google/wiki40b huggingface dataset:
לביידז'ייב

תולדות היישוב

היישוב נזכר לראשונה בשנת 1387, והתל הסמוך ליישוב מתוארך לסביבות שנת 1000 לפני הספירה. במהלך המאה ה-16 שימש היישוב כעיר מלכותית. לאחר מלחמת העולם הראשונה נכללה העיירה בתחום הרפובליקה הפולנית השנייה.
1323-1790 היישוב היה חלק מהממלכה הפולנית לאטבית.
1790-1915 היישוב השתייך לאימפריה הרוסית.
1915-1920 בזמן מלחמת העולם הראשונה ולאחריה התחלפה השליטה בעיירה בין גרמניה, פולין וברית המועצות.
1921-1939 בין שתי מלחמות העולם היה היישוב חלק מפולין.
1939-1941 בתחילת מלחמת העולם השנייה היישוב סופח בידי הסובייטים.
1941-1944 נכבש על ידי השלטון הנאצי.
בשנת 1944 עם סיום מלחמת העולם השנייה נכבש היישוב על ידי ברית המועצות עד שבשנת 1990 הוכרזה עצמאות למדינת בלארוס לה משתייך היישוב עד היום.

יהודי לביידז'ייב

בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-900 יהודים, קרוב למחצית תושביה, והתקיימה בה פעילות ציונית, לרבות סניף של תנועת "החלוץ הצעיר", בית ספר עברי שהיה שייך לרשת "תרבות", רשת בתי ספר עבריים ציוניים שפעלה בארצות מזרח אירופה. פעילות זו נאסרה עם כיבוש האזור בידי הסובייטים בספטמבר 1939.
בסוף יוני 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו ריכזו תוך מספר ימים את הגברים היהודים בה, והובילו אותם למחנה שבויים ממנו לא שבו.
בסוף אוקטובר 1941 רוכזו יתר יהודי העיירה ויהודי כפרי הסביבה בגטו מגודר שהוקם ביישוב, בו גויסו בני 14 ומעלה לעבודות כפייה, תוך רצח 15 נערים מהגטו בדצמבר 1941.
ב-24 ביוני 1942 הוכנסו כ-650 עד 800 יהודי הגטו שבעיירה לרפת גדולה בסמוך לכפר הסמוך מרקוב, ושם נשרפו חיים לאחר העלאת המתחם באש בידי הגרמנים. בהמשך ניהלו גרמנים מצוד אחר יהודים מסתתרים מהעיירה, ורצחו עשרות מהם.
איירבוס בלוגה

פיתוח

כשנוסדה איירבוס ב-1970 הוסעו רכיבי המטוסים המיוצרים במספר מדינות בכבישים. בשנת 1972 רכשה איירבוס ארבעה מטוסי בואינג 377 שעברו הסבה דומה, ומכונים "סופר גופי" (Super Guppy).
בשנת 1991 החלו החברות דיימלר-קרייזלר איירוספייס ו-Aérospatiale, שתי השותפות העיקריות של איירבוס, בפיתוח מטוס שיחליף את הבואינג 377. המטוס שתוכנן היה זהה ל-A300 בכנפיים, מנועים, כן הנחיתה, וחלקו התחתון. אולם כדי שיוכלו להכניס מטענים מבלי לנתק את המערכות ההידראוליות, הועבר תא הטייס לתחתית המטוס. כמו כן חוזק מבנה הזנב כדי לשמור על יציבות המטוס.
בניית המטוס החלה בספטמבר 1992, וטיסת הבכורה התקיימה ב-13 בספטמבר 1994. לאחר 335 שעות של מבחנים, קיבל המטוס את אישור הרשויות באוקטובר 1995.
המטוס משמש להעברת רכיבי המטוסים להרכבה הסופית בטולוז או המבורג. במשך השנים שמשו המטוסים להעברת מגוון רחב של מטענים מיוחדים, בהם רכיבי תחנת חלל, מכונות, ומסוקים.
נפח תא המטען גדול יותר מהC-5 גלקסי והאנטונוב 124, אולם המטוס מוגבל לנשיאת מטען של עד 47 טון, בהשוואה לגלקסי היכול לשאת  122.5 טון, והאנטונוב 124 המסוגל לשאת 150 טון. למרות גודלו המטוס לא מסוגל לשאת את חלקי הA380 המועברים לרוב על גבי ספינות.
בשנת 1999 נשא המטוס את ציורו של אז'ן דלקרואה החירות מובילה את העם מפריז לטוקיו, גובה הציור היה גדול בשביל הבואינג 747, והוא הועבר בתוך מכולה מיוחדת במטוס.
יוטרפטור

בתרבות

נקבת יוטרפטור תוארה בספרו של הפלאונטולוג רוברט בקר, "Raptor Red" מ-1995.
היוטרפטור מוצג בסדרת ה-BBC מ-1999 - הולכים עם דינוזאורים בפרק הרביעי, שם להקת יוטרפטורים אירופאים צדה להקת איגואנודונים. הסדרה כוללת חוסר דיוקים כמו ידיים מוטות מדי, אין לגופו נוצות והוא כלל לא נמצא באירופה אלא רק ביוטה.
הצגה נוספת שלו הייתה בסדרה מועדון הקרב הג'ורסי ("Jurassic Fight Club") של ערוץ ההיסטוריה, שם הוא נראה נלחם עם אנקילוזאור מסוג גסטוניה. הוא מופיע גם בסדרה מהפכת הדינוזאורים של ערוץ דיסקברי.
בנוסף הוא נבחר להיות הדינוזאור הלאומי של יוטה, על שמה הוא קרוי. הוא החליף בכך את האלוזאורוס שגם חי ביוטה, אך בתור היורה.
משה מידנר

רבי משה מידנר-מישקין (תר"כ, 1860 – כ"ג בחשוון תר"צ, 1929) היה מנהל רוחני של ישיבת סלונים בדור השלישי של החסידות.

