google/wiki40b huggingface dataset:
רסן הסוררת

רסן הסוררת (באנגלית: Scold's bridle) היה אמצעי ענישה ששימש לעינוי והשפלה פומבית בשלהי ימי הביניים. הרסן הוא מסכת ברזל שהולבשה על ראשו של הקרבן וכללה לשונית ממתכת שהוחדרה לפיו כשהיא נלחצת על לשונו ומונעת ממנו אפשרות דיבור. לעיתים הלשונית הכילה גם קוצים ממתכת שהיו גורמים לפציעת הלשון כשהאדם ניסה לדבר.
השימוש המתועד הראשון ברסן הסוררת נעשה בסקוטלנד בשנת 1567. גם באנגליה השתמשו בו כאמצעי ענישה אך ככל הנראה לא היה מדובר בענישה חוקית. בסקוטלנד בתי משפט פיאודליים ובתי דין כנסיתיים השתמשו בו בעיקר כאמצעי ענישה כלפי נשים שנחשבו פטפטניות, גסות, וכחניות, או חצופות יתר על המידה.
במאות ה-16 וה-17 רווח אמצעי ענישה זה בסקוטלנד ובאנגליה. בדרך כלל נענשו בעונש זה נשים מהמעמדות הנמוכים ולעיתים קרובות הופנה כלפי נשים שהואשמו בכישוף. רסן הסוררת היה מולבש על ראשו של הקרבן, והוא היה מוצב במקום ציבורי לשם השפלה פומבית, ולעיתים אף היה סופג מכות. אף כי לרוב הופנה כאמצעי ענישה כלפי נשים, קיים תיעוד בסקוטלנד גם על שימוש כנגד גברים.
במהלך המאה ה-16 התפשט השימוש ברסן הסוררת גם למדינות אחרות באירופה כולל גרמניה שם נהגו לתלות על גבי הקרבן בנוסף לרסן פעמון מצלצל ממתכת, על מנת להגביר את ההשפלה הפומבית. בבתי מחסה בגרמניה הוסיפו להשתמש באמצעי ענישה זה עד ראשית המאה ה-19. בארצות הברית דווח על שימוש ברסן בווירג'יניה באמצע המאה ה-18 כלפי עבדים גברים ונשים שהושמו בסד.
בשנת 1856 רסן הסוררת היה עדיין בשימוש כאמצעי ענישה בבולטון לה מורס לנקשייר שבאנגליה.
ריוסיגואט

ריוסיגואט (שם מסחרי אדמפס) היא תרופה לטיפול ביתר לחץ דם ריאתי, ובפרט CTEPH: יתר לחץ דם ריאתי טרומבואמבולי. יתר לחץ דם ריאתי היא מחלה קשה המתבטאת בקוצר נשימה עד כדי חוסר יכולת לבצע פעולות יומיומיות פשוטות. המחלה מתקדמת במהירות ותוחלת החיים של רוב החולים ללא טיפול היא פחות משלוש שנים. אדמפס פועלת להרחבת עורקי הריאות (כלי הדם המקשרים בין הלב לריאות) באמצעות שפעול האנזים גואנילאט ציקלאז (sGC stimulators) המפעיל מנגנון המרחיב את עורקי הריאות ובכך מקל על הלב לשאוב דם דרך הריאות. דבר זה מקל את קוצר הנשימה של החולים ומאפשר להם ללכת מרחק גדול יותר ולבצע פעולות גופניות. התרופה אדמפס כלולה בסל התרופות הישראלי לחולי CTEPH.

דרך המתן בתחילת הטיפול (טיטרציה)

המינון ואופן הטיפול יותאמו לכל מטופל באופן אישי על ידי רופא מומחה בתחום יתר לחץ דם ריאתי.
המינון המקובל בדרך כלל הוא: להתחיל עם טבליה אחת במינון של 1 מ"ג, שלוש פעמים ביום למשך שבועיים. את הטבליות יש ליטול שלוש פעמים ביום בהפרש של 6-8 שעות בין מנה למנה. הרופא יעלה את המינון כל שבועיים עד מנה מרבית של 2.5 מ"ג, שלוש פעמים ביום – מנה יומית מרבית של 7.5 מ"ג.
במקרה של תופעות לוואי או לחץ דם נמוך מאוד, הרופא ירשום ריוסיגואט במינון הגבוה ביותר המתאים למטופל. לחלק מהחולים מנות נמוכות, שלוש פעמים ביום יכולות להספיק. בשבועות הראשונים של הטיפול הרופא יבצע מדידות לחץ דם בפרקי זמן קבועים. מדידות לחץ הדם בתחילת הטיפול יסייעו לרופא לוודא שהמטופל מקבל את המינון המתאים לו.

