google/wiki40b huggingface dataset:
ישראל אריה גרשטנקורן

הרב ישראל אריה גרשטנקורן (י"א בטבת תרצ"ז, 25 בדצמבר 1936 – י"ג בתשרי תשס"א, 12 באוקטובר 2000) היה רבה הראשי האשכנזי של קריית מלאכי.

תולדותיו

נולד וגדל בבני ברק, בנם של אפרים ואיטה-מרים גרשטנקורן ונכדו של יצחק גרשטנקורן, מייסד בני ברק. למד במוסדות של חסידות גור. נישא לרבנית חנה-דובה, בתו של הרב שאול יהודה חסידה. בתחילת שנות ה-60 התיישב בקריית מלאכי, שהייתה אז עיירת עולים, רובם מצפון אפריקה. בט"ו בכסלו תשכ"ד (דצמבר 1963) מונה לתפקיד הרב האשכנזי של קריית מלאכי וכיהן בתפקידו במשך שלושים ושש שנים, עד פטירתו בשנת 2000. 
נקבר בבית הקברות שומרי שבת בבני ברק. לאחר פטירתו נקראה על שמו כיכר "אהבת ישראל" בקריית מלאכי.
גראן ויה

גראן ויה (בספרדית: Gran Vía - דרך גדולה) הוא רחוב מסחר יוקרתי במרכז מדריד, בירת ספרד.
גראן ויה הוא מהרחובות העמוסים במדריד וממוקמים בו בתי מלון רבים לצד אולמות קולנוע גדולים. הוא נחשב לאחד ממוקדי הקניות המרכזיים של העיר וכן ידוע בשל האדריכלות המרשימה של רבים מהבניינים לאורכו. בשנים האחרונות מפנים אולמות קולנוע רבים את מקומם לטובת מרכזי קניות.

ייעוד

באמצע המאה ה-19, החליטו מהנדסי העיר כי יש צורך בדרך חדשה שתוביל מרחוב אלקלה לפלאסה דה אספניה. התוכנית הצריכה את הריסתם של מבנים רבים במרכז העיר וזכתה לכינוי 'מכת גרזן על המפה'. שנים רבות לאחר הגיית התוכניות הראשוניות, הפרויקט טרם יצא לפועל והתקשורת לעגה לתוכנית וכינתה אותה בציניות 'גראן ויה' - דרך גדולה. התוכנית אושרה לבסוף ב-1904 וביצוע החל שנתיים מאוחר יותר. חלקו האחרון של הרחוב הושלם ב-1929.

מבנים גבוהים

הרחוב החדש יצר הזדמנויות קורצות עבור אדריכלים שיכלו לתכנן מבנים גדולים ומודרניים לאורך הרחוב. המבנה הראשון והמפורסם מבין הרבים שנבנו לאורך הרחוב הוא בניין מטרופוליס, שבנייתו הושלמה ב-1911. מבנה מפורסם נוסף ברחוב הוא בניין טלפוניקה, חברת התקשורת הספרדית. בנייתו של בניין טלפוניקה הושלמה ב-1929, ובגובה 88 מטרים הוא היה לבניין הגבוה במדריד בזמנו.

שמות הרחוב

לגראן ויה שמות רבים בעברו, רשמיים ובלתי-רשמיים כאחד. בעת תכנון הרחוב הוא חולק במקור לשלושה מקטעים, כל אחד מהם בעל שם אחר. שלושה חודשים לפני שהחלה מלחמת האזרחים הספרדית אוחדו שני מקטעים ונקראו 'שדרת CNT', בהשפעה פוליטית. לאחר תחילת המלחמה שונה שם הרחוב ל'שדרת רוסיה', בשל תמיכתה של רוסיה ברפובליקה הספרדית, ומאוחר יותר שונה השם ל'שדרת ברית המועצות'. עם זאת, הרחוב כונה גם 'שדרת ההוביצרים' בשל הפגזותיהם הבלתי פוסקות של כוחותיו של פרנסיסקו פרנקו, שכוונו כלפי בניין טלפוניקה.
לאחר מלחמת האזרחים ועם כניסתם של המורדים לעיר, הוחלף שמו של הרחוב ל'שדרת חוזה אנטוניו', על שם חוזה אנטוניו פרימו דה ריברה, מייסד המפלגה הפשיסטית. ב-1981, תחת השלטון הדמוקרטי הוחלפו שמותיהם של עשרים ושבעה רחובות בעיר והשדרה נקראה אז 'גראן ויה'.
נבחרת סקוטלנד בכדורגל נשים