ביוגרפיה

נולד בסלונים לרבי יעקב לייב מישקין חתנו של רבי אברהם וינברג הראשון. לאחר נישואיו התגורר בעיירה מידנא לצד חותנו, ועל שם העיירה דבק בו הכינוי "מידנר". לאחר פטירת סבו האדמו"ר ביטל עצמו לבן דודו רבי שמואל וינברג מסלונים.
הקים יחד עם האדמו"ר רבי אברהם וינברג השני  את ישיבת תורת חסד בברנוביץ וכיהן שם כמנהל רוחני.
נפטר בברנוביץ. 
חיבר ספרים רבים בנגלה ובנסתר שאבדו בשואה, בתוכם היה חיבור על מסכת יבמות.
דברי תורתו כונסו בספר "כתבי קודש" בדפוס סטנסיל ובספר "תורת אבות".
המכון למחקרי ביטחון לאומי

המכון למחקרי ביטחון לאומי (INSS) הוא מכון מחקר עצמאי חיצוני של אוניברסיטת תל אביב ושוכן במתחם האוניברסיטה. המכון עוסק בתחומים הקשורים בעיקר לביטחון הלאומי של ישראל.
המכון מקיים ימי עיון, כנסים, וכן מפיק פרסומים בהם ניירות עמדה, מחקרים וכתבי עת. בראש המכון עומד אלוף (מיל') עמוס ידלין. המכון דורג לשנת 2018 במקום הראשון בין מכוני החשיבה בישראל, במקום השני במזרח התיכון ובמקום ה-14 בעולם בתחומו - לפי מדד Global Go To Think Tank Index Report של אוניברסיטת פנסילבניה.

יעוד ומטרות

מטרתו המרכזית של המכון היא לבצע מחקר בתחומי הביטחון הלאומי של ישראל, המזרח התיכון והמערכת הבינלאומית תחת אמות מידה אקדמיות. מטרות נוספות הן תרומה לדיון הציבורי ולעבודת הממשל בנושאים הנמצאים – או נדרשים להימצא – בראש סדר היום הביטחוני של ישראל, וכן הצעת המלצות למדיניות למקבלי ההחלטות ולמובילי דעת קהל בישראל ומחוצה לה.
חוקרי המכון צברו את ניסיונם באקדמיה, בצה"ל או במערכות הממשל של ישראל.
המכון עוסק בתחומים מסורתיים כמו הגנה, דוקטרינת ביטחון ומדיניות, אך גם במרכיבים "רכים" יותר של ביטחון לאומי כגון: דעת קהל, יחסי הגומלין בין החברה לצבא וכן היחסים בין הדרג הצבאי והאזרחי.
כמכון חיצוני של אוניברסיטת תל אביב שומר המכון על קשר עם סביבתו האקדמית, ובמקביל מקיים קשרי עבודה עם הממסד הפוליטי והצבאי.

קורות המכון

ה"מרכז למחקרים אסטרטגיים" (מל"א) הוקם בשנת 1977 באוניברסיטת תל אביב ביוזמת פרופסור חיים בן שחר מאוניברסיטת תל אביב ואלוף (מיל') אהרון יריב, שגם עמד בראש המכון מיום הקמתו ועד פטירתו בשנת 1994. המרכז שימש פורץ דרך בישראל בהגדירו את תחום לימודי הביטחון ובכך שמיסד את סוגיית ההגנה והביטחון הלאומי כתחומי מחקר.
בשנת 1983 שינה המכון את שמו ל"מרכז יפה למחקרים אסטרטגיים" (the Jaffee Center for Strategic Studies), בעקבות תרומה ממלווין יפה מקליפורניה.
באוקטובר 2006 הוקם "המכון למחקרי ביטחון לאומי" על בסיס צוות החוקרים של מרכז יפה למחקרים אסטרטגיים, ובאופן רשמי הוא כולל את מרכז יפה. הקמת המכון התאפשרה בעזרת תרומתו של פרנק לואי. במתכונתו החדשה מהווה המכון למחקרי ביטחון לאומי מוסד חיצוני לאוניברסיטת תל אביב. הוא משויך אקדמית לאוניברסיטה, אך שומר על עצמאות כספית וארגונית. בדצמבר 2006 העתיק המכון את משכנו מבניין גילמן שבאוניברסיטה לבניינו החדש – ברחוב חיים לבנון 40 בתל אביב. ראש המכון כיום הוא אלוף (מיל') עמוס ידלין.
למכון ועד מנהל שבו מכהנים – בנוסף ליושב ראש פרנק לואי וסגניו – נציגי הציבור ונציגי אוניברסיטת תל אביב. כמו כן יש למכון גם חבר נאמנים בינלאומי, שחבריו שוחרים את טובת המכון ומסייעים לו בכל תחומי פעילותו.
תקציב המכון מתבסס על הקרן של המכון, על תרומות חיצוניות. משכורות מנהלי המכון גבוהות בשיעור ניכר מהמקובל בתפקידים דומים באקדמיה, והובעה על כך ביקורת ציבורית.

