google/wiki40b huggingface dataset:
אדוארד רוזנטליס

ביוגרפיה

אדוארד רוזנטליס נולד בווילנה. אימו הייתה אלופת ליטא בשחמט לנשים וגם אביו היה שחמטאי בצעירותו. בשנת 1984 רוזנטליס ניצח באליפות ברית המועצות לצעירים.
הוא היה אלוף ליטא בשנים 1981, 1983 ו-2002. בשנות ה-80 של המאה ה-20 הוא התחיל להשתתף בתחרויות בינלאומיות. בשנת 1989 הוא זכה במקום שלישי בתחרות בתל אביב במסגרת המכביה השלוש-עשרה.
הוא זכה במקום שלישי גם ב-2017 במכביה העשרים.
הוא היה חבר נבחרת ליטא באולימפיאדת השחמט ובאליפות אירופה לנבחרות.
בשנת 1987 השיג דרגת אמן בינלאומי ובשנת 1991 דרגת רב-אמן.
החל מ-2002 הוא חבר בקבוצת מועדון הפועל כפר סבא בליגה הלאומית.
בשנת 2009 הוא סיים במקום החמישי באליפות ארצות הברית הפתוחה (ניצח בן פיינגולד).
בשנת 2015 רוזנטליס זכה במקום השני באליפות העולם לסניורים (50+). בשנת 2017 הוא סיים במקום הרביעי בתחרות ביוון (אחרי יבגני לוין).
בשנת 2016 פרסם ספר שחמט "החילופין הנכונים במשחק הסיום".
ג'יוג'איגואו

גאוגרפיה

ג'יוג'איגואו שוכן בקצהו הדרומי של רכס מינשאן, בסמוך לגבול עם מחוז גאנסו, כ-330 ק"מ צפונית לצ'נגדו. שטחו של הפארק כ-720 קמ"ר, והוא מוקף ב-600 קמ"ר נוספים של אזור חיץ. גובהו נע בין 2000 מ' מעל פני הים לבין 4,764 מ', בפסגה הגבוהה ביותר - הר גָנְזִיגוֹנְגָאִי.
הטמפרטורה הממוצעת בפארק היא 7.2°. החודש החם ביותר הוא יולי, בו מגיעה הטמפרטורה ל-17°, והחודש הקר ביותר הוא ינואר, בו מגיעה הטמפרטורה ל-1°-. מדי שנה יורדים בממוצע 661 מ"מ גשם, בעיקר בין מאי לאוקטובר.
גורמים רבים השפיעו על עיצוב נופי הפארק: תופעות קארסטיות, תנועת קרחונים, פעילות הידרולוגית, וכן רעידות האדמה שנגרמו עקב מיקומו בתפר שבין הלוחות הטקטוניים צ'ינגהאי-טיבט ויאנגצה.
הסלעים השכיחים בתחומי הפארק הם דולומיט, טוף, אבן חול ופצלים.
בתחומי הפארק שלושה ערוצי נחלים, ממקורותיו של נהר ג'יאלינג, שהוא חלק מאגן הניקוז של נהר יאנגצה. הערוצים, בצורת האות "Y", כוללים את רִיזֶה וזֶצָ'אוָוה, הזורמים צפונה ונשפכים לשוּגֶ'נְג.
בין הנחלים פזורים עשרות אגמים בצבעי כחול, ירוק וטורקיז, המכונים על ידי הטיבטים "הָאִידְזִי" - "בני הים". האגמים, שהם שרידים של קרחונים קדומים, נוצרו עקב מפולות סלעים. ההבדלים בין צבעיהם נובעים מההבדלים בין עומקם, הצמחייה הגדלה בסביבתם והמשקעים שבהם. חלק מהאגמים צלולים מאוד, בשל ריכוז גבוה של סידן פחמתי.

אוכלוסיית הפארק

באזור הפארק מתגוררים מזה מאות שנים טיבטים ובני צ'יאנג. נכון לשנת 1997 התגוררו בו כאלף תושבים. על התושבים נאסר לעסוק בחקלאות והם מתפרנסים מתיירות ומסובסידיות שמעניקה להם ממשלת סין.

תיירות

מיקומו המבודד של הפארק הלאומי ג'יוג'איגואו מקשה על הגעת תיירים אליו. העיר הגדולה הקרובה ביותר אליו, צ'נגדו, מרוחקת עשר שעות נסיעה ממנו. מאז 2004 נסלל כביש מהיר שמקצר בהדרגה את משך הנסיעה. בשנת 2003 נפתח בסמוך לפארק שדה תעופה, המשרת טיסות סדירות מצ'נגדו ומצ'ונגצ'ינג ובעונת התיירות גם משיאן. כן פועל בסמוך לפארק מנחת מסוקים.
לאורך העמק 55 ק"מ של דרכים המשמשות את השאטלים שמפעילה הנהלת הפארק בין אתריו השונים. במקביל לדרכים שבילים למטיילים רגלית.

