google/wiki40b huggingface dataset:
תל עיטון

תֵּל עֵיטוֹן הוא תל ארכאולוגי בגודל 60 דונם, הנמצא בעמק התלם, ליד נחל אדוריים בדרום-מזרח שפלת יהודה, בסמוך למושב שקף.
הזיהוי המקובל לתל הוא העיר "עגלון" הנזכרת מספר פעמים בספר יהושע, ומתוארת כנמצאת בין הערים לכיש וחברון.
שמו הנוכחי של התל בא לו מהכפר הביזנטו-ערבי הסמוך, חרבת עיטון.
בסקר שנערך על התל התגלו סימני התיישבות החל מתקופת הברונזה הקדומה ועד התקופה הפרסית-הלניסטית, במאות ה-4-3. הסקר העלה ממצאים ספורים מתקופות מאוחרות יותר, שכנראה אינן משקפות יישוב קבע בתל. בתקופה הביזנטית, הפך התל לאדמה חקלאית, ובתקופה זו  נערכו בתל עבודות עפר גדולות ונבנו בו טרסות רבות, המשוות לתל את צורתו הנוכחית.

תולדות המחקר

האתר מסומן במפת הקרן לחקר ארץ ישראל בתור "ח'רבת עיטון" (Kh. Aitun), וזיהו אותה עם העיר עיטם, שבנחלתו של שבט שמעון. בסמוך לתל מופיע על המפה כיתוב תמים למראה לגבי מערות ובורות באזור. למעשה, האזור מכיל מאות רבות של מערות קבורה.
התל וסביבתו נותרו בלתי-חפורים במשך עשרות רבות של שנים, עד שלאחר מלחמת ששת הימים, החל שוד קברים נרחב סביבות האתר. בעקבות כך, ערך אגף העתיקות והמוזיאונים, בשיתוף אוניברסיטת תל אביב והאוניברסיטה העברית, חפירות הצלה בנקרופוליס של התל, ובו התגלו מערות קבורה למן תקופת הברונזה המאוחרת ועד התקופה הרומית (תקופה שאין לה יצוג בתל עצמו).
בקיץ של שנת 1976, נערכו חפירות שוד בתל. כתוצאה מכך, חברי משלחת החפירות של תל לכיש באו לתל עיטון, וניהלו חפירות הצלה במשך שבועיים, במרכזו של התל. החפירה המצומצמת העלתה בעיקר ממצאים מהמאות 8-9 לפנה"ס - תקופת הברזל 2.
החל משנת 2006, חופרת במקום משלחת מטעם המחלקה ללימודי ארץ ישראל וארכאולוגיה באוניברסיטת בר-אילן בראשותו של אברהם פאוסט.

תולדות התל

המידע אודות התל בראשיתו הוא מצומצם, שכן החפירות טרם העמיקו מעבר לתקופת הברונזה המאוחרת, אולם תוצאות הסקר מראות על יישוב קטן בתקופת הברונזה המוקדמת, שדעך בתקופת הברונזה הביניימית, התחדש בתקופת הברונזה התיכונה וגדל להיות עיר משמעותית בתקופת הברונזה המאוחרת. היישוב, ששוכן על קו התפר בין אזורי השליטה היהודאים והפלשתים, המשיך את חייו בתקופת תקופת הברזל א', וייתכן ושימש מרכז לאוכלוסייה הכנענית ששרדה בשולי השפלה. 
הממצאים העיקריים בתל משתייכים לתקופת הברזל ב', עת התקיימה בתל עיר, מהגדולות שבממלכת יהודה.
בראשו של התל, התגלה בית רחב מידות מטיפוס בית ארבעת המרחבים הבנוי לבנים ואבני גוויל וגזית. הבית, הגדול במיוחד, משתרע על פני 250 מ"ר (ומלבד החצר, כנראה התקימה בו גם קומה שנייה), ומכיל ממצא עשיר, ובמיוחד ממצא ארכאובוטני: גרעיני זיתים, ענבים, עדשים, דגנים ושיני שום. המבנה חרב בסופה של המאה ה-8, אולי בעת מסע סנחריב בשנת 701.
בתקופה המאוחרת של היישוב בתל, נבנתה במקום בו עמד בעבר "בית המושל" מצודה גדולה, עם קירות עבים במיוחד. הקירות שרדו רק לגובה נדבך אחד, כך שניתן לראות את מתארה של המצודה, אך לא ניתן לתארכהּ. בהסתמך על הממצאים במקומות אחרים בתל, משערים החופרים כי מצודה זו נבנתה בתקופה הפרסית, או בראשית התקופה ההלניסטית.
אברהם דוויין

2017

באליפות ארצות הברית שנערכה באינדיאנפוליס, אינדיאנה יוני 2017 ושמשה את המבחנים האמריקאים לאליפות העולם זכה דוויין במדליית כסף במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בשיא אישי חדש של 1:56.79 דקות, אחרי צ'ייס קאליש (1:56.51 דקות) ולפני ג'וש פרנו (1:57.14 דקות). נוסף לכך, הוא סיים במקום שישי במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 1:58.65 דקות. חודש לאחר מכן, באליפות העולם עצמה שנערכה בבודפשט, הונגריה ביולי הוא סיים במקום עשירי בתוצאה של 1:58.01 דקות.

