google/wiki40b huggingface dataset:
ג'ירו די לומברדיה

ההיסטוריה של המרוץ

המרוץ נערך לראשונה ב־1905 ונקרא אז "מילאנו־מילאנו". ב־1907 קיבל המרוץ את שמו הנוכחי. מסלול המרוץ עבר שינויים רבים במהלך השנים. הערים: מילאנו, ססטו סן ג'ובאני, ברגמו, וארזה, מונזה וקונאו שימשו כנקודת הזינוק או כקו הסיום במרוץ.
המרוץ הראשון נערך ב־12 בנובמבר 1905 והמסלול היה באורך של 230 קילומטרים שרובם היה דרכי עפר ולא כבישים סלולים. המנצח מכוסה הבוץ, ג'ובאני ג'רבי, חצה את קו הסיום 40 דקות לפני מתחריו. הסיבה לפער העצום הייתה נפילה המונית של מתחריו העיקריים במעבר צר ובוצי. חלק מהמתחרים טענו כי האוהדים האיטלקים סייעו לג'רבי בקטעים קשים בכך שדחפו אותו ובאותה עת, פיזרו נעצים על המסלול כדי לעכב את מתחריו. שני רוכבים צרפתים, שרדפו אחרי ג'רבי, טענו כי האוהדים האיטלקים השליכו זוג אופניים אל המסלול ופגעו באופניהם.
הרוכב הצרפתי, אנרי פליסייה, ניצח במרוץ שלוש פעמים. פעמיים לפני מלחמת העולם הראשונה (1911 ו־1913) ופעם אחת לאחר המלחמה בה איבד את אחיו, שהיה גם הוא רוכב אופניים מפורסם, ב־1920.
בשנות העשרים נוספו עוד גבעות לתווי המסלול. הבולטת בהם הייתה ה"מדונה דל גיזאלו" (Madonna del Ghisallo) שהיא עד היום אחת מנקודות השיא במסלול המרוץ. מצד שני, כבישים נסללו והמרוץ הפך למהיר יותר. מ־1921 ועד 1950 זכו רק רוכבים איטלקים במרוץ. במיוחד בלטו באותן שנים הכוכבים הגדולים: אלפרדו בינדה, קונסטנטה ג'יררדניו, ג'ינו ברטלי ופאוסטו קופי.
בשנים 1943 ו־1944 לא נערך המרוץ בשל מלחמת העולם השנייה. בשנות החמישים הושגו רוב הניצחונות במרוץ במאוצים רבי משתתפים. המסלול, שעבר כבר על כבישים בלבד (גם דרך העפר ל"מדונה דל גיזאלו" נסללה לאכזבתם של אוהדי הספורט), והסתיים בולודרום ויגורלי שבמילאנו, לא היה מספיק סלקטיבי. ב־1960 נוספה עלייה קשה למסלול: סורמאנו (Sormano). ב־1961 התבצע שינוי חשוב נוסף כאשר הסיום הועבר ממילאנו אל קומו וכך ירדו 60 קילומטרים מישוריים מהקטע האחרון במרוץ. בקטע זה נהגו קבוצות המאיצים להשיג את הבורחים.
ב־1965 עבר המרוץ בפעם הראשונה במסלולו הקלאסי שמאז עבר שינויים מעטים. בחלקו הראשון של מסלול זה טיפסו הרוכבים על הסורמאנו ועל המדונה דל גיזאלו מהצד הנוח יותר של העליות. המחצית השנייה של המרוץ כללה את העליות של "אינטלווי" (Intelvi), "שיניאנו" (Schignano) ו"סן פרמו" (San Fermo) ב־65 הקילומטרים האחרונים של המרוץ. המנצח באותה שנה היה אלוף העולם הטרי, האנגלי טום סימפסון שמת שנתיים מאוחר יותר במעלה המון ונטו בטור דה פראנס כתוצאה משימוש בסמים. מלבד סימפסון, זכו עוד חמישה רוכבים במרוץ כשהם לובשים את חולצת הקשת בענן – חולצת המנצח במרוץ הכביש באליפות העולם הנערכת בתחילת אוקטובר, כשבועיים לפני המרוץ האיטלקי. הרוכבים הם: אלפרדו בינדה, אדי מרקס, פליצ'ה ג'ימונדי, ג'וזפה סרוני ופאולו בטיני. ניצחונו של בטיני ב־2006 היה מרגש במיוחד. בטיני איבד את אחיו שבוע לפני כן בתאונת דרכים בעת שזה היה בדרכו לארגן לו את מסיבת הניצחון לכבוד זכייתו באליפות העולם.

