google/wiki40b huggingface dataset:
אנטואן מרמונטל

חייו

מרמונטל, יליד קלרמון-פראן, נכנס לקוטנסרבטואר של פריז ב-1827. מוריו היו פייר צימרמן בפסנתר, ויקטור דורלה בהרמוניה, ז'אק פרומנטל הלוי בפוגה וז'אן פרנסואה לזואה בהלחנה. הוא קיבל פרסים ראשונים בתאוריה של המוזיקה ובפסנתר. בשנת 1837 התמנה לאסיסטנט בתאוריה של המוזיקה בקונסרבטואר. ב-1848 החליף את צימרמן כפרופסור לכלי מקלדת בקונסרבטואר. בתחרות להשגת משרה זו ניצח את מורו לשעבר, שארל-ולנטין אלקאן, מהלך שהביא לסיום הקריירה של אלקאן. עם זאת, זכרונותיו מעמיתו לשעבר בספרו "Les pianistes célèbres" הם מהמקורות החשובים ביותר לביוגרפיה של אלקאן.
מרמונטל עשה לו שם כמורה יעיל ורב-דמיון. בין תלמידיו הרבים היו ז'ורז' ביזה, ונסן ד'אנדי, תאודור דובואה, ארנסט ז'ירו, אמיל פאלאדיל, אדוארד מקדואל, גבריאל פירנה, לואי דיאמה, פרנסיס פלאנטה, מרגריט לונג וקלוד דביסי.
הקריירה של מרמונטל זרועה ציוני דרך של יצירות פדגוגיות רבות (יותר מ-200 מספרי אופוס) כמו גם נוקטורנים, רומנסות ועוד יצירות רבות. מפרסומיו הראויים לציון: "אמנות הפיענוח" (100 תרגילים קלים); לימודי יסוד של מכניזם וסגנון" (24 תרגילים) בשנת 1847; "לימודי מכניזם"; "5 תרגילים סלוניים"; "אמנות הפיענוח לארבע ידיים" בשנת 1847; "הוראת פסנתר מתקדמת ורציונלית" בשנת 1887.
כתביו המוזיקוגרפיים של מרמונטל הם בין המקורות הטובים ביותר לתולדות הפסנתר והפסנתרנים, בייחוד למאה ה-19. הם כוללים את "מלחיני סימפוניות ווירטואוזים" משנת 1880; "פסנתרנים מפורסמים" משנת 1878; "וירטואוזים בני זמננו" משנת 1882; "יסודות האסתטיקה של המוזיקה ומחשבות על היופי באמנויות" משנת 1884; ו"תולדות הפסנתר ומקורותיו" משנת 1885.
בנו של מרמונטל, אנטואן אמיל לואי קורבאז מרמונטל (24 באפריל 1850 - 23 ביולי 1907) היה גם הוא מורה לפסנתר בקונסרבטואר ואף חיבר יצירות סלוניות רבות.
אנטואן מרמונטל נפטר בשנת 1898 בפריז.
צ'אפי (סרט)

תקציר העלילה

בעקבות הסלמה בשיעור הפשע ביוהנסבורג המשטרה בעיר פונה אל חברת "טטראבאל", המתמחה ברובוטיקה, בראשות מישל בראדלי (סיגורני ויבר), על מנת שתספק לכוחות המשטרה רובוטים שיסייעו להתמודד עם הפשיעה בעיר. הרובוטים של החברה פותחו על ידי דיון וילסון (דב פאטל), מהנדס צעיר ומבריק שמפתח במקביל גם אינטליגנציה מלאכותית.
וילסון נחטף בהמשך על ידי פושעים שדורשים ממנו שיתכנת מחדש את אחד הרובוטים, על מנת שיסייע להם לבצע פשעים. וילסון משלב ברובוט, המכונה "צ'אפי", תוכנת אינטליגנציה מלאכותית חדשנית.
פוטנוק

היסטוריה

בעיירה פוטנוק במחוז גומור התגוררו בשנת 1930 כ-700 יהודים בקרב אוכלוסייה כללית של 4200 נפש. ב-1850 התארגנה במקום קהילה ובה פעלו מוסדות צדקה רבים ובית ספר עממי שנוסד ב-1875.  
במשך זמן רב העיירה הייתה עיירת שוק, ולאחר מכן ב 1881 העיירה נהפכה לכפר, כפר עם ייעוץ עצמאי לאחר 1950. מ -1 במארס 1989, היא שוב עיר, על פי הנחות אחרות, פוטנוק כבר היה מיושב בעידן הנאוליתית. אין נתונים על התנחלויות בעידן ההגירה, אך בזמן הכיבוש לא היה שום יישוב משמעותי.

