google/wiki40b huggingface dataset:
ארז תדמור (איש תקשורת)

קורות חייו

תדמור גדל בקריית ארבע במשפחה חילונית. למד בתיכון עירוני ג' בירושלים. שירת בצה"ל בחיל ההנדסה. במהלך שירותו הורשע בגניבת פריטי אמל"ח. נגזרו עליו 45 ימי מאסר בפועל לריצוי בעבודה צבאית, 4 חודשי מאסר מותנים למשך שנתיים והורדה לדרגת רב"ט. ב-2002 היה בין מייסדי מאחז שדה בועז.
עבד ככתב ב"ידיעות ירושלים" (2003-2004), במקור ראשון (2004-2006) ובהמשך גם באתר nrg. למד החל מ-2006 לתואר ראשון במדע המדינה באוניברסיטה העברית בירושלים, סיים כבוגר במדע המדינה ובתוכנית הלימודים הרב תחומית במדעי הרוח (BA כללי). המשיך אחר כך לתואר שני במדע המדינה באוניברסיטת בר-אילן. ב-2006 שימש בתפקיד בכיר במטה הבחירות של הליכוד בירושלים. בינואר 2007 הקים עם רונן שובל את תנועת אם תרצו. ביוני 2012 פרש מהתנועה. זמן קצר לאחר מכן הצטרף לאתר מידה, ובסוף 2012 כיהן במשך תקופה קצרה כעורך באתר nrg מעריב.
במאי 2011 הוציאה "אם תרצו" ספרון בן 73 עמודים בשם "נכבה חרטא", שכתבו במשותף תדמור ואראל סג"ל. על פי הפרסום, הנכבה היא מיתוס פלסטיני שהומצא כדי להפוך את התוקפן לקורבן.
את הספר "מדוע אתה מצביע ימין ומקבל שמאל?" החל תדמור לכתוב ב-2014, כפרויקט סיום בסמינר "קרן תקווה" שהשתתף בו בניו יורק. ב-2017 ראה הספר אור. על פי מאמר ביקורת שכתב על הספר יריב אופנהיימר, "מרביתו ככולו של הספר מוקדש לניתוח מעמיק וקולח של "האליטות השמאלניות" ויכולתן לכפות כביכול על הרוב את עמדותיהן". לפי הספר בגין לא חולל מהפך אלא הנציח את שליטת האליטות בדרגי המקצוע והייעוץ.
מבחינה כלכלית דעותיו של תדמור הן ליברליות. בנובמבר 2015 הוא הופיע בפני ועדת הכלכלה של הכנסת כנציג עמותת "אל הפרט" ואתר מידה לדיוני מתווה הגז. בדבריו הוא הביא נתונים התומכים במתווה, תוך התנגדות עקרונית לכלכלה מתוכננת.
באפריל 2016 החליף את אראל סג"ל כמגיש רצועה יומית ברדיו גלי ישראל. הוא בעל טור באתר nrg, במקור ראשון ובאתר "מידה".
תדמור סבור ששופטים בבית המשפט העליון פוסקים לפי עמדותיהם הפוליטיות בניגוד לרצון הבוחר וכך יוצרים דיקטטורה שיפוטית. לדבריו "רוח המפקד" של השופטים בבית המשפט העליון פוגעת בביטחון אזרחי המדינה, בפרט בנושא הריסת בתי מחבלים. על פסיקתם בפרשת לארה אל-קאסם כתב שמדובר בטעות אסטרטגית של בג"ץ, שתאפשר לשכנע את הציבור, שבג"ץ הוא גוף בעל אג'נדה אנטי דמוקרטית ואנטי ציונית.
בינואר 2019 מונה ליועץ ודובר מטה ההסברה של הליכוד, לקראת הבחירות לכנסת העשרים ואחת. ראש הממשלה בנימין נתניהו הציבו במקום ה-41 ברשימה לכנסת. ולאחר התפטרותו של פנחס עידן קודם למקום ה-40, אך הוא לא נבחר לכנסת.
תדמור נשוי ואב לשלושה. מאז 2007 מתגורר באפרת.
פרס עינת

ייסודו של הפרס

עינת פלג הייתה חובבת מדע בדיוני צעירה, שהתאבדה ב-2005. משפחתה יזמה את הפרס לזכרה, במאי 2007, יחד עם האגודה הישראלית למדע בדיוני ולפנטסיה. 54 סיפורים קצרים מקוריים הוגשו לשיפוט לתחרות הראשונה וטקס הענקת הפרסים הראשון התקיים במסגרת פסטיבל אייקון, בסוכות, 1 באוקטובר 2007, בתל אביב.

מועד התחרות, קטגוריות ופרסים

התחרות נפתחת בחודשי הקיץ ושמות הזוכים בה מוכרזים במסגרת פסטיבל אייקון, שנערך מדי שנה בחול המועד סוכות. נושא התחרות תואם את נושא הפסטיבל באותה שנה. שלושת הסיפורים המצטיינים מזכים את כותביהם בפרס כספי.
החל משנת 2008 מופיעים כל הסיפורים שהוגשו לתחרות באתר הפרס.
בקטגוריית חביב הקהל מתמודדים עשרת הסיפורים שהשופטים בחרו כעשרת הסיפורים המובילים (כולל שלושת הזוכים).

