-דין הוא הוצא להורג בידי הולאגו ח'אן לאחר שאגד מאורדת הזהב ערק מפרס לרוסיה ולמצרים בעקבות קרב עין ג'אלות (עין חרוד). משרתו כמפקד בצבא נמסרה בידי שירמון (Shiremun), בנו של צ'ורמגן.
קבוצת נגב

היסטוריה

נגב קרמיקה הוקמה בשנת 1969 על ידי משפחת פקר (בעלי פקר פלדה) כמפעל לייצור אריחי קרמיקה בעיר ירוחם. בשנת 1987 הפכה נגב קרמיקה לחברה ציבורית. בשנת 1990 נכנסה החברה לשוק הקמעונאות כשפתחה ברמת גן חנות ראשונה הפונה ללקוחות פרטיים. החברה זכתה בפרס קפלן לתעשייה על התייעלות והעלאת פריון העבודה.
בשנת 1993 נכנסה חברת אפריקה ישראל כשותפה בקבוצת פקר פלדה, ובשנת 2006 רכשה את חלקה של משפחת פקר בקבוצה, ובכך הפכה לבעלת השליטה בנגב קרמיקה. בשנת 2012 השלימה אפריקה ישראל את רכישת השליטה בנגב קרמיקה, לאחר שקנתה את המניות של חברות הביטוח מנורה והראל ומניות של מחזיקים פרטיים, ובכך הביאה למחיקת החברה מהבורסה ולהפסקת היותה חברה מדווחת.
בשנת 2000, בעקבות שינויים בשוק, הוחלט להסב את המפעל מייצור אריחי קרמיקה לייצור אריחי גרניט פורצלן. בשנת 2010 רכשה נגב מספר רשתות קמעונאיות והפכה ל"קבוצת נגב". בין הרשתות שנרכשו: רשת ויה ארקדיה, סופר קרמיק, אלגל וכן אורגל, יבואנית מוצרי חברת Grohe הגרמנית. מותג NOVO של החברה הושק בשנת 2000 ומיוצר במפעל נגב בירוחם, ובתוכו אריחי ריצוף, חיפוי קירות, כיורים ואמבטיות. בשנים 2011 ו-2012 נכנסה החברה לרשימת Super-Brands המדרגת את מותגי העל בישראל. בחודש מרץ 2012 נבחר מנכ"ל הקבוצה, אבי מוטולה, לאיש השיווק של החודש מטעם איגוד השיווק הישראלי, על הישגיו בהגדלת מחזורי החברה.
בשנת 2013 החלה החברה בהקמת מפעל חדש בירוחם שיעשה שימוש בטכנולוגיות ייצור מתקדמות. במרץ 2015 פוטר המנכ"ל אבי מוטולה, לאחר חוסר שביעות רצון של החברה ושל המנכ"ל. בהמשך פוטרו שלושה בכירים נוספים בחברה. ביוני 2015 עובדי המפעל התאגדו תחת ההסתדרות וביולי 2016 נחתם הסכם קיבוצי. באפריל 2017, קרן ויולה וקבוצת משקיעים בהובלת איש העסקים יריב לרנר חתמו על הסכם לרכישת נגב. באוקטובר 2017 הודיעה הקבוצה על סגירת המפעל בירוחם ופיטורי עובדיו, ההסתדרות ביקשה צו מניעה נגד הפיטורין.

סביבתנות

נגב קרמיקה נמנית ברשימת החברים המייסדים של "המועצה הישראלית לבנייה ירוקה". בתוך כך, השקיעה החברה בהפיכת מפעל ייצור הקרמיקה שלה בירוחם למפעל ירוק, שלא עושה שימוש בחומרים רעילים וממחזר כ-95% מחומרי הגלם שלו ומתוצרי הלוואי של תהליכי הייצור. בינואר 2014 העניק מכון התקנים הישראלי היתר לסמן את מוצרי Novo בתו ירוק, המעיד על ייצור אקולוגי. כמו כן, ב-2011 החלה החברה לייצר אריחים מסדרת נובו, שייצורם חוסך באנרגיה ובחומרי גלם. המפעל החדש של נגב קרמיקה בירוחם תוכנן ונבנה כך שיוכל לפעול כולו על גז טבעי (במקום גז בישול), מה שאמור לחסוך כ-50% מהוצאות המפעל על אנרגיה וכן למזער את הנזק לסביבה. בשנת 2010 חילקה החברה 10 מלגות של 5,000 ש"ח לסטודנטים במגמה לעיצוב תעשייתי בבצלאל, שהקדישו את עבודת הגמר שלהם לעיצוב אקולוגי וסביבתי של מוצרים לבית.
מורגן (סרט)