ג'יוג'איגואו בתרבות

סצינות רבות מסרט הקולנוע "גיבור" צולמו באגם חץ הבמבוק. במפל הפנינה צולמה סצנה בעיבוד טלוויזיוני ל"המסע למערב".
פני יהדות מזרח אירופה

היסטוריה


בתקופת מלחמת העולם הראשונה הרבה שטרוק ליצור בטכניקת הדפס אבן. הדפסים אלו כללו פורטרטים של דמויות יהודים בקובנה, ביאליסטוק ובוילנה, וכן תיאורי נוף שונים. המפגש של שטרוק עם יהדות מזרח-אירופה החל בשנת 1915, אז נמנה עם חברי "ועדת הסיוע היהודית לפולין וליטא" ועל "הוועד למען יהודי המזרח בפולין" בין השנים 1918-1917 אף שירת שטרוק בתפקיד הממונה על המחלקה לעניינים יהודיים במטה הפיקוד העליון "אובר אוסט" של צבא הקיסרות הגרמנית. ה"ostjüdische" ("אוסטיודן") שימש כינוי ל"יהודי המזרח" במזרח-אירופה, שהתרכזו "תחום המושב" שבשליטת האימפריה הרוסית בגליציה שבהאימפריה האוסטרו הונגרית. אלו נתפשו בעיני יהדות מערב-אירופה, ויהדות גרמניה בפרט, כנחשלים וכמשקפים תרבות עבר.
בשנת 1918 הדפיס הרמן שטרוק הדפסי אבן בבית הדפוס "אובר אוסט" בברלין. חלק מהדפסים אלו הופיעו בשנת 1919 בספר "Skizzen aus Russland. Ostjuden" ("סקיצות מרוסיה. יהודי המזרח"), שיצא בהוצאת Druckerei des Oberbefehlshabers Ost ובפורטפוליו "Alte Juden, Fünf Steinzeichnungen", שיצא בשנת 1920 בהוצאת Welt. מתוך מבחר ההדפסים זה, והדגפסים נוספים מאותה תקופה, הופיעו בספר 51 הדפסים, שכללו 49 דיוקנאות של דמויות וטיפוסים מכל רובדי החברה היהודית המזרח-אירופה ו-2 תאורי נוף, בספר "פני יהדות מזרח אירופה", שראה אור בהוצאת Welt במהדורה בת 250 עותקים.
ההדפסים מתארים דיוקנאות של דמויות יהודיות בהן נתקל שטרוק בתקופת מלחמת העולם הראשונה. רישומי הדמויות מעוצבים כדיוקן ראש או בתיאור גוף מלא. ב"הסנדלר היהודי, קובנו", לדוגמה, שטרוק מבודד את הדמות ומציג אותן ללא כל רקע, תוך הבלטת האופי הרישומי של העבודה. סגנון זה הדגיש את האינדווידואליות של כל דמות ואת הגישה ההומניסטית של האמן. טקסט של שטרוק מ-1918 מעיד על חוויותיו מתקופה זו: "הרבה מחזות מצוקה ועוני ראו עיני בתפוצות היהודים בעולם כולו, ובייחוד בארצות אירופה המזרחית. כאן ראיתי ילדי ישראל קטנים בעברם ברחובות וילנה יחפים בקור החורף; ראיתי אביונים רעבים ולבושי סחבות, הנדחקים לתוך 'בית המטבח הזול'; ראיתי מסכנים דווים וסחופים, המתגוררים קומה וחצי למטה מפני הקרקע - ולמראה כל העוני והסבל הללו נאלמתי דומיה, תוך רגש של חוסר-ישע. אך צערי וכאבי גדלו שבעתיים למראה הדלות המזעזעת ב"חצר באנקובסקי" שבווילנה".
על בסיס ההדפסים חיבר צוויג טקסט. במבוא לספר מעידים שטרוק וצוויג כי מצבה הקשה של יהדות פולין ורוסיה היווה מניע מרכזי להוצאת הספר, לא רק בשל העוני העוני, כי אם גם בגלל היחס האכזר של השלטונות והעם אל הקהילות היהודיות.
הספר שיקף את ההתעניינות הגוברת של אנשי רפובליקת ויימאר במתרחש באירופה מתוך גישה אתנוגרפית-פיזיוגנומית. בנוסף הוא שיקף את ההתעוררות הלאומית ואת הסולידריות הלאומית של מחבריו. הביקורות על הספר היו מעורבות. אלפרד דבלין, לדוגמה, תמך בהתלהבות ביצירה, ובעקבותיו אף ביקר בעצמו בפולין; לעומתו המבקר פאול צוּקֶר (Paul Zucker), שביקר את הספר מעל גבי עיתונו של מרטין בובר, "Der Jude" ("דֵר יוּדֶה", "היהודי"), הסתייג מהנימה הסנטימנטלית שבספר וממה שכינה כ"מיתוסי ההווה" ("Mythen der Gegenwart") שבו.
הספר זכה להצלחה רבה ומספר מהדורות שלו הופיעו במשך השנים. בשנת 1922 יצאה לאור מהדורה נוספת של הספר, ומהדורה שלישית הודפסה בשנת 1929. מהדורות אלו לוו בשעתוקים של ההדפסים. מהדורה מאוחרת הודפסה בשנת 1988. בשנת 2004 יצאה מהדורה אנגלית של הספר בהוצאת אוניברסיטת קליפורניה
הים האדריאטי

מקור השם

מקור שמו של הים הוא מהעת העתיקה, בלטינית נקרא הים "Mare Hadriaticum". השם נגזר משמה של העיר אדריה (Adria) השוכנת באיטליה, בקרבתו של הים. בתחילה שימש השם רק את חלקו הצפוני, ובהרחבה התייחס השם גם לחלקיו הדרומיים, עד למפגש עם הים היוני, במפרץ טאראנטו.

