google/wiki40b huggingface dataset:
טמרה

היסטוריה

בתקופת המנדט הכפר השתייך לנפת עכו. במפקד האוכלוסין של  1922 נמנו בטמרה 1,111 תושבים, כולם מוסלמים.  במפקד של 1931 נמנו 1,258  תושבים, כולם מוסלמים, ב-282 בתים. 
על פי סקר הכפרים משנת 1945 נאמדה אוכלוסיית טמרה ב-1,830 תושבים, כולם מוסלמים, והשטח בבעלות הכפר היה 30,559 דונם טורקי.
לפי החלטת החלוקה, טמרה הייתה אמורה לשכון במדינה הערבית, אולם היישוב נכבש במבצע דקל, במהלך מלחמת העצמאות, מידי כוחות צבא ההצלה. בשנים הראשונות לאחר קום המדינה גדלה אוכלוסיית היישוב במהירות עקב תנועת אוכלוסייה ערבית מכפרים סמוכים שנעזבו או נכבשו כגון אל-בירווה וא-דאמון.
בשנת 1956 הוכרז היישוב כמועצה מקומית. חלק מן השטחים החקלאיים של היישוב הופקעו לטובת יישובים יהודיים סמוכים כמו מצפה אבי"ב.

אוכלוסייה

לפי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה (הלמ"ס) נכון לסוף 2018, מתגוררים בטמרה 33,851 תושבים (מקום 61 בדירוג רשויות מקומיות בישראל). האוכלוסייה גדלה בקצב גידול שנתי של ‎1.4%‏.   לפי נתוני הלמ"ס נכון לסוף 2017, לטמרה דירוג של 2 מתוך 10, במדד חברתי-כלכלי - אשכול לשנת 2015. אחוז הזכאים לתעודת בגרות מבין תלמידי כיתות י"ב בשנת ה'תשע"ז (2016-‏2017) היה 63.7%. השכר החודשי הממוצע של שכיר במשך שנת סוף 2016 היה 5,468 ש"ח (ממוצע ארצי: 8,913 ש"ח).

כלכלה

בעיר פועלות מספר חברות כגון: "מחלבות הגליל" (בשמה המלא "מחלבת הגליל- אבו רומי טמרה בע"מ"), חברה המייצרת חלב, לבנה וגבינות נוספות), גז עבדו טמרה, תחנת מילוי גז טמרה, ופרי וירק טמרה.

חינוך ותרבות

בטמרה יש 11 בתי ספר יסודיים, 4 חטיבות ביניים ו-3 בתי ספר תיכוניים, וכמו כן בתי ספר להכשרה מקצועית, בית ספר לחינוך מיוחד, בית ספר לחקלאות ובית ספר ללימודי מוזיקה ופולקלור פלסטיני. בנוסף קיימים מרכזים רבים להשכלה ומרכזי חוגים ונוער, וכן סניף של האוניברסיטה הפתוחה שנפתח בטמרה לאחר הישגים מדעיים שהושגו על ידי תלמידים מהעיר.
בנוסף קיים המרכז של השייח זכי דיאב המממן את רוב הפעילות התרבותית בעיר, כגון כנסים, סמינרים ספרותיים, פיוטיים, כלכליים, פוליטיים, מדעיים וטכניים, והוקם תיאטרון לצעיר ומבוגר שהשיג הצלחות כמו קורסים שהוקמו כדי ללמד אומנויות וקורסים לשפות זרות ופעילויות אחרות, וכולל מרכז לתלמידים מחוננים לתלמידי העיר ותלמידים מערים וכפרים סמוכים: כאבול, כפר יאסיף, שיח' דנון ועכו.
הוקמה גלריה לאומנות והפכה לאחת מהגלריות החשובות במגזר הערבי, וקיימות מסעדות שמושכות תיירים רבים.

ספורט

בעיר פועלת קבוצת כדורגל בשם "מכבי עירוני טמרה", המשחקת בליגה ב' ושיחקה בעבר בליגה השנייה. בעבר פעלה ביישוב קבוצת הכדורגל הפועל בני טמרה, אך התפרקה בסביבות שנת 2010 וחזרה שוב בעונת 2013/2014 תחת שם "מועדון כדורגל צעירי טמרה"  .
עם סיום עונת 2017/2018 הקימו כמה אוהדים ושחקני בית את קבוצת הכדורגל "אלאהלי טמרה"  במטרה שתהיה קבוצת האם לשחקני הבית של היישוב.
רוני גפני

קריירה

גפני גדל במחלקת הנוער של מכבי תל אביב, ובשנת 1998 עלה לקבוצת הבוגרים של המועדון. בשנת 2000 חתם לארבע עונות בקבוצת בני יהודה תל אביב. במהלך 5 שנותיו כשחקן בבני יהודה חלה עלייה מתמדת ביכולתו, בעונת 2005/2006 קיבל רוני גפני את סרט הקפטן. בעונתו האחרונה בבני יהודה, בשנת 2006, הגיע עם קבוצתו לגמר גביע המדינה, שם הפסידו להפועל תל אביב 1-0. 
בקיץ 2006 חתם גפני חוזה בקבוצת בית"ר ירושלים, עמה זכה באליפות, ובסיום העונה חתם על חוזה ל-3 שנים במכבי חיפה. בעונה הראשונה מיעט לשחק בשל פציעה חוזרת, וגם בעונתו השנייה לא הצליח לתפוס מקום בהרכב הקבוצה, אך בסופה זכה עם הקבוצה באליפות. מייד לאחר מכן עזב גפני את הקבוצה בשל חוסר בדקות משחק וחתם בקבוצת נעוריו, מכבי תל אביב, במדיה שיחק שנתיים נוספות, ובקיץ 2011 פרש ממשחק פעיל.