במחקרים הקליניים שהתבצעו עם ריוסיגואט המינון הועלה בכל שבועיים ב 0.5 מ"ג, שלוש פעמים ביום בתנאי שלחץ הדם הסיסטולי היה גבוה מ-95 מ"מ כספית ובתנאי שהמטופל לא חש סימנים או סימפטומים של לחץ דם נמוך. אם לחץ הדם נמוך מ-95 מ"מ כספית יש להמשיך עם המינון הקיים בתנאי שהמטופל לא חש סימנים או סימפטומים של לחץ דם נמוך. אם בשלב כלשהו במהלך הטיטרציה לחץ הדם הסיסטולי נמוך מ-95 מ"מ כספית ובנוסף המטופל חש סימנים או סימפטומים של לחץ דם נמוך יש להפחית את המינון ב-0.5 מ"ג שלוש פעמים ביום.
ג'וואד עריב

ביוגרפיה

עריב נולד בחניפרה שבהרי האטלס להורים ממוצא ברברי, אך הוא התייתם מהוריו. מילדות הוא שיחק בכדורגל. בגיל 20, צפה במרתון מרקש, בשידור חי בטלוויזיה והחל להתעניין בריצות ארוכות ובריצות מיוחדות למרחקים ארוכים במיוחד. כשרונו בא לביטוי כשסיים במקום תשיעי באליפות העולם בריצת חצי מרתון בתוצאה של 1:01:41 שעות. 
באליפות העולם שנערכה באדמונטון, קנדה באוגוסט 2001 סיים עריב במקום 11 בריצת 10,000 מטר בתוצאה של 28:05.45 דקות. חודש לאחר מכן, במשחקי הים התיכון שנערכו בראדס שבתוניסיה בספטמבר אותה שנה הוא זכה במדליית זהב בריצת 10,000 מטר בתוצאה של 28:58.97 דקות.
באליפות העולם בחצי מרתון שנערכה בבריסל שבבלגיה במאי 2002 זכה עריב במדליית כסף בשיא אישי חדש של 1:00:42 שעות, אחרי פול קוסגי מקניה (1:00:39 שעות) ולפני ג'ון יודה מטנזניה (1:00:57 שעות).

אלוף עולם

באליפות העולם שנערכה בפריז, צרפת בשנת 2003 זכה עריב במדליית זהב בריצת מרתון בשיא אליפות חדש של 2:08:31 שעות, לפני חוליו ריי מספרד (2:08:38 שעות) וסטפנו בלדיני מאיטליה (2:09:14 שעות).
בשנת 2004 זכה עריב במדליית ארד במרתון לונדון בשיא אישי חדש של 2:07:12 שעות, בהמשך אותה שנה הוא סיים במקום 11 באולימפיאדת אתונה (2004) בריצת מרתון בתוצאה של 2:15:12 שעות.
בשנת 2005 זכה עריב במדליית כסף במרתון לונדון בתוצאה של 2:07:49 שעות ובאליפות העולם שנערכה בהלסינקי, פינלנד באוגוסט אותה שנה הוא זכה במדליית זהב בפעם השנייה ברציפות בריצת מרתון בתוצאה של 2:10:10 שעות, לפני כריסטופר איזנגווה מטנזניה (2:10:21 שעות) ו צויושי אוגטה מיפן (2:11:16 שעות).
בשנת 2006 סיים עריב במקום שמיני במרתון לונדון בתוצאה של 2:08:45 עות וזכה במדליית ארד במרתון פוקואוקה שביפן בתוצאה של 2:07:19 שעות.
בשנת 2007 סיים עריב במקום רביעי במרתון לונדון בתוצאה של 2:07:54 שעות וזכה במדליית כסף במרתון שיקגו 2:11:11 שעות, שהוכרע בבדיקת פוטופיניש ושהעניקה את הניצחון לפטריק איווטי מקניה עם אותה תוצאה.

סגן אלוף אולימפי

באולימפיאדת בייג'ינג (2008) זכה עריב במדלית כסף בריצת מרתון בתוצאה של 2:07:16 שעות, אחרי סמואל וונג'ירו מקניה שקבע שיא אולימפי חדש של 2:06:32 שעות ולפני טסגאי קבדה מאתיופיה (2:10:00 שעות).
במרתון לונדון שנערך בשנת 2009 זכה עריב במדליית ארד בשיא אישי חדש של 2:05:27 שעות ובמרתון ניו יורק שנערך בנובמבר אותה שנה הוא זכה במדליית ארד בתוצאה של 2:10:25 שעות.
במרתון לונדון שנערך ב-25 באפריל 2010 זכה עריב במדליית ארד בתוצאה של 2:06:55 שעות, אחרי טסגאי קבדה (2:05:19 שעות) ועמנואל קיפצ'ירצ'יר מקניה (2:06:23 שעות) וזכה במדליית זהב במרתון פוקואוקה בתוצאה של 2:08:24 שעות. שנה לאחר מכן, במרתון לונדון שנערך ב-17 באפריל 2011 הוא סיים במקום שישי בתוצאה של 2:08:26 שעות. שנה לאחר מכן, במרתון לונדון שנערך ב-22 באפריל 2012 הוא סיים במקום חמישי בתוצאה של 2:07:44 שעות.
יחסי גרמניה–סינגפור

היסטוריה

השפעה עיקרית שגרמה גרמניה בהיסטוריה המודרנית התרחשה כאשר ה-SMS אמדן פשטה על דרום דרום ודרום-מזרח אסיה במהלך מלחמת העולם הראשונה. הסיירת הקלה ביצעה פשיטה נועזת על נמל פננג הבריטי זמן קצר לאחר תחילת המלחמה, והכניסה את חצי האי המלאי למלחמה. בעקבות המלחמה הקרה בין שנות השבעים והשמונים, קנצלר מערב גרמניה הלמוט שמידט שמר על קשר הדוק עם ראש ממשלת סינגפור לי קואן יו. מין הכלאה של הסחלב נקרא גם על שם הגברת האנלורה "לוקי" שמידט כשביקרה בגן הבוטני בסינגפור בשנת 1978.

