google/wiki40b huggingface dataset:
אדוארד אייזק עזרא

רקע משפחתי

אדוארד אייזק עזרא נולד בשאנגחאי ב-3 בינואר 1883, הבכור מבין תשעת ילדיו של יצחק "נד" עזרא (נפטר ב-1892), אחד הסוחרים היהודים הראשונים בשאנגחאי ולאשתו פלורה אברהם (נפטרה ב-1899). הוא היה אחיה הבכור של רחל עזרא לוי (נולדה ב-1884); לתאומים יצחק אייזק עזרא ויהודה אייזק עזרא (נולדו ב-8 בפברואר 1885); לאליס אייזק עזרא (נפטרה ב-1885) ולעוד ארבעה אחים. ב-1907 נישא אדוארד למוזל רובינזון סופר (נולדה ב-1892 בשאנגחאי ונפטרה באוגוסט 1979 בהונג-קונג), ולהם נולדו שני ילדים - ססיל (נולד ב-1908) ודנזיל (נולד ב-1914).

פעילות עסקית

ב-1896 חברת "סנטרל סנטר" שמומנה ברובה בידי עזרא, השתלטה על מלון סנטרל (לימים מלון השלום) שנמצא בנקודה הדרומית של דרך נאנג'ינג והבונד. משנת 1900 עסק עזרא במסגרת פעילותו העסקית בנדל"ן - מכירת, תיווך וקניית קרקעות. הוא נחשב לאחד מבעלי האדמות הגדולים ביותר בשאנגחאי. כמו כן היו לו ולמשפחתו מלונות שונים, דוגמת מלון אסטור האוס. ב-1915 לעזרא היה די ממון עדי שיוכל למכור נכס באזור הנחשק ביותר של מחוז הונגקו על גדתו הצפונית של נחל סוז'ו לקונסוליה של ארצות הברית. בשנת 1920 הניב מלון אסטור האוס רווח נאה.
לעזרא היה בעל משרות שונות בכמה חברות, מנכ"ל "שאנגחאי מלונות בע"מ" החל משנת 1907, יושב ראש בחברת הביטוח "המזרח הרחוק", ובחברת "שאנגחאי גז", יושב ראש חברת מוטורס סין בע"מ. בנוסף הוא היה בעל עניין בעיתונות הסינית.
בשנת 1913 נבחר עזרא לתפקיד נשיא "קומביין האופיום שאנגחאי".
בשנת 1917 רכש עזרא את העיתון הסיני "The China Press", ממייסדיו, העיתונאי האמריקאי תומאס פרנקלין פיירפקס מילרד.

פעילות חברתית

עושרו העצום של עזרא וקשריו זיכו אותו במעמד חברתי ופוליטי. אינדיקציה לעושרו ניתן למצוא בביתו על כביש ז'ופר, ברובע הצרפתי בשאנגחאי. על פי פול פרנץ' "עזרא היה עשיר מאוד וחי בבית אחוזה" ובביתו היה "ריהוט בסגנון לואי ה-15, אולם נשפים ל-150 רקדנים, חדר מוזיקה לקהל של 80 איש וחלונות צרפתיים שמהן ניתן היה לראות 25 דונם של גנים".
בשנת 1900 סייע עזרא, שהיה נדבן, לארגן ולממן את החברה להצלת יהודי סין, שנועדה להשיב את יהדות קאיפנג ליהדות האורתודוקסית. עזרא גם היה נשיא האגודה הציונית בשאנגחאי מאז היווסדה בשנת 1903.
בין השנים 1912–1918 היה עזרא חלק מ-9 חברי מועצת העיר שאנגחאי, ואף על פי שהיו לה אינטרסים ברורים ביחס לעסקי האופיום שלו, הוא סירב להתפטר מהמועצה. בשנת 1919 עזב עזרא את החיים הציבוריים בגלל שערוריית הימורים של אחיו יהודה, ששילם לקבוצת בייסבול על מנת שתפסיד בטורניר ב-1918.

מותו

עזרא נפטר מדימום מוחי לאחר שהתמוטט במשרדו בצהריי יום חמישי, 15 בדצמבר 1921, בגיל 28 בלבד. הוא נקבר בבית העלמין היהודי בבייקל שבמחוז יאנגפו.
מותו המוקדם של עזרא האיץ את הידרדרות יוקרתה ועושרה של המשפחה. כאשר אחיו החלו לבזבז את ההון המשפחתי ובאמצע שנות ה-20 החלו לסחור בסמים בלתי חוקיים. אחרי 1925 עברו יהודה ויצחק לסן פרנסיסקו שם החלו לייבא סמים מאסיה לארצות הברית. מאוחר יותר הם נכנסו לכלא ועם שחרורם גורשו.
רוני רוזנטל

