google/wiki40b huggingface dataset:
מנואל פורטלה ולדרס

מנואל פורטלה ולדרס (Manuel Portela Valladares; ‏31 בינואר 1867 - 29 באפריל 1952) היה 
פוליטיקאי ספרדי ברפובליקה הספרדית השנייה, ראש הממשלה לתקופה קצרה עד לבחירות בפברואר 1936.

חייו

פורטלה ולדרס היה חבר במפלגה הליברלית וכיהן כמושל האזרחי של ברצלונה בשנת 1910, ושוב מ-28 ביוני 1923. ב-3 בספטמבר 1923 נתמנה לשר הפיתוח בממשלה של פרייטו שנסתה להגיע לפשרה עם הצבא. באוקטובר 1934 נתמנה לשר הפנים בממשלתו של אלחנדרו לרו, וכיהן בתפקיד עד שלרו התפטר בספטמבר 1935 והוחלף על ידי חואקין צ'אפאפרייטה. כשר הפנים, הממונה על המשטרה, הוא הנהיג קו נוקשה של חוק וסדר, אולם עשה כמיטב יכולתו לאפשר חופש פוליטי למפלגות השונות, כולל לשמאל, בצעדים שלא מצאו חן בעיני חיל רובלס ומפלגתו ה-CEDA. בספטמבר 1935, ממשלתו של צ'אפאפרייטה הכילה רק תשעה שרים במקום שלושה עשר, ופורטלה הוחלף במשרד הפנים על ידי חבר המפלגה הרדיקלית, יואכין דה פאבלו בלאנקו, בגלל הצמצום ו/או בגלל השפעה של ה-CEDA. 
בסוף 1935 לאחר משבר ממשלתי נוסף, החליט הנשיא שלא לתת את ראשות הממשלה לידי חיל רובלס ומינה במקום זאת ממשלת מרכז בלתי תלויה בפרלמנט בראשות פורטלה, שכלל לא היה חבר פרלמנט, תוך ניצול העובדה שהפרלמנט היה בפגרה. ממשלתו של פורטלה, שנכנסה לתפקיד ב-14 בדצמבר, כללה שני עריקים מהמפלגה הרדיקלית, שני נציגים מהצבא וכמה חברי מפלגות קטנות. התוכנית של פורטלה והנשיא אלקלה סאמורה הייתה לייצר מפלגת מרכז חזקה שתוכל להתמודד בבחירות שיוכרזו עם נפילת ממשלת פורטלה. עם כניסתו לתפקיד, החל פורטלה למנות מושלים אזרחיים מהמרכז הפוליטי באזורים שונים כתשתית למפלגת המרכז שלו. ב-30 בדצמבר פיטר פורטלה את שריו והקים בו ביום ממשלה חדשה של אנשי המרכז הפוליטי. ב-6 בינואר 1936, יום לפני כינוס מיוחד של ועדה של הפרלמנט לדיון בהתנהגות בלתי חוקית של הממשלה המתעלמת מהפרלמנט, פיזר הנשיא את הפרלמנט וקבע את הבחירות ל-16 בפברואר 1936. 
מיד לאחר הבחירות בהם זכה השמאל התפטר פורטלה מבלי לחכות לכינוס הפרלמנט החדש. בכך הוא נמנע מלמלא את בקשותיהם של חיל רובלס ופרנסיסקו פרנקו להכריז על משטר צבאי כדי למנוע את המהומות ברחובות. בנוסף, הוא לא נשאר בתפקיד עד לאחר סיום ספירת הקולות ובכך אפשר לשמאל שניצח בבחירות לנהל את קביעת התוצאות הסופיות. ביולי 1936 הוא נמלט מספרד ושלושה ימים לאחר פרוץ מלחמת האזרחים הספרדית כתב ולדרס מכתב תמיכה לפרנקו. אולם בסתיו 1937 עבר לתמוך במחנה הרפובליקני והגיע לפגישות הפרלמנט בולנסיה. בתחילת 1938 הביע פורטלה את דעתו שהרפובלקנים ינצחו במלחמת האזרחים. שם הוא סיפר שחיל רובלס והגנרל פרנקו הציעו לו לא רק להכריז על משטר צבאי זמני אלא לבצע הפיכה צבאית ושהוא יעמוד בראש המדינה כדיקטטור. 
לאחר ניצחון הלאומנים במלחמת האזרחים, נפתח נגד פורטלה ולדרס ב-26 באוגוסט 1939 חקירה בהתאם לחוק להענשת תומכי הרפובליקה והמסייעים לה. הבקורת על פורטלה כללה גם את עצם העברת השלטון לידי השמאל בפברואר 1936, מכיוון שלטענת הלאומנים הבחירות זויפו.
רותי רוסו

רותי רוּסוֹ (נולדה ב-14 ביוני 1977) היא עיתונאית, שפית, מרצה, יועצת קולינרית ומגישת טלוויזיה ישראלית.

ביוגרפיה

רותי רוסו נולדה בבוסטון וגדלה ברמות השבים. אמה היא עיתונאית האוכל ומחברת ספרי הבישול נירה רוסו. שירתה בדובר צה"ל.
עבדה בניו יורק עם השף האמריקאי דייוויד ברק, וב-2001 סיימה את בית הספר הבינלאומי הגבוה לבישול בניו יורק (ICC).