פרס עינת לבני נוער

בשנת 2010 נפתח לראשונה מסלול תחרות המיועד לילדים ובני נוער. בני נוער עד גיל שמונה עשרה יכולים לבחור אם להשתתף במסלול הרגיל או במסלול לצעירים. סיפורים המשתתפים במסלול הצעירים נבחנים מול סיפורים של בני נוער אחרים והשופטים מונחים להתחשב בגילם של המשתתפים בעת בחינת הסיפור ושיפוטו.
שלושת הסיפורים המצטיינים מזכים את כותביהם בפרס כספי (לזוכה במקום הראשון) ובפרסי ספרים (לזוכים במקום השני והשלישי).
רוב ריינר

קורות חיים

רוב ריינר התפרסם לראשונה כשגילם את דמותו של מייקל סטיביק ("מיטהד"), חתנו הליברלי של ארצ'י בנקר בסדרה הקומית "הכל נשאר במשפחה" (All in the Family). 
לאורך שנות ה-80 וה-90 זכו סרטיו להצלחה מרובה. בין הידועים שבהם ניתן למנות את "אני והחבר'ה", "הנסיכה הקסומה", "כשהארי פגש את סאלי", "בחורים טובים" ועוד.
בשנת 1987 הקים את חברת קאסל רוק אנטרטיינמנט, יחד עם המפיקים מרטין שייפר, אנדרו שיינמן, גלן פאדניק ואלן הורן.
החל משנות ה-90 המאוחרות השמיע את קולו בזכות מספר יוזמות חינוכיות-כלכליות הקשורות למדינת קליפורניה, בכללן שירותו כדובר הראשי למען הקמפיין המוצלח למיסוי סיגריות, מהלך אשר הגדיל את התקציבים לחינוך ילדים בגיל הילדות המוקדם בכ-700 מיליון דולר. הוא אף השתתף בקמפיין של הווארד דין לפני קיומה של ועידת המפלגה הדמוקרטית.
ריינר הוא בנו של הקומיקאי הנודע קרל ריינר. היה נשוי לשחקנית פני מרשל בין השנים 1971–1979. לאחר מכן התחתן עם מישל סינגר ריינר, ב-1989. בשנת 2016 יצא כנגד המועמד דונלד טראמפ וקבע כי הוא תולדה של תרבות הריאליטי.
שיירת חולדה

שיירת חולדה הייתה שיירת אספקה שיצאה ב-31 במרץ 1948 מחולדה לכיוון ירושלים הנצורה חלקית והייתה הראשונה שכשלה מלהגיע לירושלים אף שלא נתקלה במארב יזום. בעקבות דיווח מפקדת הפלמ"ח שהדרך לירושלים חסומה הורה בן-גוריון להוציא לפועל את מבצע נחשון לפריצת הדרך.
בשיירה היו 26 משאיות, ארבעה אוטובוסים ושבעה משוריינים. על השיירה הגנו חיילים מהגדוד הרביעי ומהגדוד החמישי של הפלמ"ח. עמוס חורב היה מפקד השיירה ואל משוריין הפיקוד שלו הצטרפו גם מפקד הגדוד הרביעי ומפקדו החדש של הגדוד החמישי, שאול יפה. הבוקר היה גשום והדרך הייתה בוצית. השיירה נתקעה ליד הכפר הערבי ח'ולדה והתגלתה לערביי הסביבה. השיירה הותקפה על ידי מאות ערבים מצבא ההצלה הערבי ועל ידי חיילי הלגיון הערבי שבאו מרמלה במשוריינים. בין התוקפים היו גם אנשי חסן סלאמה מח'ולדה הערבית ומתנדבים עיראקים ממחנה ואדי צראר (בסמוך לתחנת הרכבת נחל שורק). לאחר שש שעות של לחימה וניסיון לחלץ את המכוניות שנתקעו בבוץ ניתנה הוראה לסגת חזרה לחולדה.
שניים מהמשוריינים שהגנו על המכוניות ועסקו בחילוץ נפגעו ושקעו בבוץ בלי שיכלו לפרוץ את הכח הערבי התוקף שהקיף אותם. מפקד אחד המשוריינים החליט לפוצץ את המשוריין על יושביו כדי לא ליפול בשבי. על פי אתר מידע פלמ"ח, גורמי הכישלון היו הנסיעה בשעות היום, שיירה גדולה ובה רכב כבד פגיע וקשה לתמרון, הכנות לקויות, פיקוד לא אחיד וכנראה לא מנוסה בהגנה על שיירות, בוץ כבד בדרך העפר ומאמץ לא לוותר על המכונית שנתקעו.
21 מאנשי השיירה נהרגו והרוג נוסף היה בכוח החילוץ.
הפגיעה בשיירה זו, יחד עם הפגיעה בשיירת יחיעם ובשיירת נבי דניאל, כולן בחודש מרץ 1948, פגעה במורל היישוב היהודי. כתוצאה מכך, החליט פיקוד "ההגנה" ששיטת ליווי השיירות מיצתה את עצמה. במקום זאת הוחלט להשתלט על משלטים ויישובים ערביים, דרכם ולצידם עוברות הדרכים, ולהחזיקם באורח קבע. החלטה זו נסתייעה, וביצועה התאפשר, עקב התדלדלות הכוח הבריטי, שבאותו מועד התפנותו מהארץ הייתה בשלב מתקדם, מצד אחד, ועקב גידול כוחה של "ההגנה", מצד שני.
שבוע בלבד אחרי "שבוע השיירות" העקוב מדם, יצא לפועל המבצע היזום הראשון של היישוב העברי ומטרתו המוצהרת הייתה להשתלט על הדרך (במקרה שלו - הדרך לירושלים): מבצע נחשון.
ג'ין ויילדר