יהודי פוטנוק

בשנת 1850, הקהילה התארגנה עם ארגון קדישא וחברה נפרדת. בית כנסת נבנה בשנת 1866, בית ספר יסודי נפתח בשנת 1875. הנוצרים שמרו באופן כללי על יחסים טובים עם היהודים. גם בתקופת ה"טרור הלבן", ועד לשואה, לא היו מקרים של אנטי-אנטישמיות.
הרב הראשון של פוטנוק היה רבי שלמה בראון. מלבד ידיעותיו בש"ס ובפוסקים הוא הצטיין גם בידיעותיו הכלליות ודיבר בשפה ההונגרית והגרמנית. רבי שלמה בראון נפטר בשנת תרל"ב (1872). רבה השני של פוטנוק היה רבי יעקב טננבוים ז"ל. תחילה הוא היה רב בקהילת טאליא, מזו-טשאט, ולאחר מכן כיהן כ-23 שנים כרבה של פוטנוק. הוא ייסד בפוטנוק ישיבה שנתקיימה גם בימי הרבנים שבאו אחריו עד סמוך לשואה.
בעקבות פרסום "החוקים היהודיים" (1938 ואילך), שנועדו להגביל את היהודים בתחומי הכלכלה והתרבות, נסגרו חנויות רבות שבבעלות יהודית, ומצבם הכלכלי של יהודים רבים התערער.
ב-1941, עם פרסום חוקי הפלייה נוספים, נאסר על היהודים לצאת לרחוב בשעות הערב. ב-1942 גויסו הגברים היהודיים לחיל עזר יחד עם אזרחים נוספים שהשלטונות לא רצו לצרף לשורות הצבא הלוחם. רובם נשלחו לחזית אוקראינה, שם הועסקו בפינוי מוקשים, 60 מהם נספו. 
במארס 1944, עם כניסת הצבא הגרמני להונגריה, נעצרו כ-60 יהודים תושבי המקום בפקודת הגסטפו. הם הואשמו בהאזנה בסתר לשידורי האויב, בהפצת שמועות תבוסתניות ובהסתרת סחורות. ב-5 באפריל הובלו לבודפשט, משם הועברו למחנה ריכוז בגאראן' (GARANY). בראשית מאי שולחו לאושוויץ. ב-2 במאי 1944, רוכזו יהודי העיר ויהודי היישובים הסמוכים בגטו במתחם בית הכנסת, בית הספר ובבנייני הקהילה, שם הוחזקו במשך כחודש ימים 588 יהודים. האמידים מביניהם נחקרו תוך עינויים לגלות היכן הטמינו את רכושם.ב-3 ביוני הובלו יהודי הגטו למישקולץ (MISKOLC), שם רוכזו כל יהודי המחוז. ב-6 ביוני 1944 שולחו 564 יהודי פוטנוק לאושוויץ.
לאחר מלחמת העולם השנייה חזרו 127 יהודים לפוטנוק ושיפצו את בית הכנסת. בשנים שלאחר מכן עזבו רובם את העיירה ובשנות השישים התגורר במקום מספר קטן של יהודים. בעיר נותר בית קברות יהודי. מספר הנספים בני המקום באושוויץ ובעבודות הכפייה הגיע ל-509.
אנה אחשרומובה

ביוגרפיה

אנה אחשרומובה נולדה במוסקבה. היא התקבלה לבית הספר לשחמט של מיכאל בוטביניק. בשנת 1976 היא זכתה באליפות ברית המועצות לנשים.
בשנת 1977 סירב בעלה בוריס גולקו לחתום על מכתב גלוי בגנות ויקטור קורצ'נוי. בהמשך הזוג ביקש לעזוב את ברית המועצות. כתוצאה מכך, הוא ואחשרומובה התעמתו עם השלטונות. הם הפסיקו לקבל הזמנות לתחרויות אך גם לא הורשו לעזוב את המדינה. רק לאחר מאבק ציבורי ממושך אחשרומובה קיבלה אישור להשתתף בתחרויות ואף ניצחה באליפות ברית המועצות בשחמט בפעם השנייה בשנת 1986. בשנת 1987 קיבלו אחשרומובה ובעלה אישור לעזוב את המדינה והיגרו לארצות הברית.
בשנת 1987 זכתה אחשרומובה באליפות ארצות הברית לנשים.
בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 היא הפסיקה להשתתף בתחרויות ועבדה בתחום תכנות בחברות שונות.
במרץ 2019 עלתה עם בעלה לישראל ומתגוררים בשכונת בית הכרם בירושלים.
העז, או מי זאת סילביה?

