הרולד מקמילן

נעוריו

מקמילן נולד בלונדון ב-10 בפברואר 1894. סבו מצד אביו, דניאל מקמילן, הקים את חברת ההוצאה לאור המפורסמת הנושאת את שם המשפחה. הנער הצעיר החל את לימודיו בבית ספר "סאמר פילדס" וכעבור זמן מה עבר לתיכון היוקרתי איטון, אך גם את מוסד מכובד זה נאלץ לעזוב בשל מחלה. לאחר עזיבתו, עבר לבייליול קולג' באוניברסיטת אוקספורד, אולם הוא הצליח לסיים רק שנתיים בלימודים קלאסיים עד גיוסו לצבא, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
בשרותו הצבאי זכה לציון לשבח כסרן בחיל מטילי הרימונים, הוא אף נפצע במהלך הקרבות שלוש פעמים. במהלך הקרב על הסום, שהה יום שלם בחפירה בעת שכדור חדר לאגן ירכיו, תוך כדי קריאת כתבי אייסכילוס בשפת המקור. במהלך המלחמה איבד מקמילן עמיתים רבים מספסל הלימודים ובשל כך החליט שאינו יכול לחזור וללמוד שוב באוקספורד.
ב-21 באפריל 1920, נשא לאישה את דורותי קוונדיש. בין השנים 1929–1935, דורותי ניהלה פרשת אהבים ארוכה עם הפוליטיקאי השמרן רוברט בוטבי, ונפוצה השמועה כי רוברט הוא אביה הביולוגי של בתו הבכורה – שרה. ייתכן שהמתח הנפשי שנגרם לו כתוצאה מניאופי אשתו, הוא שהוביל להתמוטטות העצבים שעבר ב-1931. דורותי נפטרה ב-21 במאי 1966 בגיל 65, וילדה למקמילן ארבעה ילדים.

קריירה פוליטית (1924–1957)

בשנת 1924 נבחר מקמילן לפרלמנט. הוא איבד את מושבו ב-1929, וחזר אליו שנתיים אחר-כך. בשנות השלושים לא עלה לקדמת הבמה הפוליטית, בעיקר בשל רעיונותיו המיליטנטיים והביקורת הנוקבת שספג מסטנלי בולדווין ומנוויל צ'מברלין. ב-1938 פרסם את ספרו הראשון: "דרך הביניים" (The Middle way), אשר בו הציג עמדה פוליטית מתונה ושקולה – הן בנושאי פנים והן במערכת היחסים הבינלאומית.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, זכה לראשונה בתפקיד ציבורי במשרד האספקה ובמשרד הקולוניאלי, של ממשלת הקואליציה, כשבשנת 1942 נשלח כנציג הממשל הבריטי לבעלות הברית השוהות במזרח התיכון. במהלך תפקיד זה, יצר קשרי ידידות קרובים עם דווייט אייזנהאואר, חברות שתמלא תפקיד חשוב בהמשך הקריירה הפוליטית של מקמילן.
לאחר המלחמה, שב לבריטניה וכיהן בתפקיד בכיר ב"משרד חיל האוויר". אולם הוא איבד את מקומו רק חודשיים לאחר כניסתו לתפקיד, בשל ניצחונה המזהיר של מפלגת הלייבור. ברם, הוא שב לפרלמנט בנובמבר 1945. עם ניצחון השמרנים בבחירות של 1951, מונה מקמילן לשר השיכון בממשלת צ'רצ'יל, וקיים את הבטחתו לבניית 300 אלף יחידות דיור מדי שנה. ב-1954 מונה לשר ההגנה, ב-1955 כמזכיר במשרד החוץ ובאותה שנה החליף תפקיד ומונה לתפקיד שר האוצר, שבו כיהן עד 1957 בממשלתו של אנתוני אידן, שירש את צ'רצ'יל.
במשרד האוצר איים מקמילן בהתפטרות, אם לא יובהר שמעמדו אינו פחות בכיר משל קודמו בתפקיד וסגן ראש הממשלה בפועל, ראב באטלר אשר התנגד לתוכניתו של מקמילן לצמצם את הסובסידיות הממשלתיות על הלחם והחלב.
במהלך מבצע קדש, מקמילן היה מראשוני התומכים בפלישה למצרים, אך גם מראשוני התומכים בנסיגה ממנה, עקב חשש ממשבר כלכלי.

