יחסי ארצות הברית–ירדן

תקופת ההגמוניה הבריטית בירדן

עוד מימיה הראשונים, הממלכה הירדנית ההאשמית בראשותו של המלך עבדאללה הראשון, נדרשה להסתמך על תמיכה פוליטית וכלכלית מצד מעצמה עולמית כלשהי, כאשר עיקרון בסיס זה, אשר גם בימים אלו מהווה אלמנט יסודי במסגרת מדיניות החוץ הירדנית, נובע בראש ובראשונה ממיקומה הגאוגרפי של ירדן, בשטח מדברי חסר משאבי טבע או גישה לים, מה שמונע מירדן מלהסתמך על משאביה בלבד. כתוצאה מכך, החל מיום הקמתה של האמירות הירדנית ההאשמית בשנת 1921, הסתמכה ירדן בראש ובראשונה על הממלכה המאוחדת, אשר העניקה לה את עצמאותה באותה שנה, ונותרה ידידתה הקרובה ביותר במהלך שנות העצמאות הראשונות.
ההישענות הירדנית על התמיכה הבריטית החלה להתערער במהלך שנות ה-50, וזאת בד בבד עם התדרדרות מעמדה הבינלאומי של בריטניה, והאבדן ההדרגתי של שטחי האימפריה הבריטית. מגמה זו באה לידי ביטוי בחודש מרץ 1957, עם ביטולו הרשמי של חוזה ההגנה האנגלו-ירדני, אשר סימן את תום ימי מעמדה המועדף של בריטניה בקרב הממלכה הירדנית. כתוצאה מכך, המשטר ההאשמי הירדני ביקש לגייס תמיכה מצד מעצמה עולמית חדשה, כאשר האוריינטציה הפרו-מערבית של ירדן הפכה את ארצות הברית למועמדת הברורה לתפקיד. מבחינת ארצות הברית, אשר באותן השנים התמודדה מול ברית המועצות במסגרת המלחמה הקרה, התמיכה בירדן נועדה להעניק לה דריסת רגל חשובה במזרח התיכון, וזאת כמשקל נגד למעורבות הסובייטית בסוריה ובמצרים באותם הימים.

ראשיתם של היחסים המיוחדים בין ארצות הברית וירדן

כניסתה של ארצות הברית לתפקיד "מעצמת החסות" של ירדן באה לידי ביטוי עוד בחודש אפריל 1957, זמן קצר לאחר תום החוזה האנגלו-בריטי, ובשעה שארצות הברית הכריזה על הענקת סיוע כלכלי לירדן בשווי 10 מיליון דולר. בד בבד, נשיא ארצות הברית דוויט אייזנהאואר, ומזכיר המדינה האמריקאי ג'ון פוסטר דאלס, הכריזו על תמיכתם ביציבותה הכלכלית והפוליטית של ירדן, וכן בשלמותה הגאוגרפית. 
במהלך השנים הבאות הלך הסיוע הכלכלי האמריקאי וגדל בהתמדה, ובו בזמן ארצות הברית החלה להעביר משלוחי נשק לצבא ירדן, כאשר החל משנת 1960 החימוש האמריקאי החליף בהדרגה את החימוש מתוצרת בריטית כעמוד השדרה של הצבא הירדני. עם זאת, ארצות הברית התמקדה בתקופה זו בניסיונות חוזרים ונשנים למסד מגעים עם מדינות ערב החזקות יותר באזור, כדוגמת עיראק ומצרים, ומשכך, וחרף תמיכתה הכלכלית והצבאית של ארצות הברית בממלכה הירדנית, הממשל האמריקאי לא ראה בירדן משום "יעד מועדף" בתקופה זו.