הפקות

המחזה הוצג לראשונה בברודוויי ב-John Golden Theatre ב-10 במרץ 2002, שם רץ עד ל-15 בדצמבר 2002, ובסך הכל הוצג 309 פעמים (ועוד 23 הצגות הרצה). דייוויד אסביורנסון ביים את ביל פולמן, שגילם את דמותו של מרטין, מרסדס רוהל בתפקיד סטיבי, ג'פרי קרלסון וסטיבן רואו. ב-13 בספטמבר 2002, ביל ארווין נכנס לתפקידו של מרטין, וסאלי פילד נכנסה לתפקידה של סטיבי.
 הבכורה האירופית התקיימה ב-Vienna's English Theatre בחודשים מרץ-מאי 2003. בהצגה, בבימויה של פם מקינון, כיכבו לורנס לאו (מרטין), ג'וריאן יוז (סטיבי), הווארד נייטינגל (רוס) ומייקל זלבינגר (בילי).
 בבריטניה, ההצגה הועלתה תחילה ב-Almeida Theatre שבאיזלינגטון משם עברה ההפקה ל-Apollo Theatre שבוסט אנד ב-15 באפריל 2004, והוצגה שם עד ל-7 באוגוסט 2004.‏ בבבימויו של אנתוני פייג', בהצגה השתתפו השחקנים ג'ונתן פרייס (מרטין), קייט פאהי (סטיבי), מתיו מארש (רוס) ואדי רדמיין (בילי).
 המחזה הופק בניו סאות' ויילס, אוסטרליה, על ידי ה-State Theatre of South Australia והוצג ב-Seymour Centre שבסידני בין ה-6 באפריל ל-7 במאי 2006. בבימויה של מריון פוטס, בהפקה זו השתתפו השחקנים ויליאם זאפה, ויקטוריה לונגלי, קמרון גודול ופיפ מילר.
 באוטווה‎, המחזה הופק על ידי ה-Great Canadian Theatre Company תחת בימויה של לורן פרדי, והוצג בין ה-28 באוקטובר ועד ל-14 בנובמבר 2004. השחקנים כללו את סטיוארט ארנוט בתפקיד מרטין, דיקסי סיטל בתפקיד סטיבי, פיטר מוני בתפקיד בילי, ודניס פיצג'רלד בתפקיד רוס .
 המחזה הוצג בישראל בתיאטרון הבימה, על פי תרגום של רבקה משולח בבימויו של חנן שניר. ההצגה עלתה לראשונה ב-9 ביולי 2005 בהשתתפות מוני מושונוב (מרטין), ליליאן ברטו (סטיבי), אלכס אנסקי (רוס) ועידו רוזנברג (בילי). בביקורתו על ההצגה, כתב אופק מתתיאס כי מושונוב הפליא "במשחק דרמטי רגיש, נוגע ומלנכולי".
 הפקה לונדונית חדשה בבימויו של איאן ריקסון, ובכיכובם של דמיאן לואיס, סופי אוקונדו, ג'ייסון יוז מדקווה, נפתחה בתיאטרון היימרקט שבווסט אנד, בשנת 2017.‏
אזרחים תומכי אשכול

אזרחים תומכי אשכול או את"א הייתה תנועה ציבורית אזרחית שפעלה ב-1965, לקראת הבחירות לכנסת השישית ופעלה במפגני תמיכה ציבורית בראש הממשלה לוי אשכול ובמסגרת הפוליטית החדשה של המערך לאחדות פועלי ארץ ישראל. הקמתה ופעולתה של את"א הייתה תופעה ראשונה מסוגה בישראל של תנועת תמיכה פוליטית, אך באותה עת תנועה שאיננה מפלגתית ולא הייתה קשורה במוסדות מפא"י. אישי ציבור רבים פעלו במסגרת את"א להבעת תמיכה באשכול, כשהם אינם קשורים במוסדות המפלגה.
התנועה הוצגה לציבור במסיבת עיתונאים שנערכה ב-9 באוגוסט 1965, כשלושה חודשים לפני הבחירות.
אברהם עופר טען בראיון לעיתונות] כי הוא הגה את הרעיון בראשית 1965 למקרה שיחול פילוג במפלגה. לאחר פרישתו של דוד בן-גוריון והקמת רפ"י, ניתן האות להקמת התנועה. על ידי מסגרות את"א התאפשר למערך להתהדר ברשימות תומכים שהאירו היבטים אשר היו זקוקים לחיזוק. כך, בעוד אל רפ"י הצטרפו בכירי מפא"י המזוהים עם תחום הביטחון (דוד בן-גוריון, שמעון פרס ומשה דיין), באמצעות את"א סחפה מפא"י את דעת הציבור עם פרסומים ותעמולה סביב חברי תנועה עתירי ניסיון ביטחוני שהביעו אמונם בלוי אשכול, כמו חיים לסקוב, מרדכי מקלף, אברהם בן-ארצי, אליהו בן-חור ואחרים. 
לשורות התנועה הצטרפו במהלך תקופת הבחירות כ-11 אלף אזרחים והיא פעלה באצעות רכזים וועדות אזוריות לארגון אירועי הסברה, תעמולה ומפגני תמיכה. אנשי ציבור רבים הצטרפו גם הם ונתנו את שמם לצורכי פרסום תמיכתם, ביניהם דן בן אמוץ, אורי זוהר, חיים חפר, דליה רביקוביץ, מקס ברוד ויהודה בורלא. התנועה גם פרסמה מודעות תמיכה באשכול.
"דבר", שנמצא בשליטתה של מפא"י, מפלגתו של אשכול, הרבה לפרסם ידיעות המצביעות על הצלחת את"א ומאמרי תמיכה באת"א, ואילו "על המשמר", בטאונה של המפלגה היריבה מפ"ם, תקף את את"א. 
בסיום מערכת הבחירות חדלה את"א מלהתקיים.
לאופולד לינדטברג

