אוהד מרומי

ביוגרפיה

מרומי נולד בשנת 1967 בקיבוץ מזרע. בהיותו בן שנתיים עזבו הוריו, רבקה ואיילון מרומי, את הקיבוץ. בין השנים 1974–1979 התגוררה משפחתו בטהרן שבאיראן, שם עבד אביו של מרומי במשרד אדריכלות. עם שובם לישראל התגוררה המשפחה ברמת השרון. עם סיום לימודי התיכון, בגיל 17, נרשם מרומי ללימודי אמנות בבית הספר לאמנות "קלישר".
לאחר שחרורו מצה"ל נרשם מרומי ללימודי אמנות ב"בצלאל", אותם סיים ב-1992. ב-1994 השתתף בתערוכה "טרנזיט", שאצרה שרית שפירא במסגרת "ארט פוקוס", וב-1995 הוזמן על ידי שפירא להציג תערוכה בשם "אביבית" לצד אבנר בן גל. התערוכה "אביבית" 1995 הייתה הסנונית הראשונה של אמנים ישראלים צעירים שהציגו במוזיאון ישראל. התערוכה עוררה עניין רב בקרב צופים ומבקרים מישראל ומשאר העולם, ותגובות אלה עודדו את מוזיאון ישראל לראות אבן דרך למחויבות של המוסד לדור הצעיר של אמנים ישראלים. "אביבית" והתערוכות שבאו אחריה הותירו חותם ניכר בשיח האמנות המקומי ב-1998 זכה מרומי בפרס קרן גוטסדינר לאמן ישראלי צעיר. בעקבות קבלת הפרס, הציג במוזיאון תל אביב לאמנות מבנה בשם "וילה 3" (1999) שהציגה את עיסוקו במיצב ובמודלים של אדריכלות ובהקשר התרבותי שלה.
במאמר בשם "התיאטרון הטרנסנצנדנטי: מודוסים של צפייה; זירות של עיצוב" (1998), שפרסם מרומי בכתב העת "סטודיו", הציג את תפיסתו אודות המשמעויות של אמנות המיצב הנובעים מן השינויים בתפיסת האמנות במהלך שנות התשעים של המאה ה-20. על פי מרומי, האמנות עברה משלב של התמקדות באובייקט אל עיסוק במרחב היברידי הנמצא בדיאלוג עם הצופה. כמדיום, המיצב חסר את אותה משמעות אחידה ונטולת הקשרים סביבתיים שהייתה קיימת בפיסול המסורתי ויצרה "מטא-נרטיב ביקורתי". פעילות מתן המשמעות במיצב מתמקדות, על פי מרומי, בפרקטיקות של עיצוב, כלומר ביצירת מערכת מניפולציות דרך "מערכות רופפות של משמעות", המתקיימות במרחב המוזיאלי והחוץ-מוזיאלי גם יחד.
בין השנים 2002–2003 למד בבית הספר לאמנות של אוניברסיטת קולומביה בארצות הברית.