נבחרת ישראל

בשנת 2000 היה מעורב ב"פרשת הנבחרת הצעירה", במסגרתה הואשם יחד עם עוד שישה שחקנים מהנבחרת הצעירה של ישראל בהפרת תקנון ההתאחדות לכדורגל בכך שבילה עם צעירה ערב משחק הנבחרת. בית הדין של ההתאחדות השעה את גפני לשנתיים מפעילות בנבחרות הלאומיות ועוד שנתיים על תנאי, אך הוא זכה לחנינה בפברואר 2002.
לזכותו של גפני שתי הופעות במדי נבחרת ישראל הבוגרת. את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ערך במשחק ידידות מול נבחרת דנמרק בשנת 2006, ואת הופעתו השנייה ערך במשחק ידידות מול נבחרת רומניה בשנת 2010.
הגשר (קבוצת ציירים)

קבוצת הגשר היא קבוצת ציירים אקספרסיוניסטים גרמנים אשר התקיימה בין השנים 1905–1913.
הקבוצה הוקמה ב-1905 בדרזדן על ידי פריץ בלייל, אריך הקל, ארנסט לודוויג קירשנר וקרל שמידט-רוטלוף. ב-1906 הצטרפו לקבוצה הציירים אמיל נולדה ומקס פכשטיין וב-1910 הצטרף אוטו מולר.
חברי הקבוצה נפגשו בבית הספר לאדריכלות, מהר מאוד הלימודים נמאסו עליהם והם מצאו את עצמם כבולים בתוך חוקים לא להם. בהדרגה הם עברו לציור ולבסוף החליטו להתמסר לו. הם שכרו מבנה ברובע פועלים, שבה הם גרו ופעלו. הם חיו כמו בקומונה והציגו את עבודותיהם ביחד. נושאי ציוריהם היו מראות הרחוב בו הם גרו: נופי עיר והדמויות שבה.
סגנון ציוריהם היה הפוך מהסגנון האקדמי הקלאסי. הם למדו אינטואיטיבית והושפעו מאוד מהאמנים האוונגרדים של התקופה. חברי הגשר היו בעלי אידאולוגיה משותפת, שכללה רעיונות חברתיים ואמנותיים. הם התנגדו לחברה הבורגנית השבעה. האמנות שלהם מתארת את חיי הפועל ומצוקתו במטרה שתיאור המציאות הקשה תביא את האנשים לפעול.
חברי הקבוצה הוציאו לאור כתב עת - חוברת בטכניקה של הדפס עץ שבה פרסמו את יצירותיהם. בצורה זו, הם רצו שגם לאדם הפשוט תהייה גישה לאמנות. בחוברת הראשונה שהדפיסו נראה גשר (ומכאן שם הקבוצה) המחבר שני חלקים ולצדו כתבו את המניפסט של הקבוצה: הם רוצים ליצור גשר בין כל הכוחות המהפכניים והאנטי-ממסדיים. במניפסט שפרסמו הם לא מצהירים מה יהיה הסגנון האמנותי שלהם אלא מה לא יהיה להם. עצם השימוש בטכניקה של הדפס מדגיש את הגסות והחספוס המנוגד לאקדמיה, במידה רבה המשיכו חברי התנועה את גישת תנועת הזצסיון והיוגנדסטיל.
סטיבן יאון

ביוגרפיה

נולד בשם יאון סאנג-יאופ' (Yeun Sang-yeop) בסיאול שבדרום קוריאה. הוא גדל בפרבר טרוי שבדטרויוט, מישיגן. בנם של ג'ה וג'ון יאון. הוא סיים בהצטיינות את לימודיו עם תואר בפסיכולוגיה מ"מכללת קלאמזו" שבמישיגן, שם גילה לראשונה עניין במשחק. למורת רוחם של הוריו סירב יאון להירשם ללמודי משפטים או רפואה והחליט לפתח קריירת משחק בשיקגו, שם הצטרף להרכב הקומי "The Second City".
ללא כל ניסיון משחק מקצועי מוקדם יאון זכה לפרוץ לתודעה העולמית בשנת 2010 לאחר שזכה בתפקיד גלן רי, מגיבורי סדרת זומבים המצליחה "המתים המהלכים".
יאון זכה לפופולריות רבה בזכות התפקיד ולמועמדות לפרס סאטורן בשנת 2011.
חצי טון ברונזה

עלילה

הסרט מתאר סיפור דמיוני על גניבת פסלו של אלכסנדר זייד, ממקימי ארגוני-השמירה "בר גיורא" ו"השומר", שניצב בבית שערים שבגליל התחתון המשקיף על עמק יזרעאל, על ידי משפחת שודדי מתכות ערבייה. בעקבות הבנייה המואצת בסין לקראת אירוח אולימפיאדת בייג'ינג ב-2008, עלו מחירי המתכות באופן דרסטי, והפסל נגנב עקב היותו יצוק מחצי טון ברונזה (ומכאן שם הסרט). נכדו של אלכסנדר זייד, אליק (שלמה בראבא), מתגורר במושב בסמוך לפסל, עולה לנקותו יום-יום, וכאשר מבחין בכך שהפסל נגנב, הוא יוצא לחפש אותו ביחד עם בנו, דניאל (מיכאל הנגבי).

