google/wiki40b huggingface dataset:
קארסטן קולמן

קריירה כשחקן

קארסטן קולמן החל לשחק בבוגרים של פ.צ. קלן בשנת 1996. תחילה שיחק קולמן רק בקבוצת המילואים, ובשנת 1998 החל לשחק בקבוצה הבכירה, ששיחקה אז בבונדסליגה השנייה. בעונת 1998/99 קולמן ערך 20 הופעות אך לא הצליח להעפיל עם הקבוצה לבונדסליגה. בעונת 1999/00 קולמן וקלן הצליחו במשימתם ועלו לבונדסליגה מהמקום הראשון. בעונת 2000/01 רשם קולמן עונה טובה עם קלן, בה סיים המועדון במקום העשירי בבונדסליגה, כשקולמן מבקיע שלושה שערי ליגה. בעונת 2001/02 נשרו קלן וקולמן בחזרה לבונדסליגה השנייה. בעונת 2002/03 שבו קולמן וקלן לבונדסליגה לאחר עונה אחת בבונדסליגה השנייה, הפעם מהמקום השני.גם שהות זו בבונדסליגה נמשכה עונה אחת בלבד, בה ערך קולמן 15 הופעות, וקלן סיימה במקום האחרון, מרחק 13 נקודות מהישארות בליגה. בעונת 2004/05, לאחר עונה אחת בבונדסליגה השנייה, שבו קולמן וקלן לבונדסליגה מהמקום הראשון. בעונת 2005/06 נשר קולמן עם קלן בפעם השלישית בקריירה, בעונה בה ערך עשר הופעות ליגה בלבד, ושיחק יותר בקבוצת המילואים. בעונת 2006/07 קלן וקולמן סיימו רק במקום התשיעי בבונדסליגה השנייה ולא הצליחו לחזור לבונדסליגה. בעונת 2007/08 קולמן שיחק רק בקבוצת המילואים, כאשר בזמן זה הקבוצה הבכירה חזרה לבונדסליגה. בעונת 2009/10 ערך קולמן שלוש הופעות במדי הקבוצה בבונדסליגה, אך המשיך להיות שחקן הרכב בקבוצת המילואים, כמו גם בעונת 2010/11, שבסיומה פרש ממשחק פעיל.
לקולמן אין הופעות בינלאומיות.

קריירה כמאמן

לאחר פרישתו החל קולמן לעבוד בפ.צ. קלן כחלק מצוות האימון של הקבוצה, תחילה כמאמן קבוצת הנוער, ולאחר מכן כעוזר מאמן בקבוצת המילואים. החל משנת 2014 קולמן הוא מאמן קבוצת הנוער.
ג'ו טורה

ג'וזף "ג'ו" פול טורה (אנגלית: Joseph "Joe" Paul Torre; נולד ב-18 ביולי 1940 בברוקלין ניו יורק) הוא אמריקאי, שחקן ומאמן בייסבול ב-מייג'ור ליג בייסבול לשעבר. לטורה 2,326 ניצחונות כמנג'ר והוא ממוקם במקום החמישי ברשימת המנצחים של כל הזמנים במייג'ור ליג בייסבול.

קריירה כשחקן

טורה החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצת מילווקי ברייבס בה שיחק מ-1960 ועד 1968, בשנת 1969 טורה עבר לסנט לואיס קרדינלס שם שיחק עד שנת 1974. בשנת 1975 עבר טורה לניו יורק מטס בה שימש כמאמן שחקן.

קריירת המנג'ר

ב-1977 פרש המנג'ר של המטס, וג'ו טורה נבחר להחליפו, מאחר שהאמין כי לא יוכל לשמש בשני התפקידים במקביל פרש ממשחק פעיל ושימש בתפקיד המנג'ר של הקבוצה עד שנת 1981, במהלך תקופה זו לא רשם עונה עם מאזן ניצחונות חיובי. בשנת 1982 חזר טורה לאטלנטה ברייבס בתור מנג'ר וכבר בעונתו הראשונה הצעיד את הקבוצה לזכייה בראשות הבית הוא נשאר בתפקיד עד שנת 1984. בשנת 1985 עשה טורה הפסקה מאימון ועבר לשמש כשדרן ופרשן ספורט, הוא חזר לקריירת האימון רק בשנת 1990, כמנג'ר של הסנט לואיס קרדינלס. בשנת 1996 טורה עבר לניו יורק יאנקיז ובעונה הראשונה תחת הנהגתו הקבוצה זכתה (וורלד סיריס) אחרי 18 שנות בצורת. בשנים 1998-2000 הוביל את היאנקיז לזכייה ב-3 אליפויות רצופות נוספות. לאחר עונת 2007 התפוטר טורה, ומונה למנג'ר של הלוס אנג'לס דודג'רס.
גאר דה ליון סנט-אכזופרי