עיתונות וטלוויזיה

ב-2003 החלה לעבודה ככתבת מגזין וחדשות בעיתון "מעריב".
מ-2007 כתבה בעיתון טור שבועי, שבו ניתחה מתכונים קלאסיים מכל העולם ובחנה את הסיבות להצלחתם ולכישלונם. ב-2008 החלה לכתוב מדובר נוסף במוסף "סופשבוע", שנקרא "הארוחות שלנו" ותיעד ארוחות שישי ברחבי הארץ מנקודת מבט סוציולוגית, אנתרופולוגית וקולינרית.
בהמשך כתבה טורי אוכל במגזין "את" ובעיתון האיטלקי "קוריירה דלה סרה", שם התמקדה באוכל ישראלי-ים-תיכוני.
מספטמבר 2017 שותפה עם אמה נירה רוסו בכתיבת מדור האוכל השבועי של מוסף "7 ימים" של "ידיעות אחרונות".
ב-2016 הגישה את תוכנית האוכל לילדים "הפסקת אוכל" בטלוויזיה החינוכית, שבה אירחה שפים מוכרים וילדים לשיחה משותפת על אוכל ורכיביו.
בנוסף הופיעה רוסו פעמים רבות כשפית אורחת בתוכניות אקטואליה, בוקר ואירוח, ושימשה שופטת בתוכניות הגמר וחצי הגמר של "משחקי השף" של הזכיינית רשת.

פעילות קולינרית

לאחר שבמשך כל שנות עבודתה כעיתונאית חקרה רוסו את היווצרותו של המטבח הישראלי כשפה חדשה ואת החיבור בין המטבח המקומי לזהות המקומית, החלה להרצות ברחבי העולם על המטבח הישראלי. היא הוזמנה להרצות מטעמם של גופים ממשלתיים (משרד החוץ ומשרד התיירות), גופים חצי פרטיים (מכון היצוא הישראלי) וגופים פרטיים שונים בארצות שונות. כמו כן השתתפה בסרט האמריקאי החוקר את היווצרותו של המטבח הישראלי החדש, "In Search for Israeli Kitchen" בכיכובו של השף הישראלי-אמריקאי מייקל סלומונוב.
בפברואר 2017 הרצתה במסגרת TedX תל אביב, בהרצאה שכותרתה "עד כמה אישי הטעם האישי שלך?", ושעסקה במניפולציות שעובר הטעם האישי שלנו ובאופן שבו תהליכים כלכליים מכתיבים אותו.
ב-2014 שימשה יועצת קולינרית לרשת בתי הקפה Loveat ובנתה לה תפריט חדש. ב-2016 פתחה את הסניף הראשון של חנות המיצים בכבישה קרה Jusso, בשוק צפון ברמת החייל בתל אביב, והייתה הראשונה בארץ] שהציעה מיצים בכבישה קרה הנסחטים במקום.

פוליטיקה

ב-2013 חברה לבמאית והעיתונאית ציפי ברנד פרנק, ויחד הקימו השתיים רשימה שהתמודדה לבחירות המקומיות בתל אביב, "שימו לב הורים". הרשימה התמקדה בקידום החינוך וענייני ההורים בתל אביב, וזכתה במושב במועצת העיר.
אריה נחמקין

ביוגרפיה

נחמקין נולד לשמעון ורחל בנהלל במשפחה בת שלושה ילדים. בשנים 1948-1943 היה פעיל בארגון ההגנה, בהמשך שירת בצה"ל ולחם במלחמת העצמאות, בין היתר בקרב משמר העמק. לאחר מכן הצטרף כמפקד מחלקה לגדוד הקומנדו 89, גדוד פשיטה ממוכן בחטיבה 8 ולחם במבצע דני, במסגרתו נפצע בקרב על דיר טריף. במלחמת סיני לחם כמפקד פלס"ר חטיבה 9. במסגרת שירות מילואים לחם נחמקין כמפקד גדוד בדרגת סגן-אלוף בחטיבת אלכסנדרוני במלחמת ששת הימים  ובמלחמת יום הכיפורים. 
בשנים 1960-1959 היה חבר בוועדת המשק של תנועת המושבים. מ-1965 עד 1967 היה מרכז אגף המשק בתנועה, ומשנת 1970 ועד היבחרו לכנסת בשנת 1981 היה מזכיר תנועת המושבים. ב-1981 נבחר לכנסת העשירית. היה חבר בוועדת הכספים ובוועדת הפנים ואיכות הסביבה. ב-1984 נבחר גם לכנסת האחת עשרה, ומונה לשר החקלאות בממשלות האחדות הלאומית- הממשלה ה-21, שבראשותה עמד שמעון פרס והממשלה ה-22 שבראשותה עמד יצחק שמיר. נחמקין לא נבחר לכנסת השתים עשרה.
ב-1946 התחתן עם שרה כבשנה (בתו של יצחק כבשנה) ונולדו להם שלושה ילדים: עמליה, דליה ושאול. חי במושב נהלל כל חייו.
אנרכיזם באפריקה

אנרכיזם באפריקה מתייחס הן להתארגנות פוליטית אנרכיסטית של חלק מהחברות האפריקניות המסורתיות, והן לתנועה האנרכיסטית המודרנית באפריקה.