הפקה

הסרט מבוסס בחלקו על ניסיון הגניבה של הפסל בשנת 2007. הסרט הופק במסגרת תחרות יוצרים צעירים שיזמה HOT להנצחת זכרה של דורית באום בן סימון, שהייתה מנהלת אגף הרכש של התוכן וממקימות מערך ה-VOD בחברה. הסרט נבחר מתוך 400 הצעות שהוגשו לבחירה.
גורקה

יחידות גורקה

החל משנת 1815 החל הצבא הבריטי לגייס לשורותיו חיילי גורקה, גיוס שהתעצם לאחר המרד ההודי הגדול של שנת 1857. בתחילת המאה ה-20 שירתו בצבא הבריטי עשרה רגימנטים גורקאים שהיו רגימנטים של חיל רגלים קל בתפקיד קלעים (רג' קלעי הגורקה ה-1 עד ה-10), רגימנטים אשר שירתו תחת צבא הודו הבריטית. בשנת 1947 עם קבלת העצמאות וחלוקת הודו, הועברו רוב יחידות הגורקה לשירות צבא הודו החדש ומספר קטן נשאר בשירות הצבא הבריטי.
בצבא הבריטי בשנת 1948 לאחר עצמאות הודו נותרו ארבע רגימנטי גורקה, אך החל משנת 2006 חיילי הגורקה בצבא הבריטי משרתים בחטיבת גורקה אשר מרכזת מספר יחידות סיוע (רגימנט קשר, רגימנט לוגיסטיקה ורגימנט הנדסה) בנוסף לרגימנט לוחם; רגימנט קלעי גורקה המלכותי שמורכב משני גדודים.
בצבא הודו שישה רגימנטי גורקה המשיכו לשרת בהודו לאחר עצמאותה והועברו מצבא הודו הבריטית ובמשך השנים הורכב רגימנט נוסף. נכון לשנת 2009, כ-42,000 חיילי גורקה משרתים בצבא ההודי בשבעה רגימנטים (קלעי גורקה ה-1, ה-3, ה-4, ה-5, ה-8, ה-9 וה-11).
בצבא נפאל משרתים כיום שני גדודי גורקה אשר הוקמו עוד במאה ה-18 והם יחידות הגורקה העתיקות ביותר. גדודים אלו שירתו בין היתר במשימות חיל משלוח של האו"ם בין היתר בסיני בשנת 1974.
משטרת סינגפור כוללת כוח אשר גויס תחילה מחיילי גורקה לשעבר. כוח זה "משלחת הגורקה" (Gurkha Contingent) הוא כיום כוח עילית במשטרת סינגפור אשר משמש לתגבור עמדות משטרה ובמשימות מיוחדות.
אלון עדר (אלבום)

רקע

האלבום, שיצא בהוצאה עצמאית, כולל 15 שירים שעדר הלחין, עיבד והפיק. כמחצית מתוכם הם שירי משוררים, ובהם יהודה עמיחי ואברהם חלפי.
בהפקה והעיבוד של השיר "עד שמפשיר בי שיר" משתתף אביו של עדר, המוזיקאי יהודה עדר. השיר "סי.טי" עוסק במחלת הסרטן שבה חלה עדר כמה שנים קודם לכן.
ז'אן דנז'ו

השכלה

ז'אן דנז'ו נולד בצרפת למשפחה בעלת עבר צבאי. בגיל 20 הוא החל ללמוד באקדמיה הצבאית סן-סיר, וסיים את לימודיו בדרגת סגן משנה.

שירותו

לאחר סיום האקדמיה הצבאית הוא נשלח לאלג'יריה. ב-1 במאי 1853 הוא איבד את כף ידו בקרב כאשר רובה התפוצץ בידו וכרת אותה. במקום כף ידו שנכרתה חוברה לו יד תותבת מעץ. ב-24 בדצמבר 1853 הוא קודם לדרגת סגן.
לאחר קידומו הוא נשלח להשתתף במלחמת קרים, שם הוא לקח חלק במצור על סבסטופול. ב-9 ביוני 1855 קודם לדרגת סרן. זכה לעיטור אות לגיון הכבוד בדרגת אביר ב-1856. לאחר מלחמת קרים השתתף במלחמת העצמאות האיטלקית השנייה שם השתתף בקרב מגנטה ובקרב סולפרינו.
אחרי שרות קצר במרוקו הוא נשלח למקסיקו כחלק מכוח ההתערבות הצרפתי למקסיקו. הוא הוצב שם כקצין אפסנאות ראשי של כוחות לגיון הזרים הצרפתי במקסיקו. ב-29 באפריל 1863 נשלח עם כוח סיור להתחבר לשיירה אשר הובילה תותחים וציוד צבאי אחר.
מיקרופילריה