ביוגרפיה

נולד בשנת 1902 בשם לאופולד למברגר להיינריך ואדל לבית פולק בווינה. למד באוניברסיטת וינה גרמנית, תיאטרון ותולדות האמנות. החל את דרכו בתיאטרון בשנת 1924 כשחקן. בשנת 1928 הפך לבמאי.
עם עליית הנאצים לשלטון היגר דרך פריז ותל אביב לשווייץ. שם שינה את שם משפחתו ללינדטברג בשנת 1934 והפך בה לבמאי קולנוע ותיאטרון נודע. נחשב כבמאי הקולנוע הטוב ביותר בשווייץ בשנות הארבעים.
שני סרטים שביים בימי מלחמת העולם השנייה, שזכו להוקרה, היו "מרי לואיז" (Marie Louise) משנת 1944, על המשברים הנפשיים הפוקדים צעירה צרפתייה שנמלטה לשווייץ מאימת הנאצים ו"תקוותם האחרונה" (Die letzte Chance) משנת 1945, על שני חיילים, בריטי ואמריקאי שנמלטו מרכבת שבויים גרמנית באיטליה והנהיגו כוח של בני עמים אחדים במסגרת המחתרת האיטלקית. תקוותם האחרונה זכה לפרס בפסטיבל קאן בשנת 1945. "מרי לואיז" זכה לפרס האוסקר על התסריט הטוב ביותר בשנת 1946.
לינדטברג הגיע ארבע פעמים לישראל לביים מחזות בתיאטרוניה.
הוא ביים בתיאטרון הבימה בשנת 1934 את המחזה "פרופסור מנהיים" מאת פרידריך וולף (אביו של רב המרגלים מרקוס וולף) שתיאר את רדיפת אנשי המדע היהודים בגרמניה לאחר עליית הנאצים לשלטון. בשנת 1935 ביים לינדטברג בהבימה את המחזות "חלום הגולם" מאת ה. לייוויק ו"ילדי השדה" מאת פרץ הירשביין. בשנת 1949 ביים בתיאטרון הקאמרי את המחזה "הצל" מאת יבגני שוורץ, ובשנת 1955 ביים בתיאטרון הקאמרי את "הטירה" לפי ספרו של פרנץ קפקא.
לאופולד לינדטברג הכיר את שחקן הקאמרי יוסף ידין, כאשר הגיע לישראל וביים בחודש אוקטובר 1949 את המחזה "הצל", שהצגת הבכורה שלו הייתה ב-1 בנובמבר של אותה שנה. ידין מילא באותו מחזה תפקיד של פונדקאי.
בשנת 1951 ביים לינדטברג את הסרט השווייצרי דובר האנגלית "ארבעה בג'יפ", המתאר את השלטון המשותף של ארבע המעצמות המנצחות, בווינה בירת אוסטריה, בתקופה הראשונה שלאחר סיום מלחמת העולם השנייה, שניתן לו ביטוי מוחשי בשטח בפטרולים משותפים על גבי ג'יפים, שבכל אחד מהם היו ארבעה שוטרים צבאיים, אמריקני, רוסי, בריטי וצרפתי.
כשהחלו ההכנות להסרטת הסרט עלה בדעתו של לינדטברג הרעיון כי שחקן שטרם נודע בעולם הרחב ימלא בסרט את תפקיד השוטר הצבאי הרוסי. הוא שלח את ההצעה לידין, וכאשר ידין שלח לו בתשובה את צילומיו, הקלטות מקולו וקטע בהשתתפותו שהוסרט במיוחד לצורך כך, הגיעה כעבור זמן קצר התשובה כי עליו להתייצב במקום ההסרטה. נסיעתו של ידין לחו"ל, כדי להשתתף בסרט זר, הייתה בגדר אירוע תרבותי וחדשותי בישראל של ראשית שנות החמישים. מסעו לאירופה תועד בכתבות רבות מלוות בצילומים מן הסרט ומתהליך ההסרטה שהופיעו בעיתונות העברית.
מאז שנות החמישים ועד לסוף שנות השבעים המשיך לינדטברג לביים סרטי קולנוע וטלוויזיה בשווייץ. היה חבר בחבר השופטים של פסטיבל קאן בשנת 1955. סרטו האחרון היה בשנת 1977.
לינדטברג נישא ב-1941 לפסנתרנית ולסקה הירש. לשניים נולדו שתי בנות - סוזנה ובטינה.
לאופולד לינדטברג נפטר בשווייץ בשנת 1984 והוא בן 82.
קוריאה הדרומית

פוליטיקה

"רפובליקת קוריאה" היא רפובליקה דמוקרטית מפותחת ויציבה שבה חולקים הנשיא והרשות המחוקקת את השלטון.
ראש המדינה של הרפובליקה הוא הנשיא, שנבחר בבחירות ישירות לקדנציה יחידה בת 5 שנים. בנוסף להיותו הנציג הגבוה ביותר מטעם הרפובליקה והמפקד העליון של הכוחות המזוינים, יש לנשיא כוח ביצועי רב: באישור הפרלמנט הוא ממנה את ראש הממשלה וכן את נציגי "מועצת המדינה" או ה"קבינט" שבראשו הוא עומד.
"האספה הלאומית של קוריאה הדרומית" (kukhae) הוא הפרלמנט החד ביתי של המדינה, שנבחריו ממלאים את תפקידם במשך 4 שנים. המועצה המחוקקת מורכבת מ-299 מושבים, כאשר 243 מהמושבים נבחרים על ידי בחירות מקומיות והשאר מחולקים על פי ייצוג פרופורציונלי.
הגוף שעומד בראש הרשות השופטת הוא בית המשפט העליון של קוריאה הדרומית. את שופטי השלום ממנה הנשיא, בהסכמת הפרלמנט. מאז 1948 היו לקוריאה הדרומית 6 חוקות. כל חוקה מסמלת רפובליקה דרום קוריאנית חדשה. הממשלה הנוכחית ידועה כרפובליקה השישית תחת חוקת 1988.
באוקטובר 2006, נבחר שר החוץ של קוריאה הדרומית, באן קי-מון, למזכ"ל האו"ם, הוא כיהן בתפקיד מ-2007 עד 2017.
היחסים עם קוריאה הצפונית מבוססים על מדיניות אור השמש שעליה לקים דה-ג'ונג הוענק פרס נובל לשלום.