תיחום

הים האדריאטי משתרע מקו-רוחב 40° צפון, צפונית-מערבית, עד קו-רוחב '45°45. אורכו 770 ק"מ (415 מיילים ימיים). רוחבו הממוצע 160 ק"מ (85 מייל ימי), אך במצר אוטרנטו רוחבו רק 85–100 ק"מ (45-55 מייל ימי). שטחו 160,000 קמ"ר. 
חלקו הצפוני של הים רדוד יחסית, ובאזור הים בין העיר רימיני וחצי האי איסטריה עומק הים הפתוח כמעט ואינו עולה על 46 מטרים. בין הערים שיבניק (Šibenik) בקרואטיה ואורטונה (Ortona) באיטליה מעמיק הים עד ליותר מ-180 מטרים. העומק המרבי הוא 1,460 מטר ונמצא ממזרח להר האיטלקי מונטה גרגרנו (Monte Gargano). העומק הממוצע של הים משוער ב-240 מטר.

איים וחופים

החוף המערבי הוא נמוך באופן כללי ובצפון מערב מתמזג עם לגונות וביצות שהן חלק מהדלתה של נהר הפו, היכן שמשקעי קרקע שנסחפו לים הרחיקו עם השנים את העיר אדריה מן החוף.
העיר ונציה בנויה על האיים שבלגונות של מפרץ ונציה. ערים אחרות לאורך החוף האיטלקי שניתן לציינן הן רוונה, רימיני, אנקונה, פסקרה, בארי, וברינדיזי.
החוף המזרחי הוא ברובו חשוף וסלעי, ובו איים רבים. באזור מפרץ קוטור ההרים הגבוהים נופלים במקומות מסוימים אל הים שלמרגלותיהם. צבעי המסלע באזור הוא אפור בהיר, אשר מבליטים אותו לעומת הצמחייה הכהה העשירה בחלק מן האיים. למעשה מונטנגרו (שפרוש שמה הוא "הר שחור") קרויה על שם האורן השחור המכסה את חופיה. ערים בולטות בחוף המזרחי הן טריאסטה באיטליה, קופר בסלובניה, פולה, רייקה, זדר, ספליט ודוברובניק בקרואטיה, ודורס באלבניה.
מערך חכות

מערך חכות (בערבית: שארק, באנגלית: Longline) היא שיטת דיג מסחרי שבה מאות ואף אלפי קרסים ועליהם פתיונות, מחוברים בעזרת חוטים קצרים במרחקים שווים לחוט מרכזי ארוך. שיטת דיג זו נפוצה במיוחד לדיג דגי חרב, טונה, פוטית, ומיני דגים רבים נוספים. באזורי דיג שבהם קיימת הידלדלות בדגה המקומית, יש והרשויות מגבילות את מספר הקרסים אותם ניתן לחבר לחוט המרכזי. מנגד, באזורים עשירים בדגה, כך למשל בים ברינג ובצפון האוקיינוס השקט, פורסות ספינות דיג מערכי חכות המכילים יותר מ-2500 קרסים על חוט בודד שאורכו קילומטרים רבים.
ניתן לשלוט על עומקו של מערך החכות בעזרת מצופים ומשקולות. מערכי חכות אשר נועדים לדיג דגים הנמצאים קרוב לפני הים (כגון טונה, או דג חרב) יהיו רדודים מאד ואילו מערכים לדיג דגי קרקעית (כגון, פוטית, או בקלה), נחים על קרקע הים, לעיתים אף בעומק העולה על 600 פאתום (כ-1,100 מטר).

שלל לוואי

שיטת הדיג במערך חכות היא שיטה מעוררת מחלוקת, כיוון שלעיתים קרובות היא כרוכה בשלל לוואי, דהיינו לכידת בעלי חיים שאינם מטרת הדיג והריגתם. באזורים בהם חיים עופות ימיים רבים, עטים אלה על הפתיונות במערך החכות ולעיתים קרובות בולעים את הקרס יחד עם הפתיון, דבר המביא למותם. באזורים שונים פותחו שיטות יעילות לצמצום שלל הלוואי, אולם אלה כרוכות בהשקעת משאבים נוספים. בין השיטות הללו ניתן למנות: הצמדת משקולות לחוטי הקרסים המבטיחים שקיעה מהירה של הקרס מפני המים, הצמדת סרטים צבעוניים לחוט המרכזי, המתעופפים ברוח ומפחידים עופות ים מלנגוס בפתיונות, פריסת מערך החכות בשעות הלילה בלבד והקפדה על תאורה נמוכה בספינת הדיג (כדי שלא למשוך עופות למקום), והגבלת השימוש בשיטה זו לעונות שנה בהן קיימים באזור פחות עופות ים. בחודש מרץ 2006 הוכרז על הפסקת עונת הדיג במערכי חכות בהוואי, לאחר חודשים ספורים בלבד, לאחר שצבי ים חומים רבים נלכדו ומתו.
אגודות הכפרים