ביוגרפיה

נולד בשם ג'רום זילברמן (Jerome Silberman) במילווקי, ויסקונסין שבארצות הברית למשפחה יהודית ממוצא רוסי.
בתחילת שנות השישים השתתף בכמה מחזות מצולמים לטלוויזיה, וב-1966 השתתף בעיבוד טלוויזיוני למחזהו של ארתור מילר, "מותו של סוכן". את הקריירה הקולנועית שלו החל בסרטים "בוני וקלייד" ב-1967, ובסרט הפולחן "המפיקים" בגרסתו מ-1968, בו גילם את דמותו של לאו בלום. סרט זה בוים על ידי מל ברוקס, שוויילדר חבר אליו לסרטים נוספים - "פרנקנשטיין הצעיר" ו"אוכפים לוהטים".
מאוחר יותר חבר לריצ'רד פריור ושניהם הופיעו יחדיו בארבעה סרטים, בהם "קו הכסף" ו"לא ראיתי לא שמעתי".
בשנת 1971 שיחק בעיבוד המוזיקלי לספרו של רואלד דאל "וילי וונקה ומפעל השוקולד" בתפקיד וילי ונקה, תפקיד זה האיץ את הפופולריות שלו בתחום המשחק בתעשיית הקולנוע.
ב-1984 כתב וביים את סרטו "האישה באדום", בו כיכב לצד הדוגמנית קלי לה-ברוק והשחקנית והקומיקאית גילדה רדנר. רדנר הופיעה לצד ויילדר גם בסרט "האנקי פאנקי" מ-1982. בעקבות היכרותם, נוצר בין ויילדר ורדנר קשר רומנטי והם נישאו ב-1984.
מותה של רדנר ב-1989 מסרטן השחלות הפך את ויילדר לפעיל בתחום מניעת הסרטן והוא הקים בלוס אנג'לס את "מרכז גילדה רדנר" לגילוי מוקדם של סרטן השחלות.
סרט הקולנוע האחרון בו השתתף היה "המיליונר הזה הוא עני", בשנת 1991. שלוש שנים אחר כך כיכב בסדרת טלוויזיה קומית בת 15 פרקים. ב-1999 כיכב בשני סרטי טלוויזיה בלשיים. באותה שנה השתתף בהפקה הטלוויזיונית המושקעת של "אליס בארץ הפלאות", בתפקיד "הצב-לא-צב".
הופעתו האחרונה כשחקן הייתה ב-2003, בפרק "סקס, מפסידנים ווידאוטייפ" מתוך סדרת הטלוויזיה "ויל וגרייס". אז פרש ממשחק והחל בקריירה של סופר.
כתב ארבעה ספרים, והאחרון בהם, "מה זה הדבר הזה, אהבה?" יצא לאור ב-2010.
ויילדר נפטר כתוצאה מסיבוכים במחלת אלצהיימר ב-29 באוגוסט 2016.
יחסי קוסובו–שווייץ

יחסים צבאיים

לשווייץ יש כיום כ-212 חיילי אשר משרתים את קוסובו כשומרי שלום בנאט"ו המוביל את כוח קוסובו.
כנסיית העלייה לשמים בקולומנסקויה

היסטוריה

קולומנסקויה נזכרה לראשונה בשנת 1339 בימיו של איוואן הראשון, נסיך מוסקבה. הכנסייה הוקמה בשנת 1532 על ידי הצאר וסילי השלישי לכבוד הולדת בנו איוואן הרביעי, וזו תוארה אותה עת ככנסייה מיוחדת בשל גובהה, יופיה והתאורה שבה. הכנסייה נחנכה ב-3 בספטמבר 1532 על ידי הבישוף המקומי במעמד משפחת המלוכה וראשי הכנסייה. במאה ה-16 הייתה הכנסייה למעוז מבוצר ובמאה ה-17 נבנתה במקום אחוזה של הצאר אשר נותרה בשימוש המשפחה המלכותית עד מהפכת פברואר ב-1917. החל משנת 1960 שייכת האחוזה לעיר מוסקבה ומהווה חלק של האוקרוג (אזור) הדרומי.

