פואד עג'מי

שנותיו הראשונות

עג'מי נולד בארנון, כפר הררי בדרום לבנון. משפחתו השיעית הגיעה לארנון מתבריז שבאיראן בשנות החמישים של המאה ה-19. פירוש המילה "עג'ם" בערבית הוא "לא-ערבי", ופירוש ספציפי יותר הוא "פרסי". עג'מי הגיע לארצות הברית בסתיו 1963, זמן קצר לפני שמלאו לו 18. הוא החל ללמוד לתואר הראשון בקולג' מזרח אורגון (כיום אוניברסיטת מזרח אורגון) בלה גראנד, אורגון (La Grande, Oregon). הוא למד לתארים מתקדמים באוניברסיטת וושינגטון, שם כתב תזה על יחסים בינלאומיים וממשלה עולמית.

אקדמיה

עג'מי הצטרף למחלקה למדע המדינה באוניברסיטת פרינסטון ב-1973, אולם לא קיבל קביעות. הוא נודע כתומך קולני בזכות להגדרה עצמית של הפלסטינים.
היה פרופסור המופקד על קתדרת מאג'יד קדורי למחקרי המזרח התיכון ומנהל התוכנית ללימודי המזרח התיכון בבית הספר ליחסים בינלאומיים מתקדמים על שם פול ניטשה Paul H. Nitze School of Advanced International Studies) (SAIS) באוניברסיטת ג'ונס הופקינס.

ממשל

עג'מי שימש כיועץ למזכירת המדינה של ארצות הברית קונדוליסה רייס, כמו גם לחברו ועמיתו פול וולפוביץ.

עתונאות וטלוויזיה

עג'מי כתב לעיתים תכופות בנושאי המזרח התיכון וההיסטוריה העולמית של זמננו ב-The New York Times Book Review, ‏ Foreign Affairs, ניו ריפבליק, וול סטריט ז'ורנל, ובכתבי עת נוספים. עג'מי הופיע לעיתים קרובות ברשתות הטלוויזיה האמריקאיות PBS ו-CBS.

ספריו

במאמרו "תוצאתה של חוסר ההזדהות הפוליטית"
מתאר עג'מי איך העולם השלישי נקט בעמדה של אי-הזדהות פוליטית בזמן הפוליטיקה של המלחמה הקרה. ב-1980 הוא קיבל הצעה מאוניברסיטת ג'ונס הופקינס להתמנות להיות מנהלו של מחקרי המזרח התיכון בתוכנית הבוגרים ליחסים בינלאומיים בוושינגטון הבירה, בבית הספר ללימודים בינלאומיים מתקדמים על שם פול ניטשה. הוא פרופסור ומופקד על הקתדרה על שם מאג'יד קדורי.
שנה אחרי קבלת המינוי פרסם עג'מי את ספרו הראשון, "מצבם הרעוע של הערבים" (Arab Predicament) שמנתח את מה שעג'מי מתאר כמשבר אינטלקטואלי ופוליטי שסחף את העולם הערבי בעקבות כישלונו להביס את ישראל במלחמת ששת הימים ב-1967. אחרי כן פרסם עג'מי ספרים נוספים: "ארמון החלומות של הערבים : אודיסיאה של דור", "ביירות: עיר של צער" (Beirut: City of Regrets (1988),) ו"האימאם הנעלם : מוסא אל-צדר והשיעה של לבנון" (1986).
בספר "ארמון החלומות של הערבים", עג'מי סוקר עג'מי את הנוף האינטלקטואלי שהעולם הערבי ואיראן, במה שהיה בכמה דרכים אוטוביוגרפיה כמו גם המשך ל"מצבם הרעוע של הערבים". הוא כתב על הפוליטיקה המזרח תיכונית של "עולם שבו לעיתים רחוקות משיגים ניצחון שבצידו מידת הרחמים או המתינות." הוא כתב על פאן-ערביות ותיאר את האידאולוגיה שלה כ"שליטה סונית לבושה במחלצות חילוניות."
ספרו האחרון של עג'מי "מתנת הנוכרים: האמריקנים, הערבים והעיראקים בעיראק" The) Foreigner's Gift: The Americans, The Arabs and The Iraqis in Iraq) (2006), עוסק בשחרור האמריקני של עיראק.