אגודות הכפרים היו ארגונים פוליטיים פלסטינים שקמו בשטחי יהודה ושומרון אחרי 1977 ושמו להם למטרה הן את קידומו של האזור הכפרי, והן קידומה של מסגרת מדינית פלסטינית עצמאית שתתקיים בדו-קיום לצד ישראל תוך שלילתו של אש"ף. בין הפעילים הבולטים בהתארגנות היו מוסטפא דודין (שר החקלאות הירדני לשעבר) ומוחמד נאצר. בשיא פעילותן מנו האגודות כ-70,000 תומכים רשומים.
מצד החברה הפלסטינית היו שהאשימו את אגודות הכפרים בבגידה. כך, למשל, גרסו אש"ף כמו גם זרמים פרו-ירדנים. ההתנגדות לאגודות הביאה אף להתנקשות ביוסוף אל-חטיב ראש האגודות ברמאללה שהיה תושב הכפר בילעין (נובמבר 1981) וכן לרציחות נוספות של ראשי הארגון. בנוסף, שחיתויות פוליטיות מצד כמה מראשי האגודות פגעו אנושות בתדמיתן. 
בראשית דרכן זכו האגודות לעידודו של הממשל הצבאי הישראלי ובעיקר מצידו של פרופ' מנחם מילסון, יועץ הממשל הצבאי לענייני ערבים בגדה ומאוחר יותר ראש המנהל האזרחי, ויגאל כרמון סגנו דאז ומחליפו בראשות המנהל האזרחי, מתוך תקווה שהאגודות יחלישו את כוחו של אש"ף. ב-14 בנובמבר 1982 התכנסו בחברון אלפי חברי אגודות הכפרים והקימו את 'התנועה הדמוקרטית לשלום', שקראה למשא ומתן ישיר עם ישראל על יסוד הכרה ופשרה ובהמשך להסכמי קמפ-דייוויד. כמו כן האגודות הסכימו לוויתור על זכות השיבה. היחס לאגודות השתנה עם חילופי גברי במנהל האזרחי כאשר ראש המנהל החדש, שלמה איליה, ומתאם פעולות הממשלה בשטחים בנימין בן אליעזר אסרו על האגודות להמשיך את פעולתן המדינית. השמאל הישראלי התפלג ביחסו לאגודות. בעוד החלק הדומיננטי יותר ששלט גם בדעת הקהל באמצעות עיתונים כמו הארץ, דבר ועל המשמר ראה באש"ף את נציגם הבלעדי של הפלסטינים, פעל חלק אחר באמצעות 'תנועת הדרך לשלום' שקמה במרץ 1983 במגמה הפוכה. גם הימין הישראלי לא אהד את האגודות מחשש שתנועה פלסטינית מתונה עלולה להוביל למדינה פלסטינית המתקיימת בדו קיום לצד ישראל, על חשבון חזון ארץ ישראל השלמה.
איש מצליח (סידור)

איש מצליח הוא סידור תפילה נפוץ, בהוצאת מכון הרב מצליח שעל יד ישיבת כסא רחמים, בעריכת הרב אדיר עמרוצי ע"פ שיטתו ונוסחאותיו של הרב מאיר מזוז. הסידור הוא בנוסח עדות המזרח על פי מסורתם של יהודי ג'רבא.
הסידור מתאפיין בטיפוגרפיה פשוטה, הכוללת שימוש בגופן "פרנק-ריהל" באותיות מוגדלות, סימון הבדלים בין שוא נע לשוא נח, בין קמץ קטן לקמץ רחב, הבחנה בין דגש קל לדגש חזק, כוונת שמות ה' ועוד.
בסוף הסידור מופיע קונטרס "לאוקמי גרסה" מאת הרב מזוז, ובו רשימה של הכרעות הנוסח לפי שיטתו.
בנוסף לסידור הרגיל, יצאו מחזורי תפילה לחגים.

ביקורת

יש שיצאו נגד השינויים של הרב מזוז בסידור, כך למשל הרב יוסף חיים מזרחי בסידורו עוד יוסף חי, כותב על המשנים את הנוסחאות המקובלות את הביטוי 'לעקומי גרסה' (המרמז לשם הקונטרס לאוקמי גרסה המצורף לסידור איש מצליח). עיקר הביקורת מבוססת על פסקה של מרן הרב החיד"א נגד שינוים בנוסח התפילה הנובעים מכללי דקדוק.
פורד פינטו

מנועי "פורד פינטו" שהורכבו בדגמי פורד נוספים

דגם פורד קפרי אשר יוצר על ידי "פורד אירופה" ייצרה מגוון רב של מנועים לדגם. בין מגוון המנועים שהרכיבה במכוניות הדור הראשון שיוצרו בין השנים 1968–1973, הרכיבה החברה מנועי 4 צילינדרים, 2,000 סמ"ק שנלקחו מדגם ה"פורד פינטו" ("Ford Pinto engine").
מנועי 4 הצילינדרים אשר הורכבו בדגמיפורד טאונוס TC, מתוצרת חברת "Ford-Werke GmbH", (פורד גרמניה), אשר יוצרו בגרמניה בין השנים 1970–1982, נלקחו מדגמי "פוד פינטו".
תאוצת "פורד פינטו 1,600" בין 0–100 קמ"ש היא 17.2 שניות.
ופל כלב הפלא

עלילת הסדרה

משפחת פעמוני-בל (במקור-Brooklyn-Bell) היא משפחה חדשה ומעורבת שזה עתה עברה לגור ביחד. המשפחה קיבלה באחת ממתנות החתונה גור כלבים ששינה את חייהם לנצח. וופל הוא כלב שובב וקסום שיודע לדבר ובעזרת היכולות שלו הוא מצחיק את המשפחה והסובבים אותו ומאחד בין כולם.
מאיר בית-אש

