google/wiki40b huggingface dataset:
כפר כמא

היסטוריה

כפר כמא נוסד בשנת 1878. חפירות ארכאולוגיות גילו בסביבות הכפר כנסייה מן המאה ה-6 לספירה, אך המקום לא היה מיושב ברציפות, והכפר באופן בו הוא מוכר היום נוסד בשנת 1876 על ידי צ'רקסים אשר במהלך המלחמה הרוסית-צ'רקסית מולדתם נכבשה על ידי האימפריה הרוסית, כחלק מטיהור אתני שביצעו הרוסים (גלות הצ'רקסים), והצ'רקסים נאלצו לעבור לשטח האימפריה העות'מאנית.
הכפר הוקם כחלק מקבוצה גדולה של יישובים צ'רקסיים שהוקמו בשולי הארץ הנושבת באזור הגולן (עם מרכז בקוניטרה), בירדן (שם יישבו בין השאר את עמאן), בכפר כמא (שגבל באזור התבור שהיה בשליטת השבט הבדואי א-סבייח), בריחניה, ובשטח שלימים הוקמה בו חדרה.
על פי סקר הכפרים משנת 1945 התגוררו בכפר 660 תושבים ושטחו מנה 8,819 דונמים.
בשנת 1960 חובר הכפר לרשת החשמל הארצית.

הכפר כיום

המסגד הגדול בכפר, היחיד לעת עתה, משרת את תושבי היישוב. המסגד בולט במראהו ממסגדים אחרים בשל צריחו המתומן ושילוב אבני הבזלת בקירות החיצוניים בשיטת האבלק. מראהו מזכיר במידה רבה את המסגד הצ'רקסי בעמאן (מסגד אבו דרוויש). המסגד הראשון של היישוב בלט גם הוא בזכות צריחו המרובע.
האזור המכונה כיום "הכפר הישן" בנוי בסגנון צ'רקסי ישן בו חצרות הבתים צמודים ובעלי קיר משותף שדלת פנימית מחברת בין החצרות. הבתים נבנו מסביב למסגד והרחובות צרים. סגנון בנייה זה נועד בעיקר למטרות הגנה במקרה של תקיפת היישוב.
בכפר פועל המרכז למורשת הצ'רקסית. החל מראשית עשור השני של המאה ה-21, מדי שנה בחודש יולי מתקיימת בכפר פעילות במסגרת פסטיבל "כפר ביקרתם", בו נחשפים הכפרים הדרוזים והצ'רקסים בארץ.
ביישוב פועלת מרפאה קהילתית של שירותי בריאות כללית. כמו כן, פועלת ביישוב תחנה לבריאות המשפחה.
בכפר 90 בתי עסק וביניהם סניף של בנק מרכנתיל דיסקונט. היישוב מהווה מרכז מסחר אזורי בשל מספרן הרב של החנויות הפועלות בו.

חינוך ותרבות

ביישוב פועלים מספר מעוני יום, גני ילדים וכן בית ספר יסודי "תינאל" וחטיבת ביניים "אדיגה". שפת ההוראה בבתי הספר היא עברית, אך במקביל לומדים התלמידים את השפה הצ'רקסית ואת מורשת העם. בנוסף לערבית וללימוד דת האסלאם. בתום הלימודים בחטיבת הבניים, עוברים חלק מהתלמידים ללמוד בתיכון ע"ש כדורי, הסמוך ליישוב. חלק אחר של התלמידים עובר ללמוד בעפולה, בתיכון של רשת "אורט". פחות מ-5% מתלמידי היישוב מתחנכים בבתי ספר דוברי ערבית
ביישוב קיים אצטדיון כדורגל היכול לאכלס 600 צופים. ביישוב נמצא גם אולם כדורסל המשמש גם את תלמידי בית הספר היסודי, מתנ"ס המכיל מגרש טניס ומגרש קטרגל ובריכת שחייה המשמשת את תושבי היישוב. לרווחת התושבים פועלים גם מועדון נוער ומועדון קשישים.
להקת המחול "תיפסה", להקת המחול הצ'רקסי הייצוגית של היישוב, מציגה ריקודים אותנטים מהמסורת הצ'רקסית, ועורכת הופעות ברחבי הארץ.

אוכלוסייה

לפי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה (הלמ"ס) נכון לסוף 2017, מתגוררים בכפר כמא 3,284 תושבים (מקום 240 בדירוג רשויות מקומיות בישראל). האוכלוסייה גדלה בקצב גידול שנתי של ‎1.4%‏.   לפי נתוני הלמ"ס נכון לסוף 2016, לכפר כמא דירוג של 5 מתוך 10, במדד חברתי-כלכלי - אשכול לשנת 2015. אחוז הזכאים לתעודת בגרות מבין תלמידי כיתות י"ב בשנת ה'תשע"ו (2015-‏2016) היה 64.8%. השכר החודשי הממוצע של שכיר במשך שנת סוף 2015 היה 7,746 ש"ח (ממוצע ארצי: 8,868 ש"ח).
רוב הנשים בכפר יוצאות לעבודה מחוץ למשקי הבית שלהן.
תושבי הכפר דוברים צ'רקסית ועברית ברמת שפת אם.
ועידת ארזורום