גאוגרפיה

קוריאה הדרומית נמצאת בחצי אי בדרום מזרח אסיה, ממזרח לקוריאה הדרומית נמצא הים היפני (בפי הקוריאנים "הים המזרחי") ובמערבה של קוריאה הדרומית נמצא הים הצהוב, מדרום נמצאים מצר קוריאה והים הסיני המזרחי. הנוף הדרומי של המדינה מורכב מהרים מיוערים למחצה המגיעים למזרח, בין ההרים יש וואדיות צרים ועמוקים. חופי המערב והדרום במדינה מיושבים בצפיפות. כ-3,000 איים, רובם קטנים ולא מיושבים נמצאים ממערב ומדרום למדינה. שטחה הכולל של המדינה הוא 99,268 קילומטר מרובע.
קוריאה הדרומית היא ארץ הררית. כ-30% משטח המדינה הם שטח מישורי נמוך שנמצא בעיקר במערב ובדרום-מזרח המדינה. ניתן לחלק את קוריאה הדרומית לשלושה חלקים: אזור מזרחי שמורכב מהרים ומרצועת חוף צרה, חלק מערבי המורכב ממישור חוף רחב, נחלים ונהרות ואזור דרומי המורכב מרשת סבוכה של הרים וואדיות.
הלסן - הר געש שאינו פעיל יותר – יצר את האי הגעשי ג'ג'ו שבדרום המדינה. ההר הוא הגבוה במדינה וגובהו 1,950 מטר. ג'ג'ו הוא האי הגדול במדינה, ומרוחק כ-100 ק"מ מהחוף הדרומי של קוריאה הדרומית. האי – ששטחו 1,845 קילומטרים רבועים – זכה בשנת 2011 להיכלל ברשימת שבעת פלאי עולם הטבע.

דת ומאפיינים תרבותיים

מבחינה דתית, הנצרות והבודהיזם הן שתי הדתות השולטות במדינה. אף על פי שבמשך מאות שנים היה הבודהיזם הדת המרכזית במדינה, במאה ה-19 החלה הנצרות להופיע בחצי האי ולמשוך יותר ויותר מאמינים. לקראת סוף המאה ה-20 השתווה אחוז המאמינים בנצרות לאחוז המאמינים בבודהיזם. גם לתורת קונפוציוס השפעה היסטורית רחבה על הלכי הרוח ודרכי החשיבה של הקוריאנים.
לאורך ההיסטוריה הקוריאנית הושפעו הקוריאנים הן מהתרבות הסינית והן מהתרבות היפנית, אך יצרו תרבות ייחודית משלהם המתאפיינת במאכלים משלהם, צורת כתב מיוחדת ומאפיינים נוספים. 
מבחינה ערכית-תרבותית נוהגים הקוריאנים להימנע ככל האפשר מעימות ולנסות לפתח הבנה למצבו הרגשי של הזולת. יש כבוד רב למבוגרים לקשישים ולמורים.]

תיירות

תיירות פנים היא פופולרית מאוד בקוריאה הדרומית, אך היא לא הפכה עדיין ליעד משמעותי לתיירי חוץ. סיאול היא היעד העיקרי לתיירי חוץ. מונדיאל 2002 שנערך בקוריאה הדרומית וביפן משך תיירים רבים לבקר במדינה באותה התקופה. בשנת 2015 בקרו בקוריאה כ- 10 מיליון תיירים. 47% מהם היו סינים (52% אם מחשיבים את הונג קונג). 17% היו יפנים.
הנחת החמור ביותר

בעולם קבלת החלטות, הנחת החמור ביותר היא גישה הקובעת שבעת תכנון והכנה לקראת תרחיש אפשרי יש להניח שהתרחיש ייתרחש במתכונת הגרועה ביותר שלו.
הנחת החמור ביותר מקובלת במקרים בהם הנזק האפשרי מאי-הכנה לתרחיש אימים, גם אם נדיר, יהיה בלתי מתקבל על הדעת. על פי גישה זו יש להתכונן למקרה כזה, גם אם מחיר ההכנה גבוה במיוחד.
כך למשל תחת הנחת החמור ביותר יש להשקיע ביתירות גדולה במערכות החירום של מטוס, שכן המחיר של כשל במערכת חירום הוא אובדן המטוס. זאת על אף שצעד כזה סביר שיכפיל או ישלש את מחירן של המערכות.
דוגמה נוספת הנפוצה בעולם הצבאי היא היערכות כנגד כל יכולת שיש לאויב, אפילו אם על פי הערכת המודיעין אין כוונה של האויב להשתמש בה.