תולדות חייו

בית-אש נולד בירושלים לשלמה בטיש, סוחר בדים, ולאשתו רוזה לבית בוחבוט. ד"ר שמעון בטיש, מנכ"ל משרד הבריאות בשנות ה-50', היה אחיו. המשפחה נאלצה לעזוב את הארץ בתחילת מלחמת העולם הראשונה, הגרה לארגנטינה, וחזרה ארצה ב-1926. בית-אש למד הנדסה בטכניון בחיפה, והוסמך כמהנדס אזרחי.
בית-אש עבד במחלקת העבודות הציבוריות של ממשלת המנדט, והיה אחראי להקמת בניינים וסלילת כבישים באזורים שונים בארץ. בתקופת מלחמת העולם השנייה פיקח על הקמת מחנות צבא.

בצה"ל

במלחמת העצמאות גויס בית-אש ועסק בתכנון הגנת פתח תקווה ורמת גן. ב-1949 הגיע לאילת כמפקד בסיס חיל ההנדסה, וב-1950 היה אחראי להקמת בית הממשלה ומכון המים, ואף הקים את בתי המגורים הראשונים שנועדו לאזרחים. בית-אש היה ממונה על פריצת הדרך מסדום לעין גדי, ועל הרחבתה וסלילתה של הדרך במעלה עקרבים. מאוחר יותר שרת בתפקיד קצין ההנדסה של פיקוד הדרום. בתקופה זו, במסגרת מבצע "חיים", פיקח על עבודות לסלילת הכביש המרכזי לאילת, ובהן פריצת מעלה העצמאות בצפון מכתש רמון. באחד מביקוריו באילת יזם הקמת מזח מאולתר - ראשית נמל אילת.

בתמנע ובאילת

אחרי שחרורו מצה"ל עבד בית-אש תקופות קצרות במפעלי ים המלח ובחבל לכיש. מסוף 1955 עד מרץ 1958 היה מנהל ההקמה של מכרות הנחושת בתמנע. ההחלטה על החלפתו לקראת המעבר לייצור נתקלה בהתנגדות העובדים.
בית-אש פתח משרד הנדסי באילת והתמקד בפיתוח התיירות לאזור. הוא הציע לסלול כבישים לאתרים ונקודות תצפית בהרים, וערך סיורים בשטח לתכנון תוואי הכבישים. ב-1958 הכין, בעקבות רעיון שהעלה יושב ראש המועצה המקומית חנוך ננר, את התוכנית הראשונית לבניית אזור תיירות מבוסס על לגונות מלאכותיות בחוף הצפוני של אילת. החברה לפיתוח חוף אילת החלה בעבודות להקמת האזור בשנת 1966. לקראת חגיגות העשור לשחרור אילת, במרץ 1959, הקים בית-אש בחוף הצפוני מחנה לארוח אלפי מטיילים. החגיגות לא משכו קהל, והמחנה נותר ריק. 
ביולי 1959 עזב בית-אש את אילת עקב קשיים כלכליים. בהמשך עסק בפעולות פיתוח שונות באפריקה ובאסיה, כנציג של חברות ישראליות. הוא נפטר ב-15 בספטמבר 1970.
אהרן חיות

אהרון חיות (1878-1971) היה תעשיין ואיש ציבור בירושלים, מחלוצי תעשיית הקמח בארץ ישראל, מייסד וראש בית הכנסת הנשיא בשכונת רחביה בירושלים.

ביוגרפיה

נולד בעיר זימל שבליטא. אביו מתתיהו היה סוחר יערות עשיר ועסקן ציבור. בשנת 1890 עלה עם סבתו לארץ ישראל. למד בישיבת עץ חיים בירושלים. בשנת 1897 נשא לאשה את רחל, בת הסוחר והעסקן בצלאל לאפין. בשנת 1898 היה מהקבוצה המצומצמת שקיבלה את פניו של הרצל בתחנת הרכבת בירושלים.
בשנת 1899 יסד עם שבעה שותפים חברה לייבוא נפט, הראשונה בארץ ישראל, ושימש מנהלה.
בשנת 1900 התמנה על ידי הרב שמואל סלנט, רבה של ירושלים, לנאמן על קבלת התרומות המגיעות מיהודי הגולה באמצעות הסוכנות הרוסית (שהייתה אז ביפו) על שם הרב סלנט, לטובת מוסדות התורה וחסד בירושלים. כמו כן היה יועצו של הרב סלנט בעניינים ציבוריים. בשנת 1909 היה ממייסדי בית ספר תחכמוני בירושלים.
לפני מלחמת העולם הראשונה יסד חברה ליבוא ומסחר בקמח. בשנת 1936 יסד בתל אביב טחנת קמח מודרנית. בעקבותיו, טחנות גדולות אחרות התקינו מכונות חדישות ומודרניות, ועל ידי כך עלתה הרמה המקצועית של טחנות הקמח בארץ ישראל. בתחילת מלחמת העולם השנייה יסד את ארגון היבואנים והסיטונאים בירושלים.
בנו מתתיהו היה בין אסירי עכו שנאסרו יחד עם ז'בוטינסקי בהגנת ירושלים בשנת 1921.
חיות בנה את ביתו בשכונת רחביה והיה חבר ועד השכונה. בשנת 1923 יזם את בניית בית הכנסת המרכזי של השכונה, לימים בית הכנסת "הנשיא". שימש יושב ראש הוועד של בית כנסת זה, וכן יושב ראש התאחדות בתי הכנסת בירושלים. כמו כן עסק בפעילות ציבורית ענפה. היה יושב ראש הוועד למען מלמדי תלמוד תורה עץ חיים, יושב ראש "ועד משען לתלמודי תורה בארץ" ויושב ראש הוועד לשיכון הרבנים פליטי רוסיה שהוקם ליד שכונת רוממה.
בשנת 1954 פרסם את ספרו "שישים ושלוש שנה בירושלים". כמו כן פרסם מאמרים וכתבות בעיתונות בענייני המסחר בארץ ישראל.
לאחר מותו תרם את ביתו בשכונת רחביה למוסד תורני.
מוזיקה אימפרסיוניסטית

