google/wiki40b huggingface dataset:
הדגל הנוצרי

הדגל הנוצרי או דגל הנוצרים הוא דגל דתי הנועד לייצג את כלל העולם הנוצרי על כל זרמיו.
שדה הדגל לבן, עם צלב לטיני אדום בתוך קנטון כחול. הגוון אדום של הצלב מסמל על פי הנצרות את הדם של ישו הנשפך עם צליבתו. הכחול מייצג את המים בהם נטבל ישו ומים קדושים בכלל, כמו גם את הנאמנות לישו. הלבן מייצג טוהרו של ישו ואת אי האלימות של ישו, כמו גם הלבן מסמל את הכניעה של המאמין לאלוהים. לממדי הדגל והקנטון אין מפרט רשמי.
רעיון הדגל הנוצרי הוצג לראשונה ביום ראשון 26 בספטמבר 1897 בקפלה ברייטון בברוקלין, ניו יורק בארצות הברית. המפקח של בית ספר של יום ראשון, צ'ארלס ג' אוברטון, נתן הרצאה מאולתרת לסטודנטים שהתאספו (הרמקול המתוכנן לא הובא לאירוע). הוא נשא נאום ובו שאל את התלמידים איך יראה הדגל של הנצרות. אוברטון חשב על הנאום המאולתר שלו שנים רבות לאחר מכן. ב-1907, הוא וראלף דיפנדר, המזכיר המתודיסטי הצעיר של התנועה המיסיונרית, תכננו והחלו לקדם את הדגל. בנוגע לסמליות הנוצריות של הדגל הנוצרי נאמר:
"השדה הוא לבן, צבע המייצג את שלום, טוהר ותמימות. הפינה העליונה היא ריבוע כחול, הצבע של השמיים הנקיים מענן, סמל של תרומה, ביתו של הנוצרי; גם סמל של אמונה וביטחון. במרכז הכחול יש צלב, הדגל והסמל הנבחר של הנצרות. הצלב אדום, אופייני לדם של ישו".
הארגון הנוצרי אוקמוני, המועצה הפדרלית של כנסיות ישו, אימץ את הדגל ב-23 בינואר 1942. על הדגל הנוצרי אין במכוון פטנט או סימן מסחרי, משום שהמעצב הקדיש את הדגל לכל העולם הנוצרי.
שלום מאיר יונגרמן

הרב אלכסנדר שלום מאיר יונגרמן (ח' באדר ת"ש, 1940 - כ"א בטבת תשע"ג, 3 בינואר 2013) היה ראש הקהילה החרדית בזכרון יעקב, ראש ישיבת זיכרון מיכאל, ראש המכון להוצאת ספרי ראשונים וראש רשת המוסדות יח"ד בתל אביב.

ביוגרפיה

נולד בקלויזנבורג שבטרנסילבניה, ליחיאל מיכאל ושושנה ראצה יונגרמן. בתקופת מלחמת העולם השנייה הוחבא אצל משפחה לא-יהודית. לאחר המלחמה עבר עם משפחתו לבודפשט ומשם לווינה. בשנת תשי"ב (1952) עלה עם משפחתו לישראל. זמן קצר התגוררו בחיפה ולאחר מכן השתקעו בתל אביב. למד בישיבת היישוב החדש בתל אביב ובישיבת סלבודקה בבני ברק. 
בשנת תש"כ (1960) נישא לצפורה, בת הרב גבריאל ריקליס מתל אביב. לאחר נישואיו למד בכולל "שערי תורה" בתל אביב. באותה תקופה חיבר את שני ספרי "שלמי מאיר" על מסכתות התלמוד, שקיבלו את הסכמת הרב יעקב ישראל קניבסקי.
בשנת תשכ"ח (1968), בהיותו בן 28, ייסד כולל אברכים בזכרון יעקב, שבה לא הייתה תשתית תורנית מאז עזבה ישיבת "כנסת חזקיהו" את העיר כמה שנים לפני כן. בכולל למדו אברכים שהתגוררו בערים אחרות, והוא נפתח בתגובה לפעילותה של המסיונרית הגרמנית אמה ברגר שפעלה אז במקום. כעבור חמש שנים ייסד שתי קריות חרדיות חדשות בזכרון יעקב - קריית חזון איש וקריית חפץ חיים, שבהן מתגוררות כיום (2013) כ-450 משפחות. הרב יונגרמן הקים גם רשת מוסדות - ישיבה קטנה וישיבה גדולה "זיכרון מיכאל" (על שם אביו), שנים עשר גני ילדים, שני תלמודי תורה, שני בתי ספר לבנות, מתיבתא, סמינר לבנות ושמונה כוללי אברכים. כל המוסדות מאוגדים תחת השם "המרכז לחינוך תורני זכרון יעקב". כוללים נוספים הוקמו בסביבה: אור עקיבא, בנימינה, פרדס חנה, יוקנעם ועתלית. הרב יונגרמן עמד בראשות הישיבות והמוסדות ונשא בנטל הכלכלי של כל הרשת. נציג מטעמו היה חבר המועצה המקומית. 
בשנות ה-90 הקים ועמד בראש רשת של מדרשות ובתי ספר וגני ילדים "יח"ד" בתל אביב. כמו כן ייסד רשת כוללי אברכים בתל אביב, שבהם לומדים האברכים מספר שעות ביום בחברותא עם יהודים מקומיים. בנוסף לאלו ייסד רשת נוספת של כוללי אברכים בבני ברק, במודיעין עילית ובאלעד לבוגרי מוסדותיו. ייסד את בית המדרש "דרכי אי"ש" בבני ברק, לבוגרי ישיבת סלבודקה.
במשך תקופה ארוכה היה מקורב לרב חיים גריינימן. כמו כן היה מקורב לרב דב לנדו, עמו למד בחברותא במשך שנים רבות.