המחקר והפרסומים

המכון למחקרי ביטחון לאומי יוזם ומנהל מחקרים במגוון של תחומים, תוך התמקדות בסוגיות הרלוונטיות לביטחונה הלאומי של ישראל. המכון מפרסם את תוצאות מחקריו בספרים, במאמרים, וכדו"חות מיוחדים ותזכירים; רוב הפרסומים רואים אור בעברית ובאנגלית, במקביל. הם מופצים בדפוס לרשימת מנויים, וכמו כן מועלים בצורה אלקטרונית לאתר האינטרנט של המכון. כמו כן מקיים המכון ימי עיון וכנסים בנושאים שונים, הפתוחים לקהל ברובם הגדול. חלק מכנסים אלה מצולמים ומוקלטים, וניתן לצפות בהם באתר המכון.
הורקי

תולדות היישוב

לראשונה הוזכרה הורקי בכרוניקות ליטאיות משנת 1544 בתור כפר. עד סוף המאה ה-17 עברה הבעלות על הכפר בין מספר משפחות נסיכים ואצילים.
בסוף המאה ה-17 היו בכפר כ-510 בתים ושלושה שווקים, בהם סחרו סוחרים מבלארוס ורוסיה. במהלך המלחמה הצפונית הגדולה בתחילת המאה ה-18 הייתה הורקי בסיס רוסי מרכזי, והצאר פיוטר הגדול קבע בה את משכנו.
ב-1840 נפתח בהורקי בית ספר חקלאי. היישוב הפך למרכז החינוך החקלאי בבלארוס והתפתחותו הכלכלית הואצה. ביישוב החלו לפעול מפעל מתכת, סניף דואר ותחנה מטאורולוגית.
בשנת 1861 הורתה ממשלת הצאר על הענקת מעמד עיר להורקי. בהורקי הוקמה מועצה עירונית, ולעיר הועברו מהעיר קאפוסט בית המשפט האזורי, מחלקת האוצר, משרד הדואר, בית החולים העירוני, הפיקוד הצבאי האזורי ומוסדות נוספים. בעת זו גם אומץ סמל העיר, בן שלוש הגבעות. הסמל אושרר בשנת 2006.

יהודי הורקי

בהורקי חיו בתחילת המאה ה-20 כ-3,000 יהודים, כמחצית מתושביה. חלקם עבדו במקצועות פקידות וחלקם כחקלאים, ומהם שעבדו בבית הספר החקלאי שפעל בעיר.
ביולי 1941 כבשו הגרמנים את הורקי. יהודי העיר רוכזו בגטו, ורבים מהם נשלחו לעבודות כפייה. ב-6 באוקטובר 1941 נרצחו יהודי העיר בירי מחוץ לעיר.
פרנץ השני, דוכס לורן

ביוגרפיה

פרנץ נולד ב-27 בפברואר 1572 בננסי, לקרל השלישי, דוכס לורן וקלוד דה ולואה, נסיכת צרפת, בתם של אנרי השני, מלך צרפת וקטרינה דה מדיצ'י. בשנת 1594 אביו מינה אותו כסגנו (לוטננט) בדוכסות לורן, בעת שהוא שהה מחוץ למדינה.
באותה שנה הוא מונה ללוטננט גנרל של המלך הצרפתי בטול וורדן, ומספטמבר עד אוקטובר 1606 הוא שהה בשליחותו הדיפלומטית של אביו באנגליה. בשנת 1621 הוא הסתכסך עם אחיו היינריך, שהפך לדוכס בשנת 1608, ולאחר מכן יצא לגרמניה כדי להילחם בפרוטסטנטים לצד פרדיננד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
הסיבה לקרע בין האחים הייתה כוונתו של היינריך לחתן את בתו ניקול  עם בנו של פרנץ, קרל, ולהוריש לה את הדוכסות, אף על פי שרצונו של רנה השני, דוכס לורן הייתה שהדוכסות תרד ברצף גברי מובהק. לאחר משא ומתן נפתרה הסוגיה והנישואין התקיימו, אבל לבני הזוג לא היו ילדים, והדוכסות הייתה אמורה לחזור לבנו האחר של פרנץ, ניקולאס.
בשנת 1624 מת אחיו היינריך השני, ובצוואתו הוא הורה שבנו של פרנץ, קרל, יוכל לשלוט בדוכסות רק בשם אשתו ניקול, דוכסית לורן. בנובמבר 1625 דרש פרנץ את הדוכסות לעצמו, אולם לאחר ששילם את חובות הדוכסות כעבור כמה ימים, הוא התפטר מתפקידו, ומסר את הדוכסות לבנו קרל הרביעי, דוכס לורן. לאחר מכן נשאר פרנץ עם התואר רוזן וודמון, וב-14 באוקטובר 1632 הוא מת בבאדנוויילר.
רודולף קמפה (גנרל)