תקציר העלילה

מורגן דלט (דייוויד וורנר) הוא אמן כושל ומתוסכל. לאמו יש מסעדת פיש אנד צ'יפס בדאון טאון בלונדון, והיא מחנכת אותו על ערכי המרקסיזם לקראת המהפכה העולמית ולוקחת אותו להתייחדות ליד קברו של קרל מרקס בבית הקברות הייגייט בלונדון.
היא כועסת עליו בגלל שהתחתן עם ליאוני (ונסה רדגרייב) שהיא מהמעמד החברתי הגבוה והמנצל.
ברוב עבודותיו של מורגן מופיע סמל הפטיש והמגל הקומוניסטי. הוא חי בעולם של פנטזיות ומושפע מסרטי טרזן ומגורילות בעיקר זאת מהסרט "קינג קונג". הוא מרגיש שאינו מאוזן מבחינה נפשית, ואומר לאמו כי הוא מקרה מתאים לטיפול פסיכיאטרי.
ליאוני בתחילה מחבבת את צ'ארלס על התנהגותו הילדותית והמשוחררת, אבל כעבור זמן היא מרגישה שאין הוא מתאים למעמדה החברתי וגם התנהגותו ביזרית. היא מתיידדת עם צ'ארלס נפיאר (רוברט סטיבנס), סוחר אמנות אמיד ובעל גלריה. לאחר הגרושים הוא מתרכז בהצקות לבני הזוג - מתפרץ לדירתם ומצייר את סמלי המגל והפטיש, מחבר את הדירה למערכת קולית ומשמיע קולות הפצצה ומניח שלד במיטתם. לאמה של ליאוני המתעבת אותו ורוצה להסגירו למשטרה, הוא שם מתקן מתחת למיטתה המתפוצץ בעת שהיא נשכבת עליה.
לבסוף בעזרת ידיד של אמו, ואלי (ארתור מולרד), הוא חוטף את ליאוני ממיטתה בהשראת הסרט "קינג קונג". הם מביאים אותה לאגם שם מדמה מורגן את עצמו כטרזן הקופץ למים להציל את ג'יין.
ליאוני מחולצת מהמקום על ידי הוריה ומורגן מובא למשפט ונאסר.
הוא משתחרר ביום חתונתם של ליאוני וצ'ארלס ומחליט להפריע לטקס, לובש את תחפושת הגורילה ומסתער על קהל המוזמנים הנכבד. פורצת מהומה והוא מצליח לבסוף להימלט מהמקום, עולה על אופנוע ודוהר כששוטרים רודפים אחריו. הוא מוצא את עצמו לבסוף בתוך ערימת זבל ומדמה שכל מי שהכיר אותו בעבר יורה עליו כדי להוציאו להורג.
לבסוף מאושפז מורגן במוסד פסיכיאטרי. הוא עוסק בשתילת פרחים בצורת מגל ופטיש. ליאוני מגיעה לבקרו. היא בהריון ולשאלת מורגן אם העובר שלו היא מחייכת ומנידה את ראשה בחיוב.
יעקב שורר

קורות חיים

שורר נולד בחיפה וגדל בשכונת נווה שאנן, חניך ומדריך בתנועת השומר הצעיר. בין השנים 1965-1961 שרת בנח"ל ולאחר מכן היה חבר בקיבוץ גלאון. בין השנים 1972-1966 למד באוניברסיטת תל אביב וסיים לימודי תואר ראשון בביולוגיה ותואר שני בבוטניקה.
בשנת 1972 החל לעבוד בחברה להגנת הטבע כמנהל המחלקה לשמירת טבע, ובין השנים 1975-1973 ערך את כתב העת "טבע וארץ". לאחר מכן היה מנהל בית ספר שדה כרמל, ומנהל המרכז לייעוץ טיולים במחוז חיפה.
בין השנים 2002-1982 היה מורה לבוטניקה וגאוגרפיה במכון הביולוגי – בית פנחס בחיפה ושימש כמרצה ללימודי ארץ ישראל במכללת אורנים ובמכללת בית ברל. במקביל למד לתואר שני בגאוגרפיה ותולדות עם ישראל.
פרסם ספרים ומאמרים רבים העוסקים בנושאי טבע הארץ, תולדות ההתיישבות בארץ ישראל ומסלולי טיולים. מאמריו הופיעו בכתבי עת שונים בהם אריאל, עתמול, טבע וארץ, סלעית.
יצחק ג'יבלי