היחסים בין שתי המדינות

סינגפור וגרמניה החלו לקשור יחסים באופן פומבי יותר לאחר התפרקות ברית המועצות הקומוניסטית ונפילת מסך הברזל שהביא לאיחוד הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית הרפובליקה הפדרלית הגרמנית.
ב-10 באוגוסט 1973, כוננה סינגפור יחסים עם גרמניה המזרחית.

הגנה

גרמניה היא חברה בנאט"ו ואילו סינגפור נשארת כחברה בחבר העמים הבריטי, שתיהן כוללות את בריטניה כחברה מובילה וכבעלת ברית. בשנת 2015 צבא סינגפור סיים שדרוג משמעותי של ארסנל השריון, שבו משרד ההגנה רכש טנקי לאופרד 2 כטנק הקרב העיקרי בפעולות שריון בתהליך שנמשך משנת 2008. סדרת הלאופרד 2 החליפה בסופו של דבר את כל טנקי ה-AMX-13 הצרפתיים המזדקנים במאה ה-21, ואילו אימונים צבאיים דו-צדדיים מתקיימים לאחרונה באזור האימונים של נאט"ו בברגן בגרמניה.
סינגפור וגרמניה חתמו על הצהרת כוונות משותפת על שיתוף פעולה באבטחת סייבר ב-6 ביולי 2017. בהתאם להצהרה לסוכנות אבטחת הסייבר בסינגפור ולמשרד החוץ הפדרלי בגרמניה יש חילופי מידע שוטפים, והם חולקים שיטות מומלצות לקידום חדשנות.

סחר והשקעה

נכון לשנת 2015, מנהיגי גרמניה וסינגפור נפגשו בברלין, ועדיין עובדים על הסכם סחר חופשי בין סינגפור לאיחוד האירופי.

ביקורים רשמיים

קנצלר גרמניה שמידט המשיך בביקורי מדינה לא פורמליים, כאשר בשנת 2012 שנפגש עם חברו הוותיק לי קואן יו. ב-2 בנובמבר 2017 הנשיאה חלימה יעקוב אירחה אירוע ממלכתי כאשר נשיא גרמניה פרנק ולטר שטיינמאייר ביקר בסינגפור.

נציגויות דיפלומטיות

גרמניה מחזיקה בסינגפור שגרירות בסינגפור. מאידך, סינגפור מחזיקה בגרמניה שגרירות בברלין ו-3 קונסוליות בהמבורג, מינכן ושטוטגרט.
האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים

חברי האקדמיה

חברי האקדמיה נבחרים לכל ימי חייהם באספה כללית של חברי האקדמיה. עם הקמתה נקבע שבאקדמיה יהיו עד 50 חברים מתחת לגיל 75, חציים בחטיבה למדעי הרוח וחציים בחטיבה למדעי הטבע. בתחילת 1962 היו באקדמיה 33 חברים, בסוף 1963 42 חברים ובתחילת 1967 היו בה 45 חברים. בהמשך הוגדל המספר המרבי של חברים מתחת לגיל 75 בכל חטיבה ל-35. בשנת 2002 היו באקדמיה 81 חברים, בשנת 2008 94 חברים ובסוף 2009 מספר החברים הגיע ל-99. סה"כ מספר החברים כולל אלו שהלכו לעולמם הגיע בשנת 2012 ל-184. 
עד ראשית שנות ה-90 נבחרו לאקדמיה רק שתי נשים: דורותיאה קרוק ורות נבו, שתיהן בחטיבת מדעי הרוח, ועד שנת 2000 נוספו לאקדמיה עוד שלוש נשים: רות ארנון, יהודית בירק ועדה יונת, שלושתן בחטיבת מדעי הטבע. לאחר מכן נוספו לאקדמיה עוד נשים: נילי כהן, מרגלית פינקלברג, שולמית וולקוב, חוה טורניאנסקי ומיכל בירן, חמישתן בחטיבה למדעי הרוח. מיעוט הנשים באקדמיה הלאומית למדעים מוסבר בכך שלאקדמיה מגיעים פרופסורים מבוגרים יחסית ועל כן שיעור הנשים באקדמיה משקף את שיעורן בקרב הפרופסורים מן המניין בעבר. אולם היו שטענו שהסיבה היא שיטת החבר-מביא-חבר שמנעה ייצוג הולם לנשים. 
בתחילת 2012 היו 47 חברי אקדמיה מהאוניברסיטה העברית, 20 ממכון ויצמן למדע, 19 מאוניברסיטת תל אביב, 7 מהטכניון, 2 מאוניברסיטת חיפה (דוד נבון שנבחר ב-1992 ואשר קוריאט שנבחר ב-2002), 1 מאוניברסיטת בר-אילן (יעקב קליין שנבחר ב-2005), 1 מאוניברסיטת בן-גוריון (יעקב בלידשטיין שנבחר ב-2007) ודב פרוהמן שלא היה פעיל באקדמיה בעת היבחרו כחבר האקדמיה. ההסבר שניתן למיעוט נציגים מהאוניברסיטאות הצעירות יותר בכך שלאקדמיה מגיעים פרופסורים מבוגרים יחסית ועל כן חברי הסגל באוניברסיטאות החדשות לא הספיקו להגיע להכרה הנדרשת, אולם היו שטענו שהסיבה היא שיטת החבר-מביא-חבר.