קריירה מוקדמת

קמפה נולד ב-10 באפריל 1883 במוסקבה, שהשתייכה לאימפריה הרוסית. בשנת 1902 התגייס קמפה לצבא האימפריה הגרמנית, והצטרף לרגימנט הארטילריה ה-3 (ברנדנבורג ה-1), עמו לחם במהלך מלחמת העולם הראשונה. ב-8 בנובמבר 1914 הועלה לדרגת האופטמן, ובשנת 1916 לאחר החלמתו מפציעה מונה לקצין מטה במטה הכללי של הצבא, ומילא תפקיד זה עד סוף המלחמה. על פעולותיו בקרבות קיבל קמפה את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה הצטרף קמפה לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 במאי 1925 הועלה קמפה לדרגת מיור, ובקיץ 1929 מונה למפקד הגדוד ה-3 ברגימנט הארטילריה ה-2 (הפרוסי). ב-1 בפברואר 1930 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט, וב-1 בפברואר 1933 הועלה לדרגת אוברסט. ב-1 במאי 1935 מונה למפקד אגד הארטילריה ה-8, וב-1 בנובמבר 1935 הועלה לדרגת גנרל מיור. ב-1 באפריל 1937 מונה קמפה למפקד הדיוויזיה ה-31, וב-1 בינואר 1938 הועלה לדרגת גנרל לוטננט.

מלחמת העולם השנייה

עם פרוץ המלחמה היה קמפה מפקד הדיוויזיה ה-31, ופיקד עליה במהלך הפלישה לפולין כחלק מהקורפוס ה-16 במסגרת הארמייה העשירית, ובמהלך המערכה על צרפת לחם עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס ה-11 במסגרת הארמייה השישית. ב-25 באוקטובר מונה קמפה למפקד הקורפוס ה-35, ובמהלך מבצע ברברוסה ומבצע טייפון לחם עם הקורפוס שבפיקודו כחלק מהארמייה השנייה במסגרת קבוצת ארמיות מרכז. ב-1 ביולי 1941 הועלה קמפה לדרגת גנרל חיל התותחנים, וב-19 בדצמבר 1941 קיבל את עיטור הצלב הגרמני בזהב. בינואר 1942 שונה שם יחידתו לקורפוס ה-35, ובסתיו אותה שנה פרש קמפה לביתו. לאחר קשר ה-20 ביולי נעצר קמפה בחשד למעורבותו, והוחזק במרתפי הגסטאפו עד סוף המלחמה, ואז נפל בשבי הסובייטי.

לאחר המלחמה

בסתיו 1949 שוחרר קמפה מהשבי. לאחר שחרורו התגורר קמפה בשטוטגרט, עד למותו ב-23 בדצמבר 1962.
צבי אלימלך הלברשטאם

תולדותיו

נולד בברוקלין שבניו יורק, ארצות הברית, לרבי יקותיאל יהודה הלברשטאם, האדמו"ר הראשון מצאנז-קלויזנבורג, ולרבנית חיה נחמה, בת רבי שמואל דוד הלוי אונגר. הוא קרוי על שם אחד מאבותיו (מצד סבתו חיה מינדל), רבי צבי אלימלך שפירא מדינוב בעל ה"בני יששכר".
למד במחיצת אביו, בישיבת צאנז שבקריית החסידות בנתניה. בגיל 17 קיבל מאביו תעודת "מורינו" לאחר שנבחן על למעלה מ-1,000 דפי גמרא בעל פה. באלול ה'תש"ל (ספטמבר 1970), נישא בקריית צאנז לחיה שרה, בת רבי שמואל אלכסנדר אונסדורפר (רב קהילת "ראשית חכמה" במונטריאול, ובהמשך רב קהילת "דברי חיים" צאנז, בפתח תקווה). לאחר נישואיו למד בכולל צאנז בקריה בנתניה.
נסמך לרבנות מהרבנים: אברהם צבי וייס, אפרים פישל הרשקוביץ ואהרן וידר - אב"ד לינז.
בשנת ה'תשל"ד מונה על ידי אביו לרבה של קריית צאנז בנתניה וכ"רב הצעיר" של חסידי צאנז. לאחר פטירת אביו, בט' בתמוז ה'תשנ"ד (יוני 1994), הוא מונה לאדמו"ר.

אדמו"רות

מלבד מוסדות החסידות בראשותו, עומד הרב הלברשטאם גם בנשיאות "מרכז רפואי צאנז - בית חולים לניאדו". הוא יושב ראש "מפעל הש"ס" וחבר מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל.
האדמו"ר מתגורר בקריית צאנז שבנתניה. קרייה נוספת של החסידות שבהנהגתו קיימת בירושלים. שלוחות של החסידות ישנן בערים: אלעד, אשדוד, ביתר עילית, בית שמש, בני ברק, חיפה, מודיעין עילית, פתח תקווה וצפת. בשנת ה'תשע"ב נוסדה בהוראתו "קריית צאנז" חדשה בטבריה. היא נחנכה באלול ה'תשע"ד (ספטמבר 2014) ומתוכננת להכיל 400 דירות. שלוחות החסידות בארצות הברית: בויליאמסבורג, בורו פארק ומונסי שבניו יורק. שלוחות נוספות יש בלונדון שבאנגליה, ובאנטוורפן שבבלגיה.
האדמו"ר נושא בטיש הנערך מידי שבת פלפול תורני במשך כשעה, המשלב הלכה ואגדה. הוא מוסר שיחה גם בסעודה שלישית. כמנהג אדמו"רי צאנז, דבריו לא מודפסים בספר בחייו, וחלק מהם רואה אור בגיליון השבועי "בצילא דמהימנותא" ובגיליון צאנז החודשי היוצא בחו"ל, שבהם מתפרסם מהנעשה בחצרו.
באוגוסט 2007 נפגש בקריית צאנז עם רבי אהרן טייטלבוים, אחד משני אדמו"רי סאטמר, לאחר נתק של שנים בין חסידות צאנז לחסידות סאטמר.
בובה ממולאת