שנות ה-70 וה-80

במהלך שנות ה-70 וה-80, ובעקבות הצלחתו של המשטר ההאשמי בעמאן למגר את האיום הפלסטיני, הלכו היחסים בין ארצות הברית וירדן והתהדקו בהדרגה, בשעה שממשל ארצות הברית הגיע למסקנה כי יציבותה הפוליטית והמדינית של ירדן אינה מוטלת עוד בספק, והמשטר ההאשמי אינו ניצב עוד בפני איום קיומי מיידי. 
עם זאת, במהלך שנים אלו התעוררו מספר חיכוכים בין שתי המדינות, וזאת בעיקר בשל הביקורת הירדנית כלפי מדיניות החוץ הכוללת של ארצות הברית במזרח התיכון והיחס המועדף כלפי מדינת ישראל, אשר נתפסה מבחינת ירדנים רבים כפוטנציאל לאיום על שלמותה המדינית של הממלכה הירדנית, שעדיין קיוותה להחזיר לידה את שטחי הגדה המערבית שאבדו לה במלחמת 1967. חילוקי הדעות בין שתי המדינות, אשר התקיימו בצידו של הגידול המתמשך בסיוע הכלכלי והצבאי האמריקאי לירדן, פגעו במידה מסוימת ביחסים שבין שתי המדינות, ואף הובילו במספר הזדמנויות את הממשל בעמאן לשקול ולפנות בבקשה לתמיכה סובייטית, רעיון שלא התממש בסופו של דבר.

שנות ה-90 ואילך

היחסים בין ארצות הברית וירדן התחממו פעם נוספת בעת ימיה של ועידת מדריד בשנת 1991, וזאת בשעה שהממשל האמריקאי הגדיר את ירדן כשותפה חשובה בניסיון לגבש הסדר מדיני בין ישראל והפלסטינים. ההשתתפות הירדנית בוועידה תרמה במידה רבה להתחממות המחודשת ביחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות, כאשר התחממות זו נמשכה לאורך כל שנות ה-90, ובאה לידי ביטוי בעלייה הדרגתית בהיקף הסיוע הכלכלי והצבאי השוטף שהעבירה ארצות הברית לירדן.
חרף מותו של המלך חוסיין, אשר נודע בגישתו הפרו-מערבית והאוהדת כלפי ארצות הברית, עלייתו לשלטון של המלך עבדאללה השני בירדן לא פגעה במגמת הידוק היחסים בין שתי המדינות, כאשר המלך עבדאללה נודע אף הוא כמלך פרו-מערבי, אשר תומך באופן מוצהר בהידוק היחסים עם ארצות הברית, אשר עודנה מהווה משענתה העיקרית של הממלכה הירדנית בזירה הבינלאומית. 
היחסים בין שתי המדינות נפגעו במידה מסוימת בעקבות פרוץ מלחמת עיראק במהלך שנת 2003, כאשר עוד בשנת 2002, במסגרת ריאיון לעיתון הוושינגטון פוסט, המלך עבדאללה הדגיש כי פעולה אמריקאית בעיראק תהווה "טעות חמורה", אשר צפויה לגרור את כל האזור למערבולת מדינית, ולפגוע במידה ניכרת ביציבות הפוליטית האזורית, ובכלל זאת ביציבותה של ירדן. 
עם זאת, במהלך חודש ינואר 2003, כחודשיים טרם פרוץ המלחמה, המלך עבדאללה הודיע כי ירדן תתיר לצבא ארצות הברית להשתמש בשטחה לצורך גיחות אוויריות ולמשימות חילוץ והצלה, אך לא לצורך הפלישה היבשתית לעיראק גופה. בתגובה, הממשל האמריקאי הודיע על הכפלת הסיוע הכלכלי לירדן, בסך של 450 מיליון דולר לשנה.
פרוץ מלחמת האזרחים בסוריה בשנת 2011 הובילה להידוק נוסף של הקשרים בין המדינות. החשש מזליגת הסכסוך דרומה, והרצון למנוע מארגוני טרור אסלאמיים לחדור לשטח ירדן, הוביל להרחבת שיתוף הפעולה הביטחוני, וזאת בין היתר במסגרת הקמת אזור חיץ בדרום סוריה במטרה להגן על גבול סוריה-ירדן מפני חדירת גורמים אסלאמיים קיצוניים. כמו כן, ובעקבות מספרם הרב של הפליטים הסוריים אשר ברחו מסוריה לירדן, והכבידו במידה ניכרת על כלכלת הממלכה, הודיע הממשל האמריקאי בחודש יולי 2013 על הגדלת הסיוע הכלכלי השנתי לירדן לסכום של מיליארד דולר, וזאת החל משנת 2014.