היסטוריה

בסקוטלנד קיימות עדויות לתחרות כדורגל נשים שנתית שנערכה במדינה עוד בשנת 1790. מאה שנה לאחר מכן, ב-1892, התקיים בגלאזגו משחק הנשים הראשון שנרשם על ידי התאחדות הכדורגל הסקוטית.
בזמן מלחמת העולם הראשונה כדורגל הנשים הפך לפופולרי בהיקפים גדולים, כאשר העסקתן של נשים בתעשייה הביאה להקמת קבוצות במסגרת משחקי מקומות עבודה, בדומה למה שקרה 50 שנים מוקדם יותר עבור גברים. למרות זאת, עם סיום המלחמה הונחתה על כדורגל הנשים מכה קשה - התאחדות הכדורגל האנגלית והתאחדות הכדורגל הסקוטית החליטו לאסור על נשים לשחק במגרשי ההתאחדות, בטענה שמשחקי הנשים חסרי טעם. אחדים טענו שההחלטות הללו נבעו מקנאה בקהל הרב שמשחקי הנשים משכו. האיסור הקטין בצורה משמעותית את החשיפה הציבורית לכדורגל הנשים והאט את צמיחתו למשך שנים רבות.
רק ב-1972, חמישים שנה לאחר תחילת החרם, התקיים משחקה הראשון של הנבחרת הסקוטית. במשחק זה היא הפסידה 3-2 לנבחרת אנגליה, שגם לה היה זה המשחק הראשון אי פעם. שנתיים לאחר מכן הוסר חרם ההתאחדויות על הנשים, והנבחרת החלה לפעול בצורה מסודרת. ב-1984, היא הייתה אחת מ-16 הנבחרות שלקחו חלק במוקדמות אליפות אירופה הראשונה, אך לא העפילה לטורניר הגמר. היא נכשלה גם בכל עשרת טורנירי המוקדמות הבאים של האליפות, ומעולם לא זכתה לשחק בטורניר בינלאומי גדול, למעט גביע אלגארבה בשנת 2002.
סבבה (סרט)

רקע

הסרט הוא ספין-אוף ספציפי של דמותם של יהודה'לה, רס"ר שמש, ורס"ר פלכטר מספיחס. הסרט אינו נחשב באופן רשמי חלק מסדרת סרטי אסקימו לימון, אך יש המתייחסים אליו כאל "אסקימו לימון 4.5", כאשר הסרט יצא בין "ספיחס" (אסקימו לימון 4) לבין "רומן זעיר" (אסקימו לימון 5).

עלילה

יהודה'לה (צחי נוי) נשאר בבסיס לטירונות לבעלי כושר מוגבל, ונרמז שבנצי ומומו, שלא מופעים בסרט זה כלל, נשלחו לטירונות קרבית. במרכז העלילה עומד תמרון בין שני בסיסי טירונות: "עציוני" ו"סבבה" שעליו מופקדים רס"ר שמש (יוסף שילוח) ורס"ר פלכטר (משה איש כסית). הטירונים בשני הבסיסים עוברים אימונים קשים לקראת התמרון, בו צריך למצוא את דגל החטיבה. בכל השנים שעברו, בהם נערך התמרון המסורתי, תמיד ניצח מחנה "עציוני" את "סבבה". התחרות נערכת בפיקוח אלוף הפיקוד .
הנספח הצבאי של שווייץ (צבי שיסל) וסגניתו (סיביל ראוך), בלונדינית נחשקת, מתארחים לביקור בבסיס "סבבה" ועקב כך ,יוצאים איתם לתמרון מול עציוני. במהלך התחרות חוטפים חיילי פלוגת "סבבה" את רס"ר גת (שמוליק אומני) מהפלוגה המתחרה כדי להוציא ממנו את מיקומו של הדגל.

ביקורת והכנסות

הסרט זכה לביקורות חיוביות בארץ בין השאר הודות לעלילה שלא התבססה על סדרת סרטי "אסקימו לימון" ואף העצימה את הדמויות הנשיות בסרט, באמצעות שחקניות מוכשרות שהציגו תפקידי אופי.
בישראל נמכרו 320 אלף כרטיסים ובגרמניה המערבית נמכרו 285 אלף כרטיסים. בסך הכל, הכניס הסרט 605 מיליון שקלים (שקל ישן) מסביב לעולם ובישראל יחד, מה שהפך את הסרט למכניס ביותר לשנת 1983.
סמואל ברגר

ביוגרפיה

ברגר נולד וגדל בשיקגו, אילינוי למשפחה יהודית.
באולימפיאדת סנט לואיס (1904) זכה ברגר במדלית זהב לאחר שניצח את צ'ארלס מאייר מארצות הברית בהחלטת שופטים. בשלב חצי הגמר הוא ניצח את ויליאם מייקלס אף הוא מארצות הברית בנוקאאוט בסיבוב השלישי.
לאחר המשחקים האולימפיים החל להתאגרף באופן מקצועני. הוא פרש בשנת 1906.

הנצחה

בשנת 1985 הונצח ברגר ביד לאיש הספורט היהודי שבמכון וינגייט, מוזיאון המנציח יהודים שהגיעו להישגים ספורטיביים יוצאי דופן.
קליגה

קליגה (לטינית: Caliga; ברבים: קליגאי, Caligae) הם סנדלים שנועדו לשימוש צבאי וננעלו על ידי חיילי הליגיון הרומאי.
הסנדלים הוכנו מעור ונקשרו במרכז כף הרגל ומעל הקרסול. בנוסף, מוסמרו מסמרי ברזל לסוליה כדי לחזק אותה ולאפשר תנועה קלילה. המסמרים גם היוו כלי נשק פוטנציאלי משום שאפשרו גרימת נזק רב יותר בבעיטה.
בתנאי קור החיילים הרומאים נהגו לגרוב גרבים עם הקליגה. במהלך המאה השנייה יצאה הקליגה משימוש והוחלפה על ידי מגפיים שסיפקו הגנה טובה יותר לרגליים.
לפי אחת הסברות, מקור המלה "קַלְגַּס" ששימשה ככינוי לחייל רומאי בלשון חז"ל, הוא מסנדלי הקליגה שהחיילים הרומאים נהגו לנעול. חז"ל אסרו לבישת קליגה בשבת בעקבות מעשה דריסה המוני.
מתייה אמלריק