בובה ממולאת היא בובת פרווה או פילוסין הממולאת בקש, שעועית, כותנה או חומרים דומים. 
בובות בד תוצרת בית ממולאות קש נוצרו כבר בשנות ה-30 של המאה ה-19, ואפשר שאף מוקדם הרבה יותר. בעבר נהגו ליצור בובות ממולאות לרוב על ידי פחלוץ - מילוי עורותיהם הריקים של בעלי חיים שניצודו. עם זאת, בעזרת הטכנולוגיה המודרנית, אפשר ליצור בובות ממולאות בצורה סינתטית לגמרי, ללא שימוש בפרווה אמיתית.
מפעל הבובות הממולאות הראשון הוא ככל הנראה חברת שטייף של מרגרטה שטייף, שנוסדה בשנת 1880 בגרמניה.
עם סוגי בובות הפרווה הנפוצים ביותר נמנים דובוני צעצוע וקופי גרב.

היסטוריה

ידוע מציורי מערות ממצרים העתיקה ומסופוטמיה, שבובות ממולאות היו קיימות עוד בחברות אלו, למטרות פולחן וכנראה גם למטרות שעשוע.]
באירופה של ימי הביניים נעשה שימוש בחיות ממולאות במחזות מסתורין כדי לייצג חיות תנ"כיות, כמו הנחש בגן עדן והאריות בספר דניאל. במהלך המהפכה התעשייתית באירופה, החל משנת 1760 ואילך, החלה תעשיית הצעצועים לקום. במהלך המאה התשע-עשרה תפס תאוצה הרעיון של חיה ממולאת (הידועה גם כ"צעצוע רך" בבריטניה) כמוצר בידור, ותאגידים מסחריים כחברת שטייף קמו במטרה לייצר צעצועי ילדים.
במאה העשרים נעשתה האנשה מקובלת מאוד בקרב אנשים בקהילות עירוניות, שהיו לעיתים קרובות מבודדים ומנותקים ממגע עם חיות אמיתיות. צעצועים רכים נותרו אהודים עד היום. 
בובות ממולאות מככבות כדמויות בספרי וסרטי ילדים. דמויות הספר "פו הדב" נכתבו בהשראת הבובות הממולאות של בנו של הסופר, אלן אלכסנדר מילן. גיבורי הספרים "מכתבים מפליקס" ו"ארנב הקטיפה" הם בובות ארנב ממולאות.
הרובע השישה-עשר של פריז

דמוגרפיה

אוכלוסיית הרובע השישה-עשר הגיעה לשיאה בשנת 1962, אז מנתה האוכלוסייה 227,418 איש. המפקד האוכלוסין משנת 1999, ברובע נמנו 161,773 תושבים. ברובע פעילות עסקית נרחבת, ועל פי המפקד של 1999, היו בו 106,971 משרות.

היסטוריה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.
כיכר בבל

כיכר בֶּבֶּל (בבלפלאץ, Bebelplatz), היא כיכר ציבורית במרכז ברלין, גרמניה.

מיקום

הכיכר נמצאת בצד הדרומי של שדרות אונטר דן לינדן ונקראה קודם "כיכר האופרה" (Opernplatz). לאחר מלחמת העולם השנייה הוסב שמה לבבלפלאץ, על שם אוגוסט בבל, מנהיג המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה במאה ה-19.
מסביב לכיכר נמצאים בניינים מפורסמים רבים, ממזרח בית האופרה (ומכאן שמה הקודם), ממערב אוניברסיטת הומבולדט ומדרום קתדרלת הדוויג הקדושה, הכנסייה הרומית-קתולית העתיקה ביותר בברלין.
אהל א-ראי

מאפיינים עיקריים

פוסקי ההלכה מהזרם הזה נוהגים לעשות שימוש נרחב בעקרון ההלכתי שנקרא "קיאס" (قياس)، שבו נעשה שימוש בהסקת מסקנות על בסיס של אנלוגיה, תוך כדי השוואה בין יסוד הלכתי לבין מצב נתון שלא היה קיים בזמן שבו הגיע היסוד ההלכתי.
כמו כן, גם האסתסלאח (استصلاح) מהווה את אחד מאבני היסוד של הזרם הנ"ל, והוא התהליך שבו הפוסק נותן את פסיקתו על בסיס האינטרס הציבורי הרחב, ועל מה שמועיל וטוב לחברה. השימוש בתהליך הזה נחשב לתהליך לגיטימי כל עוד שהתחום המדובר הוא תחום אפור שאין בו יסוד הלכתי ברור במקורות.
תהליך נוסף שבו משתמשים אנשי הדעת כדי לפסוק הלכה הוא תהליך שנקרא "חילה" (حيلة) .
בדומה לשאר הזרמים האסלאמים, גם אהל א-ראי מתבססים על הקוראן והסונה כמקורותיהם העיקריים לפסיקת הלכה.
אלכסנדר פון קרובטין