חייו

יצחק בן שרה ואברהם יחיא ג'יבלי נולד בשנת 1930 במצרים ועלה לארץ ישראל בעודו תינוק עם משפחתו, שהתיישבה בצפון תל אביב. מפאת מצוקת המשפחה הוא נשלח לאימוץ במושב תל עדשים. כבן 17 התגייס לפלמ"ח והשתתף במלחמת השחרור. לאחר ששירת בצה"ל כנהגו של רחבעם זאבי, הצטרף ליחידה 101 בימיה הראשונים ב-1953. עם מיזוג יחידה 101 עם גדוד 890 של הצנחנים חמישה חודשים לאחר מכן ב-1954, המשיך לשרת במסגרת החדשה שלימים כונתה סיירת מטכ"ל.
בעקבות רצח של חקלאי בשדה ליד כפר סבא הוחלט לערוך פעולת תגמול בשם "ברוך 1" נגד מחנה עזון של הלגיון הירדני על ידי חיילים מגדוד 890. עם ג'יבלי נבחרו למשימה עוד ששה חיילים: אהרון דוידי, מאיר הר-ציון, יורם "ימו" נהרי, עמירם הירשפלד, אלישע בן-צור וגלעד הראל. הכוח יצא עם רדת החשיכה ב-29 ביוני 1954 מקיבוץ אייל. בקרב במחנה נהרגו מספר חיילים ירדניים וג'יבלי נפצע קשה, אך המשיך לתפקד. עם נסיגת הכוח מהיעד ניסו הר ציון ונהרי לפנות את ג'יבלי לשטח ישראל אך התברר כי הפינוי מעכב את הכוח ומסכן אותו בהתקלות בתגבורת ירדנית. הוא דרש מחבריו להשאיר אותו בשטח ולא להסתכן בעבורו. הוא נלקח בשבי ולאחר סיום אשפוזו הועבר לבית כלא בזרקא, כאשר בישראל גורלו לא נודע זמן רב. על התנהגותו במבצע זה הוענק לו עיטור העוז כעשרים שנה לאחר מכן. 
חבריו של ג'יבלי ארגנו שלוש פעולות כדי לשבות חיילים ירדנים שיוחלפו תמורתו. הראשונה שבהן נערכה באוגוסט ובגלל החשש שהפעולה לא תאושר, היא נעשתה ללא אישור הרמטכ"ל. הפעולות כונו פעולות גי"ל על בסיס הסיסמה ג'בלי יצחק לחופש. בעקבות הצלחת הפעולות שוחרר ג'יבלי בעסקת חילופי שבויים.
לאחר שחרורו מצה"ל החל לעבוד כחבר אגד, ולאחר מכן בשירות הביטחון הכללי כקצין ביטחון במספר שגרירויות ישראליות וכמאבטח במטוסי אל על ובמוסד. לאחר פרישתו לגמלאות עבד כשומר סף במועדון של רפי שאולי, וכן שימש נהגו ועוזרו האישי של יעקב נמרודי. הוא נפטר בתל אביב והותיר אחריו אישה, שני ילדים ונכדים.
בנו הוא המאייר גיל ג'יבלי. הוא נקרא על שם המבצע שיזמו חבריו של יצחק ג'יבלי לזירוז שחרורו מהשבי הירדני.
המועצה הלאומית למניעת תאונות

המועצה הלאומית למניעת תאונות הייתה גוף ממשלתי ואחר כך ארגון פרטי שמתקיים מתרומות ועוסק בהדרכה, בהסברה ובהעברת השתלמויות לנהגים כדי לנסות להפחית את מספר תאונות הדרכים. 
בשנות ה-90 היא שימשה כגוף חוץ-ממסדי שפעל להדרכת הציבור ועסק בהפעלת מתנדבים בכל הקשור להגברת הבטיחות בדרכים. מקום מושבה היה ב"מכללת תלפיות" ברחוב הזרם בתל אביב.