המבנה

מבנה התחנה שהפך עד מהרה לסימן ההיכר של שדה התעופה כולו, עשוי בטון מזוין מכוסה בגג פלדה בצורת חצי גליל שאורכו 400 מטר ורוחבו 53 מטר. הגג שבו תבליטים בצורת פירמידות מאפשר חדירת אור מרבית מן החוץ. אורכו של המבנה 500 מטר ורוחבו 50 מטר, והוא אמור לטעת בלב המתבונן דימוי של ציפור בטרם מעופה. 
בתחנה שש מסילות רכבת. שתי המסילות האמצעיות מבודדות מהאחרות בתוך "צינור 300" ("Tube 300") ששמו נובע מכך שרכבות יכולות לחלוף דרכו במהירות המרבית, 300 קמ"ש, מבלי להפריע לנוסעים בתחנה. ארבע המסילות האחרות ערוכות מצדיהם של שני רציפי אי. מעבר באורך של 300 מטר הממוקם מעל לתחנה מאפשר גישה אל שני רציפי האי באמצעות מערכת דרגנועים. בצידו המערבי של המבנה תתאפשר הרחבתו לשם בניית מסילת רכבת שתוליך ישירות לעיר ליון. התחנה מקושרת ישירות אל בית הנתיבות של שדה התעופה במעבר באורך של 250 מטר ובו מדרכות נעות.

שירות הרכבות

24 רכבות מהירות חולפות בתחנה מדי יום בממוצע, מהן 10 עד 14 מגיעות אל הבירה וממנה. רכבות אלה ואחרות מגיעות גם ליעדים אחרים בפרובאנס וברחבי מחוז רון-אלפ, ורכבת בינלאומית יומית עושה את דרכה אל טורינו ומילאנו. עם זאת, נטען כי עקב חוסר בחיבור עם מערכת התחבורה העירונית בליון, השימוש בתחנה דל לעיתים ובשנת 2005 עברו בה 32,000 נוסעים בלבד. אם כי בשנת 2009 כבר שירתה התחנה כחצי מיליון נוסעים.

פיתוח

באוגוסט 2010 הופעל קו הרכבת הקלה המקל על הגישה משדה התעופה אל העיר. בנוסף נבחנות אפשרויות לחיבור תחנת הרכבת לרשת מסילות הרכבת האזורית.
מפת ון דה ולדה

מפת העיר ירושלים וסביבותיה או מפת קרל ויליאם מרדית ון דה ולדה היא מפה של העיר ירושלים משנת 1858 מעשה ידי הקרטוגרף ההולנדי קרל ויליאם מרדית ון דה ולדה . 
המפה יצאה לאור בשנת 1858 בספר זכרונות מאת טיטוס טובלר, שיצא לאור בהוצאת האחים פרתס בגותה.

היסטוריה

ון דה ולדה היה קרטוגרף הולנדי שצבר ניסיון רב כממפה בהיותו קרטוגרף של המשרד ההידרוגרפי המלכותי ההולנדי באי יאווה בין השנים 1839- 1841. ון דה ולדה הי פרוטסטנט אדוק, והחליט למפות את ארץ הקודש. הוא ערך שני מסעות מחקר לארץ ישראל - המסע הראשון בין השנים 1851–1852 והמסע השני בשנת 1861.
ון דה ולדה פרסם את מחקריו שכללו מאות ציורים בצבעי מים של הארץ, מפה בקנה מידה 1:315,000 ומספר מפות של אזור ירושלים.
בעת ציור מפת ירושלים הסתמך ון דה ולדה על שני מקורות: המיפוי הטריגונומטרי של ירושלים שנעשה על ידי קציני צבא בריטניה בשנת 1840, ומפת ירושלים מעשה ידי הרופא השווייצרי טיטוס טובלר משנת 1849.