מִיקְרוֹפִילָרְיָה (Microfilaria) הוא שלב מוקדם במחזור החיים של תולעים נימיות טפילות ממשפחת Onchocercidae. 
במינים בהם יש מיקרופילריה, התולעים הבוגרות חיות ברקמת תאים או מחזור הדם של בעלי חוליות המשמשים כפונדקאי. התולעים הבוגרות משחררות את המיקרופילריה למחזור הדם של הפונדקאי. המיקרופילריה נמצצים על ידי פרוקי-רגליים מוצצי דם המשמשים כוקטור המעביר את התולעים. בתוך הווקטור, המיקרופילריה מתפתחת לפגית המועברת לפונדקאי אחר. 
הודות לממדים הזעירים שלהם, יכולים המיקרופילריה להגיע דרך נימי דם קטנים אל מתחת לעור של הפונדקאי ולהמצץ בשלמותם על ידי הוקטור. 
השיטה הרווחת לצמצום התפוצה של מחלות הנגרמות על ידי תולעים נימיות, דוגמת אלפנטיאזיס ועיוורון הנהרות, היא תקיפת המיקרופילריה בתרופות ממוקדות הניתנות מספר פעמים בשנה. הורדת רמת המיקרופילריה בדם הפונדקאי אל מתחת לסף מסוים מונעת את העברת המחלה לפונדקאים אחרים.
יאקוב ז'ילינסקי

ביוגרפיה

ז'ילינסקי נולד ב-15 במרץ 1853 במיכאילוב שבמחוז ריאזאן. משפחתו הייתה משפחת אצולה ממחוז סמולנסק, והוא נולד לקולונל גריגורי ז'ילינסקי ויקטרינה פטרובנה (לבית מורומצבה). בגיל צעיר הוא למד בגימנסיה קריימן במוסקבה. 
הוא הצטרף לשירות פעיל כצוער ברגימנט ההוסארים סומי, ובשנת 1876, הוא סיים את בית הספר ניקולייב פרשים בסנקט פטרבורג והוקצה לרגימנט משמר הפרשים של המשמר הקיסרי כנגן קורנית. הוא נחשב לאחד הרוכבים הטובים ביותר בבית הספר והיה אחראי על אימונים של הרגימנט. 
בשנת 1883 הוא סיים את לימודיו באקדמיה של ניקולאייב. בשל הצלחתו הרבה, הוא הועלה לדרגת קפטן. לאחר ששימש כעוזר בכיר במטה דיוויזיית הגרנדירים ה-1, שירת ב-14 בפברואר 1894 בוועדה המדעית הצבאית של המטה הכללי, ארגון מודיעין צבאי שהיה אחראי על חקר המדינות הזרות. 
במהלך מלחמת ארצות הברית-ספרד היה ז'ילינסקי משקיף צבאי רוסי עם הצבא הספרדי בקובה. עם שובו פרסם ספר על המלחמה, אשר ניתח את הסיבות לתבוסתה של ספרד.
ב-1899 שימש ז'ילינסקי כחבר המשלחת הרוסית בוועידת אמנות האג. הוא מונה למפקד רגימנט הדרגונים ה-52 באוגוסט 1899, ובשנת 1900 הועלה לדרגת גנרל מיור ומונה לראש אגף האספקה של הצבא. 
במהלך מלחמת רוסיה-יפן היה ז'ילינסקי ראש המטה של המשנה למלך במזרח הרחוק, האדמירל יבגני אלכסייב, עד שאלכסייב פוטר באוקטובר 1904. הוא נשאר באזור הלחימה כדי לשרת את שר המלחמה, אלכסיי קורופטקין עד סוף הסכסוך. ב-27 בינואר 1906 הוא מונה למפקד דיוויזיית הפרשים ה-14 בפולין, וב-7 ביולי 1907 מונה למפקד הקורפוס ה-10. ב-18 באפריל 1910 מונה ז'ילינסקי למפקד מחוז ורשה והמושל הכללי של ורשה. 
ז'ילינסקי שירת מה-22 בפברואר 1911 עד ה-4 במרץ 1914 כהמטה הכללי של צבא האימפריה הרוסית. בתחילת מלחמת העולם הראשונה הוא קיבל את הפיקוד על החזית הצפון-מערבית. החזית הצפון-מערבית כללה את הארמיות הראשונה והשנייה בפיקודם של גנרל פאול פון רננקמפף וגנרל אלכסנדר סמסונוב . לאחר מבצע "פרוסיה המזרחית" שנכשל, וההפסדים בקרב טננברג ובקרב הראשון על האגמים המזוריים, הוא הודח מהפיקוד על אף ניסיונותיו להאשים את רננקמפף על הפיאסקו. ז'ילינסקי נשלח כנציג צבאי לצרפת בשנים 1915-1916 וחזר לרוסיה בסתיו 1916. ב-19 בספטמבר 1917 הוא פרש מהצבא.  
לאחר מהפכת אוקטובר, הוא ניסה להימלט מרוסיה, אך נהרג בדרום רוסיה בנסיבות בלתי-מוגדרות.
מכון לבון