תחילת דרכו

קרובטין נולד ב-12 בספטמבר 1849 בעיר אולומואוץ שהשתייכה אז לאימפריה האוסטרית. כיום נמצאת העיר בתחומי צ'כיה. הוא למד באקדמיה צבאית לתותחנים, ובשנת 1869 נכנס לצבא בדרגת לויטננט. הוא בילה עוד מספר שנים בלימוד התפקיד של הארטילריה, והתפרסם כמומחה בתחום. בשנת 1873 הועלה לדרגת אובר-לויטננט, ומ-182 עד 1877 שימש כמדריך באקדמיה הצבאית הטכנית. בשנת 1895 הועלה לדרגת אוברסט, ובשנת 1896 מונה לחבר במטכ"ל. בשנת 1900 הועלה לדרגת גנרל-מיור, ובשנת 1910 לדרגת פלדצוגמייסטר.

אחריתו

מיד לאחר סיום המלחמה יצא קרובטין לפנסיה, ואת שארית חייו חי בווינה. הוא החזיק בתואר דוקטור לשם כבוד מהמכון הטכני של וינה. הוא מת בווינה ב-28 בספטמבר 1933.
סנונית הרפתות

מאפיינים

סנונית הרפתות היא ציפור שיר קטנה בעלת מראה בולט: צדו העליון של גופה כחול-בוהק, הצד התחתון בהיר, צדו התחתון של הראש אדום-חום, רגליה קצרות, הזנב ארוך ומתפצל בקצהו בצורה דמוית-מזלג והכנפיים מחודדות וארוכות אף הן. אורכה של סנונית הרפתות בין 16 ל–19 סנטימטרים לערך, מתוכם בין 2 ל-6 סנטימטרים של נוצות זנב. מוטת כנפיה נעה בין 32 ל-35 סנטימטרים, ומשקלה נע בין 16 ל-22 גרם. הפרט המזוהה המבוגר ביותר שנמצא בטבע, היה בן קרוב ל-16 שנים. סנונית הרפתות מצויה ביבשות אירופה, אסיה, אפריקה ואמריקה. בישראל, סנונית הרפתות חולפת במספרים גדולים מאוד, ואף מקייצת, חורפת, מקננת ומצויה באופן יציב. שמה העברי של הסנונית — סנונית הרפתות — כמו גם שמה האנגלי סנונית האסמים, מקורו בכך שמקומות אלו הם מאתרי הקינון המועדפים על הסנונית, ביישובים אנושיים. 
קיימים שישה תת-מינים מובחנים של סנונית הרפתות, שמתרבים לרוחב חצי הכדור הצפוני. ארבעה מתת-המינים הם נודדים מובהקים, ואזורי החריפה שלהם מכסים את מרבית חצי הכדור הדרומי, החל ממרכז ארגנטינה, ופרובינציית הכף שבדרום אפריקה בדרום, ועד דרום-מזרח אסיה והודו בצפון. הנדידה מתבצעת בלהקות. אזור-התפוצה הרחב שלה מורה שסנונית הרפתות איננה מצויה בסכנת הכחדה, אך קיימות אוכלוסיות מקומיות שמספרן נמצא בירידה בעקבות איומים ספציפיים. גודל האוכלוסייה העולמית מוערך בכ-190,000,000 פרטים. סנונית הרפתות מצויה בטבע באזורים פתוחים, והיא מעדיפה להשתמש במבנים מעשי-ידי-אדם לקינון, וכתוצאה מכך קיים במקומות מסוימים קשר בין מידת תפוצתה לבין ההתיישבות האנושית באזור. סנונית הרפתות בונה קן דמוי-ספל העשוי מבוץ וחומרים אחרים, ותזונתה מורכבת מחרקים. סנונית הרפתות היא טייסת מעולה: היא יכולה לשהות זמן רב באוויר, והיא אף תופסת חרקים ושותה מים תוך כדי תעופה. ההזדווגות יכולה להתקיים על הקרקע ובאוויר כאחד. 
היות שסנונית הרפתות ניזונה מחרקים, הימצאותה יכולה להביא ברכה לאדם; בעבר גם היו קיימות אמונות טפלות חיוביות לגבי סנונית הרפתות וקינה. קיימות מספר רב של התייחסויות תרבותיות לסנונית הרפתות — בספרות ובספרות דתית — בשל הימצאותה בקרבת יישובים אנושיים ונדידתה השנתית המובהקת (אצל חלק מתת-המינים). 
סנונית הרפתות היא הציפור הלאומית של אסטוניה.
.G.U.Y