2018

באליפות המכללות שנערכה במיניאפוליס, מיניסוטה במרץ 2018 זכה דוויין במדליית זהב במשחה ל-400 יארד מעורב אישי בשיא איש חדש של 3:35.29 דקות, לפני ניק ת'ורן ואנדרו סליסקר. נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי במשחה ל-200 יארד מעורב אישי בשיא אישי חדש של 1:40.35 דקות.
באליפות ארצות הברית שנערכה באירווין, קליפורניה באותה שנה הוא זכה במדליית כסף במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 1.57.41 דקות. נוסף לכך, הוא סיים במקום חמישי במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בשיא אישי חדש של 4.13.77 דקות.

2019

באליפות המכללות שנערכה במרץ 2019 הגן דוויין על תוארו במשחה ל-400 יארד מעורב אישי בתוצאה של 3:36.41 דקות וסיים במקום חמישי במשחה ל-200 יארד מעורב אישי בתוצאה של 1:40.77 דקות.
באליפות העולם שנערכה בקוואנגג'ו, דרום קוריאה ביולי 2019 סיים דוויין במקום שמיני במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 1:57.66 דקות.

חיים אישיים

בספטמבר 2018 דוויין יצא מהארון כהומו בכתבה במגזין סווימינג וורלד.
אגם העדינות

אגם העדינות (בלטינית: Lacus Lenitatis - "לאקוס לניטאטיס") או ימת העדינות או ים העדינות הוא ימה ירחית הממוקמת באזור ארץ השלגים על פני הירח. אין מדובר בימה אלא, בדומה ליתר הימות הירחיות, מדובר בעמק נמוך המכוסה בזלת.
האגם ממוקם, בקואורדינטות סלנוגרפיות 14.0° צפון, 12.0° מזרח.
קוטרו המרבי של האגם כ-80 ק"מ.
Into the Light

רקע והפקה

האלבום הופק על ידי אמיליו אסטפן, קליי אוסטוולד ואל פלינו. לאחר שיצא האלבום Cuts Both Ways, שזכה להצלחה עולמית, ולאחר תאונת הדרכים הקשה אותה חוותה ב-1990, יצאה אסטפן להפסקה מעולם המוזיקה, עד שנת 1991. נושא האלבום היה המוות אשר כמעט פקד את אסטפן, ומפה גם שם האלבום "Into the Light".
האלבום זכה להצלחה מסחרית עולמית, ומכר למעלה מ-1.8 מיליון עותקים בארצות הברית על פי נילסן סאונדסקאן.
יואב קרני

ביוגרפיה

יואב קרני נולד בישראל, בן להורים ממוצא מזרח-אירופי.
בילדותו שהה מספר שנים באחת ממדינות אפריקה, במסגרת שליחות שמילאו הוריו. לאחר ששבה המשפחה ארצה השתקעה בשכונת תל גנים ברמת גן, שם למד בבית הספר תל גנים (לימים בית ספר קורצ'אק). מגיל צעיר פרסם קרני רשימות פרי עטו ב"הארץ שלנו". ב-1975 התגייס לגלי צה"ל ומונה לעורך חדשות החוץ הראשון של התחנה. לאחר שחרורו מצה"ל הצטרף לעיתון "ידיעות אחרונות" ושימש חמש שנים כפרשן פוליטי. ב-1985 עבר ל"הארץ" ומונה לשליח העיתון בניו יורק. ב-1992 עבר לעיתון הכלכלי "גלובס" ושימש ככתבו בוושינגטון עד שנת 2012. ב"גלובס" פרסם מסות על פוליטיקה, יחסים בינלאומיים, כלכלה והיסטוריה.
בשנות ה-90 כתב קרני בהרחבה על כמה מן התוצאות של התמוטטות ברית המועצות. את מסעותיו הנרחבים בהרי הקווקז סיכם בספרו באנגלית "אנשֵי הֶהָרים: מסע אל הקווקאז בעִקבוֹת הזיכרון", אשר יצא לאור בניו יורק בשנת 2000.
במאי 2003 הקים את הבלוג שלו, "יואב קרני בוושינגטון", שהיה מאלה שחנכו את הבלוגיה של אתר "רשימות". הרעיון להקמת בלוג לקרני בו יפרסם באופן קבוע את רשימותיו הוא הגרעין ממנו צמח הרעיון ל"רשימות" (וקרני הוא האחראי להמצאת השם "רשימות" לפרויקט). באפריל 2010, לקראת ביטול אתר "רשימות", סגר את הבלוג ב"רשימות" לטובת בלוג עצמאי משלו, "קו המשווה: יואב קרני בוושינגטון" (שאליו העביר גם את הארכיון).
בשנת 2013 עבר קרני לגור בניו דלהי, והוא ממשיך לכתוב משם ל"גלובס".
דליה גנות

דליה גנות (נולדה ב-6 בספטמבר 1950 בישראל), היא שופטת בדימוס בבית המשפט המחוזי בתל אביב-יפו.