ועידת ארזורום (טורקית Erzurum Kongresi) הייתה ועידה של התנועה הלאומית הטורקית שהתכנסה בעיר ארזורום במזרח טורקיה בעקבות חוזר אמסיה מ-22 ביוני 1919, ואשר קיבלה ארבע החלטות עיקריות לניהולה של מלחמת העצמאות של טורקיה - המולדת היא אחת ואינה נתנת לחלוקה, האומה תהא חופשית מכל שלטון זר, יש להפעיל את מלוא כוחו של העם אגב אחדות, וכן כי לא ניתן יהיה לצפות לפיקוח או להגנה מצד אחרים. 
בוועידה שהתכנסה החל ב-23 ביולי 1919 וננעלה ב-4 באוגוסט 1919, השתתפו נציגיהם של חמישה מחוזות במזרח טורקיה - ביטליס, ארזורום, סיווס, טרבזון וואן - והיא נוהלה בידי מוסטפא כמאל ומוסה קזם קראבקיר (Musa Kâzım Karabekir), מפקד הצבא המזרחי העות'מאני לקראת סופה של מלחמת העולם הראשונה. הוועידה שימשה כוועידה מכינה לקראת ועידת סיווס שהתכנסה כחודש לאחר מכן.
המטבח הסיני

המטבח הסיני הוא כינוי כולל לסגנונות בישול שונים שמקורם בסין והוא אחד המטבחים העשירים עלי אדמות. המרכיב העיקרי במנה הסינית הוא לרוב מזון עם פחמימות כגון אורז ואטריות, לעומת המרכיב העיקרי במנה מערבית - החלבון, כלומר הבשר. אף על פי כן, במשתה סיני רשמי ייתכן שלא יוגש אורז כלל.
מזון סיני מוצק נאכל בעזרת מקלות אכילה סיניים, ומזון נוזלי נאכל בעזרת כף רחבה עם תחתית שטוחה, העשויה לרוב מקרמיקה. בעיני הסינים, החזקת סכין על השולחן היא ברברית, לכן רוב המנות עשויות מחתיכות קטנות, שצריך רק להרים ולאכול, מבלי להיעזר בסכין.
קינוחים אינם נפוצים במטבח הסיני ואינם מוגשים בדרך כלל בסיום הארוחה אלא במהלכה.
משקאות - הסינים מאמינים כי שתייה קרה מפריעה לעיכול מזון חם ולכן לא יגישו שתייה קרה בארוחה אלא שתייה חמה. השתייה החמה בסין היא תמיד תה לא ממותק, אך יש סוגים שונים ורבים של תה. מסורת התה בסין כל כך עמוקה עד כי ישנם בתי תה (או גני תה) המוקדשים להגשת תה וביצוע טקס התה בלבד.

מטבח צ'יוצ'או

מטבח זה מאפיין את העיר צ'אוז'ו שבחבל גואנדונג, המטבח הוא בעקרון קנטונזי אך יש כאן כמה מנות ייחודיות שאינן מופיעות ביתר המטבח הקנטונזי כמו למשל אווז מאודה, סרטן קר וחביתיות צדפות מטוגנות.

מטבח סצ'ואני

זה המטבח הנפוץ בסצ'ואן בדרום-מערב סין, האקלים באזור קר בחורף ובקיץ הוא חם ולח ולכן מאכלי האזור הם חריפים ומשתמשים בפלפלים חריפים, פלפל סצ'ואן, זנגביל (ג'ינג'ר), שום ובצל.
מנה אופיינית לאזור היא עוף קונג פאו שגירסתה המערבית מוכרת לנו כעוף נוסח סצ'ואן.

מטבח הונאן

זה המטבח האופייני לאזור שיאנגג'יאנג ולמערב אזור הונאן, מטבח זה דומה למטבח הסצ'ואני אך מתובל יותר וכולל גם מנות בסגנון החמוץ-מתוק בנוסף למאכלם החריפים שמשתמשים בפלפל צ'ילי, בצל ושום. באזור זה נהוג גם לטגן בשרים בבלילת בצק והרבה מאוד מנות סיניות מערביות מבוססות על צורת הכנה זו כמו למשל עוף בשומשום.

מטבח יונאן

ביונאן ישנו מספר עצום של מיעוטים ולכן המטבח מגוון ביותר. המאכלים מתובלים למדי ועושים שימוש נרחב בפטריות. בדרום אזור זה מגדלים זן תה בשם פּוּ-אר (נקרא גם בו לאי) המיושן בין שנה לארבע שנים ומפתח טעם מותסס.

המטבח הצפון-מזרחי הסיני

המטבח האופייני לצפון מזרח סין. בשל החורפים הקשים ועונות הגידול הקצרות יחסית התפתחה באזור מסורת של כבישה ושימור של מאכלים ובמיוחד של כרוב כבוש. בניגוד לדרום סין כאן האטריות הן הפחמימה הנפוצה ולא האורז שנאכל באזור זה בעיקר כדייסה.