הוצאה לאור

אחד מיעדי האקדמיה המוצהרים הוא "לפרסם כתבים שיש בהם כדי לקדם את המדע". במסגרת ההוצאה לאור של האקדמיה הישראלית למדעים ראו אור מעל ל-300 כותרים. הם עוסקים בכל תחומי המדע וצורות הצגת המידע הקשור למחקר המדעי: דו"חות; סקירות שיטתיות; סדרות נושא, המציגות ניתוח עדכני ממצה; ונתונים או מלל מבואר, כמו כתבי יד מהודרים; וכמו כן, דו"ח שמוציאה האקדמיה על פעילותיה.
מרי פיץ'

ביוגרפיה

מרי פיץ' נולדה בדרבן שבדרום אפריקה ב-1934. היא מוכרת מהופעותיה בתוכניות טלוויזיה של ה-BBC בהן הסדרה "ד'יזראלי" בה גילמה את מרי אן אשתו של ד'יזראלי. פיץ' כיכבה לצדו של רוק הדסון בסרט "להקת הנשרים". היא השתתפה בסדרת המדע בדיוני "דוקטור הו" בסיפור "The Enemy of the World" עם הדוקטור השני. ב-1968 כשהשחקנית דיאנה ריג פרשה מהסדרה "הגומלים" הייתה פיץ' אחת המועמדות להחליף אותה בתפקיד העוזרת של סטיד. ב-1970 הופיעה פיץ' בסרט "סקרוג'", עיבוד מוזיקלי לספרו של דיקנס "מזמור חג המולד" בכיכובו של אלברט פיני.

חיים אישיים

פיץ' הייתה נשואה לתסריטאי והבמאי ג'ימי סנגסטר עד למותו בשנת 2011. לבני הזוג היה בן אחד.
מעוז אביב

תולדות השכונה

השכונה נוסדה בשנת 1954, כשיכון לאנשי צבא וכוחות הביטחון, ויועד ל-742 משפחות. על תכנון השכונה קיבל זאב רכטר את פרס רוקח. בסוף 1956 נפתח סניף דואר בשכונה. 
שמה של השכונה ניתן לה על ידי דוד בן-גוריון.
לרב השכונה התמנה הרב אהרן שויקה. 
כעבור זמן מה השכונה התפתחה מזרחה, והשכונה החדשה נקראה מעוז אביב ב', הרחוב המפריד בין מעוז אביב א' לב' הוא רחוב בני אפרים.

מאפייני השכונה וגבולותיה

שכונת מעוז אביב נמצאת בסמוך לשכונות תל ברוך, נאות אפקה א', שיכון דן והדר יוסף.
גבולות השכונה הם: רחוב מבצע קדש בצפון, הרחובות הרב מרק ובני אפרים במזרח ובדרום ובמערב רחוב רפידים (מקביל לנתיבי איילון, בין השכונה לנתיבי איילון מתנשאת דיונה). בשכונה מרכז מסחרי, הכולל שני בתי קפה, מספרה, סופרמרקט "מגה קמעונאות" ומשרד תיווך. עוד בשכונה בית ספר יסודי ("מגן"), גני ילדים ('צב' ו"פיקוס")), בית הספר ונצואלה-קלישר לילדים בעלי ליקויים התפתחותיים ושבט הצופים "הנשיא" הצמוד לבית ונצואלה ונמצא על התפר שבין מעוז אביב ותל ברוך. 
כל הבתים בשכונה הם בניינים מוארכים בעלי 3 עד 4 קומות, למעט בניין אחד בעל 12 קומות. בשכונה 14 בתים השייכים לאגודה שיתופית ועוד 12 בתים שלא שייכים לה. לכל אחד מבתי האגודה יש מספר בית בנוסף לכתובת הרגילה.
שכונת מעוז אביב מאופיינת בצמחייה רבה ומגוונת ובמרבדי דשא רחבים. הבנייה בשכונה מרווחת וככלל היא בעלת אופי שקט ונינוח. מאפיינים אלו גרמו לכינויה כ"קיבוץ" בפי תושבי האזור.
האגודה השיתופית מאגדת כ-500 משפחות. האגודה מתארת את השכונה כ"שכונה שקטה ושלווה המוקפת חורשות יער וירק מכל עבריה ובה מנהלת [האגודה] את אורח חיי חבריה כמעט בלי צורך בהתערבות רשויות העירייה". בשכונה מתקיימים אירועים קהילתיים רבים: הקרנות סרטים, חגיגות משותפות, הפנינג שבועות, בזארים ו'פסטיבל בתים פתוחים'. 
בשנים האחרונות בוצעו הרחבות בנייה בחלק מדירות השכונה וכיום ניתן למצוא בה מבחר רב יחסית של דירות בגדלים שונים. מחירי הנדל"ן בשכונה נחשבים לגבוהים במיוחד ומבטאים את המיקום, איכות הסביבה הגבוהה, שירותי החינוך והקהילה שהשכונה מציעה.
כיום מעמד האנשים בשכונה הוא בינוני-גבוה. התושבים מתנגדים לתוכניות בינוי בבנייני דירות ישנים בסביבות השכונה.
ז'ואן מנואל סראט