היסטוריה

המועצה הלאומית למניעת תאונות הוקמה במרץ 1954 על ידי השופט ה. לבנברג ועורך הדין י. סלומון, וביוזמת שר התחבורה יוסף ספיר, בטקס חגיגי בו השתתפו נשיא המדינה, יצחק בן צבי, יושב ראש הכנסת, יוסף שפרינצק, הרב הראשי הרצוג, שרים ואישי ציבור. 
המועצה הוקמה כחברה ללא הון מניות, שפועלת כמוסד ללא כוונת רווח, ונציגי הממשלה היו חברים במוסדות המנהלים של המועצה. מטרותיה העיקריות של המועצה, לפי תזכירה ולפי פרסומיה, היו לשמש ארגון גג למתנדבים בתחום המלחמה בתאונות הדרכים, תוך ניסיון לניצול פוטנציאל ההתנדבות, הגברת המודעות והדרכת הציבור בנושא.
בשנת 1985, משרד התחבורה החליט לשדרג את הקורסים לנהיגה נכונה לעברייני תנועה והקימה עם המועצה הלאומית למניעת תאונות את "המכון הארצי להכשרת נהגים". עובדי מחלקת ההדרכה של המועצה הועברו למכון שהתחיל לעבוד עצמאית, בהתחלה בירושלים לאחר מכן ברח' הזרם בתל אביב. מבקרת המדינה מרים בן פורת כתבה בדו"ח על המועצה כי המכון אינו ישות משפטית עצמאית אלא יחידה של המועצה. בשנים הראשונות קיבלו העובדים שכר גבוה באופן חריג, שהורד בעקבות דו"ח של מבקרת המדינה.
המועצה פעלה במתכונת זו עד שנת 2000, אז הופרטה והפכה לגוף פרטי הממומן מתרומות. הסיבה לכך הייתה בעיקר בשל הקמתה של הרשות הלאומית לבטיחות בדרכים, שהוקמה מתוקף חוק המאבק הלאומי בתאונות דרכים, התשנ"ז - 1997. הרשות עסקה בנושאים שחפפו לאלו של המועצה, והביאה לכפילות ולאי נחיצותה של המועצה, ולטענת מבקר המדינה, לפגיעה במאבק בתאונות הדרכים.

ביקורת

בדוח של מבקר המדינה משנת 1995 נמצא שמדובר בגוף החשוד כפועל על פי שיקולים פוליטיים ואשר חבריו מקבלים כספים הרשומים למעשה כפעילות. 
בשנת 2016 המועצה עצמה לא מופיעה יותר כארגון מוכר באתר רשם העמותות אך אגודת ידידי המועצה הלאומית למניעת תאונות עדיין רשומה. היא לא פרסמה מסמכים לגבי פעילותה, ואין לה אישורים נוספים. עמותה זו מופעלת מתוך משרדי עו"ד פורת.
קהילת אורות התורה

קהילת אורות התורה היא מרכז רוחני ציוני דתי בשכונת אורות התורה בעיר בת ים, בראשות הרב דוד חי הכהן. מוסדות הקהילה כוללים: ישיבה גבוהה, ישיבה תיכונית, ישיבה קטנה, אולפנה, תלמודי תורה וגני ילדים.

הקהילה

בסוף שנות השבעים נשלח הרב דוד חי הכהן על ידי רבו, הרב צבי יהודה הכהן קוק לבת ים. הרב הכהן החל את דרכו בבת ים בצריף בשכונת באבוב בעיר, שם התחיל לבנות קהילה וגם לקרב רחוקים. בשנת ה'תש"ם הונחה אבן פינה לבית כנסת, שאותו סיימו לבנות כעבור ארבע שנים, שנקרא בשם "אורות התורה", על שם ספרו של הרב אברהם יצחק הכהן קוק. 
הקהילה נמצאת בשכונת אורות התורה ומונה כמה מאות משפחות.