מטבח האקה

זהו המטבח של בני האקה שהיגרו לדרום-מזרח סין בבורחם מפני המונגולים. אנשי ההאקה הגיעו לגואנדונג ופוג'יין אך אזורים אלה היו כבר מיושבים והם נאלצו לגור באזורי הגבעות שלא היו מיושבים. באזורים אלה לא היו גידולים טריים ולכן מטבח ההאקה משתמש בהרבה בצל ובחומרי גלם יבשים או משומרים כמו טופו ממנו מכינים מנות רבות באזור והבשר הנפוץ והמועדף הוא בשר חזיר.

מטבח טיבטי

מזונם של הטיבטים הגרים במערב סין מבוסס על קמח שעורה, בשר של יאק הבית, כבש הבית וחזיר, ירקות ומוצרי חלב - בעיקר חמאה, גבינה ויוגורט. ככל שהטיבטים גרים גבוה יותר מעל פני הים מזונם מכיל יותר בשר ופחות ירקות. התה המקומי עשיר ומעודן יותר מהתה הסיני וכמו כן נוהגים הטיבטים לשתות בירת שעורה. הקירבה הגאוגרפית להודו מתבטאת בשימוש נרחב בתבלינים כמו כמון, הל וקינמון ומוצרי חלב.

מטבח מקאו

מקאו כמובלעת פורטוגזית פיתחה מטבח המשלב מטבח סיני ומטבח פורטוגזי עם השפעות מדרום-מזרח אסיה. שיטות הבישול הנפוצות שונות מאלה בסין וכוללות צלייה, אפייה וגריל. המזון מתובל בקוקוס, קינמון, כורכום ובקלאו.
מכון מאיירס-ג'וינט-ברוקדייל

מכון מאיירס-ג'וינט-ברוקדייל (מכון ברוקדייל) בירושלים הוא מכון למחקר יישומי על מדיניות חברתית ושירותים חברתיים, המשרת את ישראל, את העולם היהודי ואת הקהילה הבין-לאומית.
מטרת המכון היא לזהות ולחקור נושאים חברתיים מרכזיים, ולתרום לעיצוב מדיניות, לתכנון תוכניות ולשיפור שירותים ליחידים, למשפחות ולקהילות.

היסטוריה והתפתחות

בשנת 1974, בסיוע מענק מקרן ברוקדייל, הוקם ג'וינט-מכון ברוקדייל לגרונטולוגיה כשותפות בין ממשלת ישראל ובין הג'וינט העולמי.
בתחילה התמקד המכון בהתמודדות עם האתגרים שמציבה החברה המזדקנת בישראל. עם הזמן הורחב המנדט הזה כדי לכלול מגוון רחב של אתגרים חברתיים הניצבים בפני ישראל, כולל ילדים ונוער בסיכון, שילוב עולים ומיעוטים אחרים, שילוב אנשים עם מוגבלות, העסקת אוכלוסיות מיוחדות ושיפור האיכות בשירותים החברתיים.
בשנת 2004, הצטרפה קרן דוד ואינז מאיירס מקליבלנד לשותפות לאחר שתרמה 15 מיליון דולר. כהוקרה, הוחלף שם המכון למכון מאיירס-ג'וינט-ברוקדייל.

על המכון

במכון ברוקדייל כיום שמונה יחידות מחקר: מרכז אנגלברג לילדים ולנוער, מרכז סמוקלר לחקר מדיניות הבריאות, הצוות לחקר מוגבלויות, הצוות לחקר התעסוקה, הצוות לחקר הזיקנה, הצוות לאיכות בשירותים חברתיים, הצוות לאוכלוסייה הערבית, ויחידת היוזמה והפיתוח.
ב-21 באוקטובר 2018 השיק מכון ברוקדייל מרכז מידע חדש.

צוות

בשנת 2017 מונה פרופ' מייקל הרטל למנכ"ל המכון. הוא החליף את פרופ' ג'ק חביב שעבד במכון מאז היווסדו.
הגישה הרב-תחומית של המכון משתקפת ברקע המגוון של יותר מ-120 עובדי המכון, הבאים מתחומי האנתרופולוגיה, הבריאות, הגרונטולוגיה, החינוך, הכלכלה, המדיניות הציבורית, הסוציולוגיה, העבודה הסוציאלית, הסטטיסטיקה, הפסיכולוגיה ועוד.