פועלו הספרותי-תורני

הרב יונגרמן עסק גם בההדרת ספרי ראשונים והקים לשם כך מכון תורני. הוא הוציא לאור לראשונה חלק גדול מהספר "עבודת הקודש" לרשב"א, בתוספת ביאור בשם "נתיבות הבית", המכיל מספר כרכים. הספר קיבל את הסכמת הרב שך. כמו כן הוציא לאור את "ספר הבתים" לרבי דוד כוכבי בכמה כרכים. במשך עשרות שנים עמל על "קובץ שיטות קמאי", שבו קיבץ וליקט קטעים מגאוני בבל ומהראשונים שלא חיברו חיבורים משלהם על סדר התלמוד, וסידרם על סדר התלמוד. הסדרה יצאה בעשרות כרכים. 
במסגרת המכון להוצאת ספרי ראשונים הוציא לאור מהדורות חדשות ומהודרות של ספרי ראשונים ואחרונים, ובהם חידושי הרמב"ן, הרשב"א, תוספות הרא"ש, הריטב"א, המאירי, הר"ן, שיטה מקובצת, רבי עקיבא איגר ועוד.
הוציא לאור את סדרת הספרים "ממגד שמים" (ארבעה כרכים) המכילה את שיחותיו.
קרדונג-לה

תיירות

חובבי ספורט אתגרי יורדים עם אופניים בכביש התלול ממעבר ההרים הגבוה עד לעיר לה, מרחק 37 קילומטרים וירידה של כמעט 2,000 מטרים בגובה.
קווי השלום של בלפסט

קווי השלום של בלפסט הם סדרה של מחסומי הפרדה שאורכם נע בין כמה מאות מטרים עד כחמישה קילומטרים, המפרידים בין שכונות פרוטסטנטיות וקתוליות בבלפסט. מטרת המחסומים היא להקטין ככל האפשר את האלימות בין הקתולים והפרוטסטנטים.
המחסומים בנוים מקירות ברזל, לבנים ופלדה. הם מגיעים עד לגובה של כשמונה מטרים, ובראשם רשתות מתכת. בחומות משולבים שערים המאוישים על ידי המשטרה ומאפשרים מעבר בשעות היום, אך סגורים בשעות הלילה.
המחסומים הראשונים היו גדרות תיל שהוצבו בספטמבר 1969 כצעד זמני שנועד להפריד בין הקתולים והפרוטסטנטים לאחר פריצת "הצרות". המפקד הצבאי הבריטי טען שמדובר בצעד זמני ביותר ושאין כל כוונה שיהיה בבלפסט משהו דומה לחומת ברלין. בהמשך הוחלפו גדרות התיל בקירות לבנים. בשנת 1988, הצעה לפרק חלק מקו השלום כדי להקים פארק לרווחת התושבים נתקלה בהתנגדות משני הצדדים, שחששו מתקיפות מהצד השני.
מספר המחסומים עלה עם השנים מ-18 בתחילת שנות התשעים עד ל-40 בשנת 2004. למרות הסכם השלום שהושג בצפון אירלנד, גם בשנת 2008 הוקם מחסום הפרדה חדש ותושבים רבים אינם מעוניינים בהורדת החומות.
מאז הפסקת האש של ה-IRA בשנת 1994 מתקיימים סיורים לתיירים בבלפסט הכוללים ביקור בקווי השלום.
סוכר תחבירי

סוכר תחבירי  (Syntactic sugar) הוא מבנה תחבירי ההופך קוד לקריא יותר.
תיאור מקובל נוסף לסוכר תחבירי הוא כל תוספת לשפה אשר אינה מרחיבה את יכולות השפה, אך מאפשרת כתיבת קוד קריא יותר.

מקור הביטוי

המושג סוכר תחבירי נטבע לראשונה על ידי פיטר לנדין בשנת 1964 במטרה לתאר את השימוש בתחשיב למדא בשפת ALGOL.
שפות מאוחרות כדוגמת CLU, ML, ו-Scheme הרחיבו את משמעות המונח לכל תחביר פנימי נוח של שפה אשר ניתן לתיאור על ידי מבניה הבסיסיים של השפה.
דימיטרה גלני