אנרכיזם מודרני

באפריקה הפוסט-קולוניאלית, החל להתפתח הסוציאליזם האפריקני. הוא נבדל באופן משמעותי מסוציאליזם הקלאסי בכך שהוא שם דגש על שיתוף משאבים כלכליים בצורה "מסורתית", בדומה לנרודניקים ברוסיה.
גלובליזציה תרבותית

השינויים הכלכליים והפוליטיים הכרוכים בתהליך הגלובליזציה הביאו עימם שינויים עמוקים בתרבותן של רוב החברות בעולם. המרכזי שבהם הוא האחדה של התרבות העולמית. תרבויות שונות רוכשות מאפיינים אחת מהשנייה, במגוון תחומים - החל מהתפשטות המותגים בתחום המזון וההלבשה ועד לפריחתן של התורות הרוחניות של העידן החדש ברחבי העולם.
בראשיתו של התהליך, נראה היה כי מדובר בהשתלטות של תרבות המערב, ובמיוחד של תרבותה של ארצות הברית, על כל שאר התרבויות בעולם (ולכן כונה התהליך אמריקניזציה). אך עם חלוף הזמן, החלו רבים לטעון כי תופעה זו אינה חד-כיוונית, ולראייה הם מצביעים על הגירתן של תופעות תרבותיות דוגמת הבודהיזם ממזרח למערב, הגירה שהחלה בשנות ה-70 ועם חלוף השנים הואצה ונכנסה לזרם התרבותי המרכזי.
הגורמים לשינויים תרבותיים אלו, לפי חוקרים שונים, הם שילוב של הטכנולוגיה החדשה ושל השינויים הכלכליים. מחד, אמצעי התקשורת הבינלאומיים החדשים מאפשרים זרימה של מוצרים תרבותיים בין מדינות. דוגמה בולטת אחת היא רשת MTV, שבאמצעות הפקת תוכניות זולות ושידורן לכל רחבי העולם בטלוויזיה לוויינית הפכה למעצבת תרבות מהחשובות של שנות ה-90. הופעתה של רשת האינטרנט, ובעקבותיה של תרבות האינטרנט הביאה גם היא למאפיינים תרבותיים משותפים מעבר לגבולות גאוגרפיים.
גם לשינויים הכלכליים משקל בהפיכתה של התרבות לגלובלית. הגלובליזציה של הסחר איפשרה יבוא ויצוא של מוצרי צריכה בין מדינות, ולכן איפשרה לבני מדינות שונות לחלוק את אותם מוצרי הצריכה.
לטענת רבים, אופיים הרב-לאומי של התאגידים החדשים, בשילוב עם הגלובליות של אמצעי התקשורת החדשים, איפשרו לפרסום ולמיתוג להגיע לרמות שלא נודעו בעבר, ובכך ליצור חברה שבה המותג הוא בעל חשיבות עליונה. לפי טענה זו, הרדיפה אחר המותגים הכרוכה בתהליך הגלובליזציה מביאה למסחור של החברה, ובכך להשתלטות תאגידים מסחריים על כל המרחבים הציבוריים. כך נע מרכז החיים הציבוריים מהפארק אל מרכז הקניות, ומופעי תרבות הופכים להיות בחסות מסחרית. תופעה זו גוררת, לטענת מתנגדיה, הכתבה של התכנים התרבותיים על ידי התאגידים המסחריים וחוסמת תופעות תרבותיות שאינן אהודות עליהם.

עולם מקומיות

לצד תופעות הגלובליזציה, נראו בשנים האחרונות גם תופעות רבות של לוקליזציה או הסתגרות של חברות בתוך עצמן (ראו גם: אנטי-גלובליזציה). הסוציולוג בנג'מין בארבר ניסה להסביר תופעה זו באמצעות המושג גלוקליזציה, או בתרגומו של אורי רם - עולמקומיות. זהו ניסיון להסביר התפתחות זו בכלים של הדיאלקטיקה ההגליאנית.
אל מול התיזה - השינויים הכלכליים והפוליטיים שנסקרו לעיל - קמה אנטיתיזה - תנועה, שעיקרה תרבותית, המתנגדת לשינויים התרבותיים שבעקבותיהם. אך כפי שמקובל בדיאלקטיקה, התיזה והאנטיתיזה אינם ניצבים זה מול זה ללא שינוי אלא יוצרים סינתזה. הסינתזה, במקרה זה, הוא עולם המורכב משתי תנועות, מק'וורלד ו'ג'יהאד כפי שמכנה אותן בארבר, שמחד נאבקות זו בזו אך מאידך מפרות זו את זו. תוצאתה של דיאלקטיקה זו היא, לדוגמה, ארגונים דוגמת אל-קאעידה, שהם מצד אחד פרטיקולריסטיים ומתנגדים לערכי הגלובליזציה, ומאידך - משתמשים באמצעים שצמחו עם הגלובליזציה, ממבנה רשת ועד דואר אלקטרוני.
נקר מצויץ