ביוגרפיה

גנות למדה בבית הספר התיכון "שרת" בנתניה. שירתה בצה"ל ביחידת בקרה של חיל האוויר. סיימה את לימודי המשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים וב-1977 הוסמכה כעורכת דין.
ב-1989 מונתה לרשמת של בית משפט השלום וב-1994 מונתה לכהונת שופטת בבית משפט השלום ברמלה. בשנת 1999 עברה לבית המשפט ברחובות וב-2001 עברה לבית משפט השלום בראשון לציון כסגנית נשיא. בשנת 2007 קודמה לשופטת בבית המשפט המחוזי בתל אביב. בשנים 2007–2009 כיהנה בהרכב פשעים חמורים בבית המשפט.
במאי 2016, לאחר שלא נבחרה לתפקיד נשיאת בית המשפט המחוזי בתל אביב על ידי ועדת האיתור בראשות שופט בית המשפט העליון יצחק עמית, התפטרה מכס השיפוט ופרשה לגמלאות.
בינואר 2018 מונתה גנות לעמוד בראשות הוועדה המקצועית של עמותת "אופק - חזרה לחיים" העוסקת במניעת רשלנות רפואית והגברת הבטיחות בבתי החולים וליווי משפחות לאחר משברים רפואיים.
גנות נשואה ואם לשלושה.

פסקי דין משמעותיים

במהלך כהונתה כשופטת מחוזית הכריעה גנות במשפטים מתוקשרים בנושאי נזיקין מגוונים. בפסק דין תקדימי בעניין עיזבון המנוחה תמר ברז (שנאנסה ונרצחה ב-1997) כנגד רשת "ביתילי", קבעה כי ניתן להגדיר את התנהלות "ביתילי" ו"קלאסיגן" כ"עצימת עיניים מוחלטת, בבחינת זלזול של ממש באשר למתרחש על הגג...". גנות הוסיפה: "ידעו בעלי עסקים, כי מחויבים הם לשמור על ביטחונם ובטיחותם של לקוחותיהם, גם מפני עובדיהם הם, וידעו הלקוחות, כי מאן דהוא מפקח על שלומם וביטחונם בעת ביקורם בבית העסק".
פסק דין תקדימי נוסף שכתבה גנות היה בעניין רגב שוובר נגד מדינת ישראל. באותו מקרה, בעקבות פרטים שמסרה קטינה שנאנסה לגבי תיאורו ולבושו של הזר שאנס אותה, עצרו אנשי המשטרה חשוד במעשה; חוקרי המשטרה שיקרו לשופטים אשר דנו בהארכות המעצר של החשוד, והשקרים הוליכו להארכות חוזרות ונשנות של המעצר ולהגשת כתב אישום. עד שהודו הרשויות בטעותן היה התובע נתון במעצר 88 ימים. גנות מתחה ביקורת בפסק דינה על התנהלות המשטרה והפרקליטות, וקבעה שלמרות הלחץ המופעל עליהן, המטרה אינה מקדשת את האמצעים, ועל רשויות המדינה לפצות את החשוד.

התבטאויות חריגות

לשופטת גנות מספר התבטאויות מעוררות מחלוקת שפורסמו בתקשורת. כך קבעה כי מתלוננת לא נאנסה אלא "התאכזבה ממין" וש"טבעי שסרסור יכעס על זונות שלא רוצות לעבוד בגלל המחזור החודשי".
על רופא שנתבע בגין רשלנות כתבה: "הנתבע, כמו רופאים רבים, יהיר ומתנשא". בשל התבטאות זו הוגשה כנגד השופטת גנות קבילה על ידי ארגון הרופאים עובדי המדינה, שנמצאה מוצדקת על ידי נציב תלונות הציבור כנגד שופטים. בערכאת ערעור, בית המשפט העליון פסק שיש למחוק את ההתבטאויות כנגד הרופאים מפסק הדין.
בית משפט השלום העברי

בית משפט השלום העברי היה מערכת שיפוטית להתדיינות בעניינים אזרחיים בין בעלי דין יהודיים בתקופת היישוב.
בית משפט השלום העברי נוסד ביפו בשנת 1909 על ידי המשרד הארצישראלי. בהיווסדו עמד בראשו ארתור רופין והמזכיר הראשון שלו היה ש"י עגנון.
רוב המחקר התאורטי בוצע במוסקבה, באגודה מדעית שהוקמה ב-1918.

שמו של בית המשפט הוענק לו על מהתנ"ך 
אֵלֶּה הַדְּבָרִים, אֲשֶׁר תַּעֲשׂוּ:  דַּבְּרוּ אֱמֶת, אִישׁ אֶת-רֵעֵהוּ--אֱמֶת וּמִשְׁפַּט שָׁלוֹם, שִׁפְטוּ בְּשַׁעֲרֵיכֶם
— ספר זכריה, פרק ח', פסוק ט"ז
ההתדיינות בפני בית משפט השלום העברי הייתה רצונית, לפי דיני הבוררות שנהגו באותה עת. בית המשפט פעל בערי הארץ ומושבותיה והוציא תקנות בדבר סדרי דין ודיני ראיות. רוב השופטים שכיהנו בו לא היו משפטנים, והם פסקו לפי דרכי 'השכל הישר' והמחשבה הפשוטה. בבית משפט זה ניסו להמעיט את ההזדקקות לעורכי דין, ולהפוך את ההליך המשפטי לנגיש ופתוח לציבור. השופטים שאבו את השראתם ממקורות היהדות, ומכאן הכינוי: 'העברי'.
בית משפט השלום העברי פעל בעיקר בשנות העשרים, עת התקיימו בפניו כ-2000 התדיינויות בשנה. עם זאת, לא רכש מעמד רציני במדינה המתפתחת. לא היו בידיו אמצעי אכיפה, והיהודים מיעטו לפנות אליו מיוזמתם: הדתיים בחרו להתדיין בבית הדין הרבני, ואילו החילוניים פנו לבתי המשפט המנדטוריים, אשר דן בהגינות וביעילות בעניינים אזרחיים, שלא היה בהם היבט לאומי או פוליטי.  בספר מקיף  שנכתב אודות עלייתם ושקיעתם של בתי משפט השלום העברי נטען כי עורכי הדין היהודים היו עוינים כלפיהם מפני שאלו לא חייבו ייצוג משפטי ולא הקפידו על פרוצדורות משפטיות.
ארכיון בית משפט השלום העברי בירושלים בשנים 1920–1928 נשמר בשלמותו והוא נמצא בארכיון העיר ירושלים.
NIO