ראשות הממשלה (1957–1963)

לאחר שהתפטר אידן כתוצאה ממשבר סיני, בינואר 1957, הפך מקמילן למנהיגה של המפלגה השמרנית הבריטית ולראש הממשלה. בעת מינויו זכה לכינוי "סופרמק" (Supermac) שהפך עם הזמן לשמו הנרדף. סופרמק הוביל את מפלגתו לזכייה בבחירות הכלליות של 1959, ובכך הגדיל את מקומה בפרלמנט: מ-67 מושבים ל-107. על אף שמועמד מפלגת הלייבור, יו גייטסקל, נחשב למועמד המוביל, הצליח מקמילן לזכות בבחירות, לאחר שעורר חששות כי הלייבור יעלה את המיסים, ויפגע בהשגים הכלכליים שהשיגו השמרנים בשנות שלטונם. קמפיין הבחירות המוצלח התבסס על השיפורים הכלכליים שהושגו שתאמו גם את ססמת הבחירות המוצלחת: "החיים טובים יותר תחת השמרנים". מאידך, הביקורת הכלכלית על מדיניותו של מקמילן טענה כי אחוזי הצמיחה בפועל היו קטנים ולא נוצלו לרווחת החברה הבריטית אלא להגדלת תקציב הביטחון.

מדיניות האטום

עם סיום מלחמת העולם השנייה, רק לחברה הבכירה בברית נאט"ו – ארצות הברית, היה הידע הטכנולוגי לייצור פצצת אטום. כהמשך ישיר לניסיונות ראשי ממשלות קודמים לשכנע את האמריקנים לחלוק עימם את סודות הגרעין, מקמילן טען כי בריטניה מסוגלת לפתח פצצה דומה לזו האמריקנית, והשלמתה חשובה למעמדה הבינלאומי של בריטניה. לפיכך, מקמילן וחבריו לממשלה, הקימו את מפעל האנרגיה הגרעיני בוינדסקייל (Windscale) הראשון בבריטניה. ריכוז גבוה של חומר רדיואקטיבי גרם לפריצת שריפה במפעל החדש באוקטובר 1957: חומרים רדיואקטיביים מסוכנים בקעו מארובות המפעל, זאת למרות שהותקנו מסננים שאמורים היו למנוע זאת. אף שמדענים הזהירו מפני אפשרות של תאונה שכזו, נראה שמקמילן ביקש להעלים את הסיבות האמיתיות לתאונה והאשים את העובדים בכך שביצעו "טעות שיפוטית שהובילה לתאונה".
לאחר הכישלון הטכני בפרויקט הגרעין הבריטי, והביטול האמריקני של תוכנית פיתוח טיל "בריח שמימי" (Skybolt Missile), החל מקמילן לשאת ולתת על אספקת טילי פולאריס אמריקניים לבריטניה, כחלק מהסכם נאסאו בדצמבר 1962. זאת לאחר שהוסכם על הצבת 60 טילי ט'ור (Thor) אמריקניים בשטח הבריטי תחת בקרה משותפת, וכן הוסכם על שיתוף נרחב יותר של טכנולוגיה גרעינית מצד האמריקנים.
בנוסף, מקמילן היה אחד הכוחות החשובים במשא ומתן המוצלח שהוביל לחתימה על הסכם המשולש (Partial Test Ban Treaty) שאסר ניסויים גרעיניים בתוככי האטמוספירה, ב-1962 בין בריטניה, ארצות הברית וברית המועצות. יחד עם זאת, ניסיונותיו של מקמילן ליצור הסכם דומה בפסגת פריז ב-1960, נחלו כישלון צורב.

מדיניות כלכלית

אחד מהנדבכים החשובים בכלכלה המקמילנית היה הרצון להפחית את שיעורי האבטלה ולהגיע לתעסוקה מלאה. תפיסה זו, התנגשה עם המדיניות המוניטרית של פקידי האוצר הבריטי שטענו כי על-מנת לשמור על כוח השטרלינג יש להגביר את השליטה על הכסף ולפיכך עלייה באחוזי האבטלה היא בלתי נמנעת. עצת הפקידים נדחתה בינואר 1958 – דחייה שהובילה להתפטרות שלושת שרי האוצר, בזה אחר זה. מקמילן מאידך, לא התרגש מההתפטרות הפתאומית וטען כי מדובר "בבעיה מקומית ומינורית".
הסוגיות המוניטריות העסיקו רבות את מקמילן. במקביל, בעיות נוספות שצצו במאזן התשלומים הובילו להקפאת השכר ב-1961, אשר תרמה לדעיכת הפופולריות של ממשל מקמילן. בשל חששו לאבד את ראשות הממשלה, ארגן שינוי בקבינט ביולי 1962, שזכה לכינוי "ליל הסכינים הארוכות" כמשל לבגידת מפלגת השמרנים. שמונה שרים זוטרים פוטרו במקביל והקבינט החדש נתפס בציבור כסימפטום לפאניקה שאחזה בצמרת הממשל הבריטי, הביקורת על המחטף לא היססה לבוא, מכל קצוות הקשת הפוליטית.
בנוסף, מקמילן תמך ביצירת "וועידת ההכנסה הלאומית" ככלי להשגת שליטה על כלל ההכנסות במשק הבריטי. ועידה זו הייתה רק נדבך אחד בחזונו הצנטרליסטי שמטרתו הייתה להבטיח צמיחה ללא עליית מחירים בצידה. לצד הוועידה הופעלו גם מדדים כלכליים שונים ואמצעי שליטה מגוונים.