קריירה

רוזנטל גדל בקבוצת הנוער של מכבי חיפה, הפגין בה כשרון רב, וב-1979 עלה לקבוצה הבוגרת. במשחקו הראשון במדי מכבי חיפה (אז בליגה השנייה), נגד הפועל קריית שמונה, כבש רוזנטל שני שערים. ב-1982, תחת שרביטו של המאמן האנגלי ג'ק מנסל, שסיים אז את כהונתו כמאמן נבחרת ישראל, לא זכה רוזנטל להערכת המאמן, שאף ביקש להעבירו לקבוצה אחרת בהעברה חופשית. יוחנן וולך בהנהלת הקבוצה מנע את השחרור. תחת המאמן שלמה שרף, שמונה למאמן שנה לאחר מכן, זכה רוזנטל לטיפוח וקידום והיה לשחקן מרכזי בצמד האליפויות בהן זכתה מכבי חיפה בשנים 1984–1985.
רוזנטל ניצל את הצלחתו ועבר ב-1986 לשחק, תמורת סכום העברה גבוה, במועדון הכדורגל הבלגי קלאב ברוז'. כבר במשחק הליגה הראשון שלו כבש שער, בניצחון קבוצתו 8–0 על וארחם. אחרי שנתיים בהן שיחק בקבוצה עבר רוזנטל לקבוצת סטנדרד לייז'.
ב-1990 נבחן בקבוצת לוטון האנגלית, אך הקבוצה לא יכלה לעמוד בדרישה הכספית של לייז'. לקראת סוף העונה הושאל לקבוצת הכדורגל ליברפול. אף על פי שבליברפול היה לרוב שחקן מחליף, תרם רוזנטל תרומה רבה להשגת האליפות האחרונה של המועדון בעונת 1989/1990. מנג'ר הקבוצה קני דלגליש אמר כי רוזנטל העניק לליברפול את המומנטום בשבעת השערים שכבש עם הגעתו לקבוצה, בשמונה משחקים, אשר סייעו רבות למועדון לזכות באותה אליפות. באתר הרשמי של ליברפול נכתב כי רוזנטל תמיד יזכר על ידי אוהדי הקבוצה כשחקן אשר נתן תמיד את מאה האחוזים שלו למען הקבוצה, גם כאשר נכנס כמחליף למספר דקות תמיד נתן את כול-כולו. בעקבות הצלחתו, רכשו ראשי ליברפול את רוזנטל מלייז' בסכום גבוה.
בשנת 1992 בעת משחק של ליברפול מול אסטון וילה החמיץ רוזנטל בעיטה לשער ממטרים ספורים מול שער פנוי. החמצה זו נכנסה ללקסיקון אנשי הספורט בבריטניה ומאז המילה "רוזנטל" משמשת לתיאור החמצות של שערים ממצבים נוחים במיוחד. בשנת 2010 נבחרה החמצה זו על ידי גולשי אתר האינטרנט של עיתון הגרדיאן הבריטי ל"החמצה הנוראית ביותר בהיסטוריה של הכדורגל העולמי". החמצה זו נבחרה על ידי 26% מהמצביעים, מספר כפול מההחמצה שבמקום השני.
בעונות הבאות לא זכה רוזנטל לאמון ממאמני הקבוצה, קני דלגליש וגריים סונס, ובשנת 1994 עבר לשחק במדי קבוצת טוטנהאם הוטספר, בה שיחק כמאה משחקים, אך מיעט לכבוש שערים. בשנת 1997 עבר רוזנטל לשחק בקבוצת ווטפורד מליגת השלישית באנגליה וסייע לה לעלות לליגת המשנה. בעונה שלאחר מכן הצטרף אליו אלון חזן, ויחד הם סייעו לקבוצה לעלות לפרמייר ליג.
רוזנטל פרש ממשחק בשנת 1999 והפך לאיש עסקים וסוכן שחקנים, השוהה רוב זמנו באנגליה.

נבחרת ישראל

ב-19 בדצמבר 1984, בגיל 21, ערך רוזנטל את הופעתו הראשונה במדי נבחרת ישראל, במשחק ידידות נגד נבחרת לוקסמבורג, שהסתיים בניצחון 2–0 לנבחרת ישראל.
במשחקי מוקדמות מונדיאל 1990 היה רוזנטל מכוכבי הנבחרת, לצידם של אלי אוחנה ושלום תקווה ששיחקו גם הם באירופה, כאשר הנבחרת הייתה קרובה להעפיל למונדיאל וכשלה רק במשחקי ההכרעה הסופיים מול קולומביה. רוזנטל היה שותף מרכזי במה שנחשב לאחד ממשחקיה הגדולים של נבחרת ישראל בכל הזמנים, במסגרת מוקדמות מונדיאל 1994 מול נבחרת צרפת בפארק דה פראנס בפריז. רוזנטל היה מעורב בהבקעת כל שלושת השערים בניצחון 3–2, כולל הבישול לשער הניצחון של ראובן עטר.
משחקו האחרון בנבחרת נערך ב-8 ביוני 1997, בהפסד לנבחרת רוסיה במסגרת מוקדמות מונדיאל 1998. בסך הכל ערך רוזנטל 60 הופעות במדי הנבחרת, בהן הבקיע 11 שערים.
עודד ולנסקי