ארכיון העבודה

ארכיון העבודה הוקם בנובמבר 1932 ביוזמתו של ברל כצנלסון וש. איזנשטדט. הארכיון עסק באופן פעיל באיסוף חומר ארכיוני ממגוון גופים הקשורים לתנועת העבודה, וכן בשליחת שאלונים למילוי על ידי חברי התנועה. בראשית 1936 עבר הארכיון לבית האדום. בסוף 1941 הוחרם הבית האדום על ידי הצבא הבריטי, והארכיון נסגר. הוא חידש את פעולתו בסתיו 1942 ברחוב מקוה ישראל 17. בפברואר 1947 הוחרם המבנה ברחוב מקווה ישראל על ידי השלטונות הבריטים והארכיון הועבר חזרה אל הבית האדום. בשנת 1952 עבדו בארכיון, שהיה כפוף ישירות לוועד הפועל של ההסתדרות, שמונה עובדים. בשנת 1953 עבר הארכיון לבית ליסין.
מנהלו הראשון של הארכיון היה ד"ר ש. אייזנשטדט. אחריו ניהל את הארכיון, עד מותו, דוד קלעי. לאחר מכן ניהלו את הארכיון יעקב זרובבל ובנימין יצחק מיכלי.

הספרייה ההסתדרותית המרכזית

בשנת 1921 הוחל בהקמת ספרייה של ההסתדרות הכללית על בסיס ספריית ועדת התרבות של אחדות העבודה, שאיחדה בתוכה את ספרית פועלי הגליל וספריית פועלי יהודה. מטה הספרייה שכן בבית בין שכונות נוה צדק ונווה שלום וממנה הופצו ספרים לכ-60 ספריות מקומיות בריכוזי פועלים ברחבי ארץ ישראל. לספרייה היו שני ספרנים שאחד מהם היה נודד בין הספריות המקומיות להביא את הספרים אל הקוראים. בשנת 1925 כבר היו לספריה מעל 100 סניפים. בשנת 1928 היו לספריה 60,000 כרכים. בשנת 1930 חדלה הספרייה להתקיים ובמשך מספר שנים הספרים שכבו בלא שימוש והעלו אבק. 
בראשית 1936 הוקמו בבית האדום חדרי העיון על שם נחמן סירקין שבו הונגשו לקהל הרחב חלק מהספרים שנותרו מהספרייה המרכזית. חדרי העיון כללו בעיקר ספרי עיון במגוון תחומי הדעת, בדגש על ארבעת המדורים ידיעת הארץ, ידיעת הלשון, ידיעת עמנו ומדעי החברה, אך גם ספרי שירה וספרות עברית. המדורים הפופולריים ביותר היו של "ספרות העבודה" ומילונים ואנציקלופדיות. בעקבות החרמת הבית האדום על ידי הצבא הבריטי בסוף 1941 עברו חדרי העיון לרחוב מקוה ישראל 4. חדרי העיון שבו לבית האדום אולם פונו מהם בתחילת 1948 ונדדו למקום צר בבית הספר לפעילי ההסתדרות. בעקבות זאת, נמסרו חלק מהספרים למרכז התרבות של ההסתדרות ואלו מצאו את דרכם לסוחרי נייר משומש.
בשנת 1953 עברו חדרי העיון לבית ליסין, עם פתיחתו. לצד חדרי העיון נפתח גם ספרייה כלכלית על שם בננסון. לצדם של חדרי העיון קמו עם השנים ספרית הוועד הפועל, ספריה פדגוגית וספריה מוניציפלית על שם הגלר. בשנת 1961 הוחלט על איחודם לספריה מרכזית אחת שתתרכז במדעי החברה והרוח, תפעיל חדרי עיון ותשאיל ספרים רק דרך הספריות המקומיות של מועצות הפועלים. ספרי מדעי הטבע, ספרות ילדים וספרות יפה הוצאו מהספרייה. במהלך התארגנות הספרייה המאוחדת הוקם בה מדור בתחום מדע המדינה ויחסים בינלאומיים, על שם שמואל אלישיב, במימון משותף של משרד החוץ, ההסתדרות הכללית ומשפחתו.

מכון לבון

בנובמבר 1976 הוחלט על ידי המועצה להנצחת פנחס לבון להקים את מכון לבון, בניין בסמוך לבית הספר לפעילי ההסתדרות, אליו יועברו ארכיון העבודה והספרייה המרכזית של ההסתדרות, מבית ליסין. בנובמבר 1980 הונח אבן פינה לבניין של המכון.  ההסתדרות הכללית תרמה את המגרש והבנייה מומנה על ידי ממשלת גרמניה המערבית. המכון נפתח לשימוש הקהל הרחב בשנת 1985. 
היושב ראש הראשון של המכון היה מזכיר ההסתדרות, ירוחם משל. 
בארכיון הגדול של המכון רוכזו תעודות, מסמכים, כתבי יד, דברי דפוס וכרזות, צילומים וסרטים, שנאגרו בארכיוני ההסתדרות הכללית וחבריה. בין השאר כולל האוסף כמחצית מעיזבון התמונות של הצלם אברהם סוסקין. 
בשל גודלו של הארכיון וערכם של אוצרותיו, נעזרים בו חוקרים של תנועת העבודה, תולדות התנועה הקיבוצית ותולדות היישוב העברי בארץ ישראל.
ריצ'רד לסטר