היסטוריה

NIO הוקמה על ידי ויליאם לי (בסינית: 李斌; פין-יין: Lǐ Bīn), יו"ר החברות Bitauto ו NextEV, בשנת 2014. מיד לאחר הקמתה, השקיעו בה מספר חברות היי-טק מרכזיות, כולל Tencent, טמסק אחזקות, Baidu, סקויה, לנובו ו TPG. את הדגם הראשון, מכונית הספורט NIO EP9, השיקה החברה כבר ביום הקמתה.
בספטמבר 2018, ביצעה החברה הנפקה ראשונה לציבור בבורסה לניירות ערך של ניו יורק בסך 1.8 מיליארד דולר.
רמת כורזים

רמת כורזים (קרויה גם  חבל כורזים) היא רמה בזלתית במזרח הגליל, המפרידה בין עמק החולה לארץ כינרות. גבולותיה: בצפון נחל מחניים, במזרח ערוץ הירדן ההררי, בדרום החוף הצפון-מערבי של הכנרת ובמערב מורדות הרי צפת וערוץ נחל כנרות. אורכה מצפון לדרום כ-12 קילומטרים, ורוחבה ממזרח למערב 7-8 קילומטרים. הרמה היא מבותרת ושטחה הוא כ-135 קמ"ר.

גאוגרפיה וגאולוגיה

רמת כורזים נוצרה מהתרוממות טקטונית בקרקעית השבר הסורי-אפריקני, שכוסתה בזלת בתקופת הפליסטוקן, תהליך שגרם לחסימת זרימת הירדן אל הכנרת ולהיווצרותם של אגם החולה ועמק החולה. הרמה מתרוממת מדרומו של עמק החולה לגובה ממוצע של כ-300 מטרים מעל פני הים. צורתה גבעות מתונות, שפסגתן בחלקה המערבי, במחנה פילון מדרום לראש פינה, בגובה 409 מטרים מעל פני הים, ובתל נס שממזרח לו, בגובה 381 מטרים. מדרונותיה הדרומיים לעבר הכנרת תלולים יותר, ומתנקזים בכמה נחלי אכזב, שהגדול בהם הוא נחל כורזים. בשטח הרמה מספר מעיינות שספיקתם נמוכה. היא מכוסה ברובה צמחייה עשבונית, עם עצי שיזף מצוי הפזורים בה.

ארכאולוגיה

רמת כורזים הייתה מיושבת במשך רוב תולדותיה. בשנות ה-90 של המאה ה-20 בוצע לראשונה סקר ארכאולוגי  מתל חצור ועד הכנרת. בראשית שנות ה-2000 בוצע סקר נוסף. בסקרים נמצאו שרידים של למעלה מ-100 יישובים קדומים שהתקיימו בה לאורך התקופות. הרמה  היוותה ארץ מעבר מובהקת, נמצאו בה גם שרידי רגמים ודולמנים, שרידי מכלאות ומעגלי אבנים המעידים  על מרעה צאן ובקר ועל  מאפיין נוודי.
בשטחה של רמת כורזים מספר אתרים ארכאולוגיים, בהם הגן הלאומי תל חצור, כורזים, חורבת ירדה וחאן ג'וב יוסף, ח'רבת טובא ועוד. בשלוחותיה הדרום-מערביות נמצא הר נחום, שבו על פי המסורת הנוצרית נשא ישו את הדרשה על ההר. כיום יש במקום מנזר וכנסייה.
אחד האתרים הפרהיסטוריים החשובים ברמה הוא  האתר הפרהיסטורי גשר בנות יעקב.