מסלול המרוץ

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.
דוד ליכטשטיין

ביוגרפיה

ליכטשטיין נולד בשנת 1949 בעיר לודז' שבפולין, בשנת 1957 עלה לישראל עם משפחתו והתיישב בבאר שבע. הוא סיים תואר בוגר באוניברסיטה העברית בפקולטה למדעי הטבע בחוג לפיזיולוגיה (1970), מוסמך (1972) ודוקטור (1977) בפקולטה לרפואה באוניברסיטה העברית. את עבודת הדוקטור, שעסקה בשינויים מטבוליים במוח במצבים נורמליים ופתולוגים, עשה בהדרכת פרופ' יוסף דובקין ופרופ' יונתן מגנס. את השתלמות הפוסט-דוקטורט (1977–1980) עשה בחקר הפפטידים האופיאטיים במכון רוֹש לביולוגיה מולקולרית שבניו ג'רזי, ארצות הברית.
בשנת 1980, עם חזרתו מהפוסט-דוקטורט, הצטרף כמרצה למחלקה לפיזיולוגיה בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית והדסה. בשנת 1988 קיבל דרגת פרופסור חבר ובשנת 1994 מונה לפרופסור מן המניין באוניברסיטה העברית. ליכטשטיין היה מדען אורח במכון רוש בניו ג'רזי (1981) במכון הלאומי לבריאות והתפתחות הילד (1985–1986) ובמכון הלאומי לחקר העין (1998–1997) של המכונים הלאומיים לבריאות במרילנד שבארצות הברית, ופרופסור אורח באוניברסיטת טולדו באוהיו, ארצות הברית (2007).
ליכטשטיין כיהן כנשיא האגודה הישראלית לפיזיולוגיה ופרמקולוגיה (1996–1999); וכיהן בשורה של תפקידי מנהל אקדמי בפקולטה לרפואה ובאוניברסיטה העברית כולל יו"ר החוג למדעי העצב (1983-1986), מנהל המחלקה לפיזיולוגיה (1992–1996), ראש המכון למדעי הרפואה (1999–2002), ראש המכון למחקר רפואי ישראל-קנדה (2008–2012) ודיקן הפקולטה לרפואה של האוניברסיטה העברית (2017-2013). תקופת כהונתו כדיקן בלטה בקליטת מספר רב של חוקרים צעירים לפקולטה ובתנופה בהקמת תוכניות לימוד ומרכזי מחקר חדשים. בין השאר הוא יזם ודחף את הקמת תוכנית הלימודים החדשה בבית הספר לרפואה. בשנה האחרונה לכהונתו כדיקן (2017) שימש גם כיו"ר פורום הדיקנים לרפואה בישראל.
ליכטשטיין נשוי לאסתר ואב לשלושה ילדים (אהוד, תמר וגדעון).

מחקר

למחקרו של ליכטשטיין ישנן השלכות רבות, הן על הבנת המדע הבסיסי של מערכות גוף האדם, והן על הבנת סימפטומים ומחלות שונות, כגון התקפי לב, לחץ דם, ומחלות נוירולוגיות ופסיכיאטריות שונות. מחקרו של ליכטשטיין מתמקד בהבנת תהליכי הבקרה על מעבר יונים בקרום התא החי. באופן ספציפי, ליכטשטיין חוקר את משאבות נתרן-אשלגן והשליטה בפעילותן באמצעות סטרואידים. מחקריו אלו הביאו לגילוי של משפחת סטרואידים ייחודיים המבקרים את פעילות משאבת הנתרן-אשלגן, החלבון המרכזי הקובע את מעבר יונים אלו בכל התאים בגופנו. לקבוצת סטרואידים אלו, הנקראים סטרואידים קרדיאליים ומופרשים מבלוטת האדרנל, יש תפקיד מרכזי בבקרה על תפקוד התא, על יכולת ההתכווצות של הלב, על לחץ הדם ותפקוד המוח. בשנים האחרונות הוכיחו ליכטשטיין וקבוצתו כי לסטרואידים הקרדיאליים שבמוחנו תפקיד מרכזי בהתנהגות האדם וכי שינויים בפעילותם גורמים להפרעות דיכאון. עבודתו של ליכטשטיין הצביע לראשונה על האפשרות שמשאבת הנתרן אשלגן והסטרואידים המבקרים את פעילותה עשויים להיות מטרה להשפעות תרופות לטיפול בהפרעה ביפולרית ומחלות פסיכיאטריות נוספות.
ליכטשטיין פרסם מעל מאה וחמישים פרקים בספרים ומאמרים בכתבי עת שונים, לרבות בכתבי העת המובילים והמשפיעים בעולם. הוא משמש כיועץ לעשרות כתבי עת מדעיים. במעבדתו התחנכו מעל 30 תלמידים לתארים מתקדמים העוסקים היום במחקר והוראה במוסדות שונים בישראל.
פרוספר מרימה