התנועה האימפרסיוניסטית במוזיקה היא תנועה במוזיקה של אירופה, בעיקר בצרפת, שהחלה בשלהי המאה ה-19 ונמשכה עד אמצע המאה ה-20. בדומה לקודמו באמנויות החזותיות, האימפרסיוניזם המוזיקלי התמקד בסוגסטיה ובאווירה יותר מאשר ברגשות או, כמו במוזיקה תוכניתית, בהעברת סיפור. הופעת המוזיקה האימפרסיוניסטית הייתה ריאקציה להפרזות התקופה הרומנטית. בעוד שהתקופה הרומנטית התאפיינה בשימוש דרמטי בסולמות מז'וריים ומינוריים, המוזיקה האימפרסיוניסטית נוטה יותר לשימוש בדיסוננס ובסולמות שכיחים פחות, כמו סולם של טונים שלמים. בניגוד לצורות הגדולות, כמו סימפוניה או קונצ'רטו, שהיו חביבות על מלחיני התקופה הרומנטית, האימפרסיוניסטים נטו לצורות קצרות יותר, כמו נוקטורנים, ערבסקות ופרלודים.
בסיסה של המוזיקה האימפרסיוניסטית היה בצרפת, והדבר ניכר בהוראות הביצוע בתווים, הכתובות בצרפתית ולא באיטלקית, כנהוג. מקובל לראות במלחינים הצרפתים קלוד דביסי ומוריס ראוול את מייצגי האימפרסיוניזם במוזיקה, אבל המונח אימפרסיוניזם במוזיקה איננו מדויק כל כך כמו בציור. דביסי טען, שהשימוש הנעשה במונח אימפרסיוניזם בפי חסרי-דעת, בעיקר מבקרי אמנות, עלוב ובלתי מדויק מאין כמוהו ואיננו מגדיר את כוונתו הוא, ליצור משהו שונה.
מוזיקה אימפרסיוניסטית מתארת לא את המציאות הקיימת אלא את התרשמותו של המוזיקאי ממנה. היא מתרגמת נוף, אווירה, קטעי מראה, גוונים, אורות ושקיפות, כפי שנקלטו בחושי המלחין, לצלילים, קולות זמרה וכלי נגינה, כשם שהציירים האימפרסיוניסטים תרגמו את התרשמויותיהם לצבעים על גבי בדים.
דביסי הושפע רבות מסגנון השירה הסימבוליסטית בצרפת וכתב לאור עקרונותיה. שירים מאת סימבוליסטים כגון בודלר ומטרלינק היו בידי דביסי ליצירות מופת גדולות.
עוד מלחינים אימפרסיוניסטים חשובים, מלבד דביסי וראוול, היו קרול שימנובסקי הפולני, צ'ארלס גריפס האמריקאי, פול דיקא הצרפתי וראלף ווהן ויליאמס האנגלי.
השפעת האימפרסיוניזם ניכרת גם ביצירותיהם של מנואל דה פאיה ואיסק אלבניס הספרדים, פרדריק דיליוס האנגלי, אריק סאטי וקאמי סן-סאנס הצרפתים ואוטורינו רספיגי האיטלקי. וביצירות ג'אז כמו אלה של ביל אוונס.
הסוגה המוזיקלית הידועה בשם "אקזוטיקה" מזכירה מאוד אימפרסיוניזם.
בומילקר (מפקד צי)