קורות חיים

אמלריק נולד בפרוור ניי-סיר-סן שבמערב פריז לז'אק אמלריק, עיתונאי שעבד בעיתונים הצרפתים "לה מונד" ו"ליברסיון", וניקול זאנד, יהודייה ילידת קרקוב שעבדה גם היא בעיתון "לה מונד" כמבקרת ספרות.
לאמלריק שלושה בנים מאשתו לשעבר, שחקנית הקולנוע ז'אן באליבר ובת אחת מחברתו הנוכחית.

קריירת מקומית בצרפת

התפרסם לראשונה בצרפת בשנת 1996 בעקבות תפקידו הראשי בדרמה "חיי הסקס שלי" בתור פול דדאלוס, מרצה בחוג לפילוסופיה באוניברסיטת פריז.
הופעתו בסרט זיכתה אותו בפרס סזאר בקטגוריית תגלית השנה.
אמלריק זכה ב-2004 בפרס סזאר ובפרס לומייר בקטגוריה השחקן הראשי הטוב ביותר על הופעתו בדרמה הקומית "מלכה אחת ומספר מלכים" שם גילם את איסמאל, גבר שנגרר בעל כורחו על ידי אנשים בחלוקים לבנים ומבלה את המשך דרכו על המסך במוסד לחולי נפש.
אמלריק הופיע בדרמה הביוגרפית "פרפר ופעמון הצלילה" בשנת 2007, שם גילם את דמותו הטראגית של ז'אן דומיניק בובי, עורך מגזין האופנה שעבר אירוע מוחי שגרם לכך שכול גופו יהיה משותק מלבד עינו הימנית.
הופעתו בסרט זיכתה אותו בפרס סזאר שלישי בקריירה ושני בקטגוריית השחקן הטוב ביותר וכן בפרס לומייר.
בשנת 2010 זכה אמלריק בפרס הבמאי הטוב ביותר במסגרת "פסטיבל קאן" על בימוי הקומדיה "מסע הופעות".

קריירה בהוליווד

את ההופעה ההוליוודית הראשונה שלו ערך אמלריק ב-2005 בדרמה ההיסטורית של סטיבן ספילברג "מינכן". בסרט הופיע בדמותו של המודיע לואיס, שעוזר במתן מידע מודיעיני לסוכן המוסד אבנר (אריק באנה) ולצוותו במטרה להוציא לפועל את "מבצע זעם האל".
את מלוא פרסומו עד כה קיבל אמלריק בזכות הופעתו הראשית בסרט ה-22 בסדרת סרטי "ג'יימס בונד", "קוונטום של נחמה". בסרט האקשן קיבל אמלריק את תפקיד הנבל - דומיניק גרין, טייקון עסקים וחבר בארגון "קוונטום", הפועל לטובת עסקיו המפוקפקים בבוליביה.
פיטר ברגמן

ביוגרפיה

ברגמן נולד במפרץ גואנטנמו, טריטוריה אמריקנית בקובה, שם שירת אביו כקצין בצי האמריקני ולו שלושה אחים. בילדותו עברה משפחתו ממקום מגורים אחד למשנהו, דבר שהביא את ברגמן לשפר את כישוריו החברתיים, אך גם לסלוד מהרעיון של קריירה צבאית. בעת לימודיו בתיכון הוא שאף להשיג נערה שנבחנה לתפקיד במחזה "פיטר פן". ברגמן שרצה להרשימה נבחן גם הוא לתפקיד במחזה ונבחר לגלם את דמותו של קפטן הוק. החוויה הביאה אותו לנהות אחר קריירת משחק.
לאחר סיום לימודיו בתיכון ושנת לימודים אחת במכללה, העתיק את מקום מגוריו לניו יורק ולאחר שנה שבמהלכה חסך כסף לשכר לימוד החל ברגמן ללמוד באקדמיה האמריקאית לאמנויות הדרמה שבעיר (AADA). באותם ימים הופיע במחזות אוף-ברודוויי ופגש את אשתו הראשונה, השחקנית קריסטין אברסול, לה נישא ב-1976. באותה שנה הופיע בשני פרקים של סדרת הטלוויזיה "Kojak". ב-1979 זכה לתפנית בקריירה כאשר נבחר לגלם את דמותו של ד"ר קליף וורנר באופרת הסבון המצליחה "כל ילדיי". ברגמן גילם את דמותו של וורנר בשנים 1979-87 ובשנים 1988-89 לצדה של השחקנית טיילור מילר שגילמה את אהובתו המפורסמת, נינה קורטלנד. ב-1982 גילם ברגמן דמות משנה בסרט הטלוויזיה "Fantasies". ב-1986 כיכב בסרטון פרסומת לסירופ שיעול, עם המשפט שהפך מפורסם: "אינני רופא, אבל אני משחק אחד כזה בטלוויזיה". ב-1989 הצטרף לצוות השחקנים של אופרת הסבון הפופולרית "צעירים חסרי מנוח" והחל לגלם את דמותו של ג'ק אבוט (בנו הבכור של ג'ון אבוט, בגילומו של ג'רי דאגלס) במקום השחקן טרי לסטר שגילם את אבוט במשך כעשר שנים. ברגמן מגלם את דמותו של אבוט עד היום (2009) והוא גילם אותו כתפקיד אורח גם בקומדיית המצבים "נני" (1997) ובאופרת הסבון "היפים והאמיצים" (1998). הופיע גם בסרטי הטלוויזיה: "Money, Power, Murder"‏ (1989) ו-"Palomino" ‏(1991).
היה מועמד לפרס אמי לסדרות יומיות על משחק משובח באופרת הסבון "כל ילדיי" ו-15 פעמים על משחק משובח באופרת הסבון "צעירים חסרי מנוח". הוא זכה בפרס שלוש פעמים (1991, 1992 ו-2002). כן זכה בפרס סופ אופרה דייג'סט ב-1993, גם כן על גילום דמותו של ג'ק אבוט. הוא היה מועמד לפרס זה גם ב-1994.
ברגמן נשוי בשנית. ב-1976 נישא לשחקנית קריסטין אברסול. השניים התגרשו ב-1981. ב-1985 נישא למרילן ולזוג בן ובת. הם מתגוררים בקליפורניה.
מרדכי יעקב ברייש