פילוסופיה

השקפתו על רעיון "התנגשות הציוויליזציות" של סמואל הנטינגטון
עג'מי כתב מאמר שחולל הדים ובו סתר את תזת "התנגשות הציוויליזציות" של סמואל הנטיגנטון
בהתייחס לעתיד המדינה והיחסים הבינלאומיים בתום עידן המלחמה הקרה. 
הנטינגטון הציג עולם המחולק ברמה הגבוהה ביותר לשמונה ציוויליזציות, וכולל מספר ארצות ש"נקרעות" בין שתי ציוויליזציות, בטוענו שחלוקות הציוויליזציות הללו הן הרבה יותר בסיסיות מאשר שתתבססנה על אינטרסים כלכליים, אידאולוגיה ומשטרים ושהעולם נעשה מקום קטן יותר עם יחסי גומלין קרובים הולכים ומתגברים. מעבר לכך הוא טען שעליונותו של סינדרום "המדינה הקרובות" יספק נקודה מלכדת שתחליף את האידאולוגיה הפוליטית ואת שיקולי "איזון הכוח" המסורתי ביחסים בין מדינות ואומות, ויגרום לחלוקה בין המערב ל"יתר" ויצור תנועת נגד לערכים המערביים (שכנראה "שונים במהותם" מאלו השכיחים בציוויליזציות אחרות).
במאמרו "ההזמנה" מבקר עג'מי את הנטינגטון בשל התעלמותו מהמורכבויות המעשיות והתועלות של המדינות שמניעות קונפליקטים בתוך ובין ציוויליזציות. עג'מי מאמין שמדינות תישארנה הגורם הבולט המשפיע על המערכת העולמית ותפקודה. הוא גם טוען שמדינות או קבוצות בנות אותה ציוויזליציה נוטות לפעול יחדיו רק אם הדבר עולה בקנה אחד עם האינטרס שלהן לעשות כן; הוא גם סבור שמודרניות וחילוניות יאריכו ימים, במיוחד במקומות בהם מתנהלים מאבקים משמעותיים בעדם, והוא מביא כדוגמה את המעמד הבינוני ההודי. עג'מי גם מאמין שציוויליזציות אינן שולטות על מדינות; אלא, מדינות שולטות על ציוויליזציות.
מאוחר יותר עג'מי ריכך את ביקורתו הראשונית על התאוריות של הנטינגטון במאמרו "ההתנגשות" בו הוא כתב ש"אני נוטה כיום לצדד יותר בתזה של הנטינגטון אודות "התנגשות הציוויליזציות" ופחות להחזיק בביקורת שהייתה לי עליה בעבר."

השפעתו הפוליטית

בשנים האחרונות, הייתה לעג'מי, כאינטלקטואל ערבי, השפעה פוליטית משמעותית על ממשל בוש. ידוע שקונדוליסה רייס זימנה אותו לבית הלבן כדי לבקש את עצתו, ושפול וולפוביץ, סגן מזכיר ההגנה לשעבר, חברו ועמיתו בעבר מבית הספר ללימודים בינלאומיים מתקדמים על שם פול ניטשה באוניברסיטת ג'ונס הופקינס שיבח אותו בנאומים שנשא על עיראק.

חברויות

עג'מי היא חבר בוועד המנהל של המועצה ליחסי חוץ (Council on Foreign Relations), ובוועד המייעץ של כתב העת Foreign Affairs. עג'מי היא חבר מייסד של האגודה ללימודי המזרח התיכון ואפריקה (ASMEA). עג'מי היה גם חבר במערכת של Middle East Quarterly, כתב עת של צוות החשיבה Middle East Forum.
בשנת 1988 ביקר בישראל והרצה באוניברסיטת תל אביב, בהזמנת פרופסור איתמר רבינוביץ', ביקר בירושלים, באירוח ראש העירייה טדי קולק ואף השתתף בסרטון של קרן ירושלים לגיוס תרומות והכריז שהקמת מדינה פלסטינית היא עניין אבוד.