וידאו קליפ

הקליפ לשיר צולם בטירת הרסט שבקליפורניה ויצא לאור ב-22 במרץ. בקליפ לשיר, שאורכו 12 דקות, מופיעים בנוסף לשיר שלושה שירים נוספים מהאלבום: "Artpop", "Venus" ו-"MANiCURE". לקליפ יצאה גם גרסה מקוצרת הכוללת את השיר ".G.U.Y" בלבד.
השיר מחולק לכמה נושאים בהתחלה נראית גאגא כמלאך כשהיא בעצומה של מלחמה. לבסוף שטרות עפים באוויר המלחמה כביכול נגמרה וגאגא נשארה חבולה, כשחץ תקוע בבטנה. היא מגיעה לטירה שבכניסה אליה היא מתמוטטת בעוד השומרים מביאים אותה לתוך הטירה ומטבילים אותה במים שנמצאים בתוך בריכה מרכזית שבטירה. לאחר מכן היא לובשת בגדים של "אלה" ורוקדת ושרה בתוך הטירה כשלבסוף ניתן לראות שכפולים של בן אחד בכמויות אדירות כאשר הם משתלטים על בניין משרדים. הקליפ נצפה נכון לחודש אוגוסט 2017 מעל ל-77 מיליון פעמיים באתר Vevo.
ארז מלצר

ביוגרפיה

מלצר גדל במושב כפר הס. הוא שרת בסיירת מטכ"ל. התאמן בקבוצת הפועל עמק חפר ואחר כך בקבוצת מכבי נתניה.

1989

בתחרות שנערכה בתל אביב ב-17 ביוני 1989 זכה מלצר במדליית כסף בקפיצה לגובה בשיא אישי חדש של 2.04 מטר.

אלוף ישראל ושיאן ישראל

באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה בתל אביב בסוף יוני 1993 זכה מלצר במדליית זהב בקרב עשר בשיא ישראלי חדש של 6610 נקודות (100: 11.87 שניות, רוחק: 7.10 מטר, ברזל: 10.94 מטר, גובה: 1.98 מטר, 400: 52.51 שניות, 110 משוכות: 15.76 שניות, דיסקוס: 31.42 מטר, מוט: 3.95 מטר, כידון: 47.50 מטר, 1500: 4:43.64 דקות).
בתחרות שנערכה בקייזרסלאוטרן שבגרמניה ב-24 ביולי אותה שנה קבע מלצר במסגרת תחרות קרב עשר בקפיצה לרוחק שיא אישי חדש של 7.20 מטר. שבועיים לאחר מכן, בתחרות שנערכה בשו-דה-פון ב-8 באוגוסט הוא סיים במקום תשיעי בקפיצה לרוחק בתוצאה של 7.22 מטר אבל בסיוע של רוח גבית מעל 2 מטר לשנייה.

1994

באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה בתל אביב בסוף אפריל 1994 זכה מלצר במדליית זהב בקרב עשר בשיא ישראלי חדש של 7003 נקודות (100: 11.34 שניות, רוחק: 7.00 מטר, ברזל: 11.88 מטר, גובה: 1.99 מטר, 400: 52.58 שניות, 110 משוכות: 14.91 שניות, דיסקוס: 32.72 מטר, מוט: 4.30 מטר, כידון: 49.26 מטר, 1500: 4:44.60 דקות) ובכך היה לאתלט הישראלי הראשון שצבר יותר מ-7000 נקודות בתחרות זו. כחודשיים לאחר מכן, בתחרות שנערכה בתל אביב ב-25 ביוני הוא זכה במדליית ארד בהטלת כידון בשיא אישי חדש של 55.36 מטר. בתחרות שנערכה בניוול ב-23 ביולי הוא זכה במדליית זהב בריצת 110 מטר משוכות בשיא ישראלי חדש של 14.67 שניות, שיפור לשיא בן ה-7 שנים של אילן גולדווסר (14.81 שניות). שבוע לאחר מכן, בתחרות שנערכה במארקט-שוובן (Markt Schwaben) שבגרמניה בסוף יולי הוא זכה במדליית זהב בשיא ישראלי חדש של 7096 נקודות, הנוכחי 2013 (100: 11.13 שניות, רוחק: 7.08 מטר, ברזל: 11.94 מטר, גובה: 1.92 מטר, 400: 50.94 שניות, 110 משוכות: 14.91 שניות, דיסקוס: 35.96 מטר, מוט: 4.30 מטר, כידון: 47.80 מטר, 1500: 4:49.18 מטר).

חיים אישיים

מלצר גרוש ואב לשניים, מהמומחים המובילים בארץ בהדרכות סיור והישרדות ועוסק בכך במסגרת גופי הביטחון השונים החל משנות ה-90. בוגר קורס הנחיית קבוצות במכון וינגייט.
יצחק נוי