הרב מרדכי יעקב ברייש (תרנ"ו, 1896 – י"ד בכסלו תשל"ז, 1976) היה רב ואב"ד הקהילה החסידית ״אגודת אחים״ בציריך שבשווייץ למעלה מארבעים שנה, פוסק הלכה נודע, מחבר סדרת הספרים שו"ת חלקת יעקב (3 חלקים).

תולדותיו

נולד בסקוהל שבגליציה (כיום אוקראינה), בן הרב חיים ברייש, מחסידי בעלז. למד אצל הרב שבתי הרציג שכיהן כראש הדיינים בסקוהל, ואף הוסמך אצלו לרבנות. כמו כן הוסמך על ידי הרב אברהם יעקב הלוי הורוויץ מפרובוזנה, מחבר שו"ת צור יעקב ועל ידי הרב מאיר אריק מקרקוב. נישא לפעשא בת ר' שאול ציגמן מלבוב.
בשנת תרפ"ח מונה לרב העיר אלעסק, בה כיהן חדשים ספורים, לאחר מכן מונה לרבנות הקהילה הפולנית שבדיסבורג שבגרמניה. בכ"ג אדר תרצ"ג עבר טקס השפלה ברחוב העיר על ידי הנאצים, ולכן עזב את גרמניה לאנטוורפן שבבלגיה. במשך כמה חודשים כיהן כרב בלנס הסמוכה לפריז עד שנאלץ לעזוב את צרפת היות שהשלטונות לא הסכימו להנפיק לו אשרות שהייה. בשנת תרצ"ה מונה לרב ואב"ד של הקהילה החרדית "אגודת אחים" בציריך, שאיגדה את כל בתי הכנסת החרדיים בעיר. ברבנות זו שימש במשך ארבעים ושתיים שנה.
ביוזמתו הוקם בבני ברק כולל האברכים הנושא את שמו "חלקת יעקב" ("ברייש") על ידי בנו הרב שאול ברייש, המנוהל היום על ידי הרב שאול ואחיו משה דן.
הוריו ורבים מבני משפחתו נספו בשואה. היה בעל קשרי חיתון עם בני משפחת סולובייצ'יק וכן מחותן של הרב יצחק יעקב וייס.
נפטר בשווייץ בי"ד בכסלו תשל"ז, ונקבר בהר המנוחות בירושלים, סמוך לקבריהם של האדמו"ר מבעלז והרב מטשיבין. את מקומו ברבנות בציריך ממלא בנו הרב שאול ברייש.
דוד פלינקר