מחלוקות

תמיכתו במלחמת עיראק
עג'מי התבטא בפומבי בעד מלחמת עיראק, שלדעתו "נבעה כתוצאה מתסכול אמריקני עמוק... תרבות טרור שהצמיחה עשבים שוטים בארצות ערביות."
בנאום שנשא דיק צ'ייני, סגן נשיא ארצות הברית, בפני ארגון Veterans of Foreign Wars באוגוסט 2002, הוא ניסה לשכך את הדאגה לגבי הפלישה האמריקאית הצפויה לעיראק, הצהיר" "אשר לתגובת ה'רחוב' הערבי, מומחה המזרח התיכון פרופסור פואד עג'מי צפה שאחרי השחרור, ברחובות בצרה ובגדד "תגעש משמחה בדיוק כפי שקאבול קיבלה בסבר פנים יפות את האמריקאים."
עג'מי התריע לגבי התוצאות השליליות שתהיינה למלחמת עיראק על ארצות הברית. במסתו משנת 2003 בכתב העת Foreign Affairs, "עיראק ועתיד הערבים", כתב עג'מי: "אסור לשגות באשליות לגבי סוג הנוף הערבי שאמריקה נועדה למצוא או, או מתי, היא תיכנס למלחמה נגד השלטון העיראקי. לא ניתן לכבוש שום לבבות בעולם הערבי, שום דיפלומטיה פוליטית שתוכל לשכנע את חלק הארי של הערבים שהמלחמה הזו היא מלחמה צודקת. משלחת אמריקאית בעקבות שתסכל את הפיקוח של האו"ם תיראה בעיני רוב הערבים כניסיון אימפריאלי להשתלט על עולמם, לטובתה של ישראל, או כדרך שבה ארצות הברית נוקטת על מנת להבטיח לעצמה את אספקת הנפט העיראקי. לא יינתן כל שימוע לכוח הזר הגדול." 
אולם הוא הוסיף ואמר: "אמריקה חייבת להיות מסוגלת לחיות במידה רבה עם חוסר האמון וחוסר האהדה שנהפכים לאנטי-אמריקניות – עם זאת המצב המולד של התרבות אחראי לפצעים שהביא על עצמו. אין שום צורך לחלוק כבוד לקנאות הדתית הפוליטית שהיא נחלת האזור. אכן, זהו אחד המצבים שבהם כוח זר מחדש מציע דרך טובה יותר למחלותיו וכשלונותיו עתיקות היומין של האזור."
עג'מי המשיך לתמוך בנחיצותה של המלחמה שלוש שנים אחרי כן. בספרו משנת 2006 על הפלישה ותוצאותיה, הוא מתאר את המאמץ האצילי, וטוען שלמרות שהוא טמן בחובו גם תוצאות לא נעימות, הרי שמוקדם מדי מכדי להגדיר אותו ככישלון.
סגן הנשיא צ'ייני ציטט את עג'מי שוב בנאום שנשא בפני מכון וושינגטון למדיניות המזרח התיכון ב-21 באוקטובר 2007 באומרו: "אין לנו שום אשליות לגבי הדרך הניצבת לפנינו. כפי שפואד עג'מי אמר לאחרונה, עיראק אינה עדיין "מדינה השרויה השלום וכל הזעם האגור בתוכה לא שכך עדיין, אבל החוק והסדר החלו לפעפע לפני השטח."
שמונה ימים אחרי שנשיא ארצות הברית ברק אובמה נכנס לתפקידו כתב עג'מי מאמר בוול סטריט ז'ורנל בשם "שליח הסדר הישן", בו טען שלדיפלומטיה של ממשלו של ג'ורג' בוש הייתה "השפעה מהפכנית" וגער באובמה על שלא שיבח את מלחמת עיראק.