קורות חיים

סראט נחשב לאחד הדמויות החשובות במוזיקה המודרנית והפופולרית, הן בקטלוניה והן בספרד ]. הוא החל את דרכו המוזיקלית בגיל 17, עת קיבל את הגיטרה הראשונה שלו, לה הקדיש את אחד משיריו המוקדמים, "גיטרה אחת".
בשנות השישים המוקדמות, סראט היה חלק מלהקת פופ, הוא ניגן יחד עם שותפיו ללימודים מבית ספרו בברצלונה, כאשר השירים העיקריים שהם ניגנו היו שירי ביטלס ושירים איטלקים מתורגמים לספרדית.
ב-1965, בעת ששר בתוכנית רדיו בשם "רדיוסקופ", המנחה סלבדור אסקמיז'ה עזר לו לחתום על חוזה הקלטה עם חברת  "אדיגסה", שם הוא הקליט והצטרף ללהקה. הופעתו הבימתית הראשונה של סראט נערכה ב-1967 בפלאו דה לה מוזיקה קטלנה. הופעה זו עזרה לו לבסס את עצמו כאחד האמנים החשובים בקטלוניה. שנה לאחר מכן ביקשה ספרד כי סראט יהיה נציגה לאירוויזיון 1968 בשירו "לה, לה, לה". אולם סראט ביקש לשיר בקטלאנית ודבר זה הפך לקונפליקט הראשון של סראט בנושא הפוליטיקה של השימוש בשפה בספרד הפרנקיסטית. הרשויות התעקשו על שירה בספרדית, אך סראט עמד בסירובו ולכן שלחה ספרד במקומו את הזמרת הספרדיה מסיאל.
שיריו של סראט הוחרמו ותקליטיו נשרפו ברחוב. הוא טס לדרום אמריקה והשתתף בפסטיבל, שם לקח את המקום הראשון עם השיר "פנלופה". ב-1969 סראט הוציא אלבום בו נכללו שירים מאת אנטוניו מצ'אדו, משורר ספרדי מוכר מסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20. אלבום זה הביא לו פרסום מידי בספרד ואמריקה הלטינית. אך ההחלטה שלו לשיר בספרדית ספגה ביקורת מצד קטלאניים. את בחירתו לשיר בשתי השפות, מה שגרר ביקורת משני צידי המתרס הפוליטי, הסביר: "אני שר טוב יותר בשפה שהם אוסרים עליי לשיר בה."
לאחר מות פרנקו ב-20 בנובמבר 1975, יכל סראט לחזור לארץ הולדתו.
ב-1983 יצא בישראל תקליטו של דויד ברוזה האשה שאיתי, ובו שלושה שירים מאת סראט, שיהונתן גפן תרגם לעברית, ביניהם שיר הנושא.
לאורך השנים, סראט קיים הופעות רבות והמשיך להוציא אלבומים. ב-2006 הוא הוציא לאור אלבום בשם "מו" האלבום הראשון שהוא השלים בקטלאנית בגיל 17.
נכון ל-2010, אלבומו האחרון הוא Hijo de la luz y de la sombra.
רוברט ארנשואו

קריירה

ארנשואו נולד במולופריה, זמביה ב-1981, בן לדייוויד, כורה פחם, וריטה. כשהיה בן חמש עברה המשפחה למלאווי, ועוד לפני שהיה בן 9, משפחתו היגרה לוויילס לאחר מות האב דייוויד. אמו ריטה, מתאגרפת זמבית, חשבה שהדרך הטובה ביותר לעזור לבנה להשתלב בסביבה החדשה הייתה דרך רישומו לקבוצות הראגבי והאתלטיקה של בית ספרו. כשהיה בן 12 הגיע המפנה, אז עזב את הראגבי לטובת הכדורגל.
בשנת 1997 גווין טייט שהיה אז מאמן קבוצת הנוער של קארדיף סיטי זימן את רוברט לאימון של הקבוצה שלאחריו חתם על חוזה נוער לעונה אחת. לאחר עונה מוצלחת בקבוצת הנוער זומן ארנשואו לסגל הנבחרת הצעירה של ויילס. אחרי שעבר לשנה התחשלות בגרינוק מורטון הסקוטית הוא קיבל לבסוף את ההזדמנות בקבוצה הבוגרת של קארדיף. 4 עונות מוצלחות היו לרוברט בקארדיף שגם זכה במאי 2002 לזימון בכורה לנבחרת הבוגרת של וויילס. במשחקו הראשון בה, ואחרי שכבש רק שער אחד במדי נבחרת הנוער, הוא גם הצליח לנצח את נבחרת גרמניה באצטדיון המילניום כשהכניע את אוליבר קאן ונבחר למצטיין‏. באותה שנה נבחר ארנשואו לשחקן הוולשי הצעיר המצטיין.
בשנת 2004 נרכש ארנשואו על ידי וסט ברומיץ' אלביון בסכום המוערך ב-3 מיליון ליש"ט. ארנשואו לא מצא את מקומו בקבוצה ורק במחזור השביעי הבקיע את שערו הראשון. למרות שמאמן הקבוצה דאז בריאן רובסון ראה בארנשואו כשחקן ספסל ארשנואו סיים כמלך השערים של הקבוצה עם 14 כיבושים. לאחר שנתיים במועדון עבר ארנשואו לדרבי קאונטי, ומשם לנוריץ' סיטי. בשנת 2008 עבר לנוטינגהאם פורסט, ובמדיה שיחק שלוש שנים וכבש 35 שערים.
בשנת 2011 חזר ארנשואו לקבוצת נעוריו, קארדיף סיטי, ובספטמבר 2012 הגיע לישראל והושאל למכבי תל אביב לעונה אחת, אך כבר בתחילת ינואר חזר לקארדיף. כעבור חודש חתם בקבוצת טורונטו הקנדית, המשחקת ב-MLS. ב-21 במרץ 2014 חתם ארנשואו בבלקפול מליגת המשנה באנגליה על חוזה קצר טווח עד סיום עונת 2013/2014. ארנשואו ערך הופעה אחת בלבד בקבוצה, ובתום העונה שוחרר מהמועדון.
ב-15 באוגוסט 2014 חתם ארנשואו בשיקגו פייר מליגת ה-MLS, ובמדיה שיחק שלושה חודשים וכבש שלושה שערים בחמישה משחקים. במרץ 2015 חתם בקבוצת ונקובר וייטקאפס. ב-28 בינואר 2016 הודיע ארנשואו על פרישה ממשחק פעיל בגיל 34.
ארנשואו הוא השחקן היחיד שהבקיע שלושער בארבע הליגות העליונות באנגליה, בגביע ה-FA ובגביע הליגה האנגלי.
הרמן בונדי