ביוגרפיה

דוד פלינקר נולד בשנת 1897 בעיירה גור שליד ורשה, בפולין הרוסית, בנם של מרים חיה (לבית בלאס) ואהרן דב פלינקר. קיבל חינוך יהודי מסורתי וכללי. 
בשנת 1929 הוביל ביחד עם משולם קאמינר את ייסודו של היומון רב-התפוצה של אגודת ישראל בפולין, "דאָס יודישע טאָגבלאַט", שהופיע בשנים 1929–1939, ושימש כעורכו.
עם מלחמת העולם השנייה נמלט עם משפחתו משטחי הכיבוש הגרמני, הגיע תחילה כפליט לווילנה, שם שהה זמן מה, ובראשית שנת 1941 הגיע לארץ ישראל (שבה ביקר פעמיים קודם לכן בשליחות עיתונו,, מהן פעם ב-1938). בארץ המשיך את עבודתו העיתונאית: מן המחצית השנייה של שנות ה-40 ועד 1955 כתב בעיתון "הבוקר" (בראשית 1948 נשלח לניו יורק ככתב העיתון ועשה שם כשנה וחצי). כמו כן, שימש סופרו הקבוע בישראל של העיתון הניו-יורקי הגדול "טאָג – מאָרגען זשורנאַל" ובשנותיו האחרונות של העיתון "אַלגעמיינער זשורנאַל". היה חבר בולט באגודת העיתונאים בתל אביב וחבר פעיל בנשיאות הפדרציה העולמית של עיתונאים יהודים.
לאחר המלחמה פרסם פלינקר שלושה רומנים שראו אור בסדרת "דאָס פּוילישע יִידנטום" (יהדות פולין) של האיגוד המרכזי של יהודי פולין בארגנטינה: "אַ הויז אויף גזשיבאָוו" (בית ברחוב גְז'יבּוֹב), "אין שטורעם" (בסערה) ו"ניַיע ציַיטן": ראָמאַן פֿון אַמאָליקן יִידישן לעבן אין פּוילן (זמנים חדשים: רומן מהחיים היהודיים בפולין של פעם). הראשון, שפורסם במקור מעל דפי "דאָס יודישע טאָגבלאַט" תחת שם העט "דער אומבאַקאַנטער" (האלמוני), היה מעין רומן בלשי, ששילב אירועים היסטוריים חשובים בהיסטוריה היהודית כגון משפט בייליס. ספרו האחרון זיכה אותו בפרס מרדכי סטולייר בבואנוס איירס (1958). בכל שלושת הספרים מתואר ההווי של יהדות פולין שלפני המלחמה.
בנוסף, חיבר את הכרך המוקדש ליהדות ורשה בסדרת "ערים ואמהות בישראל" (מוסד הרב קוק, תש"ח) והיה שותף לעריכת הקובץ האנציקלופדי על תולדות העיתונות היהודית (האיגוד העולמי של העיתונאים היהודים, תשל"ג).
היה נשוי לצרקה לבית מיירנץ, ילידת קאליש. השניים היו הורים לשתי בנות, דבורה וריסיה, וסבים לנכדים.
בשנת 1975 התאלמן מאשתו. פלינקר נפטר בדצמבר 1978, בגיל 81. נטמן לצד אשתו בבית העלמין קריית שאול.
אחיינו, משה זאב פלינקר (1926–1944), שנספה בשואה, כתב יומן אישי בעברית, שבו ביטא את התמודדותו של נער דתי עם שאלות אמוניות בתקופת השואה.
שארלוט קולמן

קורות חייה

קולמן הייתה הראשונה מבין שתי בנות שנולדו לשחקנית אן ביץ' ומפיק הטלוויזיה פרנסיס קולמן. אחותה הצעירה היא השחקנית ליסה קולמן. היא למדה בבית הספר לבנות קמדן ממנו סולקה. מחוץ לשעות הלימודים למדה בבית הספר למשחק של אנה שר באיזלינגטון שבצפון לונדון.
בגיל 15, כשחשה שחינוכה הוא ליברלי מדי כיוון ש"הוריה לא האמינו בהגבלות", נרשמה לבית הספר דרטינגטון הול בדבון. זה היה בית ספר מתקדם בו התלמידים לא נאלצו להשתתף בשיעורים, ולכן היא לא עשתה זאת. אחר כך למדה בבית ספר לבישול.

חיים אישיים

ב-1987 נפטר בתאונת אופניים ג'ונתן לייקוק שהיה החבר שלה באותה עת. הוא היה בן 23 במותו. אחרי מותו סבלה קולמן מתקופות של דיכאון והפרעות אכילה אנורקסיה ובולימיה נרבוזה. היא השתתפה בפגישות של אלכוהוליסטים אנונימיים, כיוון שלא רצתה להיות עם אכלני יתר אנונימיים.
ב-13 בנובמבר 2001 ביקרה קולמן את משפחתה. אביה סיפר מאוחר יותר שמצב רוחה היה מרומם. באותו ערב אמרה שאינה מרגישה טוב, אבל בניגדול לעצת הוריה חזרה לדירתה. למחרת בבוקר ב-14 בנובמבר, התקשרו אליה הוריה, ולא קיבלו מענה. אמה שהגיעה לדירתה מצאה אותה שוכבת על הרצפה מחוסרת הכרה. היא נלקחה באמבולנס לבית החולים ויטינגטון בלונדון, שם הוכרז על מותה מהתקף אסתמה חריף.
באותו חודש נערך לזכרה טקס אזכרה במרכז הבודהיסטי "מיל היל" בלונדון, והשתתפו בו בני משפחה וחברים קרובים.
ב-2003 הוקם על שם שארלוט קולמן מלגת לימודים של המרכז החדש לאמניות הבמה בלונדון.
האח הגדול עונה 1