מאפיינים

אורכו של הנקר 40–49 סימטרים ומוטת כנפיו 66–75 סנטימטר, משקלו 250–400 גרם. הוא בעל ראש לבן המפוספס בשלושה פסים שחורים לאורך העיניים, הסנטר והמצח וכן בעל מקור אדום וכיפה אדומה מצוייצת. שאר הגוף שחור והרגליים בעלי טפרים ארוכים ואפורים.
הנקר מצוי ביערות של ארצות הברית וקנדה ומחפש חרקים בין העצים. מקורו החזק עוזר לו לשבור את הקליפה החזקה של העצים ולהגיע לזחלים ולחרקים המקננים בקליפות.
אין סכנה לנקר בטבע.
ספריי (ספינה)

הספריי (באנגלית: Spray) הייתה ספינה חד-תורנית באורך 12 מטרים לשליית צדפות, שג'ושוע סלוקום בנה מחדש והפליג בה לבדו להקפת כדור הארץ, מסע היחיד הראשון מסוגו. ה"ספריי" אבדה עם קפטן סלוקום על סיפונה ב-14 בנובמבר 1909 או אחריו, אחרי שיצאה מוויניארד הייבן, מסצ'וסטס  בכיוון דרום אמריקה.

היסטוריה

בשנת 1892 הציע חבר, רב החובל אבן פירס, לסלוקום אונייה, ש"זקוקה לקצת תיקונים". סלוקום נסע לפיירהייבן, מסצ'וסטס לגלות, שה"אונייה" שמדובר בה היא ספינה שולת-צדפות דו-תורנית, ישנה ונרקבת בשם "ספריי" ("קצף-ים"), שעמדה זקופה בתוך שדה. על אף השיפוצים המקיפים שערך לספינה, שמר סלוקום על השם "ספריי" באמרו, "יש חוק במרשם של "לוידס", שה"ג'יין", כמוה כספינת תסאוס, גם לאחר שתוקנה עד להיותה חדשה לגמרי, עודנה "ג'יין".
ימי ה"ספריי" כספינת דייגים, מן הסתם כשולת-צדפות במפרץ צ'ספיק, הסתיימו ב-1885, והיא הייתה שבר-כלי, גרוטה מתפוררת לאיטה בתוך  
עריסת-ספינה מאולתרת באחו סמוך לים בפוברטי פוינט בפיירהייבן, מסצ'וסטס, כשקפטן אבן פירס, בן העיירה, הציע אותה במתנה לג'ושוע סלוקום. סלוקום בא למקום להסתכל ב"ספריי" במקום שם רבצה למעצבה, ולקח על עצמו לתקן ולשפץ אותה כליל, עבודה שנמשכה שלושה-עשר חודשים. החומרים ששימשו לתיקונים עלו $553.62 (בסביבות $16,100 במונחי 2015).
אחרי ההפלגה סביב העולם בשנת 1895, קוצר המנור לאחר שנשבר ובשנת 1896, בבואנוס איירס, קיצר סלוקום את גובה התורן ב-2.10 ואת אורך מוט החרטום ב-1.5. בפורט אנגוסטו, מצר מגלן, שונתה הספינה למפרשית דו-תורנית בהוספת מפרש קדמי. בשנת 1901 הוצגה ה"ספריי" כאטרקציה בתערוכה הכל-אמריקאית בבאפאלו, מדינת ניו יורק.

תכונותיה הייחודיות של ה"ספריי"

מאפייניה של ה"ספריי" תרמו ליכולת השיוט שלה בים בפתוח ועלו בחשיבותם, לדעת סלוקום, על מאפיינים של ספינות תענוגות. תכונתה החשובה ביותר הייתה יכולתה לשוט לפני הרוח תחת מפרשי הקבע הקדמי והאחורי, כשההגה קשור ומקובע במקום, ולהתמיד בנתיב אחד במשך שעות או ימים רצופים. אלמלא הצטיינה בכך, לא היה סלוקום יכול להוציא לפועל את תוכניתו לשייט סולו סביב העולם.
חמוטל בת ירמיהו

חייה

חמוטל נולדה בלבנה. היא ילדה ליאשיהו את יהואחז וצדקיהו. יצחק אברבנאל סובר שאת צדקיהו היא ילדה ליהויכין בן יאשיהו (כלומר, הוא בא על אשת אביו). דעת מקרא מזהה את חמוטל עם הלביאה שבנבואת יחזקאל, ועפ"י זיהוי זה, חמוטל הייתה מעורבת במינויים של בניה למלכים, כי הייתה חברה מרכזית ב"עם הארץ" (גוף שייצג את גדולי המלכות).
מסיפור גלות יהויכין בספר מלכים, ניתן ללמוד כי היה קיים הרמון נשים בזמנו. חמוטל בת ירמיהו, הנזכרת בו לצד זבודה בת פדיה, אם יהויקים, מרמזת כי ליאשיהו היו כמה נשים.
חמוטל קשרה קשרים עם גוף הנקרא "עם הארץ", כדי להמליך את בנה יהואחז. נראה כי ניצלה את מוצאה של זבודה בת פדיה, אשר לא הגיעה משבט יהודה אלא הייתה מזוהה עם שבטי הצפון. יש הסוברים כי שיקוליה היו אישיים וזאת כדי לזכות בתואר "גבירה", באמצעות המלכת בנה. אך לאחר זמן מה יהואחז הודח והוגלה למצרים בידי פרעה-נכה ואת מקומה תפסו זבודה, אשר בנה הומלך תחתיו, ונחשתא בת אלנתן. הכתוב בספר יחזקאל מרמז כי חמוטל הייתה מעורבת בהמלכתו של צדקיהו, בנה הצעיר, במקום יהויכין. ייתכן שלאחר המלכתו של צדקיהו, שבה חמוטל למעמדה הגבוה עם הגלייתה של נחושתא. לאחר 11 שנים הוגלתה גם חמוטל לבבל.
ייתכן כי בניו של יאשיהו משתי נשותיו אלו מייצגים שתי תפישות מדיניות: הפרו-בבלית, אותה מייצג יהואחז בנה של חמוטל בת ירמיה, שהודח על ידי פרעה נכה. ותפישה פרו-מצרית, אותה מייצג יהויקים בן זבודה שהומלך על ידו. ייתכן כי זאת הסיבה לבחירתו של נבוכדנצר בצדקיהו.