בּוֹמִילְקָר (בלטינית: Bomilcar, ביוונית: Βομίλκας) היה מצביא קרתגי, שפעל במלחמה הפונית השנייה.
לאחר קרב קאנאי (216 לפנה"ס), בו נחלו הרומאים מפלה מוחצת מידיו של חניבעל, הגבירו הקרתגים את מאמציהם ונערכו למשלוח תגבורות גדולות, כדי לנצל את שעת הכושר ולהכריע את המערכה באיטליה ובהיספניה כאחד. בומילקר עמד בראש חיל המשלוח אשר שוגר שנה אחר כך אל איטליה, והוביל ארבעת-אלפים פרשים נומידים, ארבעים פילים ואספקה. כשנודע לאפיוס קלאודיוס פולכר, הפראיטור של סיקיליה, על התגבורת הקרתגית העושה דרכה בים אל לוקרי אפיזפיריאי, מיהר לחצות את המצר ממסאנה אך איחר את המועד. בומילקר כבר עזב את המקום והצטרף למצביא הקרתגי חנון הנלחם בדרומה של איטליה. הלוקרים סגרו את שערי עירם בפני הרומאים, ואפיוס קלאודיוס שב למסאנה בידיים ריקות.
ב-214 לפנה"ס, במהלך הסגר מן הים והיבשה שהטיל מרקוס קלאודיוס מרקלוס על סירקוסאי, נשלח בומילקר בראש שייטת של חמישים וחמש אוניות מלחמה לעזרת הנצורים והצליח להיכנס אל תוך הנמל הגדול של העיר. ברם, הוא לא העז לצאת לקרב נגד הצי הרומאי שהיה כפול בגודלו, ומאחר ששהות אנשיו בעיר הכבידה עוד יותר על הנצורים בשל האספקה המצומצמת בלאו הכי, הפליג חזרה לאפריקה.
ליוויוס מספר, כי שנתיים אחר-כך, ב-212 לפנה"ס, הצליח בומילקר לחמוק שוב מנמל סירקוסאי בחסות מזג אוויר סוער. הוא השאיר בידי הסירקוסאים חמישים וחמש אוניות מלחמה ובשלושים וחמש הנותרות חמק אל קרתגו, כשהוא מביא עמו ידיעות חשובות על כך שהעיר עומדת לכרוע תחת לחץ המצור. ימים אחדים אחר כך שב לסירקוסאי עם מאה אוניות. עוד באותה שנה ניסה בומילקר פעם נוספת להעביר אספקה לסירקוסאים הנצורים, שהובלה מקרתגו בשבע-מאות אוניות-משא מלוות על ידי מאה ושלושים אוניות מלחמה. מרקלוס, אשר חשש כי אם יגיעו האוניות ליעדן ייחרץ גורל המצור לכישלון ואולי גם עתיד המערכה כולה בסיקיליה, שכן באותו זמן נאסף צבא רב מכל רחבי האי והתכונן להתקפה על הרומאים הצרים על העיר, העלה את אנשיו לאוניות ונערך לקרב ימי. אלא שבומילקר נמנע מהתמודדות בקרב סדור, פקד על אוניות המשא לשוב לקרתגו והוא עצמו שט עם אוניותיו אל טרנטום.
דגל קרואטיה

היסטוריה

הדגל משלב את הצבעים של דגלי ממלכת קרואטיה (אדום ולבן), ממלכת סלאבוניה (כחול לבן) וחלק מממלכת דלמטיה (כחול וצהוב). שלוש הממלכות הן המדינות המכוננות ההיסטוריות של הממלכה הקרואטית.
הטריקולור המורכב מהצבעים אדום, לבן וכחול היה חלק מדגלה של קרואטיה מאז 1848, וצבעי הלאומיות הכלל-סלאבית בדגל מקושרות ללאומיות הרומנטית. בעוד שהבאנבוניה של קרואטיה הייתה קיימת בתוך ממלכת יוגוסלביה היה לה דגל דומה, אך ללא הכתר המודרני מעל המגן המשובץ. במהלך התקופה בה הייתה המדינה העצמאית של קרואטיה, הדגל היה דומה לדגל קרואטיה היום, אך ללא הכתר מעל המגן המשובץ והאות "U" הופיעה בפינה השמאלית העליונה של הדגל. כמו כן, המשבצת הראשונה בסמל המגן המשובץ של דגל קרואטיה הייתה לבנה. בעוד שקרואטיה הייתה חלק מהרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה, הטריקולור שלה היה זהה, אבל הוא הכיל כוכב אדום עם קו מיתאר צהוב במקום סמל המגן המשובץ. הכוכב הוחלף על ידי המגן במאי 1990, זמן קצר לאחר הבחירות הרב-מפלגתיות הראשונות. הדגל הנוכחי וסמל המגן המשובץ אומצו רשמית ב-21 בדצמבר 1990, כעשרה חודשים לפני הכרזת העצמאות מיוגוסלביה ויום לפני חוקת קרואטיה ב-22 בדצמבר 1990.
והיא שעמדה (שיר)