על העונה

רועי עוז שימש כאח הגדול בשבועיים-שלושה הראשונים של העונה, ולאחר מכן יורם זק החליף אותו עד סיומה.
דיירי הבית היו אמורים לשהות בבית האח הגדול במשך 100 ימים, אך ההפקה החליטה להאריך את שהותם בשבוע נוסף. לבית היו אמורים להיכנס 15 משתתפים, אך ברגע האחרון הוחלט להכניס מתמודד נוסף, יוסי בובליל, שהוא אביה של המתמודדת עינב בובליל. לאחר 56 יום, שבמהלכם הודחו או עזבו מחצית המתמודדים, נוספו לבית ארבעה דיירים חדשים. 
התוכנית זכתה להד תקשורתי רב. כתבות עליה הופיעו בעיתונים יומיים ארציים, מקומיים ואף בעיתונים בינלאומיים, במגזינים, בטלוויזיה (בערוצים שונים), ברדיו ובתקשורת המקוונת. בערוץ ביפ (שבבעלות קשת, המשדרת את התוכנית) הועלתה התוכנית "האחות הקטנה", שעניינה סקירה וניתוח של קורות היממה הקודמת. הפורום המוקדש לתוכנית באתר "תפוז" הפך תוך זמן קצר לאחד מעשרת הפורומים הפעילים ביותר באתר. ערוץ 20 בכבלים ששידר 24 שעות מהבית, הפך לערוץ השני הפופולרי ביותר בקרב לקוחות HOT, כשהוא מפגר רק אחרי ערוץ 2 ומשתווה בקירוב לערוץ 10. מודל מיניאטורי של הבית, בו מוצבות בובות שחלקן מזכירות את דיירי הבית, הוצב במתחם מיני ישראל. וכן מפעל הפיס השיק כרטיס גירוד תחת מותג התוכנית.
בעקבות התוכנית נכנס לשיח הציבורי ביטוי הסלנג "פרידמנים" (כינוי לחנונים, שפורש כמתייחס לאשכנזים, שהשתמשה בו המתמודדת עינב בובליל). כך, למשל, כתב הפרשן בן כספית על מבצע עופרת יצוקה: "המלחמה בטרור עולה קומה, ובאותה הזדמנות מפילה את הקומה על משפחת הטרור שרוחצת בניקיון כפיה למטה. הדמוקרטיה, שעד לא מזמן הייתה מתחננת, סוף סוף מתגוננת. או, במילותיו של בכיר בצה"ל, אתמול: חמאס חשבו שיש להם עסק עם פרידמנים. ובכן, אנחנו בובלילים."
לאחר סיום העונה הראשונה, במהלך 2009, שודרה הסדרה הדוקומנטרית-מוקומנטרית "הבובלילים". שמונת פרקי הסדרה עקבו אחר חיי משפחת בובליל לאחר יציאתם של יוסי ועינב מבית "האח הגדול", תוך התמקדות בהכנות לחתונתה של עינב עם אלי בנישתי. הסדרה שודרה תחילה בערוץ ביפ של HOT ולאחר מכן גם בערוץ 2, במסגרת שידורי קשת.
סויומבו

הסויומבו הוא הסמל הרשמי של מונגוליה. הסויומבו הוא סימן ניקוד המציין את תחילת הטקסט בכתב סויומבו, כתב שהומצא ב-1686 ומטרתו לפרש מילים בודהיסטיות בטיבטית למונגולית, דבר שהיה בלתי אפשרי בכתב המונגולי.
צורת הסויומבו היא להבה שמתחתיה שמש וירח, משולש ומלבן, וסמל היין-יאנג. הלהבה מסמלת את העתיד, ההווה והעבר. השמש והירח מסמלים את השמים. המלבנים מסמנים נאמנות ונתינה. המשולשים מסמלים חרב וחץ. מעגל היין-יאנג מסמל את הצד הנקבי והצד הזכרי.
כיום ניתן לראות את הסויומבו ברחבי מונגוליה, החל מקירות של מקדשים וכלי קודש ועד לשטרות המטבע המונגולי טוגרוג, וכמובן על דגל המדינה.
עזרא איכילוב

ביוגרפיה

איכילוב נולד למשפחת החקלאים יעקב (בנו של אברהם איכילוב) ואיטה איכילוב בפתח תקווה, בה התגורר וניהל משק חקלאי. הוא ספג ביקורת מצד תנועות הפועלים על שנמנע מהעסקת עבודה עברית בפרדסו. במאי 1936, בתחילת המרד הערבי הגדול, הוא ניצל בנס עת ירו עליו ערבים בפרדסו, והוא לא נפגע.
היה פעיל באגודת הספורט מכבי, כיהן מטעמה בקונגרס הציוני ה-19 ב-1935 והיה ב-1928 אחד מנציגי האגודה בהקמת התאחדות הכדורגל בארץ-ישראל.
בשנים 1931–1955 כיהן כחבר המועצה המקומית ולאחר-מכן עיריית פתח-תקוה. בתחילה הוא נחשב לנציג האזרחים הצעירים והיה יושב ראש ועדת החינוך המקומית. לאחר הבחירות לעיריית פתח תקווה בנובמבר 1950 בהם הסתמן רוב לשמאל, ובמיוחד לאחר שבג"ץ פסל את בחירתו של פנחס רשיש לראשות העיר, ומועצת גדולי התורה הוציאה החלטה שאסרה על פועלי אגודת ישראל להצביע עבר מועמד שאינו דתי, גיבש הסכם רוטציה על פיה שמעון כץ יהיה ראש עיר למשך מספר חודשים שאחריהם תועבר ראשות העיר לידיו. אולם השמאל בתגובה גיבש הסכם דומה ומרדכי קראוסמן מונה לראשות העיר עד שהעביר לקראת סוף שנת 1951 את השרביט לידי פנחס רשיש.
כאחיו הבכור, משה הצטרף אף הוא לאגודת בני בנימין והיה מראשיה. ב-1940, יחד עם יוסף תמיר, אליהו יגנס ואחרים היה ממייסדי ”התאחדות בני המושבות”. במקביל, היה חבר הנהלת אגודת הפרדסנים הקואופרטיבית הראשונה בארץ - "פרדס" (לימים האגודה לעיבוד חקלאי וייצוא פרי הדר ”פרדס סינדיקט”). ב-1932 נבחר למרכז ”התאחדות האיכרים” והיה חבר ההנהלה והנשיאות שלה. היה ממייסדי התארגנות המעסיקים הפרטיים ”האיחוד האזרחי” ונציג הארגון במוסדות היישוב ובהנהגת ”ההגנה”. בשנת 1944 היה חבר המזכירות של מגבית ההתגייסות וההצלה.
עם קום המדינה, הצטרף המרכז האזרחי למפלגת "הסתדרות הציונים הכלליים - מפלגת המרכז" ואיכילוב הפך לפעיל במפלגה זו.
עזרא איכילוב נפטר ערירי ב-1961 מהתקף לב.
פרנסואה, דוכס אנז'ו