זיהוי דמותה במשל הלביאה בספר יחזקאל

במשל הלביאה וגורי הכפירים המופיע בספר יחזקאל, נמשלה הלביאה לחמוטל בת ירמיהו אם שני המלכים, וכך גם רש"י בפירושו: "מה אמך לביא - כמה הייתה חשובה אמך אתה צדקיהו שנמשלה ללביאה". אמנם מחמוטל יצאו שני מלכים, אך יש הסוברים כי אין לראות בה את זו שמשחה אותם למלכות. יהואחז הומלך על ידי גוף שנקרא "עם הארץ" וצדקיהו הומלך על ידי מלך בבל לאחר שיהויכין הוגלה. מנגד, יש הטוענים הלביאה במשל מייצגת את בית המלוכה ואין לייחס לה דמות מסוימת. זאת ועוד, ליאשיהו היו מספר נשים והן ילדו לו מספר ילדים. לדעת גרשון ברין, ספר יחזקאל השתמש ביצירה עתיקה יותר כאשר הוא עורך בה כמה שינויים למטרתו.
התיקון השני לחוקת ארצות הברית

התיקון השני לחוקת ארצות הברית (באנגלית: Second Amendment) הוא תיקון לחוקת ארצות הברית, המגן על הזכות של תושבי ארצות הברית לשאת נשק.
התיקון נכלל במגילת הזכויות, התיקונים הראשונים לחוקת ארצות הברית שנוסחו בעצה אחת עם מנסחי החוקה המקורית ואושרו ב-15 בדצמבר 1791.
הפרשנות שהתקבלה בפסיקות בית המשפט העליון של ארצות הברית לתיקון השני היא כי הוא מגן על זכותו של כל אזרח לשאת נשק. פרשנות חלופית ומצמצמת לתיקון טוענת שהוא מכוון לזכותן של מדינות ארצות הברית לדאוג לנשק זמין לתושביהן לצורך המיליציות שלהן.

הסיבות לתיקון

בתקופת הקמתה של ארצות הברית, החשש מהפיכה צבאית הביא להתנגדות לקיומו של צבא מקצועי, ובמקום זאת להתבססות על מיליציה אזרחית בה שותפים כלל האזרחים אשר יתגייסו עם נשקם במידת הצורך. מגילת הזכויות של וירג'יניה, למשל, קבעה ש: "מיליציה מפוקחת היטב, או מורכבת מתושבי המדינה, מאומנת בנשק, היא ההגנה הראויה, הטבעית והבטוחה למדינה חופשית; יש להימנע מקיום צבא סדיר בעת שלום, עקב היותו סכנה לחירות; ובכל מקרה על הכוח הצבאי להיות כפוף בנוקשות לשלטון האזרחי ומנוהל על ידו".
מנגד עלו דרישות לקיומו של צבא סדיר כדי להגן על המדינה. אולם גם התומכים בצבא סדיר הכירו בסכנתו והציעו מנגנונים למנוע הפיכה צבאית. למשל, בעת הדיונים בעד ונגד כינון חוקה, טענו תומכי החוקה, שכללה זכות של השלטון המרכזי להקים צבא, שגם אם ינסה צבא ארצות הברית להשתלט בכח על תושבי מדינות ארצות הברית, יוכלו תושבי המדינות לגבור בקלות על צבא שסדר הגודל שלו לא יוכל לעלות על 4% מהכח הלוחם של תושבי מדינות ארצות הברית.
חוקת ארצות הברית קובעת שהממשלה הפדרלית תורשה להחזיק צבא וכי המדינות תוכלנה לקיים מיליציות אזרחיות בלבד. חובת הדאגה לחימוש המיליציות הוטלה על ממשלת ארצות הברית ולא על המדינות, ובכך עלה חשש שממשלת ארצות הברית לא תקיים את חובתה לחמש את המיליציות ותשאיר את המדינות ללא יכולת התגוננות כנגד הצבא הסדיר של ארצות הברית.
במטרה למנוע אפשרות כזאת הוכלל במגילת הזכויות שחוקקה בצמוד לחוקה עצמה, התיקון השני שקבע שלא תוגבל זכותם של האזרחים לשאת נשק.
צו"ל