תולדותיו

נולד בירושלים למשפחה ירושלמית ותיקה. מצד אמו הוא נינו של הרב יואל משה סלומון. מצד אביו הוא נינו של הרב מנחם מנדל שרשבסקי. למד בישיבת מרכז הרב אצל הרב צבי יהודה קוק, אשר מינה אותו ללמד שיעורי אמונה בישיבה.
היה מיוזמי המאבק "שלח את עמי" למען פתיחת מסך הברזל לעליית יהדות ברית המועצות, ובתור שכזה היה ממקבלי פניו של אסיר ציון אנטולי (נתן) שרנסקי בבואו לנמל התעופה בן-גוריון.
היה ממייסדי תלמוד תורה מורשה.
היה בין קבוצת הרבנים שפרשו מישיבת מרכז הרב והקימו את ישיבת הר המור. עד לפרישה לימד במכון מרחבים בירושלים.
מלבד שיעוריו במוסדות תורניים, נודע גם כרבם של אנשי צבא. אחד מתלמידיו המפורסמים הוא אל"ם דרור ויינברג, שנהג להגיע עם אשתו לביתו של הרב ללימוד מדי ליל שבת.
ספרו "אבן ישראל" נכתב בעקבות שירותו כלוחם במלחמת לבנון הראשונה. בשנת תש"ע קיבל את תעודת הצטיינות הרמטכ"ל על התנדבות של 45 שנים במערך המילואים.
בבחירות לכנסת ה-20, בצעד חריג, כינס את תלמידי ישיבת הר המור וקרא להם לצאת ולחזק את גוש הימין.

משפחתו

רעייתו חווה היא בתו של הרב משה שטרנברג, רב היישוב כפר פינס, ואחותם של הרבנים מרדכי שטרנברג ועמיאל שטרנברג, ראשי ישיבת הר המור, וכן של ברכה לבנון - אשת הרב יעקב לבנון, ר"מ בישיבת הר המור.
בנו אברהם יצחק ולנסקי, וכלתו אביטל יוכבד ולנסקי, נרצחו בפיגוע טרור ליד מעלה לבונה בליל כ"ז באב ה'תשס"ב, 5 באוגוסט 2002. שני בנים נוספים הם תא"ל יאיר ולנסקי, סגן מבקר מערכת הביטחון, והרב הרצל וולנסקי, המלמד בישיבה הגבוהה בני נצרים.
לאנג'ואו

דפוסי האקלים

הטמפרטורות החודשית הממוצעת נעה בין 5.3- מעלות צלזיוס בחודשי ינואר ל-22.4 מעלות צלזיוס בחודש יולי. הטמפרטורה השנתית הממוצעת היא 9.75 מעלות צלזיוס. כמות המשקעים השנתית בעיר היא 315 מ"מ אשר יורדים רק במהלך החודשים מאי עד אוקטובר.
ויזנה

היהודים בויזנה

לא ברור מתי החלו יהודים להתיישב בעיירה. רוב האוכלוסייה היהודית חייתה סביב ה"רינק" (כיכר השוק) וברחובות הסמוכים. מספר קטן של יהודים חיו בכפרי הסביבה. בשנת 1765 חיו בויזנה כ-16 משפחות יהודיות (כ-75 נפשות). בשנת 1857 חיו בוויזנה 492 יהודים מתוך כלל האוכלוסייה שמנתה 1861. בשנת 1921 מנו היהודים 714 נפשות מתוך 2,670 תושבים. היהודים עסקו במסחר זעיר, במלאכה ובמתן שירותים. בעיירה פעל בנק יהודי קואופרטיבי. בכפר ויטקובו, הצמוד לצפונה של ויזנה על גדות הנהר נארב, חיו משפחות של יהודים שעסקו בחקלאות ובדייג. ידוע שאחת מהמשפחות היהודיות בוויטקובו, משפחת גוסטקובסקי, אף הפעילה מעבורת על נהר הנארב במאה השנים שקדמו להקמת הגשר על הדרך שהובילה מלומז'ה לביאליסטוק. הסופר אורקה נחלניק, בעברו איש העולם התחתון היהודי, נולד וגדל בוויזנה למשפחת פרברוביץ' האמידה והמכובדת שסחרה בתבואות ובדגנים והפעילה טחנת קמח. ספריו וסיפוריו של אורקה נחלניק ראו אור במספר שפות וחלקם אף הומחזו והתפרסמו כסיפורים בהמשכים בעיתונות יידית בפולין ובארצות הברית בשנות ה-30 של המאה ה-20.

פעילות ציונית בויזנה

בשנות העשרים של המאה ה-20 פעלו בוויזנה מפלגות ציוניות, נפתח בית הספר העברי "תרבות" ופעלו בה תנועות נוער ציוניות: השומר הצעיר והחלוץ. יהודים מויזנה היגרו לארצות הברית וארצות הגירה אחרות במאה ה-19, לפני מלחמת העולם הראשונה ואחריה. קבוצות של חניכי תנועות הנוער הציוניות עלו לארץ ישראל בשנים שבין מלחמות העולם והצטרפו לגרעינים שהקימו את הקיבוצים רמת הכובש, יגור, גבעת השלושה, כפר מנחם, עברון וגבת. כמו כן התיישבו יוצאי ויזנה בראשון לציון, תל אביב, חיפה, ירושלים, כפר סבא, כפר סירקין, קריית חיים, פתח-תקוה, רמת גן, חולון, גני הדר, רמת צבי, תל מונד, נהריה ועוד.