ביוגרפיה

נוי נולד בשם יצחק נוֹיְשְטַט במושב נטעים בשנת 1942. הוא נשוי לד"ר נורית נוישטט-נוי.
נוי בוגר החוג להיסטוריה כללית והיסטוריה יהודית באוניברסיטה העברית בירושלים. לאחר מכן נסע להמשך לימודים באוניברסיטת ברנדייס שבבוסטון ארצות הברית, ושם קיבל תואר דוקטור להיסטוריה. נוי לימד היסטוריה באוניברסיטת תל אביב ובאוניברסיטה העברית בירושלים, וכתב ספרי נוער, אותם שידר בהמשכים בתוכניות רדיו לילדים ולנוער. רוב סיפורי הרדיו שלו כונסו לספרים, ובהם "בין חולות ופרדסים", "הצריף הישן של גבעת הבוסתן", "רון וג'ודי", "גבעת האירוסים השחורים", ו"דג החול".
בשנות השבעים הגיש ברשת א' את תוכנית הילדים "התוכנית לאם ולילד". במסגרת תוכנית התסכיתים לנוער "חתול בשק" כתב, הגיש ושיחק בסדרות תסכיתים. הידועים בהם האימה "חתול שחור" (17 פרקים בשנת 1979) ו"חלחלילה". בסוף שנות השבעים השתתף בדיבוב הסדרה "היה היה".
נוי עבד כעורך בכיר ברדיו, ובמשך שנים רבות הגיש ברשת א' תוכנית שבועית, שבה סקר קטעי עיתונות מהמערב בנושאי חברה ופוליטיקה, ואחר-כך גם בנושאי טכנולוגיה ומדע. לאחר מכן עבר לרשת ב' של קול ישראל. ברשת ב' שידר את יומן החוץ - "השעה הבינלאומית", ובמקביל, את תוכנית השחר "אור ראשון" וכן תוכנית של סקירת עיתונות מהמערב. הוא מגיש את "שבת עולמית" - סקירת עיתונות עולמית בשבת בבוקר. תוכניותיו מוגשות בשידור חי, ללא עריכה. כמו כן הוא מגיש תוכניות דוקומנטריות של קול ישראל לציון תאריכים היסטוריים - תוכניות שהוא עורך בשיתוף עם העורכים חדווה אלמוג ויגאל בוטון. החל מ-11 במרץ 2017 עברה התוכנית למתכונת של שידור במשך שעתיים בין 08:00 ל-10:00.
בתחילת שנת 2008 עמד נוי בפני החלטה על פרישה מ"קול ישראל", שלבסוף בוטלה בעקבות התערבות מאזינים. ב-10 בנובמבר 2008 הודיע נוי כי בכוונתו לפרוש לגמלאות בסוף חודש דצמבר באותה שנה, ובכך לסיים את עבודתו לאחר 43 שנים ברשות השידור. ב-29 בדצמבר 2008 הגיש בפעם האחרונה את תוכניתו ברשת ב', "השעה הבינלאומית", ובסופה נפרד ממאזיניו והודה לכל אלו שנטלו חלק בתוכנית בחמש השנים האחרונות, בהן הגיש אותה. בין מאות מרואייניו היו מומחים מתחומים רבים. הבולטים בהם היו אנשי אקדמיה ומחקר, פוליטיקאים ואנשי מדע מהארץ ומהעולם.
גם לאחר שפרש לגמלאות, ממשיך נוי להגיש בשבתות את "שבת עולמית" לאחר שבשבועות קודם לבחירות לכנסת ה-18 השתתף כקריין בתשדיר בחירות של מפלגת האיחוד הלאומי, הוחלט להשעותו מהגשת "שבת עולמית", בטענה כי עבר על כללי האתיקה. יחד עם זאת, הוחלט כי מכיוון שהקריינות נעשתה בהתנדבות, ישוב לשדר לאחר הבחירות.
ביוני 2019 הושעה מתפקידו לאחר שהתבטא בשידור בגזענות כנגד בדואים. 
נוי הוא מרצה פופולרי באוניברסיטאות, מכללות ומכונים אקדמיים. הרצאותיו מקיפות נושאים רחבים, ובעיקר היסטוריה ומדע.
אחדים מספריו הוסרטו ושודרו בטלוויזיה הישראלית. ביניהם ספרו "אור ואלכסנדרה", שבעקבותיו יצר חיים כאלב את הסרט "הניצחון של ברק", שבו נוי אף שיחק. נוי השתתף בעוד שני סרטים של חיים כאלב: "הפרדס של סבא" ו"גן עדן טרזין".
נלסון דיבל

ביוגרפיה

דיבל נולד בהינדסדייל, אילינוי. הוא למד בקולג' של אוניברסיטת פרינסטון.
באליפות הפאן פסיפיק בשחייה שנערכה בטוקיו, יפן בשנת 1989 זכה דיבל במדליית כסף במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:14.94 דקות אחרי בן ארצו יריבו מייק בארומן שקבע שיא עולם חדש של 2:12.89 דקות.
במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בהוואנה, קובה בשנת 1991 זכה דיבל במדליית כסף במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:16.08 דקות.

אלוף אולימפי

באולימפיאדת ברצלונה (1992) זכה דיבל בשתי מדליית זהב, במשחה ל-100 מטר חזה בשיא אולימפי חדש של 1:01.50 דקות, לפני שיאן העולם נורברט רוז'ה מהונגריה (1:01.68 דקות) ופיל רוג'רס מאוסטרליה (1:01.76 דקות) ובמשחה שליחים 4x100 מטר מעורב ביחד עם ג'ף ראוס, שקבע כשחיין ראשון שיא עולם חדש במשחה ל-100 מטר גב (53.86 שניות), פאבלו מוראלס וג'ון אולסן בהשוואת שיא העולם בתוצאה של 3:36.93 דקות, לפני המשלחת המאוחדת (3:38.56 דקות) וקנדה (3:39.66 דקות). הוא שחה את סגנון החזה ב"זינוק שליחם" בתוצאה של 1:01.45 דקות. שיא עולם זה החזיק מעמד עוד 4 שנים ונשבר באולימפיאדת אטלנטה (1996).