פרקליט המדינה של ארצות הברית

הרכב משרד הפרקליט הכללי

פרקליט המדינה נעזר בארבעה משנים לפרקליט ושבעה-עשר עוזרי הפרקליט. שלושה מהמשנים לפרקליט הם במשרה קבועה במשרד המשפטים. המשנה הנותר, ידוע כ"משנה הראשי", ומכונה לפעמים "המשנה הפוליטי", הוא מתפטר בדרך כלל עם כניסת ממשל חדש, זאת בדומה לפרקליט המדינה עצמו.

חשיבות

פרקליט המדינה, שמשרדיו ממוקמים בבניין בית המשפט העליון וגם במטה מחלקת המשפטים, מכונה "השופט העשירי" כתוצאה מהקשר ההדוק בין השופטים לבין פרקליט המדינה (וצוות פקידי בית המשפט וצוות הפרקליטות). משרד פרקליט המדינה טוען בדרך כלל עשרות פעמים במהלך המושב השנתי של בית המשפט, וכך הוא הטוען התדיר ביותר בפני בית המשפט. כתוצאה מכך, פרקליט המדינה נוטה להיות נינוח במהלך הדיונים, בעוד שהטוענים האחרים יהיו לחוצים. כמו כן, כאשר משרדו של פרקליט המדינה תומך בבקשת ערעור לבית המשפט העליון, הבקשה לערעור מתקבלת לעיתים תכופות. תופעה ראויה לציון בהתחשב בכך שבכל מושב מתקבלות רק 75-125 מתוך למעלה מ -7,500 בקשות שהוגשו.
מלבד השופטים עצמם, פרקליט המדינה הוא בין המשפיעים הידעניים ביותר בין המשפטנים העוסקים בהתדיינות המשפטית של בית המשפט העליון. חמישה מפרקליטי המדינה התמנו מאוחר יותר כשופטים בבית המשפט העליון: ויליאם הווארד טאפט (ששימש כנשיא ה -27 של ארצות הברית לפני שהפך לנשיא בית המשפט העליון), סטנלי פורמן ריד, רוברט ה. ג'קסון, ת'ורגוד מרשל ואלנה קגן. גם כמה מבעלי התפקידים הזוטרים יותר בלשכת פרקליט המדינה, התמנו מאוחר יותר לבית המשפט העליון. לדוגמה, נשיא בית המשפט העליון ג'ון רוברטס הבן, היה המשנה הראשי לפרקליט, השופט העליון סמואל אליטו היה עוזר הפרקליט. רוברט בורק היה פרקליט המדינה היחיד (אמנם לא פרקליט מכהן) שמונה למועמד לעליון ומועמדותו לא אושרה. עם זאת, מעולם לא נדחה מינוי לבית המשפם העליון של פרקליט מדינה מכהן. שמונה פרקליטי מדינה נוספים שירתו בבתי המשפט לערעורים של ארצות הברית.
בתוך מחלקת המשפטים, יש לפרקליט המדינה השפעה משמעותית על כל הערעורים המובאים על ידי המחלקה. פרקליט המדינה הוא בעל המשרה היחיד המחויב באופן סטטוטורי להיות "מלומד במשפט". בכל פעם שמחלקת המשפטים זוכה במשפט והצד המפסיד מערער, המחלקה הרלוונטית של משרד המשפטים מייצגת את המחלקה בדיונים. עם זאת, כאשר משרד המשפטים הוא הצד המפסיד במשפט, ניתן להגיש ערעור רק באישור פרקליט המדינה. לדוגמה, אם מחלקת הנזיקין תפסיד במשפט בבית משפט פדרלי מחוזי, לא ניתן לערער על פסק דין זה ללא אישורו של פרקליט המדינה.

הליך "הקריאה להשקפותיו של פרקליט המדינה"

כאשר בית המשפט שוקל האם להוציא צו עיון מחדש בתיק שהממשל הפדרלי אינו צד בו, יבקש בית המשפט לפעמים מפרקליטות המדינה לשקול, בהליך המכונה "קריאה להשקפותיו של פרקליט המדינה" (באנגלית Call for the Views of the Solicitor General - CVSG). בתגובה לקריאה זו יגיש פרקליט המדינה תזכיר (brief) בו יביע דעתו בשאלה אם ראוי להוציא צו עיון מחדש, ובדרך כלל גם יביע את דעתו בשאלה מי מהצדדים צודק.
אף על פי ש"הקריאה להשקפותיו" היא רק בקשה, הרי שמשרד פרקליט המדינה מתייחס אליו כצו. פיליפ אלמן, ששימש בזמנו כמשנה לפרקליט המדינה, והתפרסם ככותב התזכיר בתיק בראון נגד מועצת החינוך כתב באותו תזכיר: "כאשר בית המשפט העליון מזמין אותך, זה כמו צו מלכותי. פשוט אי אפשר לסרב".
"קריאה להשקפותיו של הפרקליט" תוצא על ידי בית המשפט כאשר השופטים סבורים כי העתירה חשובה ושוקלים לאשרה. ובכל זאת הם מעוניינים בחוות דעת משפטית נוספת. דוגמאות כוללות תיקים בהם יש אינטרס פדרלי; תיקים שבהם אין תקדימים מבוססים; תיקים מורכבים או כאלה שישפיעו על נושאים אחרים.
ה"קריאה להשקפות הפרקליט" לא מציינת מועד להגשה. הפרקליטות נוהגת להגיש את התזכירים בשלושה מועדים. בסוף מאי כך שבית המשפט יוכל לדון בהן לפני תום המושב השנתי שלו, החל בדרך כלל בסוף יוני או תחילת יולי; באוגוסט, לעתירות שבית המשפט ידון בהם עם תחילת המושב השנתי הבא בתחילת אוקטובר; בדצמבר, לעתירות שבית המשפט ידון בהמשך המושב.

מסורות

מספר מסורות התפתחו מאז הוקם משרד התובע הכללי בשנת 1870. 
אחת המסורות, שהיא אולי ייחודית לארצות הברית, היא נוהג של "הודאה בטעות". אם פרקליט המדינה לא מסכים עם פסק דין שהתקבל בבית משפט תחתון, אפילו שזה היה לטובת הממשלה, הוא רשאי ל"הודות בטעות". במקרה כזה בית המשפט העליון יבטל את פסק הדין ויחזיר את התיק לדיון מחודש בבית המשפט התחתון.