חייו

פרוספר מרימה נולד בפריז ולמד משפטים, יוונית, ספרדית, אנגלית ורוסית. הוא אהב היסטוריה, מסתורין והעל-טבעי, והושפע מן הסופר שארל נודייה, מן הסיפור ההיסטורי של וולטר סקוט ומן הדרמה הפסיכולוגית של אלכסנדר פושקין. כבר בגיל 22 כתב את סיפורו הראשון. הוא כתב רומנים היסטוריים, דרמות, סיפורים ומסות. כתיבתו הייתה בסגנון הריאליסטי. רבים מסיפורי המסתורין שלו מתרחשים בספרד וברוסיה, ארצות שמהן שאב את השראתו. הוא תרגם לצרפתית חלק ניכר הספרות הרוסית, וגם שירי עם ספרדים וסלביים.
פרוספר מרימה, שהיה גם היסטוריון וארכאולוג נודע, נתמנה ב-1834 למפקח על העתיקות בצרפת (משרה שבה החזיק עד 1860). הייתה בו מזיגה של בלשנות, למדנות ואהבת ההיסטוריה והאמנות, מה שאיפשר לו לכתוב מאמרים בענייני עתיקות, שחלק מהם באו על ביטויים גם בספריו. הוא כתב על הצורך בשחזור של אתרים היסטוריים והיה אחד מראשי התחייה הגותית בצרפת.
ב-1840 הוציא לאור את הנובלה המפורסמת שלו "קולומבה", וב-1844 נבחר לאקדמיה הצרפתית. ב-1845 פרסם את הנובלה "כרמן", שמאוחר יותר עובדה לאופרה המפורסמת כרמן של המלחין ז'ורז' ביזה. ב-1853, עקב היכרותו עם נפוליון השלישי, נבחר לחבר הסנאט הצרפתי.
פרוספר מרימה נפטר בעיר קאן שבדרום צרפת ב-1870.
נשפון מצוי

תפוצה

הנשפון המצוי מצוי במדינות הבאות: אפגניסטן, אלבניה, אוסטריה, בולגריה, סין, צרפת, גאורגיה, גרמניה, יוון, הונגריה, הודו, איראן, עיראק, ישראל, איטליה, ירדן, קזחסטן, לבנון, מונגוליה, פקיסטן, פורטוגל, רומניה, רוסיה, סלובניה, ספרד, שווייץ, סוריה, טורקמניסטן, ואוקראינה.

סכנות

בישראל הנשפון המצוי נמצא בסכנת הכחדה, כמו מינים נוספים של עטלפים. נכון לשנת 2012, נצפו נשפונים בודדים בגליל. הסיבות המרכזיות להעלמותו בישראל שימוש בקוטלי חרקים בחקלאות וביקורים של מטיילים במערות שמאירים את המערה, מרעישים ופוגעים בשנת החורף של העטלפים. לבדרום ספרד הצטמצם מין זה של עטלפים בעקבות זיהום הסביבה ורעשי בנייה המפריעים להתרבותו. באינדונזיה האוכלוסייה של עטלפים אלה קטנה בין השנים 1994-2002 מ-30,000 עטלפים עד ל-14,000. רועים בסוריה ובטורקיה הבעירו מדורות בבטן המערות, אשר הפריעו לאורח החיים של העטלפים.

שימור

בישראל, מתבקשים מטיילים לא להיכנס, בחורף, למערות הידועות כבתי גידול של עטלפים. הנשפון המצוי מוגן בעיקר באירופה על ידי הארגונים Convention on the Conservation of Migratory Species of Wild Animals ו- Natura 2000. הם בונים מבנים לנשפון מצוי. בנוסף בחלק ממדינות אירופה המערות סגורות בגדרות על מנת שהמבקרים לא יפריעו לעטלפים.
וולנוב

תולדות היישוב

וולנוב החל ככפר קטן, שבשנת 1662 מנה 52 תושבים. לוולנוב הוענקו זכויות עיר בשנת 1773, אך אלה ניטלו ממנו בשנת 1869.

יהודי וולנוב

יהודים החלו לשבת בכפר בתחילת המאה ה-19, ובאמצע המאה ה-19 הוקם ביישוב בית כנסת. בשנות השלושים התקיימה בכפר פעילות ציונית, ותנועת הנוער הגדולה במקום הייתה בית"ר. בתקופה זו נמנו בכפר 313 יהודים, רוב תושביו.
ב-5 בספטמבר 1939 נכנסו לכפר הגרמנים. כשבוע לאחר מכן, בעת תפילת ראש השנה, פרצו לבית הכנסת המקומי חיילים גרמנים ופולנים מקומיים, גררו את היהודים לרחובות הכפר, ושם הכו והשפילו אותם. בימים שלאחר מכן, נלקחו יהודים מהכפר לעבודות כפייה, תוך הוצאה להורג של מספר יהודים. בהמשך, הוקם בכפר יודנרט, בראשות משה ברנהולץ, אשר נצטווה לספק לגרמנים עובדים יהודים. בדצמבר 1940 רצחו איכרים פולנים שני אחים יהודים בכפר.
באביב 1941 הגיעו לכפר עשרות משפחות יהודיות שגורשו מפשיטיק, ומספר היהודים בכפר הגיע לכ-500. בשלב זה מינו הגרמנים יודנרט חדש בכפר, בראשות יעקב ברקוביץ'. ביולי 1941 רוכזו יהודי היישוב בגטו, אשר ממנו הועברו ביולי 1942 לשידלוביץ, וגורלם שם היה כגורל יתר יהודי המקום.
עם חיסול הגטו ביישוב, הועברו כמה עשרות בעלי מקצוע יהודים מוולנוב למחנה עבודה שהוקם בסמיכות ליישוב, בו הוחזקו מאות יהודים נוספים מהסביבה. בספטמבר 1942 שולחו הנשים והילדים ממחנה זה לטרבלינקה, בתחילת 1943 נרצחו 20 חולים בבית החולים שהוקם בו, ובאפריל 1943 נרצחו כ-420 יהודים נוספים בו. מחנה זה חוסל סופית ביולי 1943.
רפה נוי (שפה)