יהודי ויזנה בתקופת השואה

בקרבות בין ברית המועצות וגרמניה בשנת 1941 הופגזה ויזנה ורוב הבתים בסביבות הרינק נהרסו. בסוף חודש יוני 1941 נרצחו בוויזנה 15 יהודים, ובראשית חודש יולי נרצחה קבוצה שנייה של 15 יהודים. ביולי 1941 גורשו רוב היהודים מוויזנה לעיירה ידוובנה הסמוכה ומיעוטם לגטו לומז'ה. כ-200 מיהודי ויזנה וכ-1,400 מיהודי ידוובנה נספו באסם תבואה שהוצת על ידי פולנים תושבי ידוובנה. הרצח מתועד לפרטיו על ידי יאן תומאש גרוס בספרו "שכנים: השמדתה של הקהילה היהודית בידוובנה שבפולין", שהתפרסם לראשונה בפולנית בשנת 2000 ולאחר מכן תורגם לאנגלית ולעברית.
ז'אן רוש

ביוגרפיה

רוש החל להתעניין בנושאים אפריקאים בשנת 1941 לאחר עבודתו בתור מהנדס אזרחי כמפקח על פרויקט בנייה בניז'ר. במהלך המלחמה שב לצרפת כדי להצטרף לשורות הרזיסטאנס. לאחר המלחמה עבד לזמן קצר כעיתונאי אצל סוכנות הידיעות הצרפתית טרם שובו לאפריקה והפיכתו לאנתרופולוג משפיע ויוצר סרטים שנוי במחלוקת.
רוש נחשב ברך-כלל כאבי הקולנוע הניז'רי. אף על פי שהגיע לאפריקה ב-1941 כמתיישב, רוש נשאר בניז'ר גם לאחר שזו קיבלה את עצמאותה והדריך דור של יוצרי קולנוע ושחקנים מקומיים כמו דאמורה זיקה ואומארו גנדה.
עם הגעתו לניאמי בשנת 1941 כמהנדס מים קולוניאליסט, רוש החל מתעניין באתנולוגיה של בני הזארמה והסונגהאי והסריט את בני המקום ומנהגיהם. בשנות ה-40 של המאה ה-20, הוא הכיר בעיירת איורו שעל גדת נהר ניז'ר את דאמורה זיקה, בנו של דייג ומרפא מסורתי בן הסונגהאי. אחרי תקרית בה נהרגו כתוצאה מפגיעת ברק עשרה פועלים באתר בנייה תחת פיקוחו של רוש, הוא היה עד לטקס שערכה לכבוד המתים סבתו של זיקה, מדיום ויועצת רוחנית. רוש סיפר לאחר שנים כי אירוע זה היה הרגע בו התגבש אצלו הרצון ליצור סרטים אתנוגרפיים.
עד שנת 1950, רוש סיים להפיק את הסרטים הראשונים שנוצרו על אדמת ניז'ר. 'בארצם של המכשפים השחורים' (1947), 'ריקוד החניכה של אחוזי הדיבוק' (1948) ו-'מכשפי וואזאראבה' (1949) תיעדו כולם את טקסי הדיבוק הרוחניים של בני הסנוגהאי, זארמה והסורקו, החיים על גדות נהר הניז'ר.
דאמורה זיקה ורוש נעשו חברים קרובים, והחל משנת 1950 רוש בחר להציג את זיקה במוקד סרטיו שעסקו במסורות, בתרבות ובאקולוגיה של בני עמק נהר הניז'ר. הראשון מבין רבים בהם הופיע זיקה היה 'ציד ההיפופוטם: הקרב על הנהר הגדול' (1950-1952), שהציג את חייהם וטקסיהם של הציידים והדייגים בני הסורקו. רוש הסריט במשך כארבעה חודשים מתוך סירת פירוגה מסורתית עם דייגים מקומיים.
במהלך שנות ה-50 רוש החל להפיק סרטים עלילתיים ארוכים יותר. ב-1954 הוא הסריט את זיקה בסרט 'יגואר' בתור בן-סונגהאי צעיר הנוסע לעבוד בחוף הזהב. הסרט, שצולם במקור כיצירה אתנוגרפית שקטה, נערך מאוחר יותר על ידי רוש וזיקה לסרט עלילתי באורך מלא שעמד מבחינת סוגה בין סרט תיעודי לבין דרמה עלילתית ויצא בשנת 1969 מלווה בדיאלוגים והערות מוקלטות. ב-1957 רוש הפיק בחוף השנהב את אני, שחור בצוותא עם יוצר הסרטים הניז'רי הצעיר אומארו גאנדה, שחזר משירות בצבא צרפת בהודו-סין. גאנדה הפך ברבות השנים לאחד משחקני ויוצרי הקולנוע הניז'רי החשובים והמשפיעים. עד ראשית שנות ה-70 לרוש היה צוות הפקה וכתיבה שעזר לו ביצירת סרטים ניז'ריים רבים באורך מלא כגון 'לאט לאט' (1971) ו'קוקוריקו אדון תרנגול' (1974).
רוש נחשב לאחד ממבשרי הגל החדש ולחלוץ בתחום האתנוגרפיה הוויזואלית. סרטו המוכר ביותר הוא כרוניקה של קיץ (1961), סרט שהופק בצוותא עם הסוציולוג אדגר מוראן המתאר את החיים החברתיים בצרפת. רוש עשה שימוש במצלמה במשך כל הקריירה שלו כדי לתאר את החיים באפריקה ויצר כ-120 סרטים לאורך חמישה עשורים של פעילות. על אף ההצלחה והחשיבות של יצירתו, יוצרי סרטים אפריקאים רבים ראו בסרטיו תיאור מעוות של המציאות האפריקאית.
רוש יסד בשנת 1978 ביחד עם ז'אן-מישל ארנו את פסטיבל הסרטים התיעודיים הבינלאומי 'הקולנוע של הממשי' במרכז פומפידו בפריז.
רוש נהרג בתאונת דרכים בפברואר 2004, כ-16 ק"מ מהעיירה בירני-נ'קומי בניז'ר.
גשר לוד