ביקורת

במאמר "על הנחת החמור ביותר" שפורסם בשנת 1997 על ידי סא"ל (במיל') ד"ר יצחק רביד, חוקר במרכז למחקרים צבאיים ברפא"ל, מבקר רביד את תופעת "הנחת החמור ביותר". בין חסרונות הגישה שמונה רביד: הצטברות של הנחות לחומרה לכדי תרחיש ייחוס לא מציאותי, כפיית חד-ממדיות על סיכון רב-ממדי, טשטוש הגבול בין שיקול עובדתי לשיקול ערכי, טשטוש מידע מדויק וחיוני להחלטה ומשקל יתר לתת-מערכות על פני המערכת בכללותה. כמו כן לטענתו במצבי עימות, סביר להניח את החמור ביותר רק כאשר העימות הוא קוטבי (כל תרחיש חיובי מבחינת צד אחד שלילי מבחינת הצד השני ולהפך) וליריבים יש ידע מלא זה על זה. גם אז, יש להגביל את השימוש בהנחת החמור ביותר לדרג מקבל ההחלטות הגבוה ביותר בלבד, ועל כל הדרגים הנמוכים יותר לשקף לדרג העליון את התרחיש הסביר ביותר.
הציר המונומנטלי

הציר המונומנטלי (בפורטוגזית: Eixo Monumental פירושה: הציר המונומנטלי, נקראת גם דרך מספר 1) היא השדרה הלאומית של ברזיל, הממוקמת במרכז הבירה ברזיליה וחוצה כמעט את כל העיר. לאורך הציר שוכנים מבני ציבור וממשל שונים, בהם הקונגרס הלאומי של ברזיל, קתדרלת ברזיליה והאצטדיון הלאומי של ברזיליה. הציר הושלם ונחנך בשנת 1960, בטקס בו עברה הבירה הרשמית של ברזיל לעיר ברזיליה. 
הציר, כשאר רשת הרחובות של העיר, תוכנן על ידי האדריכל לוסיו קוסטה, ורבים ממבני הציבור שלאורכה נבנו על ידי האדריכל המודרניסטי הנודע אוסקר נימאייר. לאורך הציר מספר אזורים בעלי שימושים מוגדרים, שיטת תכנון המכונה הפרדת שימושים. רוחב הציר, הדגש למכונית והפרדת השימושים אופייניות לתכנון הערים המודרניסטי לפי העקרונות שקבע האדריכל לה קורבוזיה. 
הציר המונומנטלי נחשב לאחד הרחובות הגדולים בעולם וגם אחד הכבישים הרחבים ביותר בעולם (ביחד עם שדרת 9 ביולי הנמצאת בבואנוס איירס בירת ארגנטינה), עם 6 נתיבי נסיעה לכל כיוון. ספר השיאים של גינס מנה את הציר בשנת 2008  בתור הכביש הרחב ביותר בעולם עם פס ההפרדה הגדול ביותר בעולם

מהלך השדרה

תחילתו של הציר בבניין הקונגרס הלאומי של ברזיל התוחם אותו מכיוון דרום ומשם הוא ממשיך צפונה כאשר הוא חוצה כמה אזורים חשובים במרכז העיר. האזור הראשון התוחם אותו מכיוון דרום נקרא כיכר שלוש הרשויות, הכולל את בניין הקונגרס הלאומי. לאחר מכן ממשיך הציר לעבר האזור השני הנקרא שדרת משרדי הממשלה, הכולל גם את קתדרלת ברזיליה. מכאן ממשיך הציר אל האזור השלישי הנקרא אזור התרבות, ובו נמצאים המוזיאון הלאומי אונסצ'ינו גימראס, הספרייה הלאומית של ברזיל והתיאטרון הלאומי של ברזיל. צפונה משם נמצאת תחנת האוטובוסים המרכזית של ברזיליה הממוקמת במפגש עם כביש DF-002 החוצה את כל העיר בכיוון מערב-מזרח. משם ממשיך הציר לעבר מרכז הטלוויזיה והרדיו של ברזיל שנמצא בסמוך למגדל הטלוויזיה של ברזיליה ואחריו מתחיל אזור בתי המלונות. לאחר מכן ממשיך הציר אל אזור הספורט והפנאי שבו נמצאים האצטדיון הלאומי של ברזיליה, הפארק המרכזי של ברזיליה, הפלנטריום הלאומי של ברזיל ומרכז הקונגרסים - אויליסס גומרס. לאחר מכן מתחיל אזור משרדי העירייה ואחריו האזור האחרון שנקרא האזור הצבאי. הציר מסתיים לפני תחנת הרכבת של ברזיליה התוחם את הציר בצפון העיר.
ג'יין אייזנר

ג'יין אייזנר (Jane Eisner) היא עורכת ועיתונאית יהודית-אמריקאית, ומיולי 2008 עורכת העיתון היהודי-אמריקאי "The Forward".
אייזנר שימשה כעורכת וכתבת ב"פילדלפיה אינקוויירר" (Philadelphia Inquirer) במשך 25 שנים. בשנת 2006 הצטרפה למרכז הלאומי לחוקה (National Constitution Center) בפילדלפיה שם היא משמשת כסגן נשיא לענייני תוכניות ארציות ויוזמות.
קיבלה תואר ראשון מאוניברסיטת וסליאן (Wesleyan University) בשנת 1977 ותואר שני מאוניברסיטת קולומביה. היא שימשה כעמיתת קופל לחקר העיתונות באוניברסיטת וסליאן והיא מלמדת שם כתיבה עיתונאית. בשנת 2009 הצטרפה כעמיתה לתוכנית מנהיגות למנהלי תקשורת בבית הספר לעיתונאות באוניברסיטת קולומביה.
בשנת 2004 פורסם ספרה, "Taking Back the Vote: Getting American Youth Involved in our Democracy", אשר בחן את הירידה בשיעור ההצבעה בקרב הצעירים בארצות הברית.
משנת 2009 מגישה תוכנית אירוח לנשים בשם "The Salon" בערוץ היהודי בכבלים (The Jewish Channel).
אדנילאט קינאז