הכנסייה

הכנסייה בנויה בצורת צלב יווני והיא יוצאת דופן בכך שהיא נעדרת אפסיס. מעל לקומה הראשונה קומת מרפסת אליה מובילים שלושה גרמי מדרגות מקורים בתקרת עץ מדרום, מערב ומצפון. מתחת למרפסת הצפונית והדרומית נבנו חדרים קטנים ובהם עמודים מקושטים בלבנים ובאבן גיר לבנה, ואילו מתחת למרפסת המערבית נמצאת הכניסה הראשית לקומת המרתף של הכנסייה. מגדל הכנסייה נישא לגובה של 62 מטר והוא בנוי בצורת מתומן. המגדל נושא כיפה מתומנת בגובה של 20 מטר הנדמית לאוהל, והכנסייה הייתה אחת הראשונות ברוסיה אשר אימצו מראה זה. "אבן איטלקית" שהוכנסה לשימוש ברוסיה במאה ה-15  משיגה את אפקט הלובן של המבנה. עובים של קירות המבנה המגיע ל-3 עד 4 מטר הביא לכך ששטחה הפנימי של הכנסייה מצומצם באופן יחסי, ודבר זה מעצים את גובהו הפנימי של החלל המגיע ל-41 מטר. האיקונוסטאזיס המקורי של הכנסייה לא שרד והוא הוחלף בתחילת המאה ה-19 בחדש, אך חלקים מהאיקונוסטזיס המקורי שמורים במוזיאון המקומי.
אפידוט

מאפיינים

מקור השם הוא מיוונית - "אפידוסיס", כלומר "תוספת". את השם למינרל נתן המינרלוג הצרפתי רנה הואי (René Hauey) ב-1801 על מנת להבדילו מקבוצת הטורמלין שבה נחשב חבר עד אז.
אפידוט הוא מינרל יוצר סלעים המצוי בשפע, אבל ממקור שניוני. הוא מופיע באבני גיר גבישיים וסלעי שיסט שמקורם בסלעים מותמרים. המינרל הוא גם תוצר של שינוי הידרותרמי של מינרלים שונים (פצלות השדה, נציצים, פירוקסנים, אמפיבולים, גארנטים ואחרים). סלע הבנוי מקוורץ ואפידוט ידוע כאפידוזיט. גבישים מפותחים היטב מצויים במקומות רבים: קנאפנוואנד (Knappenwand) שליד זלצבורג באוסטריה כגבישים ארוכים בצבע ירוק כהה המצויים בחללים בשיסט, יחד עם אזבסט, אדולריה, קלציט ואפטיט; בעמק אלה (Ala) וטראוורסלה (Traversella) בפיימונטה; ארנדל (Arendal) בנורווגיה; האדם (Haddam) בקונטיקט; אי הנסיך מווילס באלסקה שם הוא מופיע כגבישים ארוכים מרובעים בצבע ירוק כהה יחד עם מרבצי נחושת באבן גיר שעברה התמרה.
בישראל ניתן למצוא אפידוט בחללים בסלעי בזלת וטוף בכרמל ובתור מינרל משני בסלעים מגמתיים פרקמבריים ובסלעים מותמרים באזור אילת.
את הגבישים השקופים לחלוטין בצבע ירוק כהה מקנאפנוואנד ומברזיל נוהגים לעיתים לחתוך כאבני חן.
המינרלים פיימונטיט ואלניט הוא איזומורפים לאפידוט וניתן לכנותם אפידוט מנגני ואפידוט צריומי בהתאמה.
פיימונטיט מופיע כגבישים קטנים מונוקליניים בצבע שחור־אדמדם במכרות המנגן בסן מרצ'ל סמוך לאיבריאה בפיימונטה ובשיסטים גבישיים בכמה מקומות ביפן. צבע הארגמן של אבן הפורפיר המצרית מקורו בנוכחות מינרל זה.
לאלניט יש נוסחה זהה לנוסחת האפידוט והוא מכיל מתכות מקבוצת הצריום. המינרל נראה שונה לגמרי מהאפידוט שכן צבעו שחור או שחור חום, למינרל יש ברק של זפת והוא אטום, יותר מכך הפצילות באלניט מועטה או לא קיימת בכלל וגבישים מפותחים היטב נדירים. התכונות הקריסטלוגרפיות והאופטיות של האלניט זהות לאפידוט. הפליאוכרואיזם באלניט הוא חזק בגוונים של חום־אדמדם, חום־צהבהב וחום־ירקרק. אף על פי שאינו מינרל נפוץ תפוצתו רחבה למדי כמינרל נלווה לסלעים רבים: גנייס, גרניט, סיאניט, ריוליט, אנדזיט ואחרים. המינרל נתגלה לראשונה בגרניט של מזרח גרינלנד ותואר על ידי תומאס אלן (Thomas Allan), שעל שמו קרוי המינרל, ב-1808.
תהליך הידרציה (הוספת מים) לאלניט משנה את מבנהו והוא הופך לאיזוטרופי מבחינה אופטית ולאמורפי. מסיבה זו הוגדרו סוגים שונים של אלניט וניתנו להם שמות רבים. אורתיט הוא השם שנתן יונס יעקב ברצליוס ב-1818 לסוג אלניט שעבר הידרציה והתגלה כגבישים דקים פריזמטיים לעיתים באורך של 30 ס"מ בפינבו (Finbo), סמוך לפאלוּן (Falun) בשוודיה.
ויגריד