חייה

דימיטרה גלני נולדה באתונה במשפחה שוחרת מוזיקה שמוצאה בפרווזה בחבל אפירוס. אביה למד אמנות ופיתוח קול, וסבה היה זמר כנסייה באפירוס.
מגיל 10 למדה נגינת גיטרה ותורת המוזיקה בקונסרבטוריון היווני למוזיקה ואמנויות של אתונה. הקריירה המוזיקלית שלה התחילה ב-1968 כשהייתה בת 16.
שיריה הראשונים, עם לחנים מאת דימוס מוציס ומילים מאת ניקוס גאצוס נכללו באלבומה "אנא חמויילו" (חיוך אחד),
מאוחר יותר, בשנת 1971 לקחה גלני חלק באלבום של מאנוס חג'ידאקיס "טיס יס טו חריסאפי", שבו ששה מתוך תריסר שירים מושרים על ידה.
באותה שנה הוציאה לאור אלבום אישי ראשון תחת הכותרת "דימיטרה גלני". המשיכה אחר כך, בשנות ה-1980-1970 לשתף פעולה עם מלחינים יוונים ידועים של התקופה כמו חאג'ידקיס, דימוס מוציס, מאנוס לאויזוס, סטברוס קסרחקוס יאניס ספנוס, כריסטודולוס חאלאריס, ואסיליס ציצאניס, מיקיס תאודוראקיס, אלני קאראינדרו ואחרים. 
גם המילים לשירים שביצעה היו מאת פזמונאים חשובים כמו לינה ניקולופולו, קוסטס טריפוליטיס, קוסטס וירבוס, לפטריס פפדופולוס, מאנוס אלפתריו, פאראסקווס קאראסולוס ומאת משוררים ידועים מבעבר ובהווה כמו - ניקוס גאצוס, קוואפיס, ניקוס קאוואדיאס, אליטיס, פאלאמס.
גלני הקליטה כ 80 דיסקים ובהם לא מעט שירים שזיכו אותה בהצלחה. הרפרטואר שלה רחב וכולל משירים בהשראה עממית ושירים ביזנטיים ועד מוזיקת פופ.
בשנת 2011 הוציאה לאור אלבום עם הקלטות חיות ניסוניות יחד עם הזמר וסיליקוס, איש להקת הגל החדש היווני Raining Pleasure. ב-2012 יצא לשווקים אלבום עם הקלטה משותפת שלה בתיאטרון פאלאס עם חאריס אלקסיו לכבוד מלאת שלושים שנה למופען של השתיים ב-1981 -Τα τραγούδια της χθεσινής μέρας (שירי היום של אתמול - טא טרגודיה טיס חתסיניס מראס)
בעשורים האחרונים של פעילותה עסקה במידה רבה בהלחנת פסקולים לסדרות טלוויזיה ולסרטים יווניים וזכתה בפרס אריון על השיר "טראוואס סקנדאלי" ובפרס פרוסופה על הפסקול לסרט "תקסים".
פול טראנק

היסטוריה

בשנת 2010, הקים ניסמן יחד עם ויינר ואלעזרי את ההרכב "גל ניסמן טריו". במקביל לחברות בלהקה, עסקו כל אחד מהשלושה בפרויקטים צדדיים:  ניסמן הקליט אלבום סולו והופיע ברחבי הארץ עם פרויקט מחווה לאריק קלפטון, אלעזרי היה חבר בלהקת "טררם" וויינר ניגן בלהקת הקאברים "ריטלין".
לאחר הצטרפות הקלידן אריאל קשת, שינתה הלהקה את שמה ל-"Full Trunk" והחלה לעבוד על אלבום הבכורה, שיצא בפברואר 2014 ואשר נושא את שמה. האלבום, שכולל שלושה שירים באנגלית, כשהיתר בעברית, מושפע רבות מסגנון בלוז רוק של שנות ה-60 וה-70 האופייני ללהקה. האלבום זכה להשמעות רבות בארץ ובחו"ל (צרפת, קנדה ושווייץ) ואף נבחר על ידי "עמותת הבלוז הישראלית" כ"אלבום הבלוז הישראלי הטוב ביותר לשנת 2014".
במאי 2015, יצא אלבומה השני "Time For Us To Move", אשר לווה בהופעת השקה מיוחדת במועדון ה"בארבי" בתל אביב. האלבום הופק על ידי אריאל קשת וכולל שירים באנגלית בלבד. בדומה לאלבום הראשון, גם הפקתו של אלבום זה מומנה באמצעות פרויקט מימון ההמונים "headstart".
כיכר ויקטוריה

כיכר ויקטוריה (ברומנית: Piaţa Victoriei) היא כיכר עירונית מרכזית בבוקרשט, בירת רומניה. הכיכר ממוקמת במגזר מס' 1 ומהווה הצטלבות של הרחובות דרך ויקטוריה, שדרות לסקר קטרג'יו, שדרות יאנוש הוניאדי (Iancu de Hunedoara), רחוב פריז, שדרות הטייסים, שדרות פאבל קיסליוב,  שדרות יון מיחאלאקה, רחוב בוזשט ושדרות ניקולאה טיטולסקו.
בכיכר ויקטוריה ממוקמים ארמון ויקטוריה ובו משכן ממשלת רומניה, המוזאון הלאומי של היסטוריה של הטבע על שם גריגורה אנטיפה, המכון להיסטוריה על שם ניקולאה יורגה, המוזאון לגאולוגיה, מוזאון האיכר הרומני וארמון העירייה.
אצבע אלוהים (סרט)