מבחר עבודות

"אביבית" 1995 תערוכה משותפת של אבנר בן גל ואוהד מרומי
העבודה אביבית היא עמדת צפייה-הצצה על המוזיאון: משם החתול והחזרזיר מציצים לעברו. אלה שמציצים מתוך ואל ותוך המוזיאון הם חיות, צעצועים, פסלונים זולים שמקשטים את הבית – דרכם מועברת תחושה של בית אל הפיסול בחלל המוזאלי. כמוצגים "מוזאליים" הם מציצים-צופים מתוך אביבית גם על הצופה – והצופה יכול להצטרף אל החתול והחזרזיר, להיכנס לעמדת הצפייה שבתוך תריסי הפלסטיק הפתוחים למחצה ולבחור באותה תחנת גבול שבקצה המוזיאון כחלק מהביקור-צפייה במוזיאון. אביבית מזכירה מרפסת בדירת שיכון, שנסגרה בתריסי פלסטיק כדי להרחיב את חלל הדירה הצר, להוסיף לה חדר, יחידת-בית נוספת למשחק, לימוד או עבודה. המבנים של מרומי משתייכים ביתר בירור לכרוניקה של האמנות המודרנית: הווילות הישראליות שבתצלומיו מקיימות זיקה לסגנון הבינלאומי: לוחות האלומניום המרכיבים את קונסטרוקציית העקלתון מרושתים בהשקפות עולם ובדפוסי פעולה של תנועות דוגמת הבאוהאוס או הקונסטרוקטיביזם. אך בגרסה הפרובינציאלית של הווילות ברמת השרון, הסגנון הבינלאומי מתורגם לפתרונות שטחיים של סגנון.
הנער מדרום תל אביב (2001)
בספטמבר 2001 הציג מרומי את "הנער מדרום תל אביב", פסל שהיה חלק ממיצב גדול שעסק בשאלות של הגירה ומיעוטים. מרומי הציב בסופו של מבנה דמוי מעבר גבול את דמותו המוגדלת של נער שחור, תוך שהוא מדגיש בדמות מאפיינים אתנוגרפיים וסטריאוטיפים שונים. בראיון תיאר מרומי את נושא העבודה כ"מערכת יחסים בין גוף לארכיטקטורה, בין קולוניאליזם לארכיטקטורה כמקום אוטופי, אבל גם כמקום של שערים, מיון, גוף וצבע." העבודה מעלה שאלות מטרידות שמעסיקות את האמנות הישראלית – שאלת המקום, השייכות והזהות. אף על פי שמרומי עושה שימוש בחומרים מצויים וכמעט נדושים של פרגמנטים אדריכליים השגורים בסביבה האורבנית הישראלית (כמו תריסי פלסטיק) רכיבי מבניו עוברים תהליך הפשטה והופכים למבנה פיסולי שנושאו הוא עצם המושג מעשה האמנות. את הסיטואציות האורבניות מרומי מעגן באנרגיות ובקנה מידה אישיים, ובתוך כך מפרק מן המבנה- מעטה את ערכו הפונקציונלי ומעמידו כמושא להתבוננות. האסתטיקה והשפה החומרית של מרומי, המתבונן בהיסטוריה הקולוניאלית של המודרניזם הישראלי, עמוסות במשתנים החוזרים על עצמם בוואריאציות שונות.
בעקבות הצגתו בתערוכה בתערוכה "זמן אמת, אמנות בישראל 1998-2008" (2008) במוזיאון ישראל, נרכש הפסל ונתרם למוזיאון על ידי אספן פרטי.
"פסל חזרה מס' 4, פופובה + היוצא מן הכלל והכלל" מתוך תערוכה קבוצתית "אנטי אנטי"
התערוכה "אנטי-אנטי", מודעת להיותה הופעה ספציפית בזמן ובמרחב. העבודות בתערוכה נוצרו מתוך שיתופי פעולה בין אמנים ומהנדסים, מעצבים, אדריכלים ומדענים, מהלך שממיר את הביקורת המוסדית המושתתת על חשיפת "אמת" נסתרת בחיפוש אחר הגדרת תחומים חדשים של בהירות. זאת, לנוכח התרבות מהירה ובלתי פוסקת של אינפורמציה ומתוך הבנה כי קיומה של קהילה מותנה בהופעה. ברוח המגמה לשלב בין פרקטיקות של אמנות, מדע ואקדמיה, מייצרת "אנטי-אנטי" מיזוג המציף ומסבך את הקשרים הפורמליים והא-פורמליים בין שדות ומשתתפים, ומבטא את הסטטוס של אובייקט האמנות שמוגדר הן כמושג אסתטי והן על ידי צורות מוסדיות שיחסי כוח מוטמעים בהן. באמצעות הבניית הקשר חדש ונגישות, הפועלים מעבר לתפיסה "רציונלית" של "השכל הישר", בונה התערוכה מהלך פוליטי המעוגן בשיבוש חלוקות ספציפיות של משמעות. היא חותרת תחת התפיסה שביקורת כרוכה בהכרח בחתירה רציונלית ומגדירה מחדש מודלים של ביקורת בפני כוח ואלימות, תוך התמקדות בתפקיד הפרפורמטיבי של השיח ביצירת כלכלות שונות של היגיון. הכלובים של מרומי כמו מכילים עדיין את רוחות השחקנים שאכלסו אותם, והכיסאות של הצופים שנעזבו פונים לכיוונים שונים הגלריה האוניברסיטאית לאמנות ע"ש גניה שרייבר, אוניברסיטת תל אביב. אוצרת: הדס קידר. אוהד מרומי בשיתוף עם קבוצת חקר הביצוע בתיאטרון ובאמנויות המופע; ואמנים רבים נוספים.