במיתולוגיה הנורדית,  ויגְריד (בנורדית עתיקה: Vígríðr) הוא שדה גדול, אשר כחלק מאירועי הראגנארוק יתרחש בו הקרב המכריע בין כוחות הטוב המונהגים בידי האלים לבין כוחות הרוע בהנהגת הענקים. 
השם "ויגריד" (Vigrid) הוא שיבוש מודרני של השם הנורדי המקורי Vígríðr. משמעות השם היא "קרב העלייה". על פי המקורות אורכו של השדה הוא מאה ליגות לכל כיוון, אם כי יש לציין שבהקשר הזה "מאה ליגות" הוא בדרך כלל ביטוי כללי המתאר מרחק עצום. כאשר יגיע הראגנארוק, יתאספו בוויגריד ענקי האש ממוספלהיים בהנהגת סירטיר, ואחריהם יבואו הזאב פנריר והנחש יורמנגנד. ענקי הכפור יגיעו גם הם, ולוקי יוביל עמו את המתים מהלהיים. הצבא כולו יצעד לכיוון אסגארד במטרה להשמיד את האלים. האל היימדייל יבחין בצבא המתקרב, ויתקע בקרנו גְיאַלְהוֹרְן. האל אודין, עטוי בגדי קרב, קסדה עשויה זהב על ראשו וחמוש בחניתו גוּנְגְניר יוביל את צבא האלים והאיינהרייר לקרב כנגד הצבא המפלצות.
בוויגריד יערך הקרב האחרון (בתמונה משמאל). אודין יאכל בידי פנריר, אולם וידאר בנו ינקום ויהרוג את הזאב. ת'ור יהרוג את יורמנגנד לאחר קרב קשה, אולם יצעד רק תשעה צעדים בטרם יכריע אותו ארס הנחש. טיר יהרוג את גארם כלב השאול, אולם ימות מפצעיו. לוקי והיימדייל יאבקו ביניהם ויהרגו זה את זה. פרייר יהרג בידי הענק סירטיר, אשר ישלח אש שתבעיר את כל תשעת העולמות. כך יסתיים הראגנארוק, ולאחריו יקום מתוך האפר עולם חדש, שופע וטוב מקודמו.
דלקת במיתרי הקול

איכות הקול

מלבד הצרידות, עשויים להופיע שינויים בגובה הצליל ובעוצמתו. בעת דיבור אנשים עשויים לחוות קול גבוה או נמוך מאשר בדרך כלל, תלוי האם מיתרי הקול שלהם התנפחו או הפכו נוקשים. הוצאת הצליל עשויה גם לכלול נשיפת אוויר מרובה יותר.

גורמים וסיבות

דלקת במיתרי הקול עשויה להיות מדבקת אך לא תמיד, תלוי בגורמי המחלה. אלה, מתחלקים לאקוטים וכרונים.

פרוגנוזה

במחלה אקוטית הדלקת עלולה להיות ממושכת, אך בדרך כלל תתרפא מעצמה בתוך שבועיים. כאשר משך המחלה עולה על שלושה שבועות הדלקת תיחשב ככרונית. ההחלמה צפויה להיות מהירה אם החולה ממלא את תוכנית הטיפול.
פייבל כהנוב

ביוגרפיה


כהנוב נולד בחסלביץ שברוסיה, בנו של אברהם יעקב, סוחר מזון סיטונאי ותלמיד חכם, ונכדו של הרב משה נחמיה כהנוב (כהניו), שכיהן כרב בחסלביץ ומשנת תרכ"ד כראש ישיבת עץ חיים בירושלים. במלאת לו 15 הציע סבו, שהגיע לביקור, לקחת אותו לארץ ישראל כדי להימנע מגיוס לצבא הצבא. הוא עלה לארץ בשנת 1877 באונייה "הבחרים", והתיישב בירושלים. בהמשך הקים בית מרקחת בעיר. בשנת 1884 מכר את בית המרקחת וקיבל משרה בשכם כפקיד בסוכנות "חברת לאנדו-שמרלינג" בחברת "רג'י עותומן", חברה צרפתית בעלת זיכיון למכירת טבק, שניתן לה בתמורה למתן הלוואה לממשלה העות'מאנית. כהנוב קשר קשרי ידידות עם נכבדי שכם, ונטע בהר עיבל מטע צברים. משכם עבר לחיפה, שם המשיך לנהל את סניף החברה בחיפה ובגליל.
בשנת 1887 עבר ליפו והתמנה למזכיר ומנהל של חברת עזרת ישראל, שהפעילה בית חולים ביפו, ולאחר מכן בנתה את שכונת נווה צדק.
כהנוב היה מפעילי בני ברית ומוסדות העדה האשכנזית. ב-3 באפריל 1900 מונה להנהגת העדה היהודית ביפו, על ידי מושל יפו והראשון לציון יעקב שאול אלישר בתפקידו כחכם באשי, לאחר שלא עלה בידי העדה לקיים בחירות.
בשנת תרצ"א עבר מתל אביב לרחובות, ושם נפטר.

משפחתו

בגיל 19 נישא לשיינה ביילה לבית מארק בת ה-16, בתו של צבי זאב מארק, סוחר גדול באריגים, שעונים ותה בירושלים. לזוג נולדו שלושה ילדים: שושנה (רישקה), אשתו של יונתן מקוב מרחובות; אליהו כהנוב, מנהל בתי ספר של כי"ח בסוריה ובארץ ישראל; ושמעון כהנוב.