עלילת הסרט

אצבע אלוהים מגולל את סיפורם של שבתאי (אלון אבוטבול), איש אלטע זאכן מר נפש ואלים, והשוליה התמים שלו הרצל (משה איבגי). השניים חורשים את שכונות דרום תל אביב על תלת-אופנוע מקרטע. שבתאי מעביד את הרצל בפרך, אך הרצל מחייך תמיד ושמח בחלקו. הוא מאוהב בחשאי בבתיה (זהבית פסי), בתו של שבתאי, תלמידה מצטיינת במגמת מחשבים של בית-ספר תיכון. בתיה מעריצה את נתי צביק (ניר לוי), מגיש נערץ של תחזית מזג האוויר בטלוויזיה. נתי צביק מחזר במרץ אחר לילי דקל (דורית בר-אור) שחקנית, דוגמנית, אשת עסקים ובעלת מפעל לקוסמטיקה. 
שבתאי מרבה לישון. בחלומותיו מופיעה אישה אדומת שיער ויפהפייה ומפתה אותו לתנות עימה אהבים. יום אחד הוא מגלה את התצלום שלה על דף מהוה של עיתון ישן. זה אצבע אלוהים - האדמונית קיימת במציאות ונגזר עליו למצוא אותה. אחרי תלאות מרובות הוא מגיע עם הרצל לביתה. היא נעזרת בהם כדי להיפטר ממאהבה הטרחן, החזאי נתי צביק. בהמשך היא מעניקה את עיקר תשומת לבה וחיבתה להרצל. בהתקף של קנאה וזעם שבתאי מכה את הרצל ומגרש אותו מהמחסן (ומחייו). לילי דקל, שחיוכו וסיפורו העצוב של הרצל שובים את לבה, אוספת אותו אל ביתה. הרצל ממשיך לאהוב את בתיה ומתגעגע לחייו הקודמים אצל שבתאי. במפעל של לילי נערכת הגרלת הפרסים לאספני צנצנות קרם-פנים. הרצל דואג ששבתאי יזכה בפרס ויוזמן לטקס - בתקווה שכך יתפייס עם שבתאי. כשלשבתאי מתברר שהרצל חי אצל לילי, הוא עוזב את המקום בכעס. הרצל אחוז רגשות אשם נכנס לדיכאון: הוא לא אוכל ולא ישן, מפניו נעלם החיוך שכה הקסים את לילי. כדי להציל אותו ולהשיב לו את החיוך היא מזמינה את שבתאי ואת בתו לבקר את הרצל החולה בביתה.
בתיה מגיעה עם אביה. בחנייה מול הבית היא מזהה את חזאי הטלוויזיה הנערץ שעדיין לא ויתר על חלומו לשאת את לילי לאישה. צביק מתגרה במי שלדעתו גזלו ממנו את לילי ומחזר בהפגנתיות אחר הנערה. שבתאי מתנפל עליו בחמת זעם, צביק נפצע, שבתאי והרצל נמלטים מהמקום על התלת-אופנוע המקרטע. המשטרה רודפת אחריהם, אך הם שוב ביחד. אל פניו של הרצל חוזר חיוך קורן של אושר.
רכבת החופש של לייקה

רכבת החופש של לייקה הייתה פעולת חילוץ שבה מאות יהודים הוברחו מחוץ לגרמניה הנאצית לפני השואה על ידי ארנסט לייץ ה-2, מנכ"ל חברת לייקה דאז ובתו אלסי קואהן-לייץ.

רקע

חברת האופטיקה של ארנסט לייץ, שנוסדה בווצלר ב-1869, הייתה ידועה בגישתה הנאורה כלפי עובדיה: פנסיות, חופשות מחלה וביטוחי בריאות - כולם הונהגו כבר בימיה הראשונים של החברה, שביססה את עבודתה על כוח עבודה של דורות של עובדים מוכשרים, חלקם הגדול יהודים. כאשר אדולף היטלר מונה לקנצלר גרמניה בשנת 1933, לייץ ה-2, בנו של המייסד ומנהל החברה, קיבל קריאות מעובדיו היהודים לעזרה שלו על מנת להוציא את אותם ואת משפחותיהם מהמדינה. לייץ ומשפחתו לא היו יהודים, לכן הם היו מוגנים מחוקי נירנברג של גרמניה הנאצית, שהגבילו את תנועת היהודים ואת העסקתם.