מדיניות חוץ

כראש ממשלה נמרץ, השפיע מקמילן רבות על עיצוב מדיניות החוץ של ארצו. הוא פעל למזעור הנזקים הדיפלומטיים שנוצרו עם ארצות הברית כתוצאה ממשבר סואץ, בעיקר באמצעות חברו מתקופת שירותו במזרח התיכון: דווייט אייזנהאואר. כבר ב-1957 ערכו השניים וועידה בברמודה שתרמה לשיפור ולהתקרבות בין שתי המדינות – מערכת יחסים שנשמרה גם עם עלייתו של קנדי לנשיאות בארצות הברית.
בתקופת שלטונו נפתח השלב הראשוני במלחמת העצמאות של התנועה האפריקנית לשחרור. מתן העצמאות לגאנה ולמלאיה ב-1957, סימל את ייחסו של מקמילן לגבי סוגיית הקולוניות, יחס שזכה לביטוי הגלוי ביותר בנאום "רוח השינוי" שנשא בפברואר 1960. עוד באותה שנה ניתנה עצמאות גם לניגריה ולקניה שלוש שנים מאוחר יותר. מאידך, מקמילן התעקש לשמר את המעורבות הבריטית במזרח התיכון: הוא התערב בנעשה בעיראק ובעומאן ב-1958 וב-1960.
פרשה בינלאומית ידועה נכרכה בשמו של מקמילן: ב-1956, עת נאם אל מול חברי האו"ם, המנהיג הסובייטי ניקיטה חרושצ'וב התפרץ פעמיים לדבריו של מקמילן וצעק לעברו "אנו נקבור אותך" עת הוא דופק על שולחנו בכעס. דבריו הקשים של הנשיא הרוסי אפיינו את המתיחות הגדולה ששררה בין המעצמות בזמן המלחמה הקרה.

האיחוד האירופי

מקמילן שאף להתקרב שוב לאירופה היבשתית וחיפש דרך להצטרף לקהילה הכלכלית האירופית (EEC). אולם בקשתה של בריטניה גררה וטו מצד ראש הממשלה הצרפתי שארל דה גול ב-29 בינואר 1963. הנשיא הצרפתי חשש כי "אם בריטניה תצטרף הרי שעד מהרה יהפוך הארגון לקהילה אטלנטית הנשלטת על ידי אמריקה" זאת גם לאור ההתקרבות האנגלו-אמריקנית בענייני הגרעין. מקמילן גם היה הראשון שפעל להקמת איגוד הסחר החופשי האירופי (EFTA) ב-1960.

פרישה ומוות (1963–1986)

פרשת פרופיומו (Profumo) שנתגלתה ב-1963, בה נתפס מזכיר המדינה משקר בפרלמנט כשנשאל לגבי פרשת אהבים שקיים, פגעה אנושות באמינות ממשל מקמילן. את הבחירות הבאות עבר ברוב דחוק. יחד עם זאת, באטלר (Butler) ומאודלינג (Maudling), שזכו לתמיכה מאסיבית מחברי פרלמנט, הורידו את להבות הביקורת כלפי מקמילן, כנראה בגין התחזקות התמיכה בקרב פעילים שמרניים ברחבי המדינה. אולם, נראה כי ירידת הפופולריות לא תרמה למצב בריאותו הגרוע של ראש הממשלה: עת היה בכינוס מפלגתי, הובהל לבית החולים, ואובחן בטעות כחולה בסרטן בלוטת הערמונית במצב שאינו ניתן לניתוח. לפיכך, ב-18 באוקטובר 1963, נאלץ להתפטר. את מקומו תפס מי שהיה מזכיר משרד החוץ אלק דאגלס-יום בצעד שנוי במחלוקת: נאמר כי מקמילן הפעיל את קשריו והפעיל באופן בלתי פורמלי את נכבדי המפלגה (שזכו לכינוי "חוג הקסם") כדי שידאגו שיריבו באטלר לא יבחר תחתיו.
תחילה סירב מקמילן לקבל את תואר האבירות ופרש סופית מהפוליטיקה בספטמבר 1964. אולם לבסוף נעתר וקיבל את התואר היוקרתי של מסדר ההצטיינות (Order of Merit) מידי המלכה. לאחר פרישתו, התמנה ליושב ראש של הוצאת הספרים בבעלות משפחתו, במקביל כתב אוטוביוגרפיה בשישה כרכים, אשר זכתה לגינויים בקרב יריביו הפוליטיים. מאידך, יומני המלחמה שכתב ופורסמו לאחר מותו זכו לתגובות חמימות יותר.
ב-1986, בגיל 92, נפטר הרולד מקמילן, שנתיים לאחר שקיבל את תואר הרוזן סטוקטון.