ביוגרפיה

פרנסואה הוטבל בשם הרקול (הרקולס), אך כשהיה בן שמונה לקה במחלת אבעבועות רוח שהותירה צלקות על פניו וגרמה לו לפיתול עמוד השדרה. היות שהשם הרקול לא התאים למצבו הגופני, שונה שמו לפרנסואה, לזכר אחיו פרנסואה השני, מלך צרפת שנפטר ב-1560. פרנסואה קינא באחיו הגדולים ממנו, שארל התשיעי, מלך צרפת ואנרי דוכס אנז'ו (אנרי השלישי, מלך צרפת לעתיד).
לאחר טבח ליל ברתולומאוס הקדוש ב-1572, מאורע שבו נטבחו אלפי הוגנוטים (פרוטסטנטים צרפתיים), הביע פרנסואה את אי שביעות רצונו ממדיניות בית המלוכה. כאשר אחיו אנרי, דוכס אנז'ו הטיל מצור על עיר הנמל לה רושל (שבמערב צרפת) שהייתה מעוז ההוגנוטים, הביע פרנסואה את התנגדותו לפעולה זו, וקשר קשרי ידידות עם אנרי, מלך נווארה (אנרי הרביעי, מלך צרפת לעתיד) שהיה מנהיגם.
ב-1573, אחרי שאחיו אנרי, דוכס אנז'ו הפך למלך פולין, השתעשע פרנסואה במחשבה לרשת את כתר אחיו שארל התשיעי, שהיה צעיר חולני. ב-1574, אחרי מות שארל התשיעי, ועם עלייתו לכס המלוכה של אחיו אנרי (שנקרא לשוב מפולין כדי לרשת את הכתר), קשר פרנסואה, שהפך ליורש העצר, קשר עם אנרי, מלך נווארה, במטרה לתפוס את השלטון. אמו, קטרינה דה מדיצ'י, גילתה את הקשר וגרמה למעצרו, אך אחיו, המלך אנרי השלישי, סלח לו והוא הושם תחת מעקב בחצר המלכות.
ב-1576 נמלט פרנסואה מפריז, דבר שגרם למהומה כאשר ההוגנוטים התלכדו סביבו. חידוש מלחמות הדת בצרפת בין הפרוטסטנטים לבין הקתולים שיחק לידיו של פרנסואה. אחיו, המלך אנרי השלישי, נאלץ להתפייס עמו, והוא תפס שוב את מקומו בחצר המלכות, זכה בתואר דוכס אנז'ו, טורן וברי, ולקח חלק בשיחות שהובילו לוויתורים להוגנוטים.
ב-1579 נעשו הכנות לנישואיו לאליזבת הראשונה מלכת אנגליה, שקיוותה לנצל נישואים אלה לצורך מאבקה בפליפה השני, מלך ספרד. באותה שנה הוזמן על ידי וילם הראשון, נסיך אורנז' למלוך על הפרובינציות המאוחדות שחתמו על ברית אוטרכט כדי להתגונן בפני הספרדים. אולם הפרובינציות של זילנד ושל הולנד סירבו להכיר בריבונותו משום שהיה צרפתי קתולי. הוא הגיע לאנגליה כאורחה של המלכה, אך הפרוטסטנטים האנגלים התנגדו לו בגלל אותן סיבות. לבסוף החליטה המלכה שלא להינשא לו, וב-10 בפברואר 1582 הגיע להולנד והתקבל על ידי וילם הראשון מאורנז'.
ב-18 בינואר 1583 נכנס פרנסואה עם צבאו לעיר אנטוורפן באמתלה של מצעד צבאי. אך אזרחיה הפלמים של העיר, ששנאו את הצרפתים, פתחו במתקפה כדי לגרש את הצרפתים ממנה. פרנסואה נמלט על נפשו אחרי שרוב צבאו הושמד. הוא שב לצרפת, אך נפטר ב-1584 אחרי שחלה במלריה, או בשחפת.
לאחר מותו של פרנסואה, דוכס אנז'ו, הפך אנרי מלך נווארה מבית בורבון ליורש העצר, משום שלמלך אנרי השלישי לא היו צאצאים.
פיליפ דה רוטשילד