משימת החילוץ

על מנת לעזור לעובדיו היהודים, לייץ הקים בחשאיות את "רכבת החופש של לייקה", דרך חשאית שאיפשרה ליהודים לעזוב את גרמניה, תחת זהות של עובדי לייקה שהוקצו לעבוד מחוץ לגרמניה. עובדים, סוחרים, בני משפחה ואפילו חברים של בני משפחה "הוקצו" למשרדי המכירות של לייץ בצרפת, בריטניה, הונג קונג ובארצות הברית. פעולותיו של לייץ הוגברו אחרי ליל הבדולח בנובמבר 1938, שבמהלכו נשרפו חנויות יהודיות ברחבי גרמניה.
"עובדים" יהודים שהגיעו לנמל ניו יורק הלכו למשרד לייץ במנהטן, שם עזרו להם למצוא עבודה. כל יהודי שהגיע קיבל מצלמת לייקה. הפליטים קיבלו מלגה עד שהם יכלו לעבוד. דרך נתיב בריחה זה הגיעו מעצבים, אנשי מכירות, משווקים וכותבים. "רכבת החופש של לייקה" הגיעה לשיאה ב-1938 ובתחילת 1939. ה"רכבת" הביאה קבוצה של מהגרים לניו יורק פעם בכמה שבועות עד הפלישה לפולין ב-1 בספטמבר 1939, היום בו גרמניה סגרה את גבולותיה.
לייץ הייתה חברה בין לאומית ידועה. החברה יצרה מצלמות ומערכות אופטיות אחרות עבור הצבא הגרמני. בנוסף לכך, הממשלה הנאצית נזקקה לכסף מחוץ לארץ, ולכן לייץ שווקה בשווקים בין לאומיים. בני משפחת לייץ ועובדי החברה סבלו מפני שעסקו בהצלת היהודים. אלפרד טורק, מנהל בכיר בחברה נכלא בכלא הנאצי לאחר שנתפס עוזר ליהודים. הוא שוחרר רק אחרי תשלום שוחד גדול.
אלסי קואהן-לייץ, בתו של לייץ, נכלאה על ידי הגסטפו לאחר שנתפסה בגבול מסייעת לאישה יהודייה לחצות את הגבול לשווייץ. היא שוחררה לאחר חקירה.

פרסים והנצחה

אחרי המלחמה קיבלה אלסי מספר תוארי כבוד, ביניהם תואר מאקדמיית מדעי הרוח בצרפת ב-1965 ומדליית אריסטיד בריאן מהאקדמיה האירופאית בשנות ה-70 ופרס "האומץ לעזור" מהליגה נגד השמצה. לדברי נורמן ליפטון, כותב ועורך עצמאי, המשפחה לא רצתה פרסום על הפעולות ההרואיות שלה. רק אחרי שבן המשפחה האחרון נפטר פורסם סיפורה של רכבת החופש.
הרפובליקה הליגורית

היסטוריה

אחרי העימות שהתרחש במאי 1797 בין התושבים הגנואזים לבין השליטים העשירים שלהם, נפוליון כבש את גנואה וכונן סדר משלו. הצרפתים ששדדו את ג'נובה בצורה מסיבית, הותירו את המדינה חרבה. נפוליאון הודיע על הקמת הרפובליקה הליגורית ב-6 ביוני 1797. השיתוף פעולה של התושבים תחת שליטת נפוליאון התקיים ללא ספק על ידי הארכיבישוף ג'ובאני לרקרי, שהראה את תמיכתו בצרפת רק כעבור שלושה ימים. חוקה ליגוריאנית פורסמה, אשר לא הייתה פרוגרסיבית, אלא רק כמסמך זמני. בדצמבר אותה שנה החלפה החוקה, ורוב גדול אישר את החוקה באמצעות משאל עם.
ביוני, 1798, השליטים של הרפובליקה הליגורית הובילו את העם למלחמה נגד פיימונטה אחרי ניסיון של הגולים לפתוח במרד. הצרפתים בסופו של דבר התערבו במלחמה, וכתוצאה מכך אירע הכיבוש הצרפתי של פיימונטה.
בשנת 1800, הרפובליקה הוקפה על ידי הצבא האוסטרי והצי הבריטי. כ 30,000 נפגעים נפגעו כתוצאה מהלחימה, והצבא הצרפתי היה צריך להסתמך על שיקום כלכלי. לזמן קצר כבשו כוחות אוסטריה בשנת 1800 את הרפובליקה, אבל נפוליאון חזר עד מהרה עם הצבא שלו. חוקה חדשה פורסמה בשנת 1801, והוקמו מוסדות דומים יותר לאלו של הרפובליקה של ג'נובה, עם הדוג ' ה, אשר היה הנשיא של הסנאט. בסופו של דבר, המנהיגים הליגוריים פנו לנפוליאון, וביקשו ממנו לקחת שליטה ישירה על המדינה, והוא קיבל את בקשתם.
ביוני 1805, סופחה הרפובליקה לצרפת, אשר שלטה בה שליטה ישירה. לאחר נפילתו של נפוליאון ב-1814, הרפובליקה הוקמה מחדש למשך תקופה קצרה בין ה-28 באפריל ל-28 ביולי. בעקבות קונגרס וינה הוענק האזור לממלכת סרדיניה, אשר סיפחה אותו ב-3 בינואר 1815.
ניגוני בעלז

ניגוני בעלז הם ניגונים חסידיים שהולחנו על ידי מלחינים מחסידות בעלז, רבים מתוכם הפכו ללהיטים ברחבי הציבור החרדי והדתי. השירים מבוצעים בסדרת תקליטים תחת השם "ניגוני חסידי בעלזא".