צוּ"ל, או צוּלניק (בלשון נקבה: צוּ"לית וצוּ"לניקית) הוא שם תואר סטריאוטיפי בסלנג החרדי לדמות המאופיינת בצדיקות יתר ופעמים רבות אף צדקנות, לפעמים בקונטציה שלילית. הכינוי מורכב מראשי התיבות של הביטוי "צדיק ורע לו".
הצו"ל האופייני נתפס כמי שמציית לכללים, וכן כאחד שאינו משקיע בלבושו ומחמיר בהלכות מעבר למה שנדרש ממנו ב"דרגתו הרוחנית". הצו"ל יהיה טיפוס רציני, מתנזר ממנעמי העולם הזה עד כמה שניתן, וייתפס לרוב עוסק בפעולה דתית כמו לימוד או תפילה. 
הצו"ליות האופייניות נתפסות ככאלה הלבושות בצניעות מוקפדת, לרוב הן ימנעו בצורה מכוונת מלבוש העלול להיתפס כ"מודרני", כמו מקביליהן הגברים אף הן יעסקו רבות בפעולה דתית כמו קריאת ספרי מוסר, אמירת תהילים או התנדבות בארגון חסד.
המילה אינה משמשת דווקא כאפיון שלילי אלא גם כפרמטר המתאר את רמת ה"צדיקות" של האדם המדובר.
ברסי

היסטוריה

באזור נמצאו שרידי ההתיישבות האנושית העתיקים ביותר בסביבות פריז, המתוארכים לתקופה הנאוליתית המאוחרת (3000 לפני הספירה לערך).
בימי הביניים השתייך המקום לבית מונמורנסי אשר איבד אותו למשפחת מאלון (Malons). ב-1658 הקים שארל-אנרי דה מאלון דה ברסי את טירת ברסי, בתכנונו של האדריכל פרנסואה לה וו (אחיו של לואי לה וו, שהיה אדריכלו של לואי הארבעה עשר). הטירה נהרסה ב-1861 במסגרת הרחבת חומת העיר פריז. באותה שנה איחד הברון אוסמן את חלקה הצפון-מערבי של הקומונה (מועצה) של ברסי ("כפר ברסי" - Bercy Village) עם הרובע השנים-עשר של פריז, אותה הרחיב. ואילו שאר חלקי הקומונה ההיסטורית של ברסי נותרו מחוץ לגבולות העיר ואוחדו עם קומונת Charenton-le-Pont.
האזור היה במשך דורות מרכז ייצור וממכר יין (בפרט שהוא נמצא מחוץ לחומת המכס ולפיכך היה המסחר בו פטור מן המס העירוני). שטחי היקבים והמחסנים העתיקים הוזנחו עם השנים, עד ששופצו בשנת 2000 והוקמו בהם שלל מיזמי בידור, מסחר ותיירות, מסעדות, בתי קפה ובארים.
שווייץ במאה ה-19

רקע: מפלת נפוליון וקונגרס וינה

נפוליון שלט למעשה בשווייץ עד למפלתו. השווייצרים לחמו ומתו במלחמותיו. קונגרס וינה שהתכנס בשנת 1815 הכריז מחדש על עצמאותה של שווייץ, והמעצמות המכונסות הסכימו להכיר בנייטרליות השווייצרית. בפעם האחרונה הורחבה הטריטוריה השווייצרית, כאשר צורפו לה הקנטונים החדשים ואלה, נשאטל וז'נבה.
גם שווייץ שלאחר קונגרס וינה לא הייתה מקום שקט. ההיסטוריה שבין קונגרס וינה ובין "מלחמת הזונדרבונד", הייתה עת של מאבק האוכלוסייה הכפרית בנטל של המרכזים העירוניים, של תסיסה ומאבק בין השמרנים והליברלים, הכפריים והעירוניים, הפרוטסטנטים והקתולים. אירוע משקף מאותה התקופה הוא ה"ציריפוטש" (Züriputsch) מספטמבר 1839, שבו התמרדה האוכלוסייה הכפרית והשמרנית בציריך כנגד השלטונות הליברלים בעיר. בשל ויכוח על זהותו של מרצה לתאולוגיה באוניברסיטה של ציריך, זרמו אלפי איכרים מוסתים אל העיר ממערב, ונלחמו כנגד חיילי הקנטון בסימטאות העיר, עד שמועצת העיר נכנעה. היה זה אך אות למלחמת האזרחים הממשמשת ובאה.

מלחמת הזונדרבונד

המתחים בין ליברלים ושמרנים, ובין פרוטסטנטים וקתולים הביאו ב-1845 לייסודה של ברית נפרדת של קנטונים שמרנים וקתולים. ה"זונדרבונד" (ברית מיוחדת), כללה את הקנטונים שווייץ, אורי, צוג, אונטרוולדן, לוצרן, זולותורן ופריבור. הקמת ברית נפרדת הייתה בניגוד לאמנה הפדרלית מ-1815, ולאחר כשנתיים נאסף הצבא הפדרלי כנגד הקנטונים המורדים. המלחמה ניטשה למשך פחות מחודש בשנת 1847, היו בה כ-130 הרוגים, והיא הסתיימה בניצחון הליברלים. הייתה זו המלחמה האחרונה שניטשה אי פעם על אדמת שווייץ.