בכ"ב בטבת תרנ"ח נפטרה אשתו של כהנוב בירושלים. לאחר מכן נישא בשנית, לפרל אוסוביצקי, בתו של הרב שמחה בונם אוסוביצקי ואחותם של פקידי הברון רוטשילד בוריס ויהושע אוסוביצקי. לזוג נולד בן, אברהם (אדי) כהנוב, שהתנדב לצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה והגיע לדרגת מייג'ור.
בנו אליהו נישא לחנה אברבום, אף היא מנהלת בתי ספר של כי"ח בסוריה ובארץ ישראל, נשיאת בנות ברית בירושלים וחברת הנהלת הסתדרות הציונים הכלליים.
בתם הצעירה שפרה נישא לעיתונאי והסופר דניאל שר.

בנו שמעון נישא לחסידה זינגר, בתו של יעקב מרדכי זינגר, שו"ב בראשון לציון, גיסתו של יעקב איכילוב ודודתם של יוסף טוליפמן ושל שולמית אשת אליקום אוסטשינסקי.
מעלית ברקה

המעלית הנוכחית

פיר המעלית הוקם בחפיר הדרום-מזרחי של העיר, סמוך לחומות העיר מהמאה ה-16. בשנת 2010 ניתן אישור ההקמה ומגדל המעליות נחנך ב-15 בדצמבר 2012 בידי ראש ממשלת מלטה לורנס גונצי. עלות ההקמה בסך 2.5 מילין אירו מומנה בעיקר בידי האיחוד האירופי. בפיר שניצב באופן עצמאי הותקנו שתי מעליות בקיבולת של 21 איש בכל אחת, ובהספק של 800 נוסעים לשעה, וכן גרם מדרגות. המגדל עשוי מבטון מזוין ומוקף במעטפת אלומיניום בגוון דבש, על מנת שישתלב בקיר הביצורים שמשמש לו רקע. המיזם הוזמן על ידי "החברה לחידוש הנמל הגדול בע"מ" (Grand Harbour Regeneration Corporation plc), ותוכנן בידי Architecture Project, AP, כחלק ממתיחת הפנים שעוברת העיר לקראת מינויה של מלטה לנשיאה התורנית של מועצת האיחוד האירופי בשנת 2017, ולקראת הכרזתה כאחת משתי בירות התרבות האירופיות לשנת 2018.

המעלית ההיסטורית

בעבר קישרה מעלית קודמות בין הנמל לעיר. במגדל מעליות זה שהתנשא לגובה של 60 מטרים פעלו שתי מעליות שהגיעו לרום של 52 מטרים מבסיסו, והתחברו לגשר מאוזן באורך של שבעה מטרים, אשר הוביל לגנים. בכל מעלית היה מקום ל-12 איש. המגדל שקל 75 טון ועלות הקמתו הסתכמה ב-5,000 ליש"ט. המגדל הוקם עבור החברה האנגלית אשר הניחה את פסי החשמלית ברחבי מלטה, ונחנך בשנת 1905. למעט בשנים 1917–1919, פעלו המעליות ברציפות עד 2 בפברואר 1973, אך בעשור האחרון לפעולתן הן לא היו כלכליות. באוגוסט 1983 המגדל נהרס.
ולרי לאונטייב

ביוגרפיה

ולרי לאונטייב נולד באוסט-אוסה (Усть-Уса) ברפובליקת קומי בברית המועצות. לאונטייב ידוע בתור אחד האמנים הבולטים של המוזיקה הרוסית, שיריו הפכו לקלאסיקה בברית המועצות ובחבר המדינות. הופיע בארצות הברית, באירופה, באסיה ובאוסטרליה. בין השאר הופיע גם בישראל מספר פעמים, כולל במופע "מרוסיה באהבה" בפארק הירקון בתל אביב.
בפסטיבל הפופ-רוק הראשון שלו בברית המועצות שהתקיים בעיר ירוואן ב-1981. בכתבה שהופיעה בטיים מגזין
השוו את הופעתו של לאונטייב לאלה של מיק ג'אגר ומיכאיל ברישניקוב.
לאונטייב זכה במספר רב של פרסים ומדליות, וב-1996 זכה בתואר היוקרתי האמן העממי של רוסיה (Народный артист России). שמו מופיע ב"שדרת הכוכבים" במוסקבה (המקבילה לשדרת הכוכבים בהוליווד) וגם בויטבסק. ולרי לאונטייב נכלל ברשימת 20 האישים הידועים ביותר ברוסיה.
ב-1998 בפרס הלאומי של המוזיקה הרוסית שנקראה "אובציה" המקביל לגראמי האמריקאי ולרי לאונטייב זכה בפרס "אגדה מהלכת" עבור תרומה מיוחדת לפיתוח התרבות הלאומית. 
ב-2005 קיבל לאונטייב את עיטור ההצטיינות למען המולדת מנשיא רוסיה ולדימיר פוטין וביום הולדתו ה-60 במרץ 2009, העניק לו נשיא רוסיה, דמיטרי מדבדב את עיטור הכבוד.
לאונטייב שר שירים למוזיקה של מלחינים שונים לרבות ריימונד פאולס ואיגור קרוטוי. לאונטייב נכלל באנציקלופדיה הרוסית הגדולה.
חיים אריאב