תיאור הגשר

אורך הגשר הוא 30 מטר, ויש לו חיזוקים משני צדדיו - מכאן עמידותו. הגשר בנוי על קמרונות גדולים, מחודדים, המפצלים את זרם המים של נחל אילון, אשר בחורף עלול להיות חזק במיוחד. נחל איילון (בשמו הערבי "ואדי מוצררה") הוא אחד היובלים החשובים של הירקון. ייתכן כי אבני הגשר נלקחו מכנסיית סנט ג'ורג' שבלוד, על כך מעיד הדמיון בין תווי הסתתים שעל אבני הגשר - ואבני הכנסייה. את שני עברי קשתות הגשר מעטרים שני זוגות של בעלי חיים: אריות (שדומים מאוד לאריות המופיעים בשער האריות בירושלים) וחולדות או עכברים, כשביניהם כתובת בערבית. הכתובת נמצאת בתוך טאבולה אנסטה -טבלת אוזניים המשמשת כמסגרת מרובעת מסביב לכתובת או לעיטור (באבן, פסיפס וכיוצא בזה). משני צדיה - משולשים דמויי אוזניים.
בכתובת כתוב:
בשם אללה הרחמן והרחום. ותפילתו על אדוננו מוחמד ועל חבריו כולם. צוה בבנין הגשר המבורך הזה, אדוננו הסולטאן האדיר המלך א-דאהר  רוּכּן א-דין בּיבּרס בן עבּדאללה. בימי בנו אדוננו הסולטאן המלך א-סעיד נאצר א-דין, ברכת-ח'אן, יאדיר אללה ניצחונותיהם ויכפר להם. וזה (הגשר נבנה) בהשגחת העבד המסכן (הרוצה) לרחמי אללה, עלא-דין עלי א-סואק, יכפר אללה לו ולילדיו. בחודש ראמדאן שנת אחת ושבעים ושש מאות.
— זאב וילנאי, מדריך ארץ ישראל - ת"א, השרון, השפלה והנגב, הוצאת תור ירושלים, 1950, עמוד 191
שמו הנוסף של הגשר הוא גשר ג'ינדאס על שם כפר ערבי בשם זה ששכן לפנים במקומו של היישוב הנוכחי גינתון. יש חוקרים הטוענים כי הוא הוקם כבר בתקופה הצלבנית (כעדות לכך מציינים את הצלבים בצדו של הגשר), וכן שבייברס "זייף" את הכתובת וניכס לעצמו גשר שלא הוא בנה, ואולם - רוב החוקרים שוללים טענה זו.

מעברתא דלוד

יש המזהים את מקום הגשר עם "מעבר לוד", (בארמית: מעברתא דלוד), המוזכר בתלמוד הירושלמי כמקום בו שרף אפוסטומוס את התורה. המשנה, במסכת תענית, מונה את האירוע כאחד מחמש הסיבות לקביעת צום שבעה עשר בתמוז. התלמוד הירושלמי שואל: "איכן שרפה? רבי אחא אמר: במעברתא דלוד, ורבנן אמרי: ב"מעברתא דטרלוסה". (מסכת תענית פרק ד', הלכה ה').
בעבר עברו במקום גם דרכים מהתקופה הרומאית מקיסריה, אנטיפטרוס ומיפו.
אטלנטה (סדרת טלוויזיה)

עלילה

הסדרה עוסקת בארן, צעיר אפרו-אמריקאי שנשר מאוניברסיטת פרינסטון, הוא אב כושל לבת מחברתו לשעבר ונסה וחסר כל רכוש. הוא מנסה לבנות עצמו באמצעות קידום הקריירה של בן דודו הראפר "פייפר בוי".
מוריס פרחי