שווייץ כמדינה נייטרלית וכמרכז בינלאומי

ב-1863 נוסד בשווייץ הצלב האדום הבינלאומי, תוצאה של עבודתו של ההומניסט השווייצרי ז'אן אנרי דינן. התנועה שייסד דינן הביאה להתכנסות ועידה בינלאומית בז'נבה ב-1864 שקיבלה את אמנת ז'נבה הראשונה העוסקת ביחס לשבויי מלחמה. מעמדה של שווייץ כמקום נייטרלי, וכמקום בו ניתן לכנס כנסים בינלאומיים גדולים, הביא לחיזוק התיירות ומערכת הבנקאות השווייצרית, שקנתה לה מוניטין עולמיים כמוסד אמין ודיסקרטי. הקונגרס הציוני הראשון שהתקיים בבזל ב-1897, הוא אך דוגמה ליחס השווה שנתנה שווייץ לאידאולוגיות שונות. גולים פוליטיים מפורסמים מצאו בה מקום מקלט בטוח, החל בג'וזפה גריבלדי דרך בניטו מוסוליני וכלה בולדימיר איליץ' לנין.
הפיזיקאי הנודע אלברט איינשטיין, יליד גרמניה, התחנך במכון הטכנולוגי של ציריך בסוף המאה התשע עשרה ואת פועלו המדעי שקנה לו מוניטין עולמי עשה בשווייץ בעשורים הראשונים של המאה העשרים.
סינרגיה (להקה)

היסטוריה

הלהקה הוקמה בשנת 2002 על ידי הקלידן רון הופמן והגיטריסט רועי גפן, שני חברי ילדות אשר ניגנו בעבר במועדון "קאט בלו" בתל אביב בלהקת קאברים תחת השם "הציידים". הרכבה המקורי של הלהקה כלל את הבסיסט עירון שבתאי וגם את הגיטריסט אריאל "ביבס" ברנסון שאף צייר את סמל הלהקה של האיש החצוי (במקור משושה ששונה למחומש), שהוחלף ב-2004 בבנואה נחייסי (המכונה "בנואה"), ואת המתופף אורי רז שהוחלף ב-2006 באיתן רז (בין השניים אין קשר משפחתי). בשנת 2007 הצטרף ללהקה המתופף תומר מייזנר, במקום איתן רז.
בשנת 2004 הוציאה הלהקה סינגל ראשון לתחנות הרדיו, "עד שהכל ייגמר", אשר הוקלט עבור תוכנית מיוחדת של טוני פיין מרשת ג' בשיתוף פעולה עם חדר החזרות "החדר של סבתא". בינואר 2005 יצא אלבומם הראשון, "צועקים על אהבה", בהוצאת הד ארצי. השיר המצליח ביותר באלבום, וזה שפרסם את הלהקה, היה דווקא גרסת כיסוי לשירו של שלמה ארצי "חום יולי אוגוסט". השיר יצא כסינגל ביוני 2005, וזכה להשמעות רבות בתחנות הרדיו. שירים נוספים שהצליחו מהאלבום היו "עד שהכל ייגמר", "צועקים על אהבה" ו"לחבק אותך".
ביוני 2006 הוציאה הלהקה את הסינגל "מרגיש אחר", ובעקבותיו את אלבומה השני, "מרגיש אחר", בספטמבר 2006. אחריו יצאו הסינגלים "אשם", "תראי זה אני" ו"עד אלייך". האלבום זכה להצלחה רבה יותר מקודמו, ושיריו הושמעו תכופות בתחנות הרדיו. האלבום כלל גם את השירים "יחד נתגבר" ו"ליבי נשבר" שהלחינו חברי הלהקה למילים של צחי איטח - חלל צה"ל, במסגרת פרויקט בו הלחינו אמנים שונים מנגינות לשירים שכתבו חללי צה"ל. בעקבות האלבום זכתה הלהקה בפרס עמ"י בתואר להקת השנה, ובתואר "הרכב השנה" במצעד הפזמונים השנתי של רשת ג', של גלגלצ ושל רדיו לב המדינה. השיר "תראי זה אני" זכה בתואר שיר השנה בגלגלצ לשנת ה'תשס"ז. לכבוד המצעד השנתי של גלגלצ חידשה הלהקה את שירו של זוהר ארגוב "בדד", במלאת 20 שנה למותו. 
ביוני 2008 הוציאה הלהקה את אלבומה השלישי, "השתקפות". המתופף איתן רז עזב את הלהקה בשנת 2007 כדי להצטרף ללהקה המלווה את ריטה בסיבוב ההופעות שלה, ובמקומו הצטרף תומר מייזנר. לאלבום קדם סינגל אחד, "מתי את חוזרת", שיצא בחודש אפריל. אחריו יצאו הסינגל "תאמין". שירים נוספים ידועים מהאלבום היו "הקרב האחרון", "הולך ונעלם" ו"לא הספקתי לומר".
במרץ 2009 שיתפה הלהקה פעולה עם הזמר רמי קלינשטיין במופע אקוסטי, שהוביל אלבום משותף של הלהקה וקלינשטיין בשם "סינרגיה אקוסטית עם רמי קלינשטיין" שיצא בספטמבר 2009. האלבום כלל את העיבודים האקוסטיים של אותו סיבוב הופעות.
בדצמבר 2010 שיחררה הלהקה את הסינגל "חתום באש", לקראת אלבום האולפן החמישי של הלהקה הנושא את אותו השם. חודש מאוחר יותר, בינואר 2011, שיחררה הלהקה את "הגשם הראשון", סינגל נוסף מתוך האלבום שיצא לחנויות בחודש פברואר של אותה שנה.
ב-2012 חידשה הלהקה את השיר "פרי גנך", שכתב יוני רועה במקור לאביבה אבידן ואלי לוזון במסגרת פרויקט שני צדדים למטבע.
שיתופי פעולה נוספים של הלהקה אפשר לשמוע עם הראפר "הצל" בשיר "צל המוות" ועם סקאזי (להקה) ו-Void בשיר "כמה טוב".
בתחילת מרץ 2019 הודיעה הלהקה על הוצאות אלבום חדש. הסינגל הראשון "ימים טובים" נחשף בתוכנית "מדינה בדרך" בגלגלצ
הדיוקן האחרון