קורות חיים

נולד בשם חיים קרופסקי בשנת 1895 בעיר לִידה שברוסיה הלבנה, אז בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית. בצעירותו למד בחדר ובבית ספר עממי רוסי. בשנת 1912 עלה לארץ ישראל וסיים את לימודיו בגימנסיה "הרצליה".
בסיום לימודיו התנדב אריאב לצבא האימפריה העות'מאנית, והוכשר מטעמו בקושטא לקצונה. בשירותו הפעיל שירת כמורה בבית ספר צבאי בדמשק. בעקבות חשיפתה של מחתרת ניל"י נאסר. לאחר שחרורו הוחזר לשמש מתורגמן בחזית הקווקזית.
אריאב סיים לימודי משפטים בירושלים, והוסמך לעריכת דין. בשנת 1919 החל לעבוד בוועד הצירים, וכעבור זמן התמנה למזכיר הוועד. בשנים 1929–1931 שימש מזכיר כללי של הסוכנות היהודית בירושלים, ולאחר מכן, עד שנת 1951 כיהן כמזכיר התאחדות האיכרים. פעילותו הציבורית התפרשה גם למעורבות בהקמתה של קופת חולים עממית. כן היה אריאב מנהל חבר המועצות המקומיות.
לאורך השנים היה אריאב מעורב פוליטית בתנועת הציונים הכלליים, נבחר לוועד הפועל של ברית הציונים הכלליים וליושב ראש המחלקה המוניציפלית של "האיחוד האזרחי". כמו כן היה בין מייסדי עיתון "הבוקר" וחבר הנהלה במערכת העיתון.
בשנת 1951 נבחר מטעם המפלגה לכנסת השנייה. כהונתו נמשכה גם בכנסת השלישית, עד לפטירתו ביוני 1957. במהלך תקופת כהונתו כיהן כחבר ועדת הכספים, ועדת הפנים וועדת חוקה, חוק ומשפט. בכנסת השלישית כיהן כסגן יושב ראש הכנסת.
ויליאם מייקפיס תאקרי

ביוגרפיה

ויליאם מייקפיס תאקרי נולד בכלכותה שבהודו, שם עבד אביו בחברת הודו המזרחית הבריטית. כשהיה בן 3 מת אביו, ובשנת 1817 הוא נשלח לבית ספר פרטי באנגליה. אמו חזרה לאנגליה אחרי שנישאה בשנית ב־1820.
ב־1829 התחיל ללמוד בטריניטי קולג', הוא בזבז את זמנו וגם חלק נכבד מהונו, ועזב את האוניברסיטה ב־1830 מבלי להשלים תואר. במשך השנתיים הבאות טייל באירופה, כשהיה בויימאר הוצג בפני יוהאן וולפגנג פון גתה. בגרמניה רכש שליטה בשפה הגרמנית והתוודע לספרות הגרמנית הרומנטית.
כשחזר לאנגליה הצטרף לאכסניית המשפט מידל טמפל ללימוד עריכת דין, אך למעשה לא עסק במקצוע זה. הוא התעניין באומנות ועיתונאות, ב־1833 פתח בקריירה ספרותית והתחיל להוציא לאור את השבועון "The National Standard". העיתון נכשל ותאקרי הפסיד כמעט את כל שארית הירושה שלו.
הוא ניסה לחיות כאמן בוהמי בפריז, ולפרנס עצמו בעזרת ציור קריקטורות וכתיבת מאמרים לכתבי עת. ב־1836 הכיר את איזבלה שאו ונשא אותה לאישה. שנה אחר כך חזרו ללונדון שם נולדה בתם הבכורה אן. איזבלה ילדה בת נוספת ב־1839 שמתה בילדותה, אחרי לידת בתם השלישית ב־1840 איזבלה התמוטטה נפשית. היא טופלה בבית מרפא, והילדות נשלחו לגור עם אימו של תאקרי בפריז.
הוא עבד כעיתונאי במשך כ־10 שנים, פרסם מאמרים, ביקורת ספרותית, ביקורת אומנות וסיפורת.
בשנות ה־40 תאקרי החל לזכות בהכרה כסופר, בין ספריו שזכו להצלחה The Yellowplush Papers, A Shabby Genteel Story ו־The Great Hoggarty Diamond. הוא היה סופר פורה וכתב בשמות עט שונים ומשונים כגון : "צ'ארלס ג'יימס ילופלאש, שומר-סף" או "מייקל אנג'לו טיטמארש" ו"ג'ורג' סאבאג' פיצ-בודל".
ב־1842 התחיל לכתוב בכתב העת "פאנץ'", שבו התפרסם בהמשכים ספרו Book of Snobs. בשנים 1847 ו־1848 פורסם הרומן "יריד ההבלים" בהמשכים ובלויית איורים. "יריד ההבלים" שהצטיין במקוריות זכה להערכה רבה, היה לשיחת העיר וגם הצליח מבחינה כלכלית. ספרו הבא היה Pendennis, שהיה בחלקו אוטוביוגרפי, פורסם ב־1849 במקביל לספרו של צ'ארלס דיקנס "דייוויד קופרפילד", דבר שהביא להשוואה בינו לדיקנס וגם ליריבות ביניהם.
ב־1851 העביר סדרה של הרצאות בנושא "הומוריסטים אנגלים במאה ה-18", תחילה באנגליה ושנה אחר כך בארצות הברית. ב־1852 פרסם את הרומן "תולדות הנרי אסמונד" בשלושה כרכים ובתבנית אות מיוחדת המנסה לחקות את ספרי המאה ה-18. ספרו הבא The Newcomes פורסם שוב בהמשכים והופיעו בו חלק מהדמויות מהספר Pendennis. ספרו The Virginians הוא המשך סיפורו של הנרי אוסמונד.
כתיבתו שואבת מחייו ומניסיונו והיא מלאת הומור סאטירה ופאתוס.
שרלוט ברונטה העריצה את תאקרי והקדישה לו את המהדורה השנייה של ספרה ג'יין אייר, לאחר שכינה את הספר "יצירת מופת".
ב־1860 היה תאקרי העורך של המגזין החדש "קורנהיל מגזין", שבו הופיע הרומנים האחרונים שלו. הוא התפטר מתפקידו ב־1862 כיוון שהיה רחום מידי והתקשה לדחות בקשות לפרסום.
תאקרי מת באופן פתאומי בערב חג המולד 1863, ונקבר בבית הקברות "קנסל גרין" בלונדון.
פרשה