הוועד המנהל

הוועד המנהל של מכון ברוקדייל מייצג שותפות אסטרטגית בין המגזר ההתנדבותי לבין ממשלת ישראל, וכולל נציגים של ממשלת ישראל, של הג'וינט העולמי ושל קרן דוד ואינז מאיירס.
בוועד המנהל דנים בסוגיות חברתיות מרכזיות ובדרכים להתמודד עמן בישראל ובתפוצות. נוסף על כך, הוועד המנהל מאשר את התוכנית השנתית של המכון ואת תקציבו.
נציגי ממשלת ישראל הם: משה בר סימן טוב (מנכ"ל משרד הבריאות), אביגדור קפלן (מנכ"ל משרד העבודה, הרווחה והשירותים החברתיים), שמואל אבואב (מנכ"ל משרד החינוך), מאיר שפיגלר (מנכ"ל המוסד לביטוח לאומי) ואלון מסר (סמנכ”ל אגף תקציבים, משרד האוצר).
נפתלי רוסמן

ביוגרפיה

רוסמן נולד ברומניה ועבר בה את מלחמת העולם השנייה. לאחר המלחמה עלה מבוקרשט לארץ ישראל והתיישב בנתניה. בגיל 16 הצטרף לאצ"ל והשתתף במבצעים שונים, ביניהם מבצע החרמת נשק ממחנה הצבא הבריטי בפרדס חנה. ב-16 במאי 1948 לחם ברמלה ונפגע בעמוד השדרה מרסיסי מרגמה. הוא שותק בפלג גופו התחתון והחל בשיקום רפואי ממושך כשהוא מרותק לכיסא גלגלים. לאחר ניסיונות שיקום רבים בישראל, במהלך 1955-1954 נשלח על ידי משרד הביטחון לשיקום רפואי בניו יורק. במסגרת השיקום הרפואי לקח חלק בספורט נכים וב-1960 היה בין חברי נבחרת ישראל בכדורסל כיסאות גלגלים למשחקי אולימפיאדת הנכים, שזכתה במדליית ארד.
תשע שנים לאחר הפציעה, רוסמן השלים במסגרת לימודי ערב את תעודת הבגרות שלו והחל בלימודים גבוהים. ב-1962 סיים לימודי עבודה סוציאלית והחל לעבוד במרכז השיקום של בית החולים תל השומר. בהמשך סיים לימודי מוסמך בעבודה סוציאלית ובריאות הציבור. עמד שנים רבות בראש שרות העבודה הסוציאלית של מרכז השיקום. 
ב-2002 נפטר והוכר, כמו נכי צה"ל רבים ממלחמת העצמאות, כחלל צה"ל שנפטר כתוצאה מפציעתו בשירות פעיל. האיגוד הישראלי לרפואה פיזיקלית ושיקום מעניק על שמו פרס שנתי על עשייה יתרה בתחום השיקום.
עוגיית מזל

עוגיית מזל היא עוגייה עם פיסת נייר אשר בתוכה ועליה מודפסות מילות חוכמה או נבואה. לרוב ניתן למצוא עוגיות אלו במסעדות סיניות ברחבי ארצות הברית. הרעיון של עוגיית המזל הוצג לראשונה בתחילת המאה ה-20 על ידי מאקוטו האג'יוורה ב"גן התה היפני", בפארק שער הזהב שבסן פרנסיסקו, כמנת כיבוד בזמן התהלכות בגן התה. משפחת האג'יוורה לא התמצאה בעסקים, וכך העוגייה מעולם לא נרשמה כפטנט מסוג שהוא (שם, זכויות יוצרים, העוגייה עצמה וכו').
מיכאיל צ'ומקוב