תיאור המפה

המפה צויירה בקנה מידה 1:10,000. 
גודלה 800 מ"מ על 630 מ"מ.
המפה פונה לכיוון צפון ומציגה את העיר העתיקה במרכזה, ואת הר הזיתים בימין המפה. כמו כן ניתן לראות במפה את גיא בן הינום ואת בריכת הסולטאן. במפה מופיעים מרבית הרחובות העיקריים של העיר העתיקה (לא כל הסימטאות), וכן מבנים עיקריים ובהם כנסיית הקבר, מגדל דוד, כיפת הסלע ומסגד אל אקצא.
בראש הר הזיתים ניתן לראות את הכפר א-טור ואת כנסיית וירי גליליי.
באדי ריץ'

ילדותו

ריץ' נולד בברוקלין שבניו יורק לבס (לבית שקולניק) ורוברט ריץ', שחקני וודוויל. כשהיה בן שנה בלבד גילה אביו שבאדי הצעיר מסוגל לשמור על קצב קבוע בעזרת כף, ובגיל שמונה-עשר חודשים ריץ' החל כבר לנגן. כינויו בתקופת ילדותו היה "Traps the Drum Wonder" (טראפס, פלא התופים), ובשיא הקריירה שלו בתור ילד, הוא היה הילד הבדרן עם המשכורת השנייה הכי גבוהה בעולם, (אחרי ג'קי קוגן). בגיל אחת עשרה ריץ' החל להוביל הרכב.

הכשרתו

ריץ' לא למד באופן מקצועי מעולם, למעשה הוא אמר שלמידה רק תפגום בכישרון המוזיקלי שלו. ריץ' אף טען שהוא לעולם אינו מתאמן, אלא מנגן אך ורק כאשר הוא מופיע. עם זאת, מרבית המומחים מטילים ספק בגרסה זו וטוענים כי אף על פי שסביר להניח שמעולם לא נטל חלק בשיעורי נגינה פורמליים הרי שאין זה סביר שלא התאמן. הסברה הרווחת היא שריץ' דווקא כן התאמן אך עשה זאת, מטעמים השמורים עמו, בסתר.
ריץ' העריך מאד את המתופפים צ'יק וב, ג'ין קרופה ופילי ג'ו ג'ונס והושפע מהם.

שיא הקריירה

ריץ' החל לנגן עם טומי דורסי ב-1939 שם הוא ניגן עם מוזיקאים חשובים כולל פרנק סינטרה. במקביל הוא ניגן עם בני קרטר ורבים אחרים, נוסף על כן הוא הוביל הרכב קטן משל עצמו, והופיע בהרכבים שונים כולל של הג'אז בפילהרמונית. על פי האגדה ריץ' החליט להתחיל להוביל ביג בנד משל עצמו בשנת 1944, וכשסיפר על כך לסינטרה, הלה כתב לו המחאה בסך 40,000 דולר, ואמר "בהצלחה, זה יעזור לך בתחילת הדרך".
את התזמורת שלו הוא הרכיב רק בשנות השישים, אך רוב הזמן מאז ועד למותו, התזמורת הצליחה בתקופה בה רוב הביג בנדים כשלו. ריץ' גם ניגן כמתופף אולפן בהקלטות רבות, כאשר המפורסמות ביותר שבהן היו ההקלטות של אלה פיצג'רלד ולואי ארמסטרונג, בהן הוא ניגן לצד הפסנתרן אוסקר פיטרסון והקונטרבסיסט ריי בראון. בשנים אלו הוא גם הופיע לעיתים תכופות בטונייט שואו של ג'וני קרסון.