פרשה הוא מונח המשמש כינוי לקטעים קצרים אשר מכונים פרשה פתוחה או פרשה סתומה בהתאם לצורת העימוד בתחילת הפרשה. 
אמנם כיום משמש שם זה בדרך כלל ככינוי לאחת מפרשיות השבוע.

סוגי פרשות

פרשה פתוחה היא פרשה המתחילה בתחילת שורה, ומסמלת הפסקה גדולה יותר מאשר פרשה סתומה, והמרווח בינה לבין הפרשה הקודמת הוא בן תשע אותיות לפחות. בתורה ישנן 290 פרשיות פתוחות.
פרשה סתומה היא פרשה המתחילה בדרך־כלל באמצע שורה, והמרווח בינה לבין הפרשה הקודמת הוא בן תשע אותיות לפחות. אם אין מרווח של תשע אותיות, כך שניתן לכתוב את המילה הראשונה בפרשה באותה שורה, הפרשה תתחיל בשורה חדשה, מעט לאחר תחילת השורה. בתורה ישנן 379 פרשיות סתומות.
בספרי תורה תימניים הרווח המינימלי לאחר פרשה פתוחה או סתומה הוא כ-27 אותיות. לכן, במקרים רבים אחרי פרשה פתוחה יש רווח עד סוף השורה ובנוסף שורה ריקה לאחריה. כך גם, במקרים רבים לאחר פרשה סתומה יש רווח עד סוף השורה, והשורה הבאה מתחילה רק באמצעה.

החלוקה לפרשות

החלוקה לפרשות היא לרוב עניינית, וכל פרשה מכילה מספר לא קבוע של פסוקים (מפסוק אחד ועד עשרות רבות) בהתאם לנושא. אולם יש סיבות אחרות לקיומם של פרשות. 
לעיתים יש הפסקה של פרשה סתומה באמצע עניין, ואפילו באמצע פסוק, לפני דיבור של ה' (למשל, לפני יהושע ה' ט, לפני יהושע ז' י, שמ"א י' כב, שמ"א ט"ז ב). יש שניצלו עקרון זה כדי לטעון במקרה ספציפי (למשל יהושע ו' פסוק ב') בו נראה שפרשה חדשה מתחילה בעניין חדש שבעצם הפרשה החדשה היא המשך ישיר של הקודמת.
יש מספר מקומות בהם יש הפסקה של פרשה פתוחה באמצע פסוק (בראשית ל"ה כב, במדבר כ"ו א), והפרשנים דנים בסיבת הדבר. יש המפרשים, שהסיבה היא אירוע מצער בפרשה המסתיימת. המקרה הבולט ביותר הוא עשרת הדיברות (גם בספר שמות וגם בספר דברים). יש פרשיה לכל דיבר "לא תרצח" "לא תנאף" "לא תגנב" וכו'.
הרמב"ם, מונה בהלכות ספר תורה את כל הפרשיות הפתוחות והסתומות.
B (שפת תכנות)

היסטוריה

קן תומפסון התבסס בעיקר על שפת BCPL. הוא הסיר ממנה אלמנטים רבים שהרגיש שניתן לוותר עליהם, על מנת להתאים את השפה למגבלות הזיכרון של מיני מחשבים בזמנו. כמו כן השפה כללה שינויים שתאמו את העדפותיו של תומפסון.
בדומה ל-BCPL ול-FORTH, קיים בשפה רק טיפוס נתונים אחד: מילת מחשב. אופרטורים מסוימים מתייחסים לזה כאל מספר שלם, ואחרים מתייחסים לטיפוס כאל כתובת.
מימושים ראשונים היו עבור PDP-7 וPDP-11.
האופי של B, כשפה נטולת טיפוסי נתונים, התאים למחשבים ישנים, אך היווה בעיה עבור PDP-11 ומחשבים מודרניים שבאו אחריו, בהם יש תמיכה בטיפוס תו. החל משנת 1971 עבד דניס ריצ'י על פיתוח השפה והכנסת טיפוסי נתונים חדשים. השפה שהתפתחה נקראה בתחילה B החדש ולאחר הוספת קדם-מעבד ושיפורים נוספים נקרא C.
B המשיכה להיות בשימוש עד שנות ה-90, במערכות משובצות מחשב מסוימות, בשל היותה חסכונית ומספיק טובה לצרכים של מערכות קטנות.