קורות חיים

את השכלתו רכש צ'ומקוב בבית ספר לרפואה באוניברסיטת מוסקבה. הוא סיים את לימודיו בשנת 1931 ובשנת 1937 הצטרף למשלחת מחקר מדעית, בראשותו של האימונולוג והוירולוג הנודע פרופסור לייב אלכסנדרוביץ' זילבר, למחוז חברובסק הממוקם במזרח סיביר. במסגרת המשלחת הצליח צ'ומקוב ועמיתיו לגלות ולבודד את הגורם המרכזי לתחלואה במחלה האנדמית לאזור המוכרת בתור דלקת קרום המוח ואנצפליטיס המועברת על ידי קרציות (Tick-borne encephalitis). במהלך עבודתו על מחולל המחלה נחשף צ'ומקוב לפתוגן וחלה. כתוצאה מכך נפגעה שמיעתו בצורה חמורה והוא איבד את היכולת להניע את ידו הימנית. גילויו ובידודו וכן איתור דרך הפצתו של מחולל המחלה זיכה אותו, בשנת 1941, בפרס סטלין מדרגה ראשונה בקטגוריית מדע וטכנולוגיה.
בשנת 1948 התקבל צ'ומקוב כחבר לאקדמיית מדעי הרפואה של ברית המועצות ובשנת 1960 הפך לחבר מן המניין במוסד.
בראשית שנות ה-40 ערך צ'ומקוב מספר משלחות מחקר לסיביר, חצי האי קרים ולמגוון רחב של אזורים בהם נצפתה עלייה חדה בתחלואה במחלות בעלות אטיולוגיה בלתי מוסברת. במסגרת אותן המשלחות גילה וחקר צ'ומקוב מגוון פתוגנים נגיפיים דוגמת: נגיף קדחת דימומית אומסק (Omsk hemorrhagic fever virus), נגיף קדחת קמרובו (Kemerovo fever virus), נגיף קדחת דימומית קרים-קונגו (Crimean–Congo hemorrhagic fever virus), נגיף האנטה (Hantavirus) ורבים נוספים.
בשנת 1950 התמנה צ'ומקוב למנהל מכון איבנובסקי לוירולוגיה הממוקם במוסקבה. בשנת 1955 הקים מכון מחקר חדש, סמוך למוסקבה, במטרה לפתח חיסון נגד נגיף הפוליו אשר עלול לגרום לשיתוק ילדים. עבודתו של צ'ומקוב בתחום נערכה בשיתוף פעולה הדוק עם אימונולוגים ווירולוגים אמריקאים, כשהבולטים והמוכרים מביניהם היו יונה סאלק ואלברט סייבין. יש לציין כי שיתוף פעולה זה, אשר הניב בסופו של הדבר את החיסון המוכר כיום נגד שיתוק ילדים, לא היה עניין שבשגרה וזאת בשל היריבות והמתיחות ששררה בין ברית המועצות וארצות הברית באותן השנים. בין השנים 1958–1959 היה זה צ'ומקוב שפעל למען ייצור המוני של החיסון המבוסס על הנגיף המוחלש, הניתן כטיפות דרך הפה, שפיתח אלברט סייבין. פרט להיותו ניסוי קליני בקנה מידה רחב, מתן החיסון בברית המועצות הוביל במהלך מספר שנים אחדות בלבד לירידה דרמטית בהיקף התחלואה החדשה. בשנים שלאחר מכן יוצא החיסון ההמוני, עליו עבד צ'ומקוב, ללמעלה מ-60 מדינות שונות ברחבי העולם, דבר אשר הוביל לעצירת מגפת שיתוק הילדים במזרח אירופה ויפן. בעבור עבודתו בתחום מחלת שיתוק הילדים עוטר צ'ומקוב בשנת 1963, יחד עם פרופסור אנטולי אלכסנדרוביץ' סמורודינצב, בפרס לנין.
במהלך הקריירה פיתח צ'ומקוב מספר חיסונים נוספים. חלקם הגדול נגד נגיפים המחוללים מחלות בתפוצה כלל עולמית הן בבני האדם והן בבעלי חיים דוגמת: דלקת קרום מוח ואנצפליטיס המועברת על ידי קרציות, שפעת, חצבת וכלבלבת. פרט לכך הוא פרסם למעלה מ-960 מאמרים בכתבי עת מדעיים וכן ספרים בתחום הוירולוגיה.
מיכאיל צ'ומקוב קיבל את התואר דוקטור לשם כבוד מהאקדמיה הגרמנית לאופולדינה למדעים וכיהן כחבר באקדמיה ההונגרית למדעים.
סמל אראגון

סמל אראגון הוא סמלה הרשמי של הקהילה האוטונומית אראגון שבספרד.
הסמל מעוצב כמגן מחולק לרבעים שמבוססים על הסמלים ההיסטוריים של מחוזות אראגון.

הרבע השמאלי העליון (הקנטון) הוא סמלו של אזור סובררבה (Sobrarbe) והוא מציג שדה זהב שעליו עץ אלון עם שבעה שורשים בצבעים טבעיים. מעל העץ, צלב לטיני אדום. הרבע השני מייצג את אזור הפירנאים עם שדה כחול שבו צלב איניגו אריסטה (Iñigo Arista) כסף. הרבע השלישי מציג את צלב גאורגיוס הקדוש וסביבו ארבעה ראשים כרותים של מורים. סמל זה נקרא צלב אלקורס (Alcoraz) על שם קרב אלקורס שהתרחש במהלך הרקונקיסטה ליד וסקה ובו ניצחו הנוצרים את המורים לאחר שהתפללו לעזרתו של גאורגיוס הקדוש. הסמל משמש גם כסמלה של סרדיניה שהייתה תחת שלטון ממלכת אראגון בימי הביניים (כמו כן, קורסיקה הייתה תחת שלטון אראגון וגם היא מציגה את הראש המורי בדגלה). הרבע הרביעי הוא סמלה ההיסטורי של ממלכת אראגון, והוא מציג ארבעה פסים מאונכים אדומים על שדה זהב.

מעל המגן מותקן כתר בעל שמונה פרחי חבצלת ושמונה פרחים מעוטרים בפנינים. בסיס הכתר מקושט בפנינים, אבני אודם וברקת.
הסמל ידוע כבר מאז 1499 ונקבע בחוק כסמל רשמי ב-1978.
הפרח לפרפר

מילות השיר

פַּרְפַּר, פַּרְפַּר, 

פֶּרַח חָי, 

רֶד-נָא מַהֵר, 

שֵׁב עָלַי. 

רֶד-נָא מַהֵר, 

מְצֵה וּמְצֵה, 

וּמִכּוֹסִי 

טַל שְׁתֵה. 

תְּפֹר מִצְּבָעַי

לְךָ מְעִיל,

כְּתֹנֶת פַּסִּים,

כַּנְפֵי גִיל.