אולפנת "צביה"

בשנת תשנ"ד פתחה הקהילה בבת ים את אולפנת "צביה", סניף של הרשת החינוכית תורנית נעם-צביה. ביסוד האולפנא עומדת משנתו החינוכית של הרב צבי יהודה הכהן קוק, שעל שמו קרויה האולפנא. האולפנא היא מוסד תורני ייחודי לבנות המשרת בנות מבת ים, חולון, ראשון לציון, יבנה והסביבה. האולפנה שייכת לחמ"ד.

ישיבת נתיבות ישראל

בשנת תשס"ד הקים הרב דוד חי הכהן יחד עם עוד שבעה תלמידים מישיבת מרכז הרב ישיבה גבוהה הנקראת "נתיבות ישראל", בישיבה כ-60 תלמידים. הישיבה ממשיכה את האידאולוגיה של ישיבת מרכז הרב וחלק מהרבנים, כולל הרב דוד חי הכהן, הם בוגרי ישיבה זו.
הישיבה מחנכת לשירות בצה"ל, בעיקר דרך מסלול הסדר מרכז.

בתי ספר ותלמודי תורה

עם הזמן הקימה הקהילה גני ילדים ובית ספר יסודי ממלכתי דתי לבנים ובנות (בהפרדה) בעיר אשר גם הם קרויים "אורות התורה".
בשנת תשס"א קמה חטיבת ביניים, ובשנת הלימודים ה'תשס"ח הפכה להיות חלק מישיבת בני עקיבא אדר"ת בעיר. בשנת ה'תש"ע חטיבת הביניים שינתה את מסלולה למסלול ישיבה לצעירים שלומדים בה לימודי קודש מוגברים ולימודי חול ברמה רגילה. 
בשנת תשס"ז הקימה הקהילה בית כנסת נוסף בבת ים, "אור חדש", הממוקם מעל בית הספר היסודי "אורות התורה" והסמוך לבנייני קהילת "אורות התורה".
מרוץ סמכויות

מרוץ סמכויות הוא מונח משפטי המתאר מצב בו סכסוך בין שני בעלי דין יכול להידון בפני שני מוסדות שיפוט שונים ויש לבעלי הדין תחושה שהתוצאה תהיה תלויה במוסד שידון בסכסוך. במצב זה, נהוג שהמוסד הראשון אליו מובאת התביעה לדון בסכסוך הוא שידון בו ועל כן יש לבעלי הדין אינטרס למהר ולהגיש תביעה במוסד הנראה להם עדיף מבחינתם. בישראל מתייחס "מרוץ הסמכויות" לתחומים שונים ובהם הכרת אבהות וקביעת מעמד אישי, אך לרוב הוא מתייחס למחלוקות בין בני זוג הנמצאים בהליך גירושים, היכולות להידון בפני בית משפט לענייני משפחה או בפני בית דין רבני.

רקע: הסמכויות

בישראל, קיימות שתי סוגי ערכאות העוסקות בעניינים הנוגעים לגירושים, בתי הדין הרבניים ובתי המשפט לענייני משפחה. 
לפי סעיף 1 לחוק שיפוט בתי דין רבניים, נישואים וגירושים של יהודים בישראל, אזרחי המדינה או תושביה, נמצאים בסמכותם הייחודית של בתי הדין הרבניים. בתי הדין מוסמכים לדון גם בעניינים שונים הנלווים לגירושים ו'כרוכים' עם תביעת גירושין, אך בנושאים אלו קיימת סמכות מקבילה למערכת האזרחית, ובפרט לבית המשפט לענייני משפחה. העניינים העיקריים המצויים בסמכות מקבילה של הערכאות הם: מזונות האישה, מזונות ילדים, משמורת ילדים וחלוקת רכוש. 
תתכן הבחנה בין הערכאה הדנה לבין הדין שלפיו תדון. בהתאם לסימן 51 לדבר המלך במועצתו, בענייני המעמד האישי יחול הדין האישי (הדתי). כך למשל, מזונות הם חלק מענייני המעמד האישי, ועל כן, גם בית המשפט לענייני משפחה, כאשר הוא דן בתביעת מזונות, אמור להחיל את הדין הדתי. מאידך, חוקים טריטוריאליים (אזרחיים) כדוגמת חוק הכשרות המשפטית והאפוטרופסות, עוסקים בנושאים שבסמכות בתי הדין, וממילא מחייב גם אותם. בבג"ץ בבלי פסק נשיא בית המשפט העליון אהרן ברק, כי פרט לענייני המעמד האישי, על בית הדין תמיד להחיל את הדין האזרחי. למרות זאת, במקרים רבים בתי הדין פוסקים לפי ההלכה תוך התעלמות מהוראות חוק אזרחיות. כמו כן, ההחלה של הדין המהותי היא שונה. בנוסף, הערכאות השונות אוטונומיות ביצירת סדרי דין - אופי הראיות הנדרש להוכחת טענות ואופן הגשתן. ההבדלים בסדרי הדין עשויים להשפיע על תוצאתו, וככאלה מהווים חלק ממרוץ הסמכויות.