לפני השואה

לפני השואה לא הייתה השירה נהוגה בחסידות בעלז שבגליציה, הטישים היו מיועדים בעיקרם לסעודת האדמו"ר ולאמירת דברי תורה, גם התאספויות החסידים כללו בעיקר דברי תורה בעניין עבודת ה' וסיפורי צדיקים ולא שירים. בחגים ובמועדים שמרו בחסידות על מסורת קבועה של כ-35 ניגונים מיוחדים, חלקם ניגונים עתיקים שהתקבלו מבית המגיד ממזריטש, המגיד מקוזניץ' והחוזה מלובלין ועוד, שהושרו מתוך קפידה מיוחדת. בין היתר בתפילות הימים הנוראים, בהקפות בשמחת תורה, שירת מזמור קיט בתהילים בהדלקת נרות חנוכה, ועוד. במוצאי יום הכיפורים ובשבועות התקיימו 'טישים' מיוחדים בהם היו האדמו"רים שרים ניגון בקול לפני כל הציבור, במוצאי יום הכיפורים ניגון "המבדיל" ובשבועות ניגון "ובאו כולם" מתוך הזמר "יום שבתון".
בהקפה השביעית בשמחת תורה היה מושר בחסידות ניגון חסידי עתיק שמקורו בחצרות בית צ'רנוביל, שהותאם אחר כך למילים הבה נגילה על ידי המלחין הציוני אברהם צבי אידלסון. לאחר תחילת השימוש החילוני בשיר, הורה האדמו"ר השלישי בשושלת, רבי ישכר דב רוקח, להפסיק לשיר את הניגון. במוצאי שמחת תורה תשע"ד אמר האדמו"ר הנוכחי, רבי ישכר דוב רוקח, לחסידיו כי ניתן לחזור לשיר ניגון זה "משום שהציונים כבר שכחו מזמן מניגון זה, וכבר מצאו להם ניגונים אחרים" כלשונו.

לאחר השואה

לאחר הכתרתו של רבי ישכר דב רוקח לאדמו"ר, בשנת תשכ"ו, החל לעודד שירה בטישים ובהתאספויות חסידים. בשנת תשל"ב הקים רבי ישכר דוב את מקהלת חסידי בעלז, ששרה בטישים, באירועי ובשמחות החסידות. בתחילת דרכה שרה המקהלה ניגונים של חסידויות אחרות, כמו חסידות מודז'יץ, חסידות ויז'ניץ וחסידות רופשיץ, במקביל החל רבי ישכר דב לעודד חסידים בעלי חוש מוזיקלי להלחין ניגונים חדשים, ביניהם הרב יוסף צבי ברייער, הרב ירמיה דמן, הרב שלמה קאליש ועוד.
מדי שנה מולחנים עשרות ניגונים לימים נוראים ולכבוד שמחות בחצר החסידות, ניגונים הכוללים בדרך כלל גם מילים. בשנים האחרונות מעודד האדמו"ר הלחנת ניגונים חדשים רבים, לפעמים אף מצביע האדמו"ר על פסוקים מסוימים או קטעי תפילות ומבקש להלחין עליהם שיר.
ניגוני בעלז כוללים אלפי שירים שהולחנו משך השנים על ידי מלחיני החסידות. סגנון הניגונים רחב וכולל ניגוני שמחה, ניגוני מרש וניגונים רגועים ושקטים, כאשר גם הניגונים השמחים מתאפיינים ברצינות השזורה בהם. הניגונים ניתן לשמיעה בקו הנייעס של החסידות - "קול בעלזא". ניגונים רבים, בעיקר ניגוני השמחה, התפרסמו מחוץ לחסידות ומושרים באופן קבוע בחסידויות אחרות ובחתונות חרדיות.
מקהלת בעלז כיום מונה כ-20 אברכים וכן מקהלת ילדים ומנוצחת על ידי אלטר מאיר קאליש (אחיו של המלחין שלמה קאליש והזמר דודי קאליש).

אלבומים

בשנת תשל"ח יצא האלבום הראשון של החסידות, בקלטת שמע תחת הכותרת "ניגוני חסידי בעלזא". מאז יצאו כ-90 אלבומים. מרבית אלבומי החסידות הופקו על ידי יוסף משה כהנא, ורבים מהם עובדו על ידי מונה רוזנבלום. רבים מהאלבומים מופקים לרגל שמחות ואירועים בחצר החסידות.
סאנגמלימה

גאוגרפיה

כ-50 קילומטרים ממזרח העיר נמצאת שמורת החי דג'ה, שהוכרזה כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו ב-1984. היא נמצאת כ-113 קילומטרים מעיר הבירה יאונדה וכ-92 ק"מ מבירת המחוז אבולווה.

תנועה ותחבורה

סאנגמלימה ממוקמת ליד הכביש הלאומי N9 והכביש המחוזי P7. יש מנחת מטוסים ליד העיירה. בנוסף, ישנם 3 תחנות דלק.

אקלים

הטמפרטורה הממוצעת היא 20 מעלות צלזיוס. החודש הכי חם הוא פברואר (21 מעלות צלזיוס). החודש הכי קר הוא יולי (19 מעלות צלזיוס). כמות המשקעים הממוצעת היא 1,660 מילימטרים בשנה. חודש אוקטובר הוא החודש שיש בו הכי הרבה גשם (276 מ"מ גשם), וחודש ינואר הוא החודש שיש בו הכי פחות גשם (19 מ"מ גשם).