שְׁנֵינוּ פְּרָחִים – 

אָח וָאָח,

פִּרְחָךְ לִי

וּפִרְחִי לָךְ.
פרכוס

פִּרְכּוּס (באנגלית: Convulsion) הוא מצב רפואי שבו שרירי הגוף מתכווצים ומתרפים במהירות שוב ושוב. התוצאה היא טלטול לא מבוקר של הגוף. משום שפרכוס הוא, לעיתים קרובות, סימפטום של התקף אפילפטי משתמשים, לעיתים, במונח "פרכוס" כמילה נרדפת ל"התקף" (seizure). אבל לא כל ההתקפים האפילפטיים גורמים לפרכוסים, ולא כל הפרכוסים נגרמים מהתקפים אפילפטיים. פרכוסים מתרחשים גם כשמקבלים הלם חשמלי. או מהרעלת חמצן
גני שאלימאר

הגנים

שטחם של הגנים הוא 170 דונם, וצורתם כשל מלבן באורך של 658 מטר מצפון לדרום וברוחב של 258 מטר ממזרח למערב. הם מחולקים לשלוש טרסות מדורגות, שהגבוהה שבהן היא בצידם הדרומי של הגנים, והנמוכה בצידם הצפוני. הפרש הגבהים בין כל שתי טרסות הוא של כחמישה מטרים. הטרסות הדרומית והצפונית בנויות בצורת ריבועים, בעוד שהמרכזית קטנה מהן וצורתה כשל מלבן מוארך לרוחב המתחם. הגנים מוקפים בחומת אבן חול בגוון אדום שלאורכה מגדלי שמירה. צידה הפנימי של החומה היה מכוסה בעיטורים מזוגגים של צורות גאומטריות ומוטיבים מעולם הצומח. בשטחם של הגנים שוכנים ביתנים, בריכות נוי, 410 מזרקות, חמישה מפלי מים וצמחייה עשירה. התעלה המרכזית זורמת לאורכם של הגנים מדרום לצפון, ותעלות משניות מתפצלות ממנה. אורך התעלות הכולל הוא 852 מטר.

הטרסה הדרומית

הכניסה לגנים היא דרך שער בביתן השוכן בטרסה הדרומית הגבוהה, אשר שימש כביתן מנוחה לשאה (1). במקור שכנה הכניסה בטרסה הצפונית והנמוכה ביותר (2), כדי שהמפלים יפנו כלפי הבאים בשערי הגן. שמה של הטרסה הדרומית הוא "באע'-י פרח בח'ש", או "הגן שמעניק הנאה", והיא הייתה שמורה לבני המלוכה בלבד, שרק להם הייתה הזכות להסתכל אל עבר הגנים מהנקודה הגבוהה ביותר בשטחם. המים הגיעו לגנים בטרסה זו, וממנה זרמו צפונה ליתר חלקיו, דבר שייצג באופן סמלי את חשיבותו של הקיסר כמקור של עוצמה וכוח. הטרסה מחולקת לארבעה ריבועים קטנים יותר על ידי שתי שדרות הנפגשות במרכזה. בצידה המזרחי של הטרסה שוכן ביתן לקבלת פנים (3), והביתן הניצב ממולו, בצידה המערבי של הטרסה, שימש למגורי אשת הקיסר (4). במרכזה של הטרסה בריכת מים גדולה ובה 105 מזרקות (5).

הטרסה המרכזית

הטרסה המרכזית המכונה "באע'-י פאיז בח'ש", או "הגן שמעניק שפע", צרה ומוארכת, ורוחבה 78 מטר בלבד. הגישה אליה הייתה מוגבלת, ובני אדם מהשורה יכלו להיכנס לשטחה רק באירועים מיוחדים. הטרסה מחולקת לשלושה חלקים לאורכה. במרכז שוכנת בריכת מים רבועה גדולה, שאורך כל אחת מצלעותיה הוא כ-60 מטר, ובה 152 מזרקות (6). עוד שוכנים בטרסה זו ארבעה ביתנים והמפל הגדול בגנים, המוביל מים מהטרסה הדרומית אל הבריכה. סמוך למפל ניצב כס שלטונו של השאה שפוסל משיש. בחלקה המזרחי של הטרסה ניצב חמאם (7).