הברון פיליפ דה רוטשילד (בצרפתית: Philippe de Rothschild;‏ 13 באפריל 1902 - 20 בינואר 1988) היה יהודי צרפתי, צאצא למשפחת רוטשילד, ואחד ממגדלי היין המוצלחים בעולם בהם סדרת היינות "שאטו מוטון רוטשילד" היוקרתיים.
קו נייעס

קו נַייעס (נהגה "נַיֶיס"; יידיש: חדשות) הוא קו מידע קולי טלפוני, המבוסס על מערכת מענה קולי, המשמש כערוץ חדשות במגזר החרדי.
קווי נייעס נועדו לציבור החרדי שאינו צורך טלוויזיה ואינטרנט ובדרך כלל גם לא רדיו, ומאפשרים למאזינים לקבל מידע עדכני שאינו כפוף לתקשורת החרדית הממוסדת (בעיקר עיתונות כתובה כמו "יתד נאמן" או "המודיע", שעליה ישנה שליטה וצנזורה מצד מנהיגי המגזר החרדי ועסקניו). קווים אלה מתעדכנים בתדירות גבוהה וכוללים מבזקי חדשות קצרים, שידורים חוזרים מכלי תקשורת אחרים, וראיונות אקטואליים עם אישי ציבור ופרשנים.
בשונה מרוב כלי התקשורת, הפריים טיים בקווים אלו הוא בשעות הלילה המאוחרות, לאחר שבחורי הישיבות מסיימים את לימודם. מהדורת החדשות המרכזית היא "מהדורת חצות", הכוללת ראיונות שקיימו מפעילי הקו. במהלך היום מוקראות בדרך כלל חדשות מכלי תקשורת אחרים.
הקווים זוכים לרייטינג גבוה בקרב הציבור החרדי, בעיקר בקרב צעירים.

התנגדות הרבנים

רבנים ועסקנים חרדיים אינם רואים בעין יפה את פעילות קווי הנייעס, בנימוק שהתכנים בהם אינם הולמים ושרבים מתמכרים להם וכך נגרם ביטול תורה. כתוצאה מכך, פרסמו מועצות גדולי התורה מכתב האוסר להאזין ולסייע לקווים אלו. במהלך השנים פורסמו מכתבים דומים מרבנים נוספים
בעקבות כך, מתנהל מאבק בין ועדת הרבנים לענייני תקשורת לבין מפעילי קווי הנייעס. בכל פעם שנציגי ועדת הרבנים מאתרים מספר של קו נייעס, הם מורים לחברות התקשורת לחסום את האפשרות להתקשר למספר זה מטלפונים כשרים, בהם משתמש חלק ניכר מהציבור החרדי. בתגובה, מפרסמים המפעילים מספרי גישה נוספים שטרם נחסמו. ועדת הרבנים לענייני תקשורת מפעילה קו "מלשינון" שבו אפשר לדווח על מספרי תוכן שלדעת המדווח צריכים להיחסם. בתגובה מפרסמים המפעילים את המספרים החדשים על ידי צינתוק למאזינים הקבועים, וכך הם יכולים להחליף את המספר כמעט מדי יום. קווים רבים מפעילים אפשרות של 'מספר אישי' המוקצה לקבוצה סגורה של מאזינים קבועים המזוהים על ידי שיחה מזוהה, וכך מקשים על האפשרות לגלות את מספרי הגישה.
עסקני הציבור החרדי פתחו גם קו חדשות, שמוצג כ"כשר" ובאישור הרבנים, כתחליף לקווים אלו, ובו משמיעים את כותרות העיתונים הממסדיים מדי יום ומבזקי חדשות בסיסיים.

מודל כלכלי

מרבית קווי הנייעס פועלים במספרי טלפון רגילים, שתעריף הגישה אליהם הוא תעריף רגיל לדקת שיחה. בגין כל שיחה נכנסת לכל קו טלפון שאינו באותה רשת תקשורת משלם המפעיל ממנו יוצאת השיחה למפעיל היעד דמי קישור גומלין , בגין השימוש ברשת התקשורת של מפעיל היעד. מפעילי הקווים חתומים בהסכמי חלוקת הכנסות עם רשתות התקשורת השונות לחלוקת ההכנסות המגיעות לחברות בגין דמי קישור הגומלין. מכיוון שתפוצת הקווים גבוהה, מספיקה חלוקת הכנסות אלה לתפעול הסדיר של הקווים. בנוסף עוסקים חלק מהקווים בצורה מצומצמת בפרסומות.
בשנת 2015, ביצע משרד התקשורת רגולציה הקובעת כי מאוגוסט 2015 חל איסור על הפעלת קווי מידע קולי במספרים בעלי קידומת 05. מאחר שדמי קישור הגומלין על מספרים נייחים קטנים בהרבה, חלק מקווי הנייעס נסגרו אך מיעוטם המשיכו לפעול במתכונת הקודמת על ידי מספרי גישה נייחים או בקידומת 1900.

קווי מידע וקהילות

בנוסף קיימים מאות קווי מידע קהילתיים של חצרות רבנים או חסידויות, וכן קווים המיועדים לנושא מסוים, כדוגמת "קו ההגנה" העוסק בהתנגדות ל'גזירת הגיוס', "קו ברסלב" העוסק במאבק נגד הרב אליעזר ברלנד וקו "קול חינוך הטהור" המציג את עמדת העדה החרדית במאבק מול פלגים קיצוניים בחסידות סאטמר.