קורות חיים

לסטר נולד בפילדלפיה, פנסילבניה למשפחה יהודית מסורתית. כילד מחונן, החל את לימודיו האקדמיים בגיל 15 באוניברסיטת פנסילבניה. בתקופה זו, החל להתעניין בקולנוע בריטי ובמיוחד בקומדיות. בשנת 1953 עזב לסטר את ארצות הברית ועבר להתגורר בלונדון, שם החל לפעול כבמאי בתוכניות טלוויזיה עצמאית. אחת מההפקות בהן השתתף, משכה את תשומת לבו של השחקן פיטר סלרס שסייע לו בהפקת תוכנית טלוויזיה שהפכה ללהיט וסללה את דרכו אל ההצלחה.
אחד מהסרטים שביים לסטר, סרט קצר בו השתתפו פיטר סלרס וספייק מיליגן בשנת 1959, היה הסרט האהוב על חברי להקת הביטלס ובמיוחד על ג'ון לנון. בשנת 1964 כשחברי הלהקה חתמו על חוזה ליצירת סרט בכיכובם, בחרו ארבעת המוזיקאים בלסטר כבמאי הסרט. 
הסרט שהופק בסופו של דבר ונקרא A Hard Day's Night (לילה של יום מפרך), מציג את כל אחד מחברי הלהקה עם מאפייניו ואישיותו המיוחדת. הסרט התגלה כמכשיר שיווקי מוצלח לפרסומה של הלהקה, וכמה מהטכניקות שבוצעו בסרט זה, מוכיחים את יעילותם עד היום, ובהם עצם הרעיון לייצר קליפים שילוו את השירים והשימוש במצלמה בעלת עדשה רחבה לצילום הופעות חיות.
בעקבות ההצלחה, נבחר לסטר לביים את סרטה השני של הלהקה Help! בשנת 1965. לאחר שני הסרטים המוזיקליים הללו המשיך לסטר לביים בעיקר קומדיות, ובאותה שנה אף זכה על אחת מהן בפרס דקל הזהב בפסטיבל קאן.
בשנת 1967 חזר לסטר לשתף פעולה עם ג'ון לנון שלוהק לסרט האנטי-מלחמה "כיצד ניצחתי במלחמה", סרט שעל אף שעלילתו מתרחשת בזמן מלחמת העולם השנייה הרי שהתייחס למלחמת וייטנאם שהתחוללה באותה העת.
בשנות ה-70 המשיך לסטר לביים סרטי קולנוע ובהם "ג'אגרנאוט (1974), "רובין ומריאן" (1976) בכיכובם של שון קונרי ואודרי הפבורן, ו"שלושת המוסקטרים" משנת 1974 (שזכה גם סרט המשך שנה לאחר מכן).
בשנת 1978 שימש לסטר כעוזר במאי (ללא מתן קרדיט) לסרט סופרמן: הסרט וביים את סופרמן 2 (לאחר שהחליף את הבמאי המפוטר ריצ'רד דונר). שני הסרטים הופקו במקביל. בשנת 1983 חזר לסטר וביים את הסרט סופרמן 3.
בשנת 1988 ביים לסטר את הסרט השלישי בסדרת שלושת המוסקטרים, ועם השלמת הסרט בחר לפרוש מתעשיית הקולנוע. לדבריו הושפע קשות ממותו, בתאונת רכיבה,של ידידו הקרוב, השחקן הבריטי רוי קינאר, בעת צילומי הסרט.
בשנת 1991 בעקבות פנייתו האישית של פול מקרטני, חזר לסטר לביים באופן חד פעמי את הסרט "Get Back". הסרט בן 89 הדקות סוקר את מסע ההופעות של פול מקרטני לצד להקתו בחזית הבמה ומאחורי הקלעים.
בשנת 1993 הנחה סדרת טלוויזיה בהפקת-BBC שעסקה בקולנוע הבריטי בשנות ה-60. בשנת 1999 הוציא במאי הקולנוע סטיבן סודרברג ספר הכולל ראיונות עם לסטר.
נג'יב סוויריס

נג'יבּ אונסי סווירס (בערבית: نجيب انسى ساويرس, באנגלית: Naguib Sawiris) הוא מיליארדר מצרי נוצרי קופטי. הוא יושב ראש חברת האם של "Wind Telecom" ושל החברות "Orascom Telecom Media" ו "Technology Holding S.A.E".

משפחה

נג'יב הוא בנו בכורו של אונסי סוויריס  שהקים את קבוצת "Orascom", ולו שני אחים, נסאף וסמיח.
בגדי הריון

בגדי הריון הם בגדים שנשים לובשות בתרבויות שונות בהתאמה לשינויים המתחוללים בגוף בזמן הההריון.