רפה נוי היא שפה המדוברת באי הפסחא.
רפה נוי היא שפה משנית באי הפסחא, ורבים מדובריה המבוגרים והצעירים הם גם דוברי ספרדית. יש הטוענים כי רק 800 אנשים בלבד הם דוברים שוטפים של השפה].
בשפת הרפה נוי ישנם כעשרה עיצורים וחמש תנועות. כל התנועות יכולות להיות קצרות או ארוכות, ורוב העיצורים ניתנים לשמיעה. שפת רפה נוי משתמשת בכתב הלטיני, והיא שפת VSO‏ (verb–subject–object), כלומר סדר המשפט מורכב מהפועל בתחילת המשפט, לאחר מכן הנושא, ולבסוף שם העצם. ספירה של מספרים בשפה כוללת ספרות מ-1 עד 10, וכל מספר גבוה יותר נאמר בשפה הטהיטית.
שפת רפה נוי היא מבודדת באופן יחסי, ויש לה הרבה במשותף עם השפה הניו זילנדית מאורית.

היסטוריה

מעט מאוד ידוע על השפה לפני המגע עם אירופאים - קיים תיעוד של מילים מהשפה בביקור של הספרדים באי ב-1770, רובן מקבילות למילים בשפה הפולינזית מטהיטי, אך חלקן אינו מוכר. רב החובל ג'יימס קוק ביקר באי ארבע שנים אחר-כך. בין אנשי הצוות היה מתורגמן מטהיטי, שאומנם זיהה כמה מילים מפולינזית (17 נכתבו), אבל לא היה מסוגל לשוחח עם ילידי האי. הבריטים גם תיעדו בצורה נכונה את המספרים. בשנות ה-60 של המאה ה-19 החלו פשיטות של סוחרי עבדים מפרו על איים באוקיינוס השקט שהגיעו עד למיקרונזיה, וכיוון שאי הפסחא היה יעד קרוב מאוד הוא במהרה הפך למטרה עיקרית. בדצמבר 1862 כשמונה ספינות וצוותיהם חטפו באלימות כ-1,000 מקומיים לעבודה בחקלאות במכרות הגואנו. רבים מתו ממחלות. לאחר מחאה של הבישוף של טהיטי ולחץ של הקונסול הצרפתי בפרו דחסו הפרואנים את החטופים שנשארו בחיים לספינה קטנה שנשלחה להחזירם לאי הפסחא. מחלת אבעבועות שחורות פרצה בדרך ורק כ-15 בני אדם בלבד הגיעו בחיים לאי. המחלה התפרצה באי ואוכלוסיית המקום כמעט נמחקה. בשנת 1886 ערך האמריקני ויליאם תומסון, באי מחקרים במשך כ-12 ימים, ובין הנתונים שאסף היה לוח השנה של ילידי האי. סבסטיין אנגלרט, כומר צ'יליאני ממוצא גרמני, שחי באי משנת 1935 ועד 1969, הוציא לאור מילון רפה נוי - ספרדי בשנת 1948 בניסיון לשמר את מה שנשאר מהשפה הישנה. כיום מאמינים שכתב הרונגו-רונגו מייצג את שפת הרפה נוי העתיקה. האי מוגדר טריטוריה במעמד מיוחד של צ'ילה. רוב התושבים כיום הם מהגרים מצ'ילה הדוברים ספרדית בלבד. השפעת השפה הספרדית היא משמעותית בצורת דיבור הרפה נוי המודרנית של היום. פחות ופחות ילדים לומדים את השפה בגיל צעיר כיוון שהם מאמינים שלספרדית ישנה חשיבות גבוהה יותר, ועם הזמן מילים מסוימות התמזגו בין שתי השפות.
דיוויזיית הפאנצר החמישית (ורמאכט)