אודות

נולד בווינה למשפחה יהודית. אביו היה רופא. למד ב-Realgymnasium בווינה. כבר בנעוריו הראה יכולות יוצאות דופן במתמטיקה. המתמטיקאי אברהם הלוי פרנקל, קרוב משפחה רחוק של בונדי (שניהם צאצאים למשפחת אוירבך), נפגש עמו בהמלצת אימו של הרמן, והוא הפגיש בינו לאסטרופיזיקאי ארתור אדינגטון. אדינגטון המליץ לבונדי ללמוד בטריניטי קולג' בקיימברידג', לונדון. בונדי החל את לימודיו שם בשנת 1937. הוריו הצליחו להימלט מהנאצים בכך שברחו לשווייץ לפני האנשלוס ואחר כך התיישבו בניו יורק. 
בתחילת מלחמת העולם השנייה הוא הוחזק באי מאן, ואחר כך בקנדה, כאזרח של מדינת אויב. הוא שוחרר לקראת סוף שנת 1941 יחד עם תומאס גולד שהוחזק גם הוא והם החלו לעבוד עם פרד הויל על פיתוחי רארד. בשנת 1946 קיבל אזרחות בריטית.
בין השנים 1945-8 שימש כמרצה למתמטיקה באוניברסיטת קיימברידג'.

תרומתו המחקרית

בשנת 1948 ניסח יחד עם פרד הויל ותומאס גולד את תאוריית המצב היציב כאלטרנטיבה למודל המפץ הגדול. לפי התאוריה שלהם, היקום מתרחב באופן תמידי, אולם כל הזמן נוצר חומר חדש מכוכבים וגלקסיות כך שצפיפות הממוצעת ביקום נשארת.
התאוריה הייתה אחת משתי ההשערות המקובלות עד לגילויה של קרינת הרקע הקוסמית אשר היטתה את הכף לטובת מודל המפץ הגדול.
בונדי תורם רבות להבנת נושא גלי הכבידה, והציג מושגים כמו קאורדינטות הכבידה של בונדי, חשבון חדו"א-K של בונדי (Bondi k-calculus), ואת מסת בונדי.
בשנת 1977 מונה כמדען הראשי למשרד האנרגיה האנגלי ושימש בתפקיד כשלוש שנים. בשנים 1971-7 שימש כיועץ מדעי למשרד הביטחון. שימש כמנהל של European Space Research Organization.
על עבודתו זכה במדליית אלברט איינשטיין.
בונדי נפטר בשנת 2005 בקיימברידג'.

חיים אישיים

בונדי, שנולד למשפחה יהודית, היה אתאיסט והומניסט חילוני בדעותיו. הוא שימש כנשיא אגודת ההומניסטים הבריטית בין השנים 1982 ל-1999 והיה נשיא ההוצאה לאור Rationalist Press Association.
הוא נישא לאשתו כריסטינה בשנת 1947, אותה הכיר כשהייתה חוקרת אצלו. לזוג היו שני בנים ושלוש בנות.
מלון שרתון תל אביב

מלון שרתון הישן

קודם לכן פעל מלון אחר בשם שרתון בתל אביב, מצפון לגן העצמאות, והעניק את שמו לחוף הסמוך שנקרא "חוף שרתון" ונודע גם כ"חוף מציצים". המלון הישן החליף בעלים, שינה את שמו ל"פאלאס", ונהרס ב-1991.