בריאות

בסאנגמלימה יש בית חולים מרכזי בדרום קמרון, שנחנך ב-23 ביולי 2015 לאחר שמונה שנות בנייה. בית החולים, הממוקם ברובע ביטום, שנמצא בדרום-מזרח העיר, יש קיבולת של כ-115–150 מיטות. בית החולים אחראי על מתן טיפול רפואי ברמה גבוהה, הן עבור תושבי האזור והן לאלה של המדינות הגובלות (הרפובליקה של קונגו, גבון וגינאה המשוונית).

כלכלה

בסאנגמלימה יש 2 קניונים, בית קולנוע, מספרה, שוק וחדר כושר.
חוק הסכמים לנשיאת עוברים (אישור הסכם ומעמד היילוד)

חוק הסכמים לנשיאת עוברים (אישור הסכם ומעמד היילוד), תשנ"ו-1996 מסדיר בישראל את נושא הפונדקאות - נשיאת עובר, שמקורו בהשתלת ביצית מופרית, על ידי אישה עד לידתו של התינוק, לשם מסירתו לאחר הלידה להורים מיועדים. החוק אושר ב-7 במרץ 1996, במהלך כהונתה של הכנסת השלוש עשרה.

תיקון מס' 2 לחוק (2018)

בעקבות פסיקת בג"ץ שזוגות רשאים להיעזר בשירותי פונדקאות ללא קשר למספר הילדים שיש להם, ובעקבות עתירה לבג"ץ ארד-פנקס נגד הוועדה לחוק נשיאת עוברים, בשנת 2015, שרמזה לרשויות כי החוק מפלה ויש לתקנו, יזם שר הבריאות יעקב ליצמן בשנת 2016 שינויים בחוק. התיקון לחוק שיזם ליצמן הונח על שולחן הכנסת לקריאה ראשונה ביולי 2017, ואושר בקריאה שנייה ושלישית ב-18 ביולי 2018. התיקון מאפשר גם לנשים יחידניות להיעזר בהליך פונדקאות, גם לנשים נשואות לשמש כפונדקאיות אם מדובר במקרים מיוחדים שאושרו על ידי ועדת האישורים, שכפונדקאית תוכל לשמש רק מי שילדה ארבע פעמים לכל היותר, גילה 22 עד 39, לא שימשה כפונדקאית יותר מפעמיים ולא ילדה כפונדקאית יותר מפעם אחת, ושההורים המיועדים יהיו בני 18 עד 54, יש להם שני ילדים משותפים לכל היותר, ובמקרה של אם יחידנית, שני ילדים גנטיים לכל היותר. ההסתייגויות לחוק נדחו, לרבות הסתייגות של חבר הכנסת אמיר אוחנה לפיה החוק יחול גם על הורים יחידנים שהם גברים.

מעמד הילד

בתום החודש החמישי להריונה של האם הנושאת, עליה ועל ההורים המיועדים להודיע לעובד סוציאלי שמוּנה לעניין חוק זה על מקום הלידה ועל תאריך הלידה המשוער. עם לידתו יהיה הילד במשמורת ההורים המיועדים ויחולו עליהם כלפיו האחריות והחובות של הורה כלפי ילדו. מיד עם הלידה יש להודיע על כך לעובד סוציאלי, והוא יהיה האפוטרופוס הבלעדי על הילד משעת לידתו ועד למתן צו הורות או עד למתן צו אחר הקובע את מעמדו של הילד. תוך שבעה ימים מיום לידת הילד יגישו ההורים המיועדים בקשה למתן צו הורות, ובית המשפט ייתן צו הורות אלא אם כן נוכח כי הדבר נוגד את טובת הילד. עם מתן צו הורות יהיו ההורים המיועדים הורים ואפוטרופסים בלעדיים על הילד והוא יהיה ילדם לכל דבר ועניין.
במצב שבו אם נושאת ביקשה לחזור בה מההסכם לנשיאת עוברים ולהחזיק בילד, בית המשפט לא יאשר זאת אלא אם כן חל שינוי בנסיבות שמצדיק את חזרת האם מהסכמתה, ואם הדבר אינו נוגד את טובת הילד.

מימוש החוק

נתוני משרד הבריאות מלמדים על מגמת עלייה במספר הבקשות לאישור הסכמים, ובהתאם – על עלייה במספר התינוקות הנולדים בעקבות הליך זה. לדוגמה, בשנת 2000 היו עשרים פניות אל הוועדה ושש לידות, ואילו בשנת 2011 התקבלו בוועדה 92 פניות ומספר הלידות היה 49.
המזרחי הצעיר