היסטוריה

הדיוויזיה הוקמה ב-15 בנובמבר 1938, יחד עם דיוויזיית הפאנצר ה-4, והועמדה תחת פיקוד היינריך פון ויטינגהוף. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה לחמה הדיוויזיה במהלך המערכה בפולין כחלק מהקורפוס ה-8, במסגרת הארמייה ה-14.
ב-8 באוקטובר 1939 מונה מקס פון הרטליב-ואלספורן למפקד הדיוויזיה, ולחם עימה במהלך המערכה על צרפת כחלק מהקורפוס הממונע ה-15 במסגרת הארמייה הרביעית. ב-29 במאי 1940 הודח פון הרטליב מתפקידו, עקב כשלונו בקרבות על קאלה ובדנקרק, ויואכים למלזן מונה במקומו למפקד הדיוויזיה, ופיקד עליה במהלך מבצע אדום, כחלק מהקורפוס ה-15 במסגרת קבוצת הפאנצר קלייסט. ב-25 בנובמבר 1940 מונה גוסטב פהן למפקד הדיוויזיה, ובמהלך המערכה בבלקן לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס הממונע ה-14 במסגרת ארמיית הפאנצר הראשונה. במהלך מבצע ברברוסה הייתה הדיוויזיה בעתודת הOKH, ולא השתתפה בלחימה, ובמהלך הקרב על מוסקבה לחם פהן עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס הממונע ה-46 במסגרת ארמיית הפאנצר הרביעית. במרץ 1942 הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד הקורפוס ה-5, במאי הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד קורפוס הפאנצר ה-46 במסגרת ארמיית הפאנצר השלישית, וביולי הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד הקורפוס ה-23 במסגרת הארמייה התשיעית.
ב-10 באוגוסט 1942 מונה אדוארד מץ למפקד הדיוויזיה, וב-1 בפברואר 1943 החליפו יוהנס נדטוויג. ב-20 ביוני 1943 מונה ארנסט פליקס פקנשטדט למפקד הדיוויזיה, ופיקד עליה במהלך הקרבות הקשים לאחר קרב קורסק, וב-7 בספטמבר החליפו קרל דקר. הדיוויזיה לחמה בקרבות הקשים במהלך הנסיגה מבלארוס לאחר מבצע בגרטיון, וב-16 באוקטובר 1944 מונה רולף ליפרט למפקד הדיוויזיה. הדיוויזיה לחמה בכיס קורלנד, ולקראת סוף המלחמה פונה חלק ממנה לגרמניה עצמה. ב-5 בפברואר 1945 מונה גינתר הופמן-שנבורן למפקד הדיוויזיה, ובאפריל החליפו גאורג הרצוג, שפיקד על הדיוויזיה עד סוף המלחמה, ומסר את כניעתה לידי בעלות הברית.
ארמניאק (משקה)

הכנה וזיקוק

המשקה מופק מענבים ועובר זיקוק דודי אחד או שניים. לאחר מכן הוא עובר יישון בחביות עץ אלון. רמות היישון שלו זהות לרמות היישון של קוניאק.
הארמנייאק אינו מזוקק באלמביק כמו הקוניאק, אלא בדוד שהוא מעיין הכלאה בין זיקוק דודי לזיקוק רציף הנקרא "זיקוק עמודים".

הגשה

את הארמנייאק מגישים בכוס סניפטר מאותן סיבות שמגישים קוניאק בכוס סניפטר.
קלארק גייבל

ילדותו

גייבל נולד בקדיז שבאוהיו, ארצות הברית, למשפחה נוצרית ממוצא גרמני. אביו ויליאם הנרי עבד בבאר נפט, ואמו אדליין (לבית הרשלמן) מתה, ככל הנראה, ממחלת סרטן המוח כאשר היה בן עשרה חודשים. באפריל 1903 נישא אביו של גייבל לג'ני דאנלפ. כנער, נמשך גייבל בעיקר לספרות ולשירה.
בשנת 1917 עברה המשפחה לחווה באזור אקרון, וגייבל החל לעבוד במפעלים לייצור צמיגים. בשנת 1922 הוא עבר לפורטלנד שבאורגון, ועבד כמוכר עניבות.

הקריירה שלו ומשפחתו

בגיל 21, לאחר שקיבל ירושה של 300 דולר, פתח גייבל בקריירה בתיאטרון ופגש את סוכנת השחקנים ג'וזפין דילון, שמימנה עבורו לימודי משחק. בשנת 1924 נישאו השניים ועברו להוליווד במטרה לפתח לגייבל קריירת משחק בקולנוע. בשנים 1925–1930 שיחק גייבל בתפקידים משניים בסרטים אילמים ובתיאטרון, ובשנת 1930 הוחתם על חוזה בחברת MGM. לאחר שהופיע בהצגות תיאטרון שונות, הספיק להתגרש ולהתחתן בשנית, הופיע גייבל לראשונה בסרט "המדבר הצבוע" בשנת 1931, ושנה לאחר מכן הפך לכוכב של חברת MGM. ב-1934 הופיע גייבל בסרט "זה קרה לילה אחד" עליו קיבל פרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר. בהמשך הופיע גייבל בסרטים רבים: "המרד על הבאונטי" (עליו היה מועמד לפרס האוסקר), "סן פרנסיסקו", "אבק אדום", וב-1939 בסרטו המפורסם ביותר "חלף עם הרוח" (עליו היה מועמד פעם נוספת לפרס האוסקר) ובעקבותיו כונה "המלך" של הוליווד. באותו זמן התחתן גייבל בפעם השלישית עם קרול לומברד. ב-1942 נהרגה קרול בתאונת מטוס, וגייבל השבור החליט להתגייס לצבא ושירת במלחמת העולם השנייה. לאחר נישואים כושלים נוספים וסרטים לא מוצלחים, פתח גייבל בקריירה של שחקן עצמאי והפך לשחקן בעל המשכורת הגבוהה ביותר באותה תקופה. בהמשך נישא גייבל לאשתו החמישית, והמשיך לשחק בסרטים. ב-1953 שיחק בסרט מוגמבו לצידן של אווה גארדנר וגרייס קלי.ב-1958 שיחק בסרט חביב המורה לצידה של דוריס דיי. ב-1960 שיחק בסרט "יוצאי הדופן" לצידם של מרילין מונרו, מונטגומרי קליפט ואלי וולך, על פי תסריט של ארתור מילר ובבימויו של ג'ון יוסטון. יומיים לאחר השלמת הסרט קיבל קלארק גייבל התקף לב קטלני ונפטר בגיל 59.