אדנלאט קינאז (ADK בקיצור) הוא אנזים בעל פעילות פוספוטרנספראז (מעביר קבוצת פוספט), בעל תפקיד חשוב בשמירה על מאזן האנרגיה בתא. אנזים זה מזרז את התגובה ההפיכה: 2ADP ⇔ ATP + AMP . הריאקציה נהיית ספונטנית כאשר משק האנרגיה בתא קטן (לדוגמה בעת מאמץ אינטנסיבי), כלומר, ריכוז ATP יורד וריכוזי ADP ו- AMP קטנים.
על מנת למנוע הידרוליזה של ATP ל ADP+Pi, אחרי הקישור האתר הפעיל נסגר על הסובסטרטים ומונע כניסה של מים לאתר הפעיל. כלומר, הריאקציה מבצעת במיקרו-סביבה נטולת מים, ולכן ההידרוליזה נמנעת.
יחסי סן מרינו–פרו

סקירה כללית

היחסים הדיפלומטיים שבין סן מרינו לפרו כוננו ב-24 בפברואר 2005. ב-19 בספטמבר 2013 נחתם הסכם בילטרלי בין שתי המדינות בנוגע לחימום הקשר בין שתי המדינות ברמה התאורטית ותחילת שיתופי פעולה בתחומים שונים בעלי עניין משותף ברמה המעשית.

יחסים כלכליים

בשנת 2016, הייצוא של סן מרינו אל פרו הסתכם ב-89.4 אלף דולר. סן מרינו ייצאה בעיקר חלקי מכונות, חומרי פלסטיק, מוצרי יופי, גומי ועוד.
Battlefield 2

סקירה כוללת

המשחק יצא ככותר המשך לשני משחקים אחרים, Battlefield: Vietnam שעסק במלחמת וייטנאם, ו-Battlefield: 1942, שעסק במלחמת העולם השנייה. למשחק מנוע גרפי חדש ושונה מקודמיו, בעל מודלים מפורטים שכוללים טקסטורות ברורות יותר, אפקטי אור וצל ופירוט גרפי רב יותר; מנוע משוכלל זה לא היטיב על כולם, שכן דרישות המערכת במשחק זה היו גבוהות מאלה שבמשחקים הקודמים.
באטלפילד 2 הוא משחק מלחמה תלת ממדי. במשחק לשחקן ניתנת אפשרות לשחקן לבחור אחד משלושה צבאות, לכל אחד כלי נשק, כלי רכב ואמצעי לחימה שונים; צבא האיחוד הערבי, אשר מצויד בכלי נשק סובייטים ברובם - רובי AK-47 (קלצ'ניקוב) וכן טנקים ומטוסים תוצרת ברית המועצות; הצבא האמריקאי, אשר מצויד במיטב כלי הנשק, רובם מתוצרת ארצות הברית - רובי M16 ו-HMMWV, M4 ומסוקי AH-1 קוברה; והצבא הסיני, אשר מצויד בכלי המלחמה הנחותים מבין כל הצבאות - רובים, מסוקים וכלי רכב מיושנים יחסית.
במשחק מערכת דירוג (Rank) שמטרתה לעודד את השחקן לתמוך ולעזור לקבוצתו; ניתן לקבל נקודות על הריגת אויב וכל על סיוע לחבר קבוצה, ובהגיעו למספר נקודות מסוים השחקן עולה בדרגתו הצבאית, מטוראי ועד לרמטכ"ל, דבר המאפשר לפתוח כלי נשק טובים ואיכותיים יותר.

ישנן 13 מפות (היינו, שדות קרב) שונים, אשר שונות ביניהן במשאבים ובכלי הנשק הזמינים בהם, בתנאי השטח (מדבריות, ימים או אזורי תעופה רבים). מלבד זאת, לכל אחד מן הצבאות עדיפות באחת מן המפות, בהתאמתה לתנאי השטח בה.
כשבוע לפני יציאת המשחק הוציאה המפיצה גרסת דמו נסיונית, בה ניתן היה לשחק במצב שחקן-יחיד או משחק רב-שחקנים באינטרנט במפה "מפרץ עומאן" (Gulf of Oman) - מפה מדברית ברובה. חלק מן השחקנים כלל לא קנו את המשחק המלא, והמשיכו לשחק בגרסת הדמו.