היסטוריה

בגדים מותאמים להריון הופיעו בתרבות המערבית בימי הביניים. בתקופת הבארוק, במאות ה-17 וה-18, הופיעה "שמלת אדריאן", שהיא שמלה עם קפלים רבים.
בתחילת המאה ה-19 נשים החלו ללבוש שמלות אמפייר, שהיא שמלה המכווצת מתחת לחזה, ולאחריו היא רחבה מאוד. שמלת האמפייר הפכה פופולרית כשג'וזפין, אשתו של נפוליאון, לבשה אותה. בשנות ה-60 נשים החלו שוב ללבוש שמלת אמפייר כשמלת הריון.
בתקופה הוויקטוריאנית נהוג היה לא להזכיר הריון ונשים לבשו בבית בגד שנקרא "WRAPPER" שהיה מעין בד שעטף את הבטן ההריונית. היו גם מחוכים שהותאמו לבטן המתרחבת שנלבשו מחוץ לבית.
ב-1904 החלה חברת ליין בריאנט לשווק לראשונה בארצות הברית בגדי הריון. האופנה הייתה בעיקר חצאיות עם "חלון" בד שניתן להרחיבו על הבטן. בשנות ה-50 החלו נשים ללבוש מכנסיים ועליהם טוניקה רחבה בעת ההריון. בשנות ה-80 החלו נשים ללבוש מכנסי ג'ינס גם בהריון. מעצבי אופנה החלו לעצב בגדים לנשים בהריון. החל משנות ה-90 נשים החלו ללבוש בגדים שמבליטים את הבטן ההריונית.
בשנת 1993 חוקק בארצות הברית חוק שאסר על פיטורי נשים בהריון ומכך, החלה התפתחה אופנת בגדי ההריון לעבודה.
נשים בתרבויות האסלאם והמזרח נוטות כיום יותר להסתיר את הריונן בבגדים שונים מאשר בתרבות המערב, שבהן כיום נשים נוטות להבליט את הריונן בבגדים צמודים.
ארטמיסיה השנייה

קורות חיים

ארטמיסיה הייתה בתו של הקטומנוס אחדשרפן קאריה. היא נישאה לאחיה, ולאחר מותו שלטה לצידו במשך כשנתיים. בתקופת שלטונה המשיכה בפעולות הכיבוש שהחל בעלה, וכבשה את האי רודוס.
ארטמיסיה נודעה בקבר המפואר שבנתה לבעלה וקראה אותו על שמו. קבר זה, המאוזוליאום בהליקרנסוס נחשב לאחד משבעת פלאי תבל. המאוזוליאום נבנה בבירת הממלכה, הליקרנסוס (כיום בודרום שבטורקיה). המבנה הוקם על ידי גדולי האמנים היווניים באותה עת, נחשב מלאכת מחשבת נפלאה, והוא עלה בסכומי כסף גדולים כל כך, עד שהפילוסוף היווני אנכסגורס אמר עליו: "כמה כסף נהפך לאבן!".
עוד סופר עליה כי בצערה שתתה כל יום מעט מאפרו של בעלה ביין ששתתה, וזאת על מנת להרעיל את עצמה באיטיות ולהצטרף אליו עם סיום הקמת המאוזוליאום.
הרקולס (סדרת טלוויזיה)

עלילה

עלילת הסדרה מתרחשת לפני שהרקולס פגש את מגארה, כאשר הרקולס היה מתאמן אצל פילוקטטס על מנת להפוך לגיבור. בהשוואה לסרט עלילת הסדרה מתרחשת במהלך השיר של פילוקטטס "התקווה האחרונה". רק הפרק "הרקולס והשנתון" מתרחש לאחר אירועי הסרט, כאשר הרקולס ומגארה כבר נשואים. עלילת הסדרה מתמקדת בהרקולס בזמן שהוא למד באקדמיית פרומתאוס יחד עם חבריו איקרוס וקסנדרה.

הרקולס והשנתון

"הרקולס והשנתון" הוא הפרק היחיד בסדרה שעלילתו מתרחשת לאחר אירועי הסרט ולא במהלכו.

עלילת הפרק

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

הרקולס והלילה הערבי

"הרקולס והלילה הערבי" הוא פרק בסדרה שמציג קרוסאובר בין הרקולס לאלאדין. בפרק הופיעו שש דמויות מהסרט של דיסני "אלאדין".

עלילת הפרק

הכישוף של נאסירה שכובל את נשמתו של ג'אפר לעולם החיים מתבטל, וזה גורם לנשמתו של ג'אפר להגיע לשאול (עולם המתים). ג'אפר מנסה לשכנע את אל המתים האדס להחזירו לחיים. בהתחלה האדס אדיש אליו, אך לאחר שהם מגלים שלשניהם יש מכנה משותף, (ג'אפר רוצה לשלוט באגרבה במקום הסולטאן, אך אלאדין הצליח להביס אותו, והאדס רוצה לשלוט באולימפוס במקום זאוס, אך הרקולס הצליח להביס אותו.) האדס מחזיר לחיים את ג'אפר, והשניים משתפים פעולה נגד אלאדין והרקולס. ג'אפר מנסה לתקוף את הרקולס בעוד כאב ופחד מנסים לתקוף את אלאדין, אך הרקולס גובר על ג'אפר ואלאדין גובר על כאב ופחד. לאחר מכן ג'אפר והאדס חוטפים את איקרוס ואבו, ומפלילים את אלאדין והרקולס במעשה. כתוצאה מכך אלאדין והרקולס נלחמים זה בזה, אך לבסוף הם הופכים לחברים, לאחר שהם מגלים שג'אפר והאדס הם אלה שחטפו את איקרוס ואבו. אלאדין והרקולס יוצאים להציל את איקרוס ואבו, והם מצליחים להביס את ג'אפר. ג'אפר חוזר להיות נשמה, והנשמות שבסטיקס (נהר המתים) מושכות אותו אל תוך הסטיקס.