ילדיו

ב-1935 נולדה בתו של גייבל מהשחקנית לורטה יאנג, ששיחקה עמו באחד מסרטיו, ואשר נסעה לאחר הסרט לכמה חודשים. עם שובה להוליווד הביאה עמה תינוקת ואמרה כי אימצה אותה. רק מאוחר יותר הודתה כי התינוקת הייתה למעשה תוצאה של פרשת אהבים בינה לבין גייבל.
Weinen, Klagen, Sorgen, Zagen, רי"ב 12

Weinen, Klagen, Sorgen, Zagen (בעברית: בכי, אנחות, דאגות, ייאוש), רי"ב 12, היא קנטטה שהלחין יוהאן סבסטיאן באך בעת שהתגורר בוויימאר. הוא הלחין את היצירה לכבוד יום ראשון השלישי שאחרי הפסחא וניצח על הביצוע הראשון שלה ב-22 באפריל 1714 בכנסייה שבמבצר העיר.

היסטוריה ומילים

ב-2 במרץ 1714 התמנה באך למנהל הקונצרטים של הדוכס בוויימאר. בתפקיד זה היה אחראי בין השאר להלחין יצירה חדשה, בעיקר מסוג הקנטטה הדתית, מדי חודש עבור בית התפילה הדוכסי. רי"ב 12, שהולחנה באפריל, הייתה הקנטטה השנייה בתקופה זו, לאחר רי"ב 182 שהולחנה לכבוד יום ראשון של הדקלים במרץ. נוסח הקריאה ליום ראשון השלישי שלאחר הפסחא הוא מאיגרת פטרוס הראשונה ומהבשורה על פי יוחנן על ישו המבשר לתלמידיו על הביאה השנייה. הלברית מתארת את הסבל שעל הנוצרים לסבול והיא נכתבה כנראה על ידי סלומון פרנק, משורר הדוכס בוויימאר, שכתב את רוב הטקסטים לקנטטות של באך בתקופת ויימאר. רעיון הסבל לקוח מפסוק 19 בקטע הקריאה מאיגרת פטרוס. החלק השלישי של הקנטטה הוא ציטוט ממעשי השליחים: "דֶּרֶךְ צָרוֹת רַבּוֹת עָלֵינוּ לְהִכָּנֵס לְמַלְכוּת אֱלֹהִים".
החלק הרביעי מביע את הרעיון שסבלו של ישו מביא נחמה לנוצרי המעונה; החלק החמישי קורא למאמין ללכת אחר ישו גם בעת סבל; החלק השישי מבטא את האמונה שלאחר כל צער תבוא שמחה ולאחר כל אבל – נחמה. הקנטטה נחתמת במזמור של סמואל רודיגסט, העוסק בהשגחתו התמידית של אלוהים.
לאחר שעבר באך ללייפציג והתמנה למנהל המוזיקה בכנסיית תומאס הקדוש, הוא ביצע שם את היצירה שוב ב-30 באפריל 1724.
הוא עיבד את פתיחת קטע המקהלה הראשון לחלק Crucifixus במיסה בסי מינור. פרנץ ליסט השתמש אף הוא בקטע זה כבסיס להלחנת היצירות לכלי מקלדת מספר 179 ו-180 ברשימת יצירותיו.

הקלטות

היצירה בוצעה והוקלטה רבות על ידי מנצחים ידועים, בהם גוסטב ליאונהארדט, ג'ון אליוט גרדינר, טון קופמן וסיגיסוולד קאוקן.
א-נאקורה (נפת שכם)

המעיין

שמו של הכפר מעיד על ייחודו. המילה "נאקורה" פירושה נקרה, והכפר כולו מכונה על שום נקרה חצובה המצויה בו ומובילה אל מעיין מים בשם עין הארון (עין אהרון). מימיו זורמים דרומה אל הכפר סבסטיה.
בשנת 1924 ביקר ב"עין הארון" החוקר יוסף ברסלבי וזיהה במקום מערכת מתקנים אשר הוליכה את המים לשומרון. בין השאר מצא ברסלבי בנקבה גומחת תפילה הפונה צפונה. לדעתו, היה זה מקדש אלילי לפולחן מאיומסה, שם הגזור מן המילה מים, והוא מציין מקום פולחן לאל המים.

שמורת חומש

שמורת חומש המשתרעת סביב פסגת ג'בל אבו יזיד, 724 מטר מעל פני הים, מצויה קרוב ליישוב א-נאקורה. מרבית השמורה נמצאת בשטחי C באחריות אזרחית וביטחונית ישראלית. השטח אינו מנוהל כיום כשמורת טבע. בתחום השמורה נמצא חתך גאולוגי אופייני לצפון השומרון, והצומח בשטח מגיב להבדלי הקרקע הקיימים ברכס, אם כי החורש הטבעי באזור זה נכחד זה מכבר.
קונסרבפדיה

היסטוריה

קונסרבפדיה הוקמה על ידי אנדרו שלפלי ב-2006. שלפלי, עורך דין במקצועו, ובנה של פיליס שלאפלי היה חובב נלהב של ויקיפדיה בתחילת דרכה, אולם לדבריו הפריעו לו "ההטיות הליברליות" של העורכים. ויקיפדיה לטענתו היא אנטי נוצרית, ואנטי אמריקאית. לפיכך הוא החליט להקים גוף מתחרה שיספר את האמת מנקודת מבטו. רוב הכותבים הם שמרנים, המאמינים בבריאתנות צעירה. הסלוגן שלה הוא "האנציקלופדיה האמינה".