המרוץ

כאשר בני זוג נמצאים במצב העלול להוביל לגירושין, ובהגיעם למסקנה כי אין מנוס אלא לפנות לערכאה משפטית, ינסה כל אחד מהצדדים לפתוח את המאבק בעמדת פתיחה שתהיה נוחה לו. עורכי דין העוסקים בענייני אישות מנחים את לקוחותיהם בבחירת הערכאה המועדפת ומייעצים להם למהר ולהגיש את התביעה לאחת משתי הערכאות, לפני שיוקדמו בידי בן/בת הזוג. התפיסה הרווחת היא שלבעל, או לבן הזוג המעוניין בהתמשכות הקשר הזוגי, עדיף שעניינו ידון בפני בית הדין הרבני, ואילו לאישה, או לבן הזוג המעוניין בפירוק מהיר של המשפחה, עדיף שעניינו ידון בפני בית משפט למשפחה.
במקרים רבים פותחים שני בני הזוג בהליכים מקבילים, עם או בלי ידיעה מה עושה בן הזוג האחר. כך נוצרת כפילות סמכויות, ולשם כך נקבעו כללים מנחים מי תהיה הערכאה שתדון בעניין.
מינסטר

יהודים במינסטר

ישנן עדויות שכבר במאה ה-12 חיה קהילה יהודית בעיר. הקהילה היא מהוותיקות בקהילות צפון-מערב גרמניה. בעבודות בנייה באחת מכנסיות העיר, כנסיית למברטוס, נתגלו מצבות יהודיות ששימשו לבנית הכנסייה. על אחת מהן נחרט התאריך העברי כ"ה בתמוז ה'פ"ד (18 ביולי 1324). עם התפשטות הדבר, או "המוות השחור", בסביבות שנת 1350, נפלו יהודי העיר קורבן לפוגרומים רבים עד שנמחקה קהילתם במינסטר. עד למאה ה-19 מנעה העיר מיהודים לגור בתוכה.
בשנת 1811 נחנך בית קברות יהודי שסימן את תחילת בנייתה של קהילה יהודית במינסטר. בשנת 1830 בנתה הקהילה את בית הכנסת הראשון מאז גורשה מאות שנים לפני כן, ובשנת 1870 חנכה הקהילה בעלת 400 החברים בית כנסת מפואר חדש, וזאת בטקס מכובד אליו הוזמנו ראש העיר ומכובדים אחרים.
עם עליית הנאצים לשלטון נפלה הקהילה שוב קורבן לפוגרומים אנטישמיים. ביום שלאחר ליל הבדולח, ה-10 בנובמבר 1938, שרף ההמון את בית הכנסת בעיר. בשנת 1933 מנתה הקהילה 708 חברים: 299 חברים נשלחו למחנות ריכוז, מהם שרדו רק 24 איש; 280 עזבו את העיר והיגרו למדינות אחרות; שבעה התאבדו וארבעה עברו את תקופת הנאצים במחבוא; עקבותיהם של עוד 42 איש נעלמו.
ב-12 במרץ 1961 נחנך בית הכנסת מחדש בעיר. גל של יהודים ממדינות ברית המועצות לשעבר פקד את גרמניה בעשור האחרון. יהודים אלה מונים את רוב יהודי קהילות גרמניה כיום. במינסטר ישנם כ-800 חברי קהילה.