הרקולס 2: מאפס לנכס

"הרקולס 2: מאפס לנכס" הוא סרט המשך לסרט של דיסני משנת 1997 "הרקולס". הסרט יצא ב-31 באוגוסט 1998 והוא מבוסס על ארבעה פרקים מהסדרה. הסרט מציג את הפרק "הרקולס והשנתון" שהוא הפרק היחיד בסדרה שעלילתו מתרחשת לאחר אירועי הסרט הראשון ולא במהלכו. בפרק שמוצג בסרט מוחלפים זכרונותיו של הרקולס מלימודיו באקדמיית פרומתאוס בשלושה פרקים מלאים מהסדרה והם: "הרקולס והיום הראשון ללימודים", "הרקולס והגרים הנוקם" ו-"הרקולס והביקור מזאוס".

הסדרה בהשוואה למיתולוגיה היוונית

הסדרה לקתה באי דיוקים בהשוואה למיתולוגיות היווניות. כך, לדוגמה, חלק מהדמויות מופיעות בשמות הלקוחים מרומית (לדוגמה - קופידון), אחרות משנות תפקידן מאלים לבני תמותה וכיוצא בזה ועלילות שונות מתערבבות זו בזו (לדוגמה, בסדרה שולבה עלילת מלחמת טרויה, על אף שהתרחשה על פי המיתולוגיה לאחר מותו של הרקולס).
זהבה לופו

ביוגרפיה

לופו נולדה ב-1948 בתל אביב, דור שישי בארץ ישראל מצד אמה אסתר אזולאי, צאצאית החיד"א. אביה, גבריאל ממשפחת בלסיאנו שמוצאה מספרד, עלה לארץ ישראל מלבנון בגיל 15.
בגיל חמש וחצי החלה לימודי מוזיקה כשכלי הנגינה פסנתר. למדה בתיכון תלמה ילין. סיימה את הקונסווטוריון הישראלי בתל אביב והמשיכה ללימודים גבוהים באקדמיה למוסיקה תל אביב. בין מוריה נמנו פרופ' יצחק סדאי ומרדכי סתר.
בשנת 1979 החלה את לימודיה במכון אבני לאמנות אותם סיימה בהצטיינות. תלמידתם של יעקב וכסלר, מנחם למברגר ואבינועם קוסובסקי.
יצירתה האבסטרקטית נוגעת רבות במוזיקה המלווה אותה מאז ילדות ובכלים שרכשה מלימודיה לאורך השנים. היא יוצרת קונטרפונקט, קומפוזיציות והרמוניות כמבנה הפוגות של באך והסונטה כשהכלים המשמשים אותה הם צבע השמן, הקו והרישום האקספרסיבי, קולאז' ניירות האורז, תווים, עיתונים בפורמטים גדולי הממדים. כל אלו יוצרים אבסטרקט אחר ושונה המייחד את יצירתה.
בשנת 1993 נבחרה לייצג את ישראל עם ארבעה אמנים נוספים מטעם מרכז אוסטרי לשבועיים יצירה בנואייבה, אמנים למען השלום.
בשנת שנת 1998 ייצגה את ישראל בחגיגות עצמאות - 75 של טורקיה בעיר בורסה התאומה לעיר הרצליה יחד עם 12 ערים תאומות נוספות בעולם.
לופו ידועה כמי שמרבה לתרום מיצירותיה לארגונים המסייעים לקהילות נזקקות: קרן היסוד, העמותה למען האיידס, עמותת A.L.S בתי חולים, ילדים במצוקה ועוד.
יצירותייה נמצאים באוספים ציבוריים ופרטיים רבים בין השאר באוסף בית ברל, אוסף אוניברסיטת תל אביב, אוסף מוזיאון הרצליה, אוסף ג'ורבין, אוסף סמי יוחננוף, אוסף דבורה שוקן, אנשי אקדמיה רפואה ומשפט וחברות ציבוריות ידועות.
כיום חיה ויוצרת בעיר מודיעין. היא אם לשלושה בנים.

סגנון והשפעה

לופו היא חלק מתנועה שהפכה את המופשט המוכר והידוע לאמנות עכשווית ובתוך תנועה זו היא עומדת כאייקון של אמן אחד הנותן משמעות ושפה נוספת גם למופשט של היום.
יצירתה מזוהה בכל מקום בכתב יד ייחודי, במלודיה ובתנועתיות המוזיקליים, בקולאז' ניירות האורז והתווים, הרישום האקספרסיבי והכתיבה הנשזרים זה בזו בפורמטים גדולי הממדים המוליכים את הצופה צעד אחר צעד לתוך ליבה של היצירה.