מאמרים שנויים במחלקות

קונסרבפדיה מכילה מאמרים רבים, בנושאים שונים, בכולם הטיה כלפי הנצרות, או עמדות שמרניות אחרות. לדוגמה, על ספורטאי מצליח נכתב כי ייחס את הצלחתו לישו. נושאים שנויים במחלוקת הם לדוגמה, פמיניזם והפלות.  בערך על הפלה מצוין שיש קשר בין הפלות וסרטן השד, למרות שמעולם לא הוכח קשר כזה בשליש הראשון של ההריון.

הומוסקסואליות

ישנו מאמר ארוך מאד בקונסרבפדיה בנושא הומוסקסואליות אשר נחשב לשנוי במחלוקת וזכה לביקורות רבות ברחבי האינטרנט בטענה כי הוא מסלף מחקרים מדעיים ומקדם הומופוביה ובושה עצמית בקרב הומואים שלא נחשפו למידע הסותר אותו.

אבולוציה

כיוון שרוב כותבי הערכים באנציקלופדיה הם בריאתנים, ערכים רבים נכתבים מנקודת מבט זו. בערכים על קנגורו כתוב שהם צאצאים של הזוג הקנגורו שיצאו מתיבת נוח המתוארת בספר בראשית. בערך על אבולוציה עצמה כתוב כי היא תאוריה מלאה חורים, וכי רבים לא מאמינים בה. זאת בניגוד לפרסומים אחרים שמופיעים בקהילה המדעית. לאחר שפורסם מחקר המוכיח אבולוציה בחיידקים על ידי החוקר לנסקי, פנה אליו שלפלי בבקשה לראות את העדויות הממשיות במחקר. לנסקי הסביר כי כל הנתונים שאסף מופיעים במחקר. לאחר שתשובתו לא התקבלה אצל שלפלי, המשיך והסביר כי את מעבדת החיידקים שיצר יעביר רק למדען עם הכשרה מתאימה. התשובה שמה גולל לבקשתו של שלפלי.

"שגיאות בוויקיפדיה"

באתר מופיעה רשימה של "הטיות" שוויקיפדיה סובלת מהם. הטיות אלה לדוגמה הם השימוש באיות בריטי, במקום באמריקאי. כמו כן כתוב כי חשיבותה של הנצרות הושמט בערכים כמו רנסאנס.

שכתוב התנ"ך

פרויקט נוסף הוא הורדת קטעים מתוך התנ"ך והברית החדשה, שלדעת העורכים, הם הוספה מאוחרת של ליברלים. המטרה היא ליצור מהדורה שמרנית של התנ"ך והברית החדשה, שישתמש בשפה השמרנית, וידבר אל האדם השמרן. המהלך זכה לקיתונות של ביקורת מצד ליברלים ושמרנים כאחד.

דרוג כללי

קונסרבפדיה לא הצליחה להעמיד את עצמה כמתחרה בוויקיפדיה (שזאת אחת ממטרותיה). רבים שללו אותה כלא מהימנה, מוטה ומלאה בשגיאות גסות. דרוג אלכסה ממקם אותה במקום ה-59,587 בעולם.
כרמל (אינדיאנה)

היסטוריה

במקור נקראה כרמל בשם "בית לחם" (Bethlehem) ותחת שם זה הוקצו הקרקעות שלה בשנת 1837. המתיישבים המקוריים היו בעיקר קווייקרים. כיום ניצב בחלקת האדמה הראשונה של כרמל, בהצטלבות הרחובות ריינג'ליין ומיין, מגדל שעון שנתרם על ידי מועדון רוטרי המקומי ב-2002. ב-1846 הוקם משרד הדואר תחת השם כרמל. ב-1874 שונה שם היישוב מבית לחם לכרמל ובשם זה היא התאגדה כעיירה.
ב-1924 הותקן בכרמל אחד הרמזורים הראשונים בארצות הברית. המתקן היה פרי המצאתו של לסלי היינס וכיום הוא מוצב בתחנת הרכבת הישנה בשביל מונון.

מעגלי תנועה

כרמל הפכה להיות "הבירה הבלתי רשמית של מעגלי התנועה של ארצות הברית". זאת בעקבות בנייתם של יותר מ-94 מעגלי תנועה בעיר ופירוקם של 78 מערכות רמזורים. ראש העיר ג'יימס ביינרד אמר: " יש לנו יותר (מעגלי תנועה) מכל עיר אחרת בארצות הברית. זוהי המגמה כיום בארצות הברית. יותר ויותר מעגלי תנועה נבנים מדי יום בשל החיסכון הכספי וחשוב מכך, למען הבטיחות". רבים ממעגלי התנועה מטופחים היטב. חסימת שדה הראיה מעבר למעגל התנועה מעודדת את הנהג להפנות את מבטו לכוון התנועה הבאה משמאלו לקראת כניסתו למעגל התנועה. ללא חסימה זו, עלולה דעתם של הנהגים להיות מוסחת בקלות כאשר הם מביטים אל היציאה שאליה הם רוצים לפנות במקום לתנועה הבאה מולם. עיריית כרמל דיווחה שבניית מעגלי התנועה הפחיתה את שיעור התאונות ב-40% ואת שיעור התאונות עם נפגעים ב-80%.
באולינג לקולומביין