חבילות הרחבה

המפיצה - EA GAMES, הוציאה למשחק נכון ליוני 2006 שתי חבילות הרחבה, המפורטות להלן. מלבד שתי ההרחבות, הודיעה EA על כותר המשך - Battlefield 2142, משחק שיתרחש בסביבה עתידית עם כלי נשק ורכבים מתקדמים, אשר יצא לאור באוקטובר 2006. 
שחקנים רבים מתלוננים כי חבילות ההרחבה נופלות מרמתו של המשחק המקורי, בטענה כי חבילות ההרחבה "הפרידה" מהשחקנים (שכן במצב של משחק מרובה משתתפים, משתמש שיש לו חבילת הרחבה מסוימת, משחק רק עם בעלי אותה חבילה, ולא עם כל שחקני Battlefield) ואף נתנו לחלקם יתרון מסוים. מלבד זאת, יש הטוענים שהחבילות נופלות ברמת המשחק שלהן מהמשחק המקורי, ופוגעות בחווית המשחק.

Euro Force

חבילת הרחבה נוספת, שיצאה למשחק ב-14 במרץ 2006, אשר גם נקראת "Booster Pack", אשר מוסיפה תוכן נוסף וקטן, יחסית ל-"Special Forces", ולכן היא זולה יותר. בחבילה זו, נוסף למשחק צבא נוסף - הכוחות האירופאים, וכן עוד כלי נשק, מפות ורכבים שונים.
את המשחק (Euro Force) ניתן לרכוש אך ורק דרך האינטרנט, על ידי תוכנה בשם "EA Link" במחיר של 10 דולר עד שנת 2009 שבה יצא בחינם בטלאי 1.5.

Armored Fury

חבילת הרחבה נוספת למשחק, היא יצאה בתאריך ה-6 בינואר 2006, אך גם הוא שוחרר בחינם בטלאי 1.5 בשנת 2009.
צבי עלי בקר

ביוגרפיה

בקר נולד בסקוטלנד בשנת 1908. בשנת 1929 סיים את לימודי המשפטים באוקספורד והחל לעבוד כעורך דין בלונדון. הוא היה ממיסדי תנועת הבונים בלונדון. עלה לארץ ישראל בשנת 1933 ובשנת 1934 קיבל רישיון עריכת דין בארץ ישראל לאחר שעבר את מבחני ההסמכה לעורכי דין זרים. בארץ ישראל עסק במגוון של עיסוקים משפטיים. בין היתר פרסם בשנת 1937 ספר על דיני חברות במשותף עם רשם החברות עורך הדין ח. קנטרוביץ'. הוא היה כתב לענייני משפט שהביא פסקי דין בפלסטיין פוסט ובשנת 1938 מונה לערוך את רבעון פסקי הדין הרשמי של בית המשפט העליון בתקופת המנדט הבריטי - The Law Reports of Palestine. הוא היה מרצה ובוחן בבית הספר המנדטורי למשפטים ושידר בקול ירושלים שיחות קצרות בענייני משפט. בשנת 1939 הרצה על המשפט הבינלאומי ובתחילת 1946 נתן סקירה שבועית על העיתון הרשמי. 
ביולי 1942 נתמנה למנסח החוקים של ממשלת המנדט והיה ממלא מקום התובע הכללי כשהלה היה בחופשה. בעת פיצוץ מלון המלך דוד היה בחדרו שלא נפגע, אך הוא נותר לכוד בתוכו במשך שעתיים עד שחולץ ממנו. בקר התגורר בבית הלברייך ברחוב המלך ג'ורג'. בפברואר 1947, בעת שהבניין הוחרם לטובת הצבא הבריטי, הורשה בקר להשאר בבניין בגלל תפקידו הרם.
לקראת הקמת המדינה נטל חלק בניסוחה של מגילת העצמאות לצידם של דב יוסף, אורי ידין וחיים כהן. לאחר הקמת המדינה מונה ב-21 במאי 1948 ליועץ המשפטי לממשלה בפועל. עם מינויו של יעקב שמשון שפירא ליועץ המשפטי לממשלה, בתחילת יולי 1948, היה בקר לסגנו. בשנת 1949 עמד בראש ועדה שדאגה לאפשר לתלמידי בית הספר המנדטורי למשפטים לסיים את לימודיהם. בקיץ 1949 היה נציג משרד המשפטים במשלחת השיחות הכספיות עם הממלכה המאוחדת. 
במאי 1950 מונה לכהונת שופט בבית המשפט המחוזי בירושלים ובמקביל כיהן כשופט בפועל בבית המשפט העליון בשנים 1950 עד 1952. בשנת 1954 ביקר במשך שלושה חודשים במערכת המשפט בארצות הברית.
בשנת 1963 מונה לכהן כנשיא בית המשפט המחוזי בירושלים. בתפקיד זה דן בשני משפטים שעוררו סערה בציבור הישראלי ואף בציבור בעולם. האחד הוא משפטו של השופט אליעזר מלחי שהואשם בקבלת שוחד, אותו זיכה. השני הוא משפטו של מייקל רוהאן, שהואשם בהצתת מסגד אל-אקצא לגביו קבע כי אינו כשיר לעמוד לדין בשל מחלת הנפש שלקה בה.
בקר פרסם מספר ספרים בנושאים משפטיים, ביניהם הספר ניסוח ופרשנות שפרסם בשנת 1963 והספר שיטת המשפט בישראל שפרסם בשנת 1957.
ב-16 במאי 1974 פרש מכס השיפוט, ובשנת 1994 נפטר.