ביוגרפיה

פרחי נולד למשפחה יהודית ספרדית באנקרה, טורקיה, בשנת 1935. הוא סיים את לימודיו בבית הספר התיכון הפרטי רוברט קולג' באיסטנבול בשנת 1954 והגיע לבריטניה באותה שנה. למד ב אקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה, סיים את לימודיו בשנת 1956 והתיישב בלונדון. אחרי קריירה קצרה כשחקן, הוא החל לכתוב. הוא כתב כמה רומנים, בהם ילדי הקשת ומסע דרך השממה. שיריו הופיעו בפרסומים רבים בבריטניה, בארצות הברית ובאירופה ובאנתולוגיה של משוררים יהודים מהמאה העשרים, "קולות בתוך התיבה" (1979). פרחי גם פרסם סיפורים קצרים באנתולוגיות ובמגזינים בבריטניה, בארצות הברית ופולין. כתב תסריטי טלוויזיה רבים. עבודותיו של פרחי תורגמו לערבית, הולנדית, צרפתית, גליציאנית, גרמנית, יוונית, עברית, איטלקית, פולנית, רומנית וטורקית. הוא תרם חלק מהספרייה האישית שלו, המורכבת מ-19,000 ספרים, לאוניברסיטת בואזיצ'י.
רפאל פוארה

ביוגרפיה

פוארה נולד בעיר Rives שבצרפת. גובהו 1.74 מטר ומשקלו 70 ק"ג. הוא נשוי לביאתלטית עבר ליב גרט שיילברייד-פוארה מנורווגיה. לזוג נולדו שתי בנות: אמה (נולדה ב-27 בינואר 2003) ואנה (נולדה ב-10 בינואר 2007). נכון להיום (מרץ 2007), בני הזוג פוארה הם בני הזוג היחידים שזכו במדליות באותה אולימפיאדה כשהם ייצגו אומות שונות. באולימפיאדת סולט לייק סיטי (2002), רפאל מצרפת וליב מנורווגיה זכו במדליות כסף בתחרויות הביאתלון.

קריירה ספורטיבית

פוארה זכה בארבעה תוארי גביע עולם (בעונות 1999-2000, 2000-01, 2001-02 ו- 2003-04), סיים פעם אחת במקום השני (בעונת 2005-06) ופעם אחת במקום השלישי (בעונת 2004-05). הוא סיים 103 פעמים על הפודיום בתחרויות גביע העולם, מתוכם 44 פעמים במקום הראשון, 39 פעמים במקום השני ו- 20 פעמים במקום השלישי. באולימפיאדות החורף, פוארה זכה במדליית כסף אחת ושתי מדליות ארד. באליפויות עולם לעומת זאת, פוארה צבר לא פחות משמונה מדליות זהב, שלוש מדליות כסף, ושבע מדליות ארד.
התחרויות האהובות על רפאל פוארה הן התחרויות בזינוק המוני למרחק 15 ק"מ. בתחרויות האלה זכה פוארה 9 פעמים במקום הראשון, 4 פעמים במקום השני, ושלוש פעמים במקום השלישי בתחרויות גביע העולם. פוארה גם זכה ארבע פעמים מתוך שבע בתחרויות הזינוק ההמוני שנערכו במסגרת אליפויות העולם.
לאחר זכייתו במדליית זהב במסגרת אליפות העולם שנערכה באנטהולץ שבאיטליה, הודיע פוארה כי יפרוש בסוף עונת 2006-07. פוארה החליט לפרוש אחרי המפגש שהתקיים בהומלקולן שבנורווגיה (והחליט לא להשתתף במפגש האחרון שהתקיים ברוסיה ובכך ויתר על סיכוייו לזכות בגביע עולמי נוסף). ב- 11 במרץ 2007, גלש פוארה את התחרות האחרונה שלו, כשסיים בתחרות הזינוק ההמוני במקום השני, אחרי הפסד בפוטו פיניש לאולה איינר ביורנדלן.
נמיית זנב-טבעת

מאפיינים

הנמייה היא המין הגדול ביותר בתת-משפחת Galidiinae והיא מגיעה לגודל 32–38 ס"מ ולמשקל 700–900 גרם. יש לנמייה גוף אדמדם ומוארך מעט וראשה בעל חוטם קצר ואוזניים גדולות. הרגליים קצרות וכמו ששמה מרמז, על זנבה טבעות אדמדמות ושחורות.
אלו נמיות פעילות יום, אתלטיות היכולות לרוץ מהר, לטפס ולקפוץ החיות ביערות מזרח מדגסקר. הם בעיקר טורפים שאוכלים עכברים, ציפורים קטנות, ביצים וזוחלים כמו זיקיות, אך יאכלו לעיתים גם פירות וחרקים.
קלאו אדום-צוואר