יישובים ברמה

ברמת כורזים מצויים היישובים אליפלט, אלמגור, אמנון, טובא-זנגרייה, כורזים, כפר הנשיא, כרכום, מחניים, משמר הירדן ועמיעד, וכן חוות הנופש ורד הגליל. מבחינת שיוכם המוניציפלי היישובים מפוצלים בין המועצות האזוריות הגליל העליון, מבואות החרמון ועמק הירדן. טובא-זנגרייה היא מועצה מקומית.
ג'ירף (קבוצת כוכבים)

היסטוריה

מכיוון שהג'ירף היא קבוצה מודרנית, היא לא מוזכרת במיתולוגיה של העולם העתיק. הכוכבים החלשים של הקבוצה, כמו גם אלה של הקבוצה השכנה, לינקס, גרמו ליוונים להאמין כי אזור זה של השמיים ריק, ולתאר אותו כמדבר.
יחד עם מאפיינים אחרים באזור המזל "תאומים" (כגון שביל החלב, והקבוצות "תאומים", "אוריון", "עגלון" ו"הכלב הגדול") ייתכן שהוא היווה את הבסיס לסיפור עדר הבקר של גריאון, אחת משתים עשרה המטלות של הרקולס.
קיי. ג'יי. אפא

ביוגרפיה

אפא נולד באוקלנד שבניו זילנד, לקנטי וטסה אפא יש לו שתי אחיות טימנה ואריאטה. שורשי משפחתו הם סמואים, סקוטים ואנגליים. אביו ממוצא סמואי ומשמש גם כצ'יף בכפר בסמואה. הוא למד ב-"King's David College" באוקלנד לפני שהחל בקריירת המשחק שלו.
מ-2013 עד 2015 כיכב באופרת הסבון הניו זילנדית "רחוב שורטלנד" בתפקיד קיין ג'נקינס.
בשנת 2017 השתתף כאית'ן מונטגומרי בדרמה הקומית "נשמה של כלב" שביים לאסה הלסטרם. באותה שנה החל להשתתף בסדרת הנוער "ריברדייל" של הרשת האמריקאית "The CW", בדמותו של ארצ'י אנדרוז.
בשנת 2018 השתתף בסרט הדרמה "השנאה שנתתם " ושיחק את דמותו של כריס.
בשנת 2019 השתתף בסרט הנעורים "הקיץ האחרון" שם משחק את גריפין הוריגאן, בהפקת "נטפליקס".
בשנת 2020 עתיד לצאת הסרט "I Still Believe", בו אפא משחק בתפקיד הראשי את ג'רמי צ'אמפ.
מיקו פרנק

שנים ראשונות

פרנק החל לנגן בכינור בגיל 5 ובגיל 7 העדיף, על פי המסופר, פרטיטורות תזמורתיות על פני כל חומר קריאה אחר. הפרטיטורה האהובה עליו ביותר הייתה הסימפוניה ה-6 (הפאתטית) של צ'ייקובסקי, עליה נהג לנצח תוך האזנה להקלטה באוזניות. לימודי הכינור של פרנק באקדמיה על שם יאן סיבליוס בהלסינקי התקדמו לשביעות רצון הכל, אך בשנת 1995 השתנה הכל, כאשר מחלקת הנוער של האקדמיה על שם סיבליוס הציעה, לכבוד חגיגות יום השנה לייסודה, הזדמנות לנצח על תזמורת לכל המעוניין.
פרנק, אז בן 16, אחז בשרביט ויורמה פאנולה קיבל אותו מניה וביה כתלמידו הפרטי. פרנק אמר: "הוא העניק לי כל מה שאפשר ללמד על המקצוע הזה. לדוגמה, הוא השתמש בוידאו כאמצעי לעזור לי להיפטר מן המניירות המיותרות שלי." פרנק נכנס לכיתת הניצוח באקדמיה על שם סיבליוס בסתיו 1996. את הדיפלומה שלו קיבל בשנת 1998.

קריירה

עוד לפני שמלאו לו 23, כבר הספיק לנצח על כל התזמורות הסקנדינביות החשובות כמו גם על תזמורת פילהרמוניה בלונדון, התזמורת הסימפונית של לונדון, הפילהרמונית של מינכן, האופרה של ברלין והתזמורת הפילהרמונית הישראלית. הוא היה מועמד לפרס גראמי ל"ביצוע תזמורתי מצטיין" על הקלטתו הראשונה למוזיקה של יאן סיבליוס.
פרנק התמנה למנהל מוזיקלי של התזמורת הלאומית של בלגיה ואחר, בשנת 2004, התמנה למנהל מוזיקלי של האופרה הלאומית של פינלנד.
באד בריקנאו

באד בריקנאו

ההיסטוריה המוקדמת של באד בריקנאו אינה מתועדת היטב. בניינים ראשונים הוקמו כנראה בסמוך לגשר על הנהר זין (Sinn), ששימש בתקופתו של קרל הגדול. במאה ה-12 ההתיישבות הפכה לעיר קטנה שנקראה זין-אַאוּ (Sinn-Au). אזכור מוקדם של העיר מופיע במסמך משנת 1249, כאשר פולדה העניקה לעיר הטבות מסוימות. בשנת 1260 בנה הבישוף ארבע טירות מסביב לעיר, והעניק אותן לווסאלים. באותה תקופה גם הוקפה העיר בחומה קטנה.
בשנת 1310 העניק המלך היינריך השביעי מעמד של עיר לזין-אאו. בשנת 1337 הגדילה מועצת העיר את חומתה וחיזקה את שעריה. בשנת 1597 קיבלה העיר את שמה הנוכחי, בריקנאו, כאשר נבנה גשר על הנהר זין. באוגוסט 1876 נהרסה העיר כמעט כליל בשריפה.