ביקורות ותגובות

הסרט קיבל ביקורות אוהדות באופן כללי. הסרט זכה לציון 96% באתר ריכוז הביקורות Rotten Tomatoes, מתוך 161 ביקורות; אתר האינטרנט Metacritic, אשר מקצה דירוג מנורמל בטווח 0-100 בהתבסס על חוות דעת המבקרים המרכזיים הבולטים, חישב עבור סרט זה ציון ממוצע של 72%, בהתבסס על 32 ביקורות. מייקל ווילמינגטון, מבקר הסרטים של העיתון היומי "Chicago Tribune", כתב: "הוא (הסרט) מעצבן, מגרה, צפוי לעורר כעס וצער על שני הצדדים הפוליטיים, ומעל לכל - הוא מצחיק מאוד".
היכל יהדות ווהלין

ההיכל

ההיכל הוקם על ידי האיגוד העולמי של יוצאי ווהלין, על מגרש שהקצתה לשם כך עיריית גבעתיים, ותוכנן על ידי האדריכל ישראל לוטן, בסגנון הברוטליזם. בנייתו החלה ב-1965 ונסתיימה ב-1969.
בבית ווהלין פועלת משנת 1975 שלוחת בית הספר הבין-לאומי להוראת השואה של יד ושם. המרכז משלב עשייה חינוכית ייחודית עם הנצחת השואה ופונה למגוון רחב של קהלי יעד, כגון: תלמידים, מורים, מדריכים לפולין, אנשי כוחות הביטחון והקהל הרחב. 
בהיכל ספרייה, המהווה שלוחה של ספריית "יד ושם" בירושלים, ובהּ מצויים ספרי מחקר וזיכרונות, כתבי עת, ספרות יפה ותוכניות לימודים בנושא השואה, וכן תוכניות לימודים להוראת השואה, עבודות שנכתבו בידי מורים, עבודות גמר של סטודנטים ותלמידי תיכון ואף אוסף סרטים בנושא השואה. נוסף על כך בהיכל אודיטוריום המארח אירועים שונים. 
על גבי קיר הכניסה להיכל ווהלין חרותים כאלף שמות של פרטיזנים ולוחמים יהודים יוצאי ווהלין - אלו שנפלו בקרבות ואלו שנפטרו לאחר המלחמה.

האנדרטה

בשנת 1994 נחנכה אנדרטה לזכר הפרטיזנים בקהילת ווהלין, אשר תוכננה על ידי הפסלת איילת שלונסקי-ביתן והאדריכל מיכאל אלקובי.
האנדרטה, הנמצאת בסמוך לכניסה להיכל, מורכבת משני קירות. בקיר האנכי חרותה דמות פרטיזן לוחם מאת הפרטיזן-האמן אלכסנדר בוגן, אשר נעשה בחזרתו ממשימה של העברת הנוער הווילנאי ליער בסתיו 1943; בקיר האופקי חרות שיר הפרטיזנים מאת הירש גליק במקור היידי, בעברית ובאנגלית.
הלל פריש

הלל פריש (באנגלית: Hillel Frisch, נולד בניו יורק, 21 באוגוסט 1953) הוא פרופסור למדע המדינה באוניברסיטת בר-אילן, במחלקה למדע המדינה ובמחלקה ללימודי המזרח התיכון וחוקר בכיר במרכז בגין-סאדאת. חיבר לפחות ששה ספרים בתחום, בנוסף למאמרים רבים וכן ערך ספרים נוספים.

קורות חיים

תושב מעלה אדומים. נולד בניו יורק ב-1953, למשפחה ציונית. סבו, דניאל פריש, היה נשיא ארגון ציוני אמריקה בשנת 1949 ועל שמו נקרא כיום המושב כפר דניאל שבחבל מודיעין כמו גם רחוב דניאל פריש בתל אביב, שם נמצא גם בית ציוני אמריקה. אביו, אליעזר (לארי) פריש היה מחלוצי תעשיית הסרטים בישראל.
בוגר אוניברסיטת תל אביב (BA - 1974) ומוסמך אוניברסיטת קולומביה (MA ביחסים בינלאומיים - 1977). קיבל תואר דוקטור (PhD - 1990) מהאוניברסיטה העברית.
נשוי לעדנה (לבית מגן) ואב לחמישה ילדים.
החלק השברי

מימוש בשפות תכנות

שפות תכנות אחדות כוללות פונקציה לקבלת החלק השברי של מספר. בפסקל עושה זאת הפונקציה frac, ובשפת C++ עושה זאת הפונקציה modf. בשפות תכנות שבהן אין פונקציה כזו, ניתן ליצור אותה בקלות באמצעות הפונקציה לקבלת החלק השלם של מספר. דוגמה בשפת PL/I:‏ Y = X - FLOOR(X).