מאפיינים

אורכו כ-117 ס"מ, והוא אחד מהמינים הגדולים ביותר במשפחת הקלאוניים. הצוואר, הראש, העורף, הבטן והחזה אדומים אצל הזכר, אך שחורים אצל הנקבה. קצה נוצות התעופה לבן, וחלק מהזנב לבן גם הוא; שאר הגוף שחור-ירקרק. קלאויים צעירים ממין זה דומים לזכרים, אך אין להם את הפסים השחורים על בסיס המקור; פסים אלה נוספים במהלך התבגרות הפרט. מעל המקור אין "קסדה", אך הוא עבה יותר בבסיסו. 
תחום תפוצתו של הקלאו אדום-הצוואר התמשך בעבר מנפאל לווייטנאם, אך כיום הקלאו מצוי רק בצפון-מזרח הודו, בהוטן, בורמה, דרום-מזרח טיבט, צפון ומערב תאילנד, צפון לאוס וצפון וייטנאם.
קן הקלאו ממוקם בין 6 ל-33 מטרים מעל פני הקרקע, והוא בדרך כלל חור בעץ. הנקבה כולאת את עצמה בתוכו במשך כארבעה חודשים בשנה, על ידי חסימת הכניסה באמצעות עלים אכולים-למחצה ובוץ; היא משאירה רק חרך קטן שדרכו הזכר יכול להעביר לה מזון. הנקבה מטילה 2 ביצים, בדרך כלל באפריל, במהלך העונה היבשה, על מנת לסנכרן את בקיעת הביצים לעונה הגשומה. 
הקלאויים ממין זה ניזונים בעיקר מפירות (חביבים עליהם במיוחד אגוזי מוסקט, אגסים ותאנים), אך תזונתם משתנה ביחס לפריחת עצי הפרי השונים. הפרטים ממין זה ניזונים לעיתים גם מסרטנים, חיפושיות, ציקדות, לטאות, שלשולים, צפרדעים ומיני עופות שונים.
למרות שאוכלוסייתו של הקלאו אדום-הצוואר מאוימת על ידי ציד, כיום חלקים מתחומי תפוצתו הוכרזו כשמורות טבע, בהודו, סין, תאילנד ובהוטן. ישנם מספר ארגונים שמסייעים בשימור הקלאו, בין השאר האגודה ההודית לטבע, פרויקט אימוץ קן הקלאו, ופרויקט נוסף, שמטרתו - החלפת השימוש במקור הקלאו בעותקים עשויים מסיבים.
הסכם הנייטרליות הסובייטי-יפני

הסכם הנייטרליות הסובייטי-יפני היה הסכם אי-התקפה בין ברית המועצות והאימפריה היפנית שנחתם ב-13 באפריל 1941, שנתיים לאחר קרב חלקין גול בין היפנים לסובייטים. ההסכם נחתם כדי להבטיח נייטרליות בין ברית המועצות לאימפריה היפנית בתחילת מלחמת העולם השנייה, בה לקחו חלק שתי המדינות.

רקע

עם נפילת צרפת והתפשטות מדינות הציר ב-1941, שאפו ראשי ברית המועצות לתקן את קשריהם הדיפלומטיים במזרח אסיה במטרה לאבטח את גבולם המזרחי, וכדי לאפשר להם לרכז את כוחותיהם בזירה האירופית. היפנים, מצדם, היו שקועים במלחמת סין-יפן השנייה, וקשריהם הדיפלומטיים עם ארצות הברית הלכו והתדרדרו, והם שאפו לשפר את מצבם הדיפלומטי העולמי, וכן לאבטח את גבולם הצפוני במנצ'וקוו מפני פלישה סובייטית. 
ההסכם נחתם במוסקבה ב-13 באפריל 1941, על ידי שר החוץ היפני יוסוקה מצואוקה והשגריר יושיצוגו טטקאווה עבור האימפריה היפנית, ועל ידי שר החוץ הסובייטי ויאצ'סלב מולוטוב.
באותו יום חתמו הצדדים על הסכם נוסף בו הכירה ברית המועצות בשליטה היפנית במדינת מנצ'וקוו, ויפן הכירה בשליטה הסובייטית במונגוליה.
מאוחר יותר בשנת 1941 שקלו היפנים, שהיו חברים בהסכם התלת-צדדי, להתנער מהסכם הנייטרליות לאחר שגרמניה הנאצית פלשה לברית המועצות במסגרת מבצע ברברוסה, אך בסופו של דבר הותירו אותו על כנו והעדיפו לתקוף לכיוון דרום מזרח אסיה. 
ב-5 באפריל 1945 הודיעה ברית המועצות לשגריר יפן במוסקבה על התנעורתה מהסכם הנייטרליות, אולם היפנים טענו שההסכם תקף עד אפריל 1946, ולכן נותר ההסכם על כנו. עם זאת, ב-9 באוגוסט 1945 פלשו הסובייטים למנצ'וריה, ובאותו יום הכריזה ברית המועצות מלחמה על האימפריה היפנית. בכך קיימה ברית המועצות את הבטחתה לבעלות הברית שנתנה בועידת יאלטה, להצטרף למלחמה נגד יפן חודשיים עד שלושה חודשים לאחר סיום מלחמת העולם השנייה באירופה. עם זאת, בעת הכרזת המלחמה הפרה למעשה ברית המועצות את ההסכם, שהיה בתוקף.
ירוסלב קצ'ינסקי