המרחצאות

במאה ה-15 ניתן אזכור למעיין מים מרים, ארבעה ק"מ במורד העמק לכיוון דרום-מערב. כבר אז נודעו מים אלה בכוח הריפוי שלהם. בתקופתו של היינריך פון ביברה, מושל פולדה בשנים 1759–1788, נבנו בתי מלון ראשונים, והתגלו עוד שני מעיינות.
בשנת 1816 הפכה בריקנאו לחלק מממלכת בוואריה. היא הייתה למרחצאות המועדפים על לודוויג הראשון, מלך בוואריה, שמימן שיפוץ נרחב של המרחצאות. בניין בולט מתקופה זו הוא "גרוסה קורזאל" (Große Kursaal), שנבנה בסגנון נאו-קלאסי. לאחר אביב העמים בגרמניה בשנת 1848 ופרישתו של לודוויג הראשון, הושכרו המרחצאות ליזמים פרטיים.
בעשור הראשון של המאה ה-20, לאחר שהעיר שוקמה מהשריפה, התגלו גם בה שלושה מעיינות והוקמו שני פארקים. ברפורמה המנהלית של 1970 אוחדו המרחצאות והעיר, ולבריקנאו המאוחדת נוספה רשמית הקידומת "באד".

יהודים

בבאד בריקנאו התקיימה קהילה יהודית קטנה, ופעלו בה מלונות כשרים אחדים. אחת מסמטאות העיר קרויה עד היום "סמטת היהודים" (Judengasse). בשנות שהותו בגרמניה נפש ש"י עגנון בעיר זו פעמים אחדות. הווי הקהילה היהודית בעיר בתקופה זו מתואר בסיפורו "בין שתי ערים", שבו קרויה העיר "קצנאו".
בית הכנסת של העיר נחנך בשנת 1913, ובשנת 1924 הוקם לידו בית ספר יהודי. בית הכנסת נשרף בליל הבדולח, ולאחר מכן נשלחו יהודי המקום למחנות ריכוז ולא שבו. בשנת 2001 נקבע במקום שלט זיכרון שבו נאמר: "במקום הזה עמד פעם בית הכנסת של יהודי באד בריקנאו. אנו זוכרים את השריפה של 9 בנובמבר 1938, וכן את הסבל של בני עירנו היהודים ויתר הקורבנות של הרייך השלישי."
קנטאור

הקנטאורים הידועים בעברית גם בשם צנטאורים או הסילנים, היו במיתולוגיה היוונית גזע של יצורים בעלי פלג גוף עליון של אדם ופלג גוף תחתון של סוס. הקנטאורים תוארו לרוב כפראיים ואכזריים וסימלו הפקרות, תאווה חייתית והשתכרות.
הקנטאורים היו בניהם או נכדיהם של איקסיון, הרוצח הראשון, ושל נפלה, האישה שהאלים בראו מענן. לפי גרסאות אחרות הקנטאורים היו צאצאים של הזדווגות איקסיון, או בנו קנטאורוס, עם סוסות. הקנטאורים היו קשתים מעולים, ולכן דמותם מסמלת את מזל קשת בגלגל המזלות. ברבות מאגדות המיתולוגיה הם נהגו לרדוף אחרי נערות חסרות מגן כדי לאנוס אותן.

הקנטאורים והרקולס

חלק מ-12 משימותיו של הרקולס לכפר על רצח אשתו וילדיו, הוא נשלח להביא את חזיר הבר ששכן בהר ארימנתוס - חזיר אשר היה פושט על אזור פסופיס וזורע הרג והרס. בדרך התארח הרקולס אצל הקנטאור פולוס שהגיש לו בשר צלוי, אף שקנטאורים נוהגים לאכול רק בשר נא. פולוס שמר אצלו את כד היין המשותף לכל הקנטאורים, אך חשש למזוג ממנו לאורחו. הרקולס הרגיע אותו ופתח את הכד. לריח היין נזעקו הקנטאורים, חמושים בסלעים ועצי אשוח. כשפרצו למערה הניס אותם הרקולס בגזרי עצים בוערים ובמטחי חיצים. הרקולס רדף אחריהם ואחר כך חזר למערתו של פולוס. כאשר חזר למערתו של פולוס מצאו הרקולס מת. בהיעדרו בדק פולוס חץ מחיציו של הרקולס וניסה להבין מה מקור כוחו. החץ נשמט מידיו, שרט את רגלו, וסקרנותו עלתה לו בחייו. הרקולס עצמו נהרג מאוחר יותר בשל נקמתו של הקנטאור נסוס, שגרם לאשתו בעורמה למשוח את גלימתו ברעל.

כירון

הקנטאור כירון היה שונה מחבריו. הוא היה חכם ונדיב וניהל מעין בית ספר, בו חונכו רבים מגיבורי המיתולגיה היוונית, בין השאר הרקולס, הרופא אסקלפיוס והגיבורים יאסון ואכילס על כירון סיפרו שהוא גילה והורה את תורת הרפואה, בצד מדעים אחרים.
כירון הוא בנו של קרונוס.