המזרחי הצעיר היה ארגון שהוקם על ידי בני היישוב הישן, אשר הצטרף למזרחי ונטה לכיוון הימין בניגוד לפועל המזרחי שנטה לכיוון השמאל.
הארגון הוקם באלול תרע"ח (1918) תחת השם "הסתדרות הצעיר הארצישראלי", במטרה לסייע לצעירים דתיים לצאת לעבודה ולהתיישבות. מקימי הארגון היו בני היישוב הישן וכן בנים של עולים מהמושבות. בשנתה הראשונה הוקמו סניפים בירושלים, יפו, פתח תקווה ורחובות ובי' תמוז תרע"ט התקיימה ועידה ראשונה של הארגון ביפו, בהשתתפות עשרים צירים שבראשם יצחק אביגדור אורנשטיין ודב נתן ברינקר. מזכיר הארגון בסוף שנת 1920 היה הרב יצחק אביגדור אורנשטיין. לאחר זמן התקרב הארגון למזרחי וב-19 באוקטובר 1920 שינה את שמו ל"המזרחי הצעיר". הארגון היה פעיל בהפצת הרעיון הציוני בקרב בני היישוב הישן, בקליטת עולים דתיים ובהתיישבות. אנשי הארגון הקימו את נווה יעקב ונטלו חלק בהקמת שכונות בית וגן בירושלים וביפו סנהדריה ושכונה בהר כנען ליד צפת. בשנת 1924 הקימה התנועה "לשכת מודיעין" ביפו, שמטרתה הייתה לסייע לעולים חדשים ולאלו המתכננים לעלות לארץ ישראל.
בין "המזרחי הצעיר" והפועל המזרחי הייתה יריבות על רקע ההסתייגות של המזרחי הצעיר מהנטיה שמאלה של הפועל המזרחי. ניסיונות של צעירי מזרחי לפשר בין שני ארגונים אלו לא נשאו פרי. במאבק על לב העולים הדתיים זכה הפועל המזרחי בבכורה ורוב גדול של העולים הדתיים הצטרפו אליו ולא אל המזרחי הצעיר. עם זאת, בשנת תרפ"ו עדיין היו במזרחי הצעיר יותר מאלף חברים. בבחירות לאספת הנבחרים בדצמבר 1925, התמודד המזרחי הצעיר בנפרד מהמזרחי וזכה בכ-200 קולות ונציג אחד, דב נתן ברינקר. עיקר מצביעיו הגיעו ממחוז תל אביב וממחוז טבריה. 
בעת התארגנות "הברית העולמית של צעירי החלוץ והפועל המזרחי" תחת סיסמת "תורה ועבודה" נותר "המזרחי הצעיר" ארגון הצעירים היחיד של המזרחי שלא הצטרף אל הברית. בוועידת המזרחי בדנציג באוגוסט 1928 דרש המזרחי הצעיר ייצוג בנשיאות הוועידה ונתקלו בהתנגדות של אנשי הברית אשר טענו שהם מייצגים את כל הצעירים. אולם לאחר ששבעת צירי המזרחי הצעיר איימו בפרישה מהמזרחי ההתנגדות לא התקבלה, וועידת המזרחי הכירה במזרחי הצעיר כחטיבה מיוחדת שאינה פועלת תחת סיסמת תורה ועבודה. בוועידת המזרחי בארצות הברית במאי 1929 אושר למזרחי הצעיר תמיכה של 3000 דולר מתוך תקציב של 38,000 דולר. אולם בשלב זה המזרחי הצעיר היה בדעיכה. ביוני 1929 מחה הארגון על שלא הוזכר ברשימת הארגונים הקוראים להתפקד לכנסת ישראל. בבחירות לקונגרס הציוני העולמי הט"ז באמצע 1929 התמודדו המזרחי והפועל המזרחי ברשימה אחת, אך המזרחי הצעיר רץ לבדו ו-183 הקולות שקיבל לא הספיקו להכניס נציג לקונגרס. בבחירות לקונגרס הי"ז שוב התמודד המזרחי הצעיר לבדו וזכה ב-248 קולות, אולם לקראת הקונגרס הי"ח בשנת 1933 כבר לא התמודד. 
בתוך המזרחי הארגון היה מקורב לרב יהודה לייב פישמן מימון אשר תיאר את הקשר עימם: "ביחסו של המזרחי הצעיר למזרחי היו עליות ומורדות אך היו אלה יחסים של כבוד". לכבוד יום הולדתו החמישים של הרב מימון הוציא הסתדרות המזרחי הצעיר את ספר היובל לכבודו. 
מסיון תרע"ט ועד תחילת תרפ"ב הארגון הוציא לאור את כתב העת הדביר.
דן זורלא

ביוגרפיה

זורלא נולד בשכונת אחוזת שמואל בחיפה, בנעוריו היה שחיין מצטיין. בשנת 2001 התגייס לצה"ל, למערך המבצעים המיוחדים של אמ"ן, ביחידה משותפת עם המוסד. בהמשך הפך לקצין ופיקד על מספר מבצעים חשאיים עד לשחרורו בדרגת רס"ן בשנת 2010.
במהלך שירותו בצה"ל סיים בהצטיינות תואר ראשון בכלכלה מהטכניון בשנת 2004, וסיים בהצטיינות תואר שני בניהול מאוניברסיטת תל אביב בשנת 2008.
בשנת 2010 הקים זורלא, ביחד עם שותפו ד"ר אבי ינוס, את חברת בלאק קיוב, חברת מודיעין עסקי העוסקת באיסוף מודיעין למטרות מגוונות, איסוף ראיות ומתן ייעוץ אסטרטגי במסגרת תביעות וסכסוכים משפטיים. זורלא גייס לדירקטוריון החברה בכירים לשעבר במערכת הביטחון הישראלית לרבות מאיר דגן, ראש המוסד לשעבר, שכיהן כנשיא הכבוד של החברה, אפרים הלוי, ראש המוסד לשעבר, יוחנן דנינו, מפכ"ל המשטרה לשעבר, והאלוף גיורא איילנד.