תקציר עלילה

בשנת 1964 בפריז נתקל הצייר הידוע אלברטו ג'קומטי בחברו המבקר האמריקני ג'יימס לורד, ומבקש ממנו לדגמן עבורו במשך יומיים. לורד, שהבקשה מחמיאה לו, מסכים לבוא לסטודיו לציור הדיוקן. הימים הופכים לשבועות ולורד מבין שחייו מתבזבזים אצל גאון יוצא דופן זה. כשהוא עובר משמחה לתסכול, לבסוף רואה לורד את החזון האמנותי של ג'קומטי, והוא עד להשלמת אחת מיצירות המופת האחרונות של האמן.

הפקה

ב-2 בפברואר 2015 הצטרף ג'פרי ראש לצוות השחקנים. ב-13 במאי 2015 לוהק השחקן ארמי האמר. ב-12 בפברואר 2016 צורפו לקאסט טוני שלהוב, קלמנס פואסי וסילבי טסטוד. שלב הצילומים החל ב-15 בפברואר 2016.
איפוליטו איריגוז'ן

ביוגרפיה

איריגוז'ן נולד וגדל בבואנוס איירס, הוא למד באוניברסיטת בואנוס איירס ולאחר מכן היה מורה. בשנת 1891 יסד יחד עם דודו לאנדרו אלם את מפלגת האיחוד הרדיקלי האזרחי. בעקבות התאבדותו של אלם בשנת 1896 הפך אירגוז'ן למנהיג המפלגה. בתפקיד זה הוביל מלחמה עיקשת במשטר בטענה שנבחר על ידי זיופים, ונאבק למען בחירות חופשיות ודמוקרטיות.
בשנת 1905 הובילה מפלגתו מרד צבאי נגד המשטר שדוכא במהירות. עם זאת, הלחץ הכבד שהפעילו איריגוז'ן ותומכיו ברחבי המדינה הוביל את הנשיא רוקה סאנס פניה לתיקון בחוקה והענקת זכות בחירה חשאית לכל אזרח, דבר שלא היה קיים לפי כן.

קדנציה ראשונה (1922-1916)

בבחירות שנערכו בשנת 1916 הביס איריגוז'ן את יריביו ונבחר לנשיאות בבחירות הדמוקרטיות הראשונות בתולדות ארגנטינה. בכהונה זו הרבה להתעמת עם המפלגות השמרניות על ידי שימוש בסמכויות פדרליות על מנת להראות את שליטתו במחוזות שלא היו נאמנים אליו.
בתחום הכלכלי הובילה מדיניותו בתחילה לשגשוג ולצמיחה כלכלית. הוא הוביל את ארגנטינה לעצמאות אנרגטית על ידי הקמת חברה לאומית לנפט, ופיתח את התעשיות הצבאיות במדינה. אולם לאחר שנת 1919 עלתה האינפלציה בצורה תלולה ומשבר כלכלי פקד את המדינה.
במדיניות החוץ שמר איריגוז'ן על הנייטרליות של ארגנטינה במלחמת העולם הראשונה, עובדה שסייעה לכלכלה הארגנטינאית. הוא תמך במהפכה המקסיקנית והביע התנגדות למעורבות האמריקנית בניקרגואה.

קדנציה שנייה (1930-1928)

לאחר סיום כהונתו של הנשיא מרסלו טורקואטו דה אלבאר בשנת 1928, נבחר איריגוז'ן בפעם השנייה לנשיאות. אחד האירועים המשמעותיים בתקופה זו היה ניסיון ההתנקשות בנשיא ארצות הברית הרברט הובר כאשר ביקר בארגנטינה. איריגוז'ן ליווה את הובר במשך כל ביקורו על מנת להגן עליו מפני הקיצוניים.
בקדנציה הזו היה איריגוז'ן מבוגר מידי ומוחלש פוליטית. עוזריו מנעו ממנו דיווחי חדשות על מנת להסתיר ממנו את השפעות השפל הכלכלי הגדול, אליו נקלעה אמריקה כולה בשנת 1929, על המשק הארגנטינאי. ב-24 בדצמבר אותה שנה, ניצל אוריגוז'ן מניסיון התנקשות.
ב-6 בספטמבר 1930 הודח בהפיכה צבאית בהנהגת הגנרל חוסה פליקס אוריבורו. לאחר הדחתו היה במעצר בית ונשלח מספר פעמים לאי מרטין גרסיה. ב-3 ביולי 1933 מת בביתו ונקבר בבואנוס איירס.