לאון טרוצקי

חייו

לב (לייב) דוידוביץ' בְּרוֹנשטיין (ברוסית: Лев Давидович Бронштейн) היה הילד החמישי מתוך שמונת ילדיהם של זוג איכרים יהודים אמידים, דוד (1847–1922) (בן לאון) ואנה (1850–1912, לבובנה ז'יבוטובסקאיה) ברונשטיין. ארבעה מאחיו נפטרו בצעירותם. הוא נולד בכפר בשם ינובקה (כיום ברסלבקה) במחוז חרסון שבדרום אוקראינה ועד גיל תשע גדל בבוברינץ, שם היו לאביו מספר חנויות. בן תשע נשלח מכפר מגוריו לאודסה ושם חי ובגר. למד בבית-ספר נוצרי ואחר בגימנסיה בניקולאייב, בה התוודע למרקסיזם.
למד מתמטיקה באוניברסיטת אודסה, אך ויתר על לימודיו כדי להתמסר לפעילות מהפכנית נגד משטר הצאר. נעצר לראשונה ב־1898 כאשר עבד כמארגן של איגוד הפועלים של דרום רוסיה. בעקבות פעילותו המהפכנית נשפט לשנתיים מאסר. ב-1900, במהלך ריצוי תקופת מאסרו במוסקבה, נישא לאשתו הראשונה, אלכסנדרה סוקולובסקיה (1872–1938), גם היא יהודיה. אף על פי ששני בני הזוג היו מרקסיסטים, טקס הנישואין היה כדת משה וישראל, ועל ידי רב.
באותה שנה נשפט לארבע שנות גלות בסיביר, לשם גלה עם אשתו ושם נולדו שתי בנותיו, זינאידה (או זינה) (1901–1933) ונינה (1902–1928). ב-1902 נפרד, אף כי לא התגרש רשמית מאשתו הראשונה, ברח מסיביר, אימץ את השם "טרוצקי" מסוהר באודסה ואת השם הפרטי של סבו לאון, במקום שמו המקורי לב, והמשיך ללונדון. שם הצטרף לוולדימיר לנין, אז עורך העיתון "איסקרה" (רוסית: "הניצוץ"), שהיה שייך למפלגה הסוציאל-דמוקרטית הרוסית.
טרוצקי השתתף בקונגרס השני של מפלגה זו בלונדון בקיץ 1903. בקונגרס נוצר קרע במפלגה, וזו התפצלה לשתי סיעות – המנשביקים והבולשביקים. טרוצקי תמך במנשביקים כנגד לנין. אף על פי שתמיכתו במנשביקים הייתה קצרת ימים, הקרע עתיד היה לערער את יחסיו עם לנין למשך 14 השנים הבאות.
במהלך שנת 1903 פגש את בת זוגו השנייה, נטליה סדובה (1882–1962), באותה עת סטודנטית בסורבון בפריז, וממנה נולדו לו שני בנים.

ממהפכת 1905 עד מהפכת 1917

במהלך מהפכת 1905 חזר טרוצקי לרוסיה. הוא נבחר ליושב ראש הסובייט של פטרבורג. מעורבותו בשביתה הכללית של אוקטובר ותמיכתו בהתנגדות חמושה הובילו לגזר דין של גלות עולם. בינואר 1907 ברח בדרך לסיביר, ושוב עשה את דרכו ללונדון, שם השתתף בקונגרס החמישי. באוקטובר עבר לווינה, שם ערך עיתון סוציאל-דמוקרטי בשם "פראבדה" (ברוסית: Правда, משמעותו "אמת" או "האמת"), שהוברח לתוך רוסיה. בגלל קשיים כלכליים העיתון יצא בתחילה באופן לא סדיר, אך למרות זאת הצליח לעורר הדים ברוסיה, ודו"ח של האוכרנה ציין את תפוצתו הרחבה.
לקראת מלחמת העולם הראשונה עבר טרוצקי לשווייץ הנייטרלית, ואז לצרפת. הוא גורש מצרפת והתגורר בעיר ניו יורק כאשר מהפכת פברואר 1917 הפילה את הצאר ניקולאי השני מהשלטון.