הטרסה הצפונית

הטרסה הצפונית מכונה "באע'-י חיאת בח'ש", או "הגן שמעניק חיים", ובה 153 מזרקות המסודרות לאורך התעלה המרכזית בטרסה (8). אורכה של התעלה הוא 243 מטר, רוחבה חמישה וחצי מטרים ועומקה כחצי מטר. הטרסה מחולקת לארבעה ריבועים שכל אחד מהם מחולק בתורו על ידי תעלות מים קטנות יותר לארבעה ריבועים נוספים.
אמוני ישראל

רקע

בבחירות לכנסת הראשונה, התמודדו שתי רשימות חרדיות בנפרד מאגודת ישראל שהתמודדה בתוך החזית הדתית המאוחדת. האחת נקראה "רשימת חרדים" והורכבה מאנשי פאג"י בראשות אברהם מוקוטבסקי (אליהו כי טוב), אברהם טרגר, פישל גילרנטר ואחרים. השנייה נקראה "רשימת היהדות המסורתית" שבראשה עמד ד"ר מרדכי בוקסבוים, ובין מועמדיה גם עמרם בלוי (לא מנהיג נטורי קרתא הנודע אלא אחיינו, בנו של הרב משה בלוי) ואוריאל צימר. שתיהן לא זכו במושב בכנסת. מספר ימים לאחר הבחירות התאחדו שתי הקבוצות.
בשנת 1951, ניסו מוקוטובסקי (כי-טוב) ובוקסבוים יחד עם חבר הכנסת מאיר דוד לוינשטיין, לערער על מנהיגותו של מנהיג אגודת ישראל, הרב יצחק מאיר לוין, תוך שהם מאשימים אותו בפשרנות, שיתוף יתר עם הקואליציה הממשלתית והמפלגות החילוניות ובזבוז כספים להוצאת עיתון המודיע. לאחר שהם יזמו כינוס של ועידת אגודת ישראל, הוחלט בכינוס הוועידה בחודש אפריל 1951 לדחות את דרישותיהם.

הקמת הרשימה

לקראת הבחירות לכנסת השנייה שהתקיימו בחודש יולי 1951, הצטרפה הקבוצה המאוחדת להקמת מפלגה ספרדית-אשכנזית, יחד עם הרב יעקב משה טולידאנו שהיה אב"ד בתל אביב, והרב יצחק נסים. הרב טולידאנו היה אמור לעמוד בראש המפלגה, אך הדבר נמנע בשל כהונתו כדיין, ובמקומו הוצב הרב מוקטובסקי ואחריו הוצב הרב נסים. מצע המפלגה דיבר על חלוקה שווה בין אשכנזים וספרדים בנושאי חינוך וכלכלה. המצע קרא גם להקמת חינוך דתי ללא זרמים.
הרשימה זכתה במעט יותר מ-4,000 קולות, כאשר נדרשו כ-6,900 קולות כדי לעבור את אחוז החסימה (שעמד על 1%).
גרייט בריטיין (אונייה)

עבודת התכנון

לאחר הצלחתה של ספינת הנוסעים הראשונה שלה, "גרייט וסטרן", החליטה חברת הספנות "גרייט וסטרן, לבנות אונייה נוספת בשם "סיטי אוף ניו יורק". צוות התכנון של "גרייט וסטרן", שכלל את איזמברד ברונל, תומאס גאפי, ויליאם פטרסון וכריסטופר קלקסטון נשכר שוב כדי לתכנן את האונייה החדשה. אולם בניגוד לקודמתה, במהלך בניית "גרייט בריטיין", תפס ברונל, אשר המוניטין שלו היה בשיאו בשלב זה, את הובלת הפרויקט לידיו - מהלך שהוביל להשלכות מרחיקות לכת עבור החברה. בניית האונייה התבצעה במבדוק יבש אשר הותאם במיוחד בנמל בריסטול שבאנגליה.

המעבר לגוף מברזל

שני מפגשים אקראיים עתידים היו להשפיע באופן מעמיק על תכנונה של "גרייט בריטיין". בסתיו 1838 אוניית הנוסעים ומשא "ריינבאו" (הקשת בענן - Rainbow) מתכנונו של מתכנן הספינות הסקוטי ג'ון ליירד, שהייתה הספינה בעלת גוף הברזל הגדולה ביותר אשר הייתה בשרות עד אז, עגנה בנמל בריסטול. ברונל שלח את עמיתיו, קלקסטון ופאטרסון, לערוך את מסע החזרה על הספינה לנמל אנטוורפן על מנת להעריך את תכונתיו ויכולותיו של הברזל כחומר בנייה. השניים חזרו כשהם משוכנעים ביתרונותיו של החומר החדש, וברונל זנח את תוכניותיו לבנות את הספינה האחות של המערבית הגדולה כספינת עץ ושכנע את מנהלי החברה לבנותה כספינה בעלת גוף ברזל.
מתכנני "גרייט בריטיין" זיהו מספר יתרונות של השימוש בברזל על פני גוף העץ המסורתי. ראשית, מחירו של העץ כחומר בנייה החל להתייקר משמעותית בבריטניה, בעוד שמחיר הברזל הלך והוזל. גוף ברזל היה חסין בפני מפגעים להם היה חשוף גוף העץ, דוגמת ריקבון יבש, וכן היה קל יותר, אולם יתרונו העיקרי של גוף הברזל היה חוזקו המבני, שהיה עדיף משמעותית מזה של עמיתו עשוי העץ. ספינות שגופן היה עשוי עץ הוגבלו מבחינה מעשית לאורך של 300 רגל (92 מ') - מעבר לאורך זה לא היה מסוגל גוף העץ לעמוד בפני כוחות ההתקמרות והתקערות הנגרמים על ידי גלי הים החולפים תחתיו. בגלל חוזקו המוגבר, רגיש גוף הברזל פחות לכוחות ההתקמרות וההתקערות, ולכן אפשר בנייה של כלי שיט גדולים בהרבה.
מתכנני הספינה בראשות ברונל היו בהתחלה זהירים באימוץ גוף הברזל, אך עם כל טיוטה נוספת גדלה הספינה עד שבתצורה החמישית והסופית הגיע הספינה המוצעת לכדי הדחק של 3,400 טונות - 1,000 טונות יותר מהספינות הגדולות ביותר של התקופה.