הקנטאורים באמנות ובספרות

הקנטאורים מופיעים בסיפורי פנטסיה רבים, כגון דברי ימי נרניה, ארטמיס פאול, הרקולס, פרסי ג'קסון והאולימפיים והארי פוטר, וכן במשחקי תפקידים רבים. 
הקנטאור הוא דמות מרכזית בספרו של דוד גרוסמן "נופל מחוץ לזמן".
קארלספלאץ

קארלספלאץ או שטאכוס (בגרמנית: Karlsplatz או Stachus) היא כיכר גדולה במרכז העיר מינכן, גרמניה. הכיכר נקראה רשמית קארלספלאץ בשנת 1797 על שם מושל בוואריה הלא פופולרי קארל תיאודור. תושבי מינכן לעיתים רחוקות משתמשים בשם הזה, וקוראים לכיכר שטקהוס על שם הפאב (Beim Stachus - "אצל שטקהוס"), ששכן במקום לפני שהתחילו העבודות להקמת כיכר. זה הוא המקום היחיד במינכן לו שני שמות רשמיים המשמשים במקביל.
הבניינים החשובים ביותר הממוקמים סביב הכיכר הם שער קרל (karlstor קארלסטור), שער כניסה לעיר גותי מ-1302 שהיה חלק מביצורי ימי הביניים שנהרסו והיכל הצדק (Justizpalast) שנבנה בסגנון הנאו-גותי. לפני שער קארלסטור ישנה מזרקה גדולה הפועלת בתקופת הקיץ. בחורף מותקנת במקום זירה להחלקה על הקרח. מתחת לכיכר ישנו מרכז קניות גדול וכן נמצאת במקום גם תחנת רכבות, הממוקמת מתחת לכיכר, לרכבת התחתית (U-Bahn) ולרכבת פרוורים (S-Bahn). קטע הרחוב בין קארלספלאץ למריאנפלאץ הקרוי בתחילתו נויהאוזר (Neuhauser) ובהמשכו קאופינגר (Kaufinger) הוא מדרחוב הומה שאורכו כ-1.2 ק"מ, בו נמצאות חנויות ומסעדות רבות וכן מבני ציבור.
אלכסנדר אלכסנדרוב

קורות חייו

אלכסנדר אלכסנדרוב נולד בכפר פלקחינו, מדרום-מזרח למוסקבה. כבר בנעוריו התבלט בשירה ובגיל צעיר התקבל למקהלת קתדרלת קאזאן בעיר סנקט פטרבורג. אחר כך למד מוזיקה, הלחנה ונגינה אצל המלחין ונגן הפסנתר ניקולאי קארלוביץ' מטנר בקונסרבטוריון בסנקט פטרבורג ובמוסקבה, שם קיבל בשנת 1918 תואר פרופסור.
ב-1923 היה אלכסנדרוב ממייסדי מקהלת הצבא האדום, שהוקמה כדי לבדר את חיילי הצבא ששרתו במזרח הרחוק. ב-1941 הוא הלחין את השיר מלחמה קדושה (ברוסית: Священная война קרי: סְבְיָאשְצֶ'נָיָה ווֹיְנָה), שהפך למעין המנון קרב של חיילי הצבא האדום, וב-1943 הלחין את ההמנון הלאומי של ברית המועצות.
אווה: שם זמני

תקציר העלילה

אווה (אוולין קצ'ולין), שחקנית שאפתנית בתחילת דרכה, משחקת בסצנה אלימה. רק במהלך הנסיעה הביתה במונית היא מבינה כי עלילת הסיפור של הסרט בו השתתפה עדיין מטרידה אותה. היא חוזרת לדירתה ומנסה להמשיך בחייה, אך ללא הועיל.
גזוז (להקה)

היסטוריה

הלהקה הוקמה על ידי דני סנדרסון ואברהם דשא (פשנל). בשונה מ"כוורת", גזוז הייתה שותפות עסקית של סנדרסון ופשנל בלבד, וכל שאר חברי הלהקה הועסקו כשכירים. ההרכב כלל את מזי כהן וגידי גוב כזמרים, מוטי דיכנה כבסיסט וזמר, דני פאר כנגן פסנתר,  מאיר שפייזר, גרי רזניק וזיו בן כנגני כלי נשיפה ושלמה חממי כנגן תופים. סנדרסון עצמו, אשר כתב, הלחין ועיבד את כל שירי הלהקה, שימש כזמר ונגן גיטרה. תחילה התכוון סנדרסון לצרף כצלע הנשית ללהקה את הזמרת ג'וזי כץ שהייתה באותה תקופה בשיא הצלחתה, אך כץ ויתרה עקב נסיבות אישיות. סנדרסון הציע גם ליהודית רביץ להצטרף אך זו סירבה כיוון שרצתה לשיר חומרים משלה שסנדרסון לא היה מעוניין לכלול. לאחר מכן הועלתה אפשרות לצרף את הזמרת גלי עטרי אך לבסוף הוחלט כי מזי כהן תהיה הזמרת השלישית בהרכב.
מוזיקלית הציגה "גזוז" קו של רוק רך וידידותי, המושפע מרוק'נ'רול אמריקני של שנות השבעים, עטוף בעיבודים עשירים (קולות וסקציית כלי נשיפה) כשתפקידי השירה התחלקו בין גוב, סנדרסון ומזי כהן. בדומה לכוורת, מילות השירים הרבו לכלול נושאים הומוריסטיים ומשחקי מילים ורבים מהם הפכו ללהיטים בתחנות הרדיו, ביניהם "רוני", "אמא ודני", "חללית", "תה עושה סחרחורת", ו"תשע בכיכר". 
הלהקה השיקה את שיריה במשדר מיוחד בטלוויזיה הישראלית שכלל קליפים ומערכוני קישור והיה משידורי הצבע הראשונים בארץ.
אלבומה הראשון של הלהקה, "גזוז", הכיל את הלהיטים: "תשע בכיכר", "היא לא תדע", "אמא ודני" ו-"גוביינא". האלבום נמכר ב-70,000 עותקים. הלהקה הספיקה להוציא אלבום נוסף בשם "גלגול שני", לפני שסנדרסון החליט על פירוקה ב- 1979.
בעקבות הצלחת האלבום, נבחרה גזוז באותה שנה, 1979, ללהקת השנה במצעד הפזמונים התשל"ט של רשת ג'. בנוסף, נבחרה ללהקת השנה בתחום הבידור באירוע בחירת אנשי השנה של העיתון מעריב.