המלון הנוכחי

מבנה המלון הנוכחי הוקם במקום בו ניצב קודם לכן הבית האדום, מבנה אשר שימש בין היתר את מועצת פועלי תל אביב ויפו ואת מרכז הנוער העובד והלומד. חוף הים המשתרע למרגלותיו הוא "חוף גורדון". בניין המלון מתנשא לגובה של 81 מטר ובו 22 קומות. בבנין בריכת שחייה והוא מציע לאורחיו 315 חדרים ו-23 סוויטות.
בית המלון תוכנן על ידי האדריכלים ורנר יוסף ויטקובר (שתכנן גם את מלון שרתון הראשון שנהרס) ויעקב רכטר.
בסמוך למלון, ברחוב הירקון 155, שוכן מלון "לאונרדו פלאזה תל אביב" שפעל עד 2009 תחת השם "שרתון מוריה תל אביב". שני המלונות פעלו תחת רשת שרתון העולמית, אך נמצאו בבעלויות שונות והופעלו בידי חברות שונות.
בכניסה למלון וכן בגינה קטנה לידו נמצאות לוחיות זיכרון לבית האדום שעמד במקום מקודם.
וילהלמינה כהן

וילהלמינה כהן (10 באוקטובר 1916 – 16 בינואר 2000) הייתה רופאת ילדים ישראלית, ילידת איי הודו ההולנדיים (כיום אינדונזיה), הראשונה שעבדה במקצוע שלה בבאר שבע. היא ייסדה וניהלה את מחלקת הילדים הראשונה בבית החולים המרכזי לנגב, לימים המרכז הרפואי האוניברסיטאי סורוקה. בנוסף, כהן הייתה פרופסור חבר באוניברסיטת בן-גוריון בנגב וכן  יקירת באר שבע.

ביוגרפיה

כהן נולדה וגדלה באינדונזיה (אז בשליטת הולנד). בסיום לימודי התיכון שלה, בשנת 1935 נסעה להולנד ללמוד רפואה באוניברסיטת אמסטרדם, לימודים שהופסקו עקב מלחמת העולם השנייה. ב-17 במרץ 1948 היא סיימה את לימודי הרפואה שלה והתמחתה ברפואת ילדים.
ב-20 בפברואר 1950 עלתה לישראל, ושבוע לאחר מכן החלה לעבוד בבית החולים "הדסה" בבאר שבע כרופאת ילדים. היא נסעה בקטנוע מסוג וספה במשך שנים רבות, אתו נסעה לביקורי בית ובהמשך רכשה את מכונית הסוסיתא. עם רכבים אלה היא הגיעה גם ליישובי הערבה הרחוקים במשך שנים רבות והם הפכו לסימני ההיכר שלה.
ב-22 במרץ 1960, עם פתיחת בית החולים המרכזי לנגב, היא מונתה למנהלת מחלקת הילדים. היא הקימה מרפאת מעקב של המחלקה ומרפאה למחלות כליה ודרכי השתן בילדים. בית החולים היה ביתה השני והיא הייתה רופאה תורנית כמעט בכל ימות השנה. 
ב-1 באוקטובר 1974 קיבלה מינוי של פרופסור חבר באוניברסיטת בן-גוריון בנגב. 
בשנת 1977 פרשה לגמלאות, אך למרות זאת היא המשיכה לעבוד עד שנת 1990 במשרה חלקית במרפאה של קופת חולים כללית באופקים.
בשעות הפנאי שלה עסקה כהן בנגינה בכינור ובוויולה, וכן עסקה בצורפות.
בשנת 1991 זכתה כהן באות יקירת באר שבע.
וילהלמינה כהן נפטרה ב-16 בינואר 2000 בשכונת גני עומר שביישוב עומר, בו התגוררה.

הנצחה

בשנת 2010 נחנך אודיטוריום חדש בחטיבה לרפואת ילדים בבית החולים סורוקה הנקרא על שמה של וילהלמינה כהן.
וילארד ואן דייק

חייו

ואן דייק גדל בחווה בדנבר, ועבר לקליפורניה כשהיה בן 28, שם למד צילום, תחילה מאביו, ומאוחר יותר נהיה שוליה של אדוארד וסטון. 
בשנת 1928 היה שותף להקמת "קבוצת F/64" ביחד עם אנסל אדמס, אדוארד וסטון ואימוג'ן קנינגהם. 
בשנת 1935 עזב את הקבוצה ועבר לניו יורק, שם עסק בקולנוע, והתמקד במצב החברתי. שמו נקשר במהירות אל תיעוד חברתי בארצות הברית. צילומיו, המתעדים קטיף שדות כותנה, מפעלי פלדה, ערים תעשייתיות וכן דיוקנאות של עובדי מפעל מובטלים ובני משפחותיהם סיפקו תיעוד של אותה תקופה, והיוו דוגמה לנצחיות של הקולנוע. 
במהלך מלחמת העולם השנייה הוא הפיק סרטי תעמולה עבור הממשלה האמריקאית. בשנת 1948 הפיק סרט תיעודי על חייו של מורו והצלם אדוארד וסטון. 
ואן דייק היה מנהל מחלקת הקולנוע של ה-MOMA מהשנים 1965 עד 1974. 
בשנת 1967 היה חבר בצוות השופטים של פסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין ה-7.
ארנון גלעדי