תיאור הספינה

בעת השקתה ב-1845 הייתה "גרייט בריטיין" כלי שיט מהפכני - הספינה הראשונה ששילבה בין גוף שכולו ברזל והנעה באמצעות מדחף, באורך כולל של 98 מ' ובהדחק של 3,400 טון, ארוכה ב-30 מ' ובעלת הדחק הגדול ב-1,000 מכל ספינה אחרת שנבנתה לפניה. רוחב הסיפון הראשי עמד על 15.39 מ' וגובה הגוף, מקצה השדרית ועד לסיפון העליון, 9.91 מ'. היו לספינה ארבעה סיפונים, כולל הסיפון העליון, צוותה כלל 120 מלחים, והיא תוכננה לשאת 360 נוסעים יחד עם 1,200 טונות של מטען ו-1,200 טונות נוספים של פחם, ששימש כדלק.

בספרות

בספרו של סטפן בקסטר, "טבעת", שרדה "גרייט בריטיין" את תהפוכות ההיסטוריה, והיא מוצבת על גבי ספינת הדורות הצפונית הגדולה לאורך מסעה בחלל.
הטרילוגיה הקהירית

תקציר העלילה

עלילתם של שלושת הספרים עוקבת אחר חייו של אחמד עבד אל-ג'ואד, סוחר מצרי מצליח,  המתגורר בקהיר  עם משפחתו. הספר מתאר את התהליכים אותם עוברים בני המשפחה  במהלך תקופה של כ-25 שנים - החל מסופה של מלחמת העולם הראשונה ועד סופה של מלחמת העולם השנייה. במהלך התקופה נאלצים להתמודד חברי המשפחה עם אתגרים העומדים לפניהם, החל בקולוניאליזם הבריטי במצרים, אשר משפיע ישירות על חייהם של בני המשפחה, וכלה בשינוי ערכי המשפחה במהלך התקופה, אשר משנים את מעמדו של כל בן משפחה ביחס לאחרים. הספר עצמו, בדומה לספרו של ג'יימס ג'ויס, יוליסס ביחס לעיר דבלין, נחשב לספר הערבי המזוהה ביותר עם קהיר, ולמביא לידי ביטוי את אופייה המשתנה. הספרים שמים דגש על השינויים המתרחשים בקהיר, ודרכה במנטליות המצרית במהלך השנים, בהם הפכה קהיר מעיר ימי-ביניימית עתיקה וישנונית, לעיר מודרנית ומתחדשת בסגנון מערבי.

שם הטרילוגיה

בערבית הטרילוגיה ידועה בשם ثلاثية القاهرة (מערבית - הטרילוגיה הקהירית), וכן בשמה המקוצר, الثلاثية (הטרילוגיה).
שלושת הספרים תורגמו לעברית בידי סמי מיכאל, ויצאו לאור מטעם המועצה הציבורית לתרבות ואמנות, בהוצאת "ספרית הפועלים". הטרילוגיה כולה יצאה תחת השם "בית בקהיר", שהוא גם שמו של הכרך הראשון בסדרה, בין השנים 1981-1987.
באנגלית הטרילוגיה ידועה בשם The Cairo Trilogy (הטרילוגיה הקהירית).
שברירים

שברירים הוא סיפור קצר מפורסם של הסופרת דבורה בארון.
זוהי אחת היצירות המוערכות של בארון והיא נלמדת כחלק מתוכנית הלימודים לבגרות בספרות. במרכז הסיפור מעצבת בארון את דמותה של חיה-פרומה, נערה כעורה ויתומה כמו גם את דמותה של העיירה היהודית המזרח-אירופאית. בדומה ליצירות "הגיבן מנוטרדאם", ו"הברווזון המכוער", גם כאן מואשמת החברה האנושית בשטחיות ובאכזריות שבסגידה העיוורת ליופי ולחיצוניות, על חשבון התבוננות עמוקה יותר אל פנימיותו של האדם. העיירה היהודית זוכה לביקורת משמעותית ומרכזית ביצירה וזוהי אחת מהנקודות המרכזיות בסיפור. בארון מדגישה את הדיסוננס שבין ההתנהגות המחויבת על פי ההלכה כלפי מי שמצוי בתחתית החברה (ובפרט כלפי יתומים) מחד, ובין האופן בו נוהגת החברה היהודים בחריגים ובמסכנים שבה הלכה למעשה.