שינג'יאנג

דמוגרפיה

שׂינג'יאנג מוגדרת כאוטונומיה של האויגורים. זהו עם טורקי מוסלמי, הדומה בלשונו, בתרבותו ובמראהו לעמים ממרכז אסיה. שפת האויגור קרובה לאוזבקית ולקזחית. בעקבות כך, האזור מכונה לעיתים קרובות טורקסטן, במיוחד בפי בדלנים. עם זאת, 41% מהאוכלוסייה במקום היא של בני האן שהיגרו למקום במהלך השנים, בעוד שהאויגורים מהווים כ-45%. קבוצות אתניות נוספות בשׂינג'יאנג הן קזחים - 7%, בני ח'ואי (סינים מוסלמים) - 5%, קירגיזים - 0.9%, מונגולים - 0.8%, ועוד. למרות היות המחוז אוטונומיה אויגורית, יש בו נפות אוטונומיות של הקזחים, של המונגולים ושל בני ח'ואי.
בעבר הייתה קיימת לזמן קצר מדינה אויגורית בשם טורקיסטן המזרחית. העם האויגורי שואף בחלקו לשוב לעצמאות, ובתחילת שנות ה-90 אף התקיימה התקוממות אלימה מוגבלת נגד השלטון, אך השלטון בבייג'ינג דיכא מהומות אלו במהירות. ב-5 ביולי 2009 פרצו בבירה אורומצ'י מהומות אלימות קשות על רקע אתני בין אויגורים ובין בני האן. על פי דיווחי מקורות רשמיים נהרגו בעימותים אלו 197 איש, מרביתם בני האן. ב-29 ביולי 2014 התבצע אירוע דקירה נוסף במחוז ובו נהרגו עשרות אזרחים. מאז חיי האויגורים קשים במחוז האוטונומי שלהם: מולות (אימאמים) נאסרו, השפה האויגורית הפסיקה להילמד בבתי הספר, פעילות דתית נאסרה בציבור, התכנסות נאסרה, מרבית שוקי הלילה נסגרו, הדרכונים שחולקו בעבר נאספו מידי התושבים ובכך נאסרה יציאתם לחו"ל, בכל כניסה לנפה או עיר נערכים בידוקים מפלים בין אויגורים להאנים וישנה רשת טכנולוגית שתפקידה לבצע מעקב המונים אחר בני המיעוט האויגירי.

היסטוריה

ישנו תיעוד ממאה ה-2 לפני הספירה לנוכחות סינית בחלקים מהאזור. שליטה חלקית והשפעה, נמשכו לאורך כמה מאות שנים.
בתקופת האימפריה הרומית, דרכי המשי שעברו באזור היוו נתיבים חשובים בין האימפריה הרומית להודו וסין במזרח הרחוק. עם נפילת האימפריה הרומית, פחת השימוש בדרכי המשי, ובמחוז הייתה תנועה לא סדירה של שבטים פרוטו-מונגולים וגקטורקים.
החל מסביבות המאה ה-7 חזרה אימפריית טאנג הסינית לשלוט באופן חלקי באזור כחלק מניסיונותיה של סין להתרחב מערבה.
במהלך המאה ה-9 החלה להדק את שליטה באזור השושלת הקרא-ח'אנית, שהקימה באזור שׂינג'יאנג את הממלכה הטורקית המוסלמית הראשונה. בהמשך עלתה להנהגה השושלת הקרא-חיטאנית.
במאה ה-13 השתלטה על השטח האימפריה המונגולית, כחלק ממסעות הכיבוש האדירים שלה. תחת "השלום המונגולי" פרחו דרכי המסחר ברחבי האימפריה ובכללן דרכי המשי העוברים במחוז. בערך בשנת 1273-1274 מרקו פולו ביקר במחוז ותיאר בכתביו את העיר קאשגאר, אותה כינה בכתביו "קאסקאר". בתיאוריו ציין שבעיר ישנה אוכלוסייה מכובדת של נוצרים נסטוריאנים, שהיו להם כנסיות משלהם.
במאה ה-14, ההנהגה המקומית המירה את דתה לאסלאם, והחלה נוכחות משמעותית לדת האסלאם באזור, אשר קיימת עד היום. בשנים 1389-1390 העיר קאשגאר, לצד יישובים נוספים בסביבה, הוחרבה כחלק ממסע הכיבושים של טימור, והאזור סבל מתקופה קשה ממושכת של מלחמה ואי-יציבות.
בתחילת המאה ה-16, אימפריה מונגולית נוספת - מוגוליסטאן - השתלטה על מחוז שׂינג'יאנג, ובשנת 1514 הוחרבה קאשגאר פעם נוספת כחלק ממסע כיבושים. הפעם העיר בוצרה במהירות, והייתה למשך זמן ממושך בשליטת השבטים המונגולים האויגורים והזונגארים.
במאה ה-17 החלו הסינים בסדרת מאבקים עם השליטים המקומיים, ולבסוף בשנת 1759 השלימו המאנצ'ו של שושלת צ'ינג את כיבוש השטח מידי השבטים המונגולים, תוך מעשי אלימות קשים - בעיקר כלפיי השבטים הזונגארים - לרבות טבח על בסיס אתני וחלוקת הנשים והילדים כשלל. 
בתחילת ובאמצע המאה ה-20, קמו מחאות אויגיריות - שכונו הסכסוך בשינג'יאנג - כנגד השליטה הסינית המאד רופפת באזור. סכסוך זה בא לידי ביטוי בסדרת עימותים מזוינים בין התושבים האויגירים של המחוז לבין השלטונות הסיניים.