לאחר פירוק הלהקה

שיתוף הפעולה בין סנדרסון וגוב התחדש כעבור שנה, בלהקת "דודה".
בשנת 1990 יצא האלבום "20 הלהיטים" - האוסף היחיד של שירי הלהקה, שכלל את כל שירי האלבום הראשון "גזוז" וכן תשעה מתוך 13 שירי האלבום השני "גלגול שני", (כולל הקלטה מחדש של השיר "היא התיישבה ליד פסנתר" מ"גלגול שני"). בשנת 2002 יצאה מהדורה שנייה לאלבום אוסף זה, שכללה 6 שירים נוספים של הלהקה (מתוכם 3 שירים נוספים מ"גלגול שני" שלא ראו אור במהדורה הקודמת של האוסף).
הלהקה התאחדה פעמיים: בערד בשנת 1993, בהרכב חלקי אך עם אפרים שמיר בתור אורח מיוחד, ובשנת 1996 בתוכניתו של דני סנדרסון בערוץ הראשון (בהרכב כמעט מלא, ממנו נעדר רק דני פאר, ובתגבור של רועי זוארץ וניצן עין הבר שהיו נגניו של סנדרסון באותה תקופה).
כיום מופיעים סנדרסון, גוב וכהן במסגרת המופע "דני גידי וחברים" ובו הם שרים רבים מלהיטי הלהקה.

מחוות

בשנת 2009, לרגל שלושים שנה לפירוק הלהקה, העלו הקומיקאים גורי אלפי, רועי בר נתן וטלי אורן מופע מחווה ללהקה בו שרו רבים מלהיטיה. עקב הצלחת המופע יצאו השלושה לסיבוב הופעות נוסף בקיץ 2011, תחת השם "לכבוד הקיץ" (על שם אחד מלהיטי הלהקה) ואף הפיקו קליפ וידאו כמחווה לעטיפת התקליט הראשון. בחלק מן המופעים השתתף גם דני סנדרסון עצמו כזמר אורח והסיבוב ככלל זכה להצלחה.
עופר לוי (קצין)

ביוגרפיה

לוי התגייס לצה"ל בשנת 1990, ושובץ ביחידת דוכיפת, ששימשה באותה העת כיחידת נ"ט. ביחידה עבר הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. בסיום הקורס שב ליחידת דוכיפת ושימש כמפקד מחלקה. לאחר מכן מונה למפקד פלוגה. בשנת 1996 עבר לחטיבת גבעתי ומונה למפקד פלוגה מסייעת בגדוד צבר. לאחר מכן מונה למפקד פלנ"ט גבעתי. בהמשך שימש כסגן מפקד גדוד צבר. לאחר מכן מונה למפקד מחזור האימון המתקדם בבא"ח גבעתי.
בשנת 2004 הועלה לדרגת סא"ל ומונה למפקד גדוד שקד, ושימש בתפקיד עד שנת 2006. הוא פיקד על הגדוד במבצעים מורכבים כנגד תשתיות הטרור הפלסטיני במהלך האינתיפאדה השנייה. ב-16 בנובמבר 2004, החליט הרמטכ"ל, משה יעלון, לנזוף בו, בגין תפקודו באירוע חדירת מחבלים למוצב "מורג" בספטמבר 2004. ‬בהמשך הוביל את הגדוד במהלך הנסיגה מהרצועה במסגרת תוכנית ההתנתקות. בשנת 2006 מונה למפקד בא"ח גבעתי, ושימש בתפקיד עד שנת 2008. לאחר מכן מונה לסגן מפקד חטיבת גבעתי בין השנים 2008 - 2009, ושירת בתפקיד בין היתר במהלך מבצע עופרת יצוקה.
ב-22 באפריל 2009 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד החטיבה הצפונית ברצועת עזה, ושימש בתפקיד עד 18 במאי 2011. ב-15 ביוני 2011 מונה למפקד חטיבת גבעתי, וכיהן בתפקיד זה עד 22 באוגוסט 2013. לאחר מכן היה חניך במכללה לביטחון לאומי במחזור מ"א (2014-2013). בשנת 2014 מונה לראש מחלקת תכנון מבצעי באמ"ץ, ושימש בתפקיד עד שנת 2016. במאי 2016 הועלה לדרגת תא"ל ומונה לראש מטה פיקוד הדרום, ושימש בתפקיד עד 31 ביולי 2019. בסיום תפקידו פרש מצה"ל.
‫