ביוגרפיה

גלעדי נולד בשכונת כרם התימנים וגדל בשכונת כפר שלם. אביו אליהו עבד בתעשיית הדפוס. זיקתו למפלגת הליכוד החלה עוד מילדותו ואמו כרמלה הייתה פעילת ליכוד ותיקה.
מיד לאחר שהשתחרר מצה"ל בשנת 1979, החל לעבוד כמנהל מדור משאבי אנוש במשרד ראש הממשלה. לאחר שבע שנים מונה למנהל המשק במכון לפריון העבודה והייצור, תפקיד אותו מילא במשך חמש שנים. בשנת 1994 קודם למשרת המשנה למנכ"ל ולאחר מכן כמנכ"ל בפועל של המכון למשך שש שנים. בשנת 2001 כיהן כמשנה למנכ"ל אחוזות החוף, ובמשך שנתיים נוספות כמנכ"ל החברה לפיתוח יפו העתיקה.
בנובמבר 2003 התמודד לראשות העיר תל אביב וקיבל כ-13% מהקולות לעומת 62% שקיבל רון חולדאי. רשימת הליכוד בראשותו קיבלה 3 מושבים במועצה. גלעדי מונה לסגן ראש עיריית תל אביב-יפו, הממונה על פיתוח עסקים ונכסים. הוא משמש כיו"ר הוועדה לדיור בר השגה וכן כמ"מ יו"ר ועדת המשנה לתכנון ובנייה.
גלעדי משמש גם בתפקיד המשנה לראש עיריית תל אביב רון חולדאי והוא חבר הנהלת העיר, חבר ועדת המשנה לתכנון ובניה, והממונה על מנהלת פיתוח עסקים והתחדשות עירונית. ב-2013 הליכוד בראשותו נחלש וקיבל שני2 מושבים במועצה ובבחירות 2018 נבחר רק גלעדי מטעם הליכוד.
במערכות הבחירות של 2013 ו-2018 למועצת העיר הבטיח גלעדי להיאבק באוכלוסיות מיעוטים בעיר. כך הבטיח בשנת 2013 "להשתיק את המואזין ביפו" ובשנת 2018 הייתה סיסמת הליכוד בראשותו "או אנחנו או הם" כאשר בכרזות שנתלו בעיר הופיעה תמונת דגל ישראל ומולה תמונת שחורי עור בכיתוב "עיר המסתננים" או תמונת רעול פנים האוחז דגל פלסטין בכיתוב "התנועה האיסלמית ביפו". 
במקביל גלעדי משמש מאז שנת 2008 גם כיו"ר איגודן. שימש מנכ"ל חברת חלמיש ומשמש כעת גם יו"ר ועדה מרחבית תכנון ובנייה שומרון.
החל משנת 2006 גלעדי משמש כחבר דירקטוריון של הקרן הקיימת לישראל. בשנים 2012–2013 שימש כחבר ועדה קרואה של העיר חדרה.
במאי 2017 נחקר בתיק 1803 בחשד למרמה והפרת אמונים. במרץ 2019 פרסמה המשטרה את עמדתה כי התגבשה תשתית ראייתית מספקת לביסוס חשדות שלפיהם ביצע עבירת שוחד.

חיים פרטיים

גלעדי נשוי ליפה ולזוג שלושה ילדים.
גובורובו

יהודי גובורובו

התיעוד הראשון לישיבת יהודים בכפר הוא מהמאה ה-18, והקהילה שבמקום, אשר החזיקה בית כנסת ובית עלמין, פרשה חסותה גם על יהודי כפרי הסביבה.
בסוף המאה ה-19 ובראשית המאה ה-20 כיהן כרב הקהילה יעקב יהודה כהנא בוצ'יאן. טרם מלחמת העולם הראשונה חיו בכפר למעלה מ-2,000 יהודים, רוב תושביו.
במהלך מלחמת העולם הראשונה נאסרו בידי השלטונות הרוסיים מספר מנכבדי הקהילה ביישוב, ובהם רב הקהילה אלטר משה מרדכי בורשטין, באשמת סיוע לגרמנים, ואלו שוחררו רק לאחר השתדלות פרנסי הקהילה. בד בבד יהודים רבים נמלטו מהכפר. עם תום המלחמה פרעו ביהודי המקום חיילי הצבא הכחול, תוך ביצוע מעשי התעללות וביזה. בסיוע יוצאי הכפר בארצות הברית, השתקמה הקהילה בכפר לאחר המלחמה, ואף נבנה במקום בית כנסת חדש וגדול.
בין מלחמות העולם פעלו בכפר המפלגות הציוניות השונות, הגם שרוב הקהילה הייתה חרדית, והשתייכה לחסידויות שונות. כמו כן, בכפר פעלו קיבוצי הכשרה, אשר חלק מבוגריהם עלו לארץ.

בשואה

ב-8 בספטמבר 1939 נכנסו לכפר הגרמנים, ועד מהרה החלו במעשי התעללות ושוד ביהודי המקום. כעבור כשבועיים רוכזו כאלפיים יהודי הכפר, ונדחסו לבית הכנסת הגדול בו. יהודים שהסתתרו בבתיהם נורו במקום, ובתי היהודים הועלו באש.
הגרמנים החלו להצית את בית הכנסת על היהודים שבו, אך בשלב מסוים הותר ליהודים לצאת מהמבנה הבוער. יהודי הכפר הנותרים הועברו לאוסטרולנקה, וממנה לשטחים שבשליטת ברית המועצות. שם נספו רובם לאחר פרוץ מבצע ברברוסה.
ג'ון דין

ג'ון דין (באנגלית: John Deane;‏ 1800 - 1884) היה צולל אנגלי, מחלוצי הנדסת הצלילה, אשר פיתח עם אחיו צ'ארלס את קסדת הצלילה השימושית הראשונה.