קורות חייו

ירוסלב נולד בוורשה כתאום הבכור. הוריו, פטריוטים פולנים מן המעמד הבינוני, פעלו בצעירותם בארמייה קריובה, האם כחובשת וקשרית והאב בתפקידים אחרים.
ב-1961, בהיותם בני 12, כיכבו התאומים בסרט "השניים שרצו לגנוב את הירח", המבוסס על ספרו של סופר הילדים קורנל מקושינסקי.
לאחר סיום בית ספר התיכון למד משפטים באוניברסיטת ורשה אצל פרופסור סטניסלב ארליך (Stanisław Ehrlich), בעל תואר דוקטור למשפטים בתאוריה משפטית. בתקופת לימודיו היה פעיל בתנועת "קור" באופוזיציה, כיהן כיועצו של הנשיא לך ולנסה.
בבחירות שנערכו ב-21 באוקטובר 2007 הפסידה מפלגתו של קצ'ינסקי, "חוק וצדק", בהפרש גדול, ומאז מכהן קצ'ינסקי כראש האופוזיציה.
בבחירות לנשיאות פולין שנערכו ב-20 ביוני 2010 לאחר מותו של לך, אחיו של ירוסלב בהתרסקות מטוס, הכריז ירוסלב על התמודדותו. הוא זכה ב-36.46% מקולות המצביעים בסיבוב הראשון, אך הפסיד בסיבוב השני שנערך ב-4 ביולי ליריבו ברוניסלב קומורובסקי,. 
ירוסלב לא נישא מעולם והתגורר עם אמו, ידוויגה. הוא ידוע כאוהב חיות ומגדל חתולים וכלבים.
יעל איתן

ביוגרפיה

נולדה וגדלה בנתניה. בגיל שמונה הצטרפה לתיאטרון "אלמוג" של רבקה ויוסי אלמוג, במסגרתו שיחקה בשתי הצגות חינוכיות לתיכונים: "אגדות ימי הבריאה" (1999–2001) ו"חושים" (2000–2002). בצבא שירתה איתן בחיל האוויר. בתום שירותה הצבאי הלכה ללמוד אילוף כלבים באקדמיה לכלבנות של יוסי סמואל.
יעל איתן למדה משחק במשך 3 שנים בסטודיו למשחק ניסן נתיב בתל אביב (2010-2007).
איתן משחקת מאז סיום לימודיה בסטודיו של ניסן נתיב בהצגה "כשהאנייה שוקעת", שמספרת על טביעתה של הטיטניק. זו הייתה הצגת הסיום שלה בניסן נתיב והיא רצה בצוותא בשנים 2010–2012, בבימויה של דניאלה מיכאלי ובה משחקים כמעט כל בני כיתתה, כ-14 איש.
בשנת 2008 שיחקה בעונה השנייה של סדרת הילדים "האי", בה גילמה את דמותה של דינה, ארוסתו של בן (אביב אלוש) ובתו של מישל מפקד המשטרה.
בשנת 2010 שיחקה בעונה הראשונה של הסדרה "חטופים" בתפקיד דנה קליין, בתו של נמרוד קליין (יורם טולדנו) ושל טליה קליין (יעל אבקסיס); דנה היא חיילת, שגדלה בלי אבא, שנחטף 17 שנה קודם לכן. בשנת 2012 שיחקה בעונה השנייה של הסדרה.
בשנת 2011 שיחקה בהצגה "לקפוץ מעל העננים" בבימויה של אסנת זיביל, בתיאטרון הנפש. היא גילמה את דמותה של אלונה, חונכת של ילד הלוקה בשיתוק מוחין שבהיותה בת שש עשרה מקימה תנועת נוער שתשלב ילדים עם צרכים מיוחדים וילדים רגילים.
בשנת 2011 החלה לשחק בהצגה "הבוגד" בבימויו של ניר ארז בתיאטרון באר שבע. איתן מגלמת את דמותה של ירדן דואני, בתם של טומי (אמיר קריאף) וקתי דואני (נדיה קוצ'ר). ירדן היא מורה במקצועה, אידיאליסטית מאוד בדומה לאביה, שמנהלת רומן עם העיתונאי (מיכאל אלוני או ג'ייסון דנינו הולט בדאבל קאסט).
בשנת 2011 שיחקה ב"מבצע קיפוד", בערוץ לוגי. היא גילמה את דמותה של מנהלת מרכז להצלת צבי ים במבואות ים. איתן שיחקה בתפקידי אורח בסדרות "החברים של נאור", "אולי הפעם" ו"גירושים נפלאים".
בשנת 2012 החלה לשחק בהצגה "למה לא באת לפני המלחמה" בבימויה של חגית רכבי ניקוליבסקי בתיאטרון באר שבע. היא גילמה את דמותה של אליזבת (ליזי דורון) מגיל שמונה ועד גיל שמונה עשרה. ההצגה מגוללת את מערכת יחסיה עם אמה (שירי גולן), שהיא ניצולת שואה ועם חברותיה. על הצגה זו זכתה באותה השנה בפרס התיאטרון הישראלי לשחקנית המבטיחה של השנה.
בשנת 2012 החלה לשחק בהצגה "הרפתקה בחולות" – בבימויה של שלומית ארנון בתיאטרון אורנה פורת. היא מגלמת את דמותה של ענבר, שמוצאת גזיר עיתון, מתחילה להתכתב עם מישהו מהעבר וחוזרת אחורה בזמן לתקופת הכרזת האו"ם על הקמת מדינת ישראל, לומדת על ערכים, אסרטיביות ולבסוף שבה להווה.