מהפכת 1917 ומלחמת האזרחים

טרוצקי שב במאי 1917 לרוסיה כתומך העמדה הבולשביקית, הצטרף רשמית לסיעה זו כמה חודשים מאוחר יותר וכיהן כראש סובייט פטרוגרד, מועצת הפועלים המרכזית של רוסיה שהיוותה ממשלה-מקבילה של הפרולטריון בתקופת ממשלת המעבר הרוסית. הוא היה מעורב בצורה פעילה בניסיונות להפיל את הממשלה הזמנית בראשות אלכסנדר קרנסקי, והיה יושב ראש המועצה המהפכנית שתכננה ויישמה את מהפכת אוקטובר.
לאחר שעלו הבולשביקים לשלטון, התמנה טרוצקי לתפקיד שר החוץ. מטרתו העיקרית הייתה להביא לשלום בין גרמניה ובעלות בריתה לבין ברית המועצות. פרישתו מהמשא ומתן (10 בפברואר 1918) הביאה לפלישה גרמנית (פברואר 1918), מה שהכריח את הממשל הסובייטי לחתום ב-3 במרץ על הסכם ברסט-ליטובסק – הסכם שהיה גרוע מאוד בשביל הסובייטים ואילץ אותם להכיר בעצמאות לטביה, ליטא, פולין, אוקראינה, אסטוניה ופינלנד. טרוצקי התפטר מתפקידו. במרץ 1918 מונה לשר לענייני הצבא וחיל הים (1918–1925). בספטמבר 1918 התמנה לקומיסאר לענייני צבא (מקביל לתפקיד שר הביטחון בישראל). הוא ארגן את הצבא האדום והיה זה שניהל בפועל את הפעולות הצבאיות בחזיתות השונות של מלחמת האזרחים מתוך רכבת משוריינת, בנוסעו מחזית לחזית ללא הרף. כמו כן בזמן מלחמת האזרחים הוא החרים תוצרת חקלאית, וכך גרם למותם ברעב של מיליוני אזרחים.

עליית סטלין

עם מחלתו ומותו של לנין, הצליח המזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית, יוסיף סטלין, לרכז בידיו את הכוח של המפלגה והממשל. בנקודת זמן זו עדיין יכול היה טרוצקי להתנגד לסטלין בצורה פעילה, אולם הוא בחר לשאת נאום פייסני בקונגרס המפלגה השלושה־עשר שהתקיים במאי 1924, ובמיוחד לא דרש שצוואתו של לנין, שקרא להדחתו של סטלין מתפקיד המזכיר הכללי, תפורסם. בכך איבד טרוצקי את ההזדמנות האחרונה שלו להתנגד לסטלין, שיחד עם לב קמנייב (גיסו של טרוצקי) וגריגורי זינובייב השתלט על המפלגה. טרוצקי ותומכיו ייסדו את האופוזיציה השמאלית, שלחמה במשך מספר שנים בתוך המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות כנגד מנהיגותו של סטלין.
הוא היה סופר מוכשר ונואם מצוין. הוא שאף להגשמת הסוציאליזם בקנה מידה עולמי, שלא כסטלין, שהיה מוכן להסתפק "לעת עתה" בסוציאליזם על בסיס לאומי. בגלל התנגדותו של טרוצקי לדרכו של סטלין, הפכו שמו של טרוצקי והמונח "טרוצקיזם" לשם נרדף לבגידה בברית המועצות.
טרוצקי טבע את המונח "מהפכה מתמדת" ואת הממד הבינלאומי של המהפכה – מושגים שהיו מנוגדים בתכלית למדיניות של סטלין, שדגל ב"סוציאליזם בארץ אחת". טרוצקי תמך גם בבנייה מהירה של התעשייה ובנטישת הנא"פ ("מדיניות כלכלית חדשה"), כאשר סטלין, יחד עם ניקולאי בוכארין, תמכו בתיעוש מדורג ושמירה על התוכנית. מחלוקת אידאולוגית זו סיפקה תירוץ למאבק בין סטלין לטרוצקי, שהגיע לשיא ב־12 בנובמבר 1927, כאשר גורש האחרון מהמפלגה הקומוניסטית, ובכך השאיר את סטלין כמנהיג הבלעדי של המפלגה. הוא גורש לאלמה אטה (כיום בקזחסטן) ב־31 בינואר 1928. ב־1929 גורש מברית המועצות.
לאחר נפילתו של טרוצקי, פנה סטלין כנגד ניקולאי בוכארין ויישם הרבה ממדיניות הפנים של טרוצקי, ובצורה אלימה מאוד.

גלות

כאשר הוגלה טרוצקי ב־1929, הייתה תחנתו הראשונה האי הטורקי בּוּיוּקאָדָה ('האי הגדול' באיי הנסיכים), שם שהה במשך ארבע שנים. ב־1933 הציע לו אדואר דאלאדיה מקלט מדיני בצרפת. הוא התגורר בתחילה ברואן, ואז בברביזון. לא הותר לו לבקר בפריז. ב־1935 חש שאיננו רצוי עוד בצרפת, ולאחר ששקל כמה אופציות, עבר לנורווגיה, שם היה אורחו של קונרד קנוסן ליד אוסלו. לאחר שנתיים, כנראה תחת לחץ של ברית המועצות, הוא הושם במעצר בית. לאחר דיונים עם פקידים נורווגים, הוסכם כי הוא יועבר למקסיקו באוניית משא.