היסטוריה וביצועים

הכתיבה הראשונית של הלחן התבצעה על ידי יונתן רזאל 4 שנים לפני ההופעה בקיסריה בעקבות מה שהוא כינה "חוויה מוזיקלית מאד חזקה" שחווה בהופעה משותפת עם זמר חסידי מפורסם, אך בתחילה לא נעשה בלחן שימוש. במהלך פגישת עבודה של רזאל עם שוואקי ויוחי בריסקמן הוא השמיע להם את הלחן, שעבר בהמשך עיבוד של בריסקמן, ושוואקי הציע לרזאל להתארח עם שיר חדש בהופעה שלו בקיסריה בקיץ 2008. במהלך המופע הציג שוואקי את השיר כ"הפתעה" ושוואקי ורזאל, שגם ניגן בפסנתר, ביצעו את השיר בדואט (שוואקי בהגייה אשכנזית ורזאל בהגייה ספרדית). השיר הפך ללהיט והוא נכלל באלבום ההופעה "בקיסריה 5768" שיצא במקביל כאלבום ובגירסת DVD.
שוואקי הקליט בשנית את השיר, הפעם בגרסת סולו במסגרת אלבום האולפן "עד בלי די" (2009). השיר הוקלט שוב במסגרת אלבום ההופעה "קיסריה 5770" (2010) שתיעד באלבום וב-DVD הופעה חיה כפולה של שוואקי בקיסריה. הקלטה חיה נוספת נכללה באלבום ההופעה וב-DVD "שרים לחיילים" (2013) שתיעד הופעה של שוואקי בהיכל נוקיה ב-1 בינואר 2013 ובו דואט של שוואקי (הפעם בהברה ספרדית) עם שלומי שבת. גרסה זו יצאה גם כסינגל (בי-סייד: מי שברך עם מקהלת הרבנות הצבאית / לחן: יעקב שוואקי ואיצי וולדנר). מאוחר יותר באותה שנה, לקראת חג הפסח הוציא רזאל את השיר כסינגל עצמאי.
השיר זכה למספר רב של גרסאות כיסוי שנכללו באלבומים. הראשונה שבהם היא ככל הנראה של אוהד מושקוביץ שכלל גרסה קצבית של השיר באלבומו "המוזיקה שלי". גירסת כיסוי נוספת יצאה בדצמבר 2009 על ידי שלמה דסקל במסגרת אלבומו פרויקט רילקס 2. עוד גרסה יצאה במרץ 2010 על ידי יוסי אזולאי כסינגל מאלבומו "תפילות 2" (בי-סייד: תפילת הדרך / מילים ולחן: קרן פלס). ביוני של אותה שנה יצאה גם גרסה אינסטרומנטלית (ללא מילים) באלבום "גיטרה יהודית 4" של מאיר הלוי אשל ובנובמבר הוציאו פרחי מיאמי ביצוע של השיר בביצועו של הסולן בנימין רבינא אברמוביץ במסגרת אלבום גרסאות הכיסוי "התעוררות". ב-2011 הוציא ששי קשת את השיר כסינגל ראשון מתוך אלבומו "ניגון מיוחד שלי" ובמקביל הוציאה להקת Six 13 את השיר בגרסת א-קפלה באלבומם הרביעי Zmanim ("זמנים") בשיתוף עם 8th Day. ב-2013 יצאה גירסת כיסוי נוספת, הפעם של הזמר יהודה זיתון במסגרת אלבומו "ישתבח שמך". גרסה אינסטרומנטלית נוספת יצאה ב-2016 באלבום "הניגון שבלב 8" של להקת הניגון שבלב. להקת הא-קאפלה כיפה לייב הקליטה גרסה ווקאלית, ששולבה עם שיר מקורי באנגלית בשם When You Believe מאת סטפן שוורץ ובייביפייס, שנכללה באלבום הבכורה של הלהקה שיצא בדצמבר 2016 וזכתה לקליפ.
בנוסף, הופקו כמה קליפים מקצועיים של השיר שלא יצאו במסגרת אלבום, בהם דואט של שאול חיון והזמר חיים בר ב-2009. דואט של עמירן דביר וגלעד שגב בליווי כינורות ב-2012 וקליפים של רון ויינרייך וזלמן אטל שיצאו שניהם ב-2016.
בנוסף, בוצע השיר במסגרת תוכניות מציאות מוזיקליות שונות, כולן בערוץ 2. השיר בוצע ב-2009 על ידי אלחי רפואה בכוכב נולד 7 (2009), על ידי עילי אבידני בעונה 2 של בית ספר למוסיקה ועל ידי אנאל ולנזי בעונה 2 של The Voice ישראל (שניהם ב-2013).
זאורופלטה

מאפיינים

יצור זה היה בינוני בגודלו ביחס למשפחתו והגיע לאורך 5.2 מטר והכיל זנב באורך של חצי מגופו. ממאובן אחד נמצאו לא פחות מ-40 חוליות זנב וייתכן שהמספר הכולל הגיע ל-50 חוליות. למרות שהיה קטן מקרנף צר-שפה מודרני עדיין הגיע למשקל מוערך של 1,500 ק"ג, עקב ציפוי השריון הדחוס שלו שכוסה גבשושיות דמויות אצטרובלים והיו דחוסים ביותר בצורה דמוית מגן. היצור היה בעל ראש קטן אך בעל צוואר ארוך עם רכסים משוריינים ודוקרנים ארוכים דמויי רמחים על עורפו וכתפיו ששימשו להגנה. הגוף היה נמוך ובעל רגליים קצרות. הוא היה בעל ראש קטן עם לסתות חלשות מכוסות מקור קרני והוא ניזון מצמחית קרקע. 
הזאורופלטה היה מראשוני הנודוזאורים שהתגלו והוא חי בתחילת תור הקרטיקון, האחרון שבעידן המזוזואיקון. הוא חי ליד המישורים שלצד הנהרות הרבים שהתנקזו אל הים הפנימי המערבי. אך הנהרות גרמו להצפות של המישורים שיצרו בורות בוץ טובעניים וחיות שעברו מעליהם נתקעו, מתו והשתמרו בהם היטב. ממאובני עצי מחט שהשתמרו נראה שהיו גם יערות לאורך האזורים והזאורולפטה ניזון גם מעליהם. 
הוא חי בקבוצת קטנות לצד דינוזאורים הרביורים נוספים כמו הטנונטוזאורוס ולצד דינוזאורים ציידים כמו הדיינוניכוס, שככל הנראה שמרו מרחק ממנו וניסו לצוד דינוזאורים בעלי עור רך יותר.