רצח טרוצקי

ב-1939 בשעת לילה מאוחרת פרצו לביתו של טרוצקי, שנשמר על ידי מאבטחי הוועד האמריקאי לשמירה על לב טרוצקי עשרות חמושים וירו לכל עבר. טרוצקי לא נפגע בניסיון החיסול הזה.
ב־20 באוגוסט 1940 בא לבקר את טרוצקי בביתו במקסיקו סיטי אזרח ספרדי בשם רמון מרקאדר, שהציג עצמו כתומכו, בעוד שלמעשה היה סוכן של המשטרה החשאית של סטלין (שבאותה עת נקראה נ.ק.ו.ד.). הסוכן הגיע באמתלה שברצונו להציג לטרוצקי מאמר שכתב. הוא הוכנס לחדרו של טרוצקי, ובהיותם לבד בחדר הכה בראשו של טרוצקי בגרזן קרח. שומרי ראשו של טרוצקי, ששמעו את המהומה, התפרצו לחדר ועמדו להרוג את המתנקש, אך טרוצקי מנע זאת מהם באומרו:
אל תהרגו אותו, לאיש זה יש סיפור לספר.
טרוצקי נפצע קשה, נלקח לבית חולים ונפטר למחרת ב-21 באוגוסט 1940, בגיל 60.
המתנקש נדון ל-20 שנות מאסר, שאותן ריצה במלואן. במשפטו העיד:
הנחתי את מעיל הגשם על השולחן בדרך שתאפשר לי להוציא את גרזן הקרח שהיה בכיס המעיל. החלטתי שלא להחמיץ את ההזדמנות הנפלאה שניתנה לי. הרגע שבו טרוצקי התחיל לקרוא את המאמר העניק לי הזדמנות, הוצאתי את הגרזן מהמעיל, אחזתי אותו בידי, ובעיניים עצומות נתתי לטרוצקי מכה נוראה בראשו.
ביתו של טרוצקי הושאר בצורה דומה לזאת שהייתה בזמנו, והוא משמש מוזיאון. קברו מצוי בשטח הבית.
בניגוד לבולשביקים אחרים שנהרגו בתקופת "הטיהורים הגדולים", שמו של טרוצקי לא טוהר על ידי הממשלה הסובייטית בתקופת הגלאסנוסט של מיכאל גורבצ'וב, אולם שמו נוקה על ידי בית משפט רוסי בשנת 2001.
ברחבי העולם יש עד היום מפלגות טרוצקיסטיות.

טרוצקי והיהדות

טרוצקי היה משוכנע שאין עתיד ליהודים כעם נפרד, וצידד בהתבוללות. הוא היה אדיש למורשתו והתבטא פעם שעניינו ביהודים היה זהה לעניינו בבולגרים. מבחינתו הפתרון לשאלה היהודית נועד לבוא על ידי המהפכה הבינלאומית שתבטיח שוויון לכל. טרוצקי זועזע כאשר בסוף שנות העשרים נוהל נגדו מסע אנטישמי בברית המועצות, ובנו סרגיי סדוב הואשם בכך שזמם להרעיל עובדים.
בשנות השלושים, לאחר עליית הנאצים לשלטון, הוא חשב שיש לתת ליהודים את החופש לבחור את דרכם, כאשר אחת האפשרויות הפתוחות בפניהם, אם ירצו היא להגר לארץ ישראל. אף שהתנגד לפרויקט הציוני, תמך ברעיון של שתי מדינות בארץ ישראל, תוך דגש על הצורך בשיתוף פעולה בין מעמד הפועלים בשני העמים.

משפחתו

בתו הבכורה זינאידה ולקובה (Zinaida Volkova) התחתנה פעמיים ונולדו לה בן ובת. בעלה חוסל בזמן הטיהורים הגדולים. ב-1931 הותר לה לצאת מברית המועצות ולהצטרף לאביה בגלות בטורקיה, אך הותר לה לקחת רק את אחד מילדיה והיא לקחה את בנה הצעיר אסטבן וולקוב (Esteban Volkov). זינאידה התאבדה בשנת 1933 בברלין בעת ששהתה שם לטיפול רפואי. בנה נשאר עם דודו לב סדוב, לאחר שסדוב מת, ב-1939 הצטרף לסבו בגלות במקסיקו. אסטבן וולקוב היה נוכח בעת שסבו נורה על ידי המתנקש. אסטבן גדל בידי נטליה סדובה, נשאר במקסיקו כל חייו, הוא מנהל את מוזיאון לאון טרוצקי . לוולקוב 4 בנות, בתו נורה וולקוב (Nora Volkow) עברה לארצות הברית והיא מנהלת את המכון הלאומי לבריאות, בת נוספת, ורוניקה וולקוב היא משוררת. בתה הבכורה של זינאידה ולקובה, אלכסנדרה, נשארה בברית המועצות ונפטרה במוסקבה בשנת 1989.
שני בניו מנשואיו השניים: לב סדוב (1906–1938) וסרגיי סדוב (1908–1938) חוסלו על ידי סוכני סטלין.
אחת מנכדותיו של טרוצקי, יוליה אקסלרוד, בתו של בנו הצעיר סרגיי, עלתה לישראל בשנת 1979 ומתגוררת בירושלים. בנה הוא דוד אקסלרוד, איש כהנא חי, המתגורר עם משפחתו, נכון ל-2010, בביתר עילית.