מותו והנצחתו

ריץ' המשיך לתופף ולהופיע עד סוף חיו. ב-2 באפריל 1987, הוא נפטר מדום לב במהלך ניתוח לטיפול בגידול ממאיר במוחו, 6 חודשים בלבד לפני יום הולדתו ה-70. הוא נטמן בבית הקברות "פארק הזיכרון" בלוס אנג'לס כשהוא בן 69.
מזה מספר שנים, נערך בארצות הברית כנס מתופפים מיוחד לזכרו של ריץ', לשם מגיעים מתופפים מכל רחבי העולם ומנגנים את היצירות שניגן ריץ' יחד עם הביג בנד המקורית שהוביל בחייו. הכנס עוסק כל פעם בסגנון מוזיקה אחר. אחת ההופעות הזכורות ביותר שנערכו לזכרו של ריץ' הייתה של שלישיית המתופפים דייב וויקל, סטיב גאד וויני קוליוטה. בכנס האחרון שנערך לזכרו של ריץ', ב-2012, עסק הכנס בסגנון הרוק הכבד.
שחרור

אורח חיים

השחרור חי בעבר רק ביערות, אך מאז ראשית המאה ה-19 הוא הסתגל לנופים שהאדם יצר: ערים, פארקים, מטעים וגינות. לרוב השחרור הוא ציפור יציבה (שאינה נודדת), אך אוכלוסיותיו הצפוניות נודדות וחורפות במזרח התיכון. השחרורים החורפים בישראל מגיעים בנובמבר ועוזבים במרץ, אך כיום ניתן לראותם בארץ בכל ימות השנה. ישנם פרטים מעטים שחולפים בישראל בדרכם למקום אחר בו יבלו את החורף. בחורף ניתן לפגוש בפרטים משוטטים, שלא פעם מתלהקים באזורים שופעי מזון: עצי זית בעת המסיק, ברושים או עצי אזדרכת מצויה. להקות אלה מורכבות בעיקר מזכרים.

תנועה

השחרור חששן יותר משאר בני סוגו, ולרוב לא מתרחק מסבכי הצמחייה. כשמטרידים אותו הוא מתעופף במהירות לסבך בעוד הוא משמיע קול צריחה טיפוסי. השחרור עף לטווחים קצרים ונמוך בעיקר, בחתירות כנפיים מהירות. השחרור נוחת עם כנפיים שמוטות קמעא וזנב מורם. הוא חוזר לתנוחה זו גם במצבי התרגשות.
לרוב השחרור נע על הקרקע, כשהוא רץ ומנתר לסירוגין. השחרור נעצר מהתקדמותו מדי כמה מטרים, ותר באמצעות עיניו ואוזניו אחר טרפו.

תזונה

השחרור ניזון מפרוקי רגליים ומתולעים, וכן מזרעים וגרגרים. נצפה גם אוכל לטאות. את טרפו הוא מחפש בעיקר בין עלי שלכת ונשורת עצים, אך מגיע רבות גם למדשאות בחיפושיו. כדי לחשוף את מזונו השחרור מחטט ומפשפש בין העלים והענפים עם מקורו, וגם גורף עם רגליו. מפעם לפעם הוא עוצר ומטה ראשו לקרקע, בין אם כדי להיטיב לראות, או כדי לשמוע טוב יותר.

רבייה

הנקבה בונה את הקן במסעף ענפים, מטר או שניים מעל הקרקע. הקן נבנה בצורת סלסלה מעשבים, שורשים ועלים, ו"מטויח" לרוב בבוץ. 
הנקבות מתחילות להטיל לרוב באמצע מרץ. הנקבה מטילה לרוב 3-4 ביצים. על הביצה יש דגם מנומר של נקודות חומות אדמדמות, על רקע ירקרק טורקיז. ממדי הביצה של תת-המין השלט הם 29X21 מ"מ והיא שוקלת 7.2 גרם בממוצע. הדגירה נעשית לרוב על ידי הנקבה לבדה. 
לאחר 12-14 ימים, בוקעים הגוזלים מן הביצים. בשלב זה הם סומים ובעלי פלומה דלילה וארוכה, בצבע אפרפר, על ראשם וגבם. הגוזלים פורחים מהקן לאחר 9-10 ימים.
לואיס יצחק רבינוביץ

ביוגרפיה

נולד באדינבורו שבסקוטלנד לאביו הרב יעקב רבינוביץ שהגיע מליטא בסוף המאה התשע עשרה לכהן כרב בסקוטלנד ולאחר מכן עבר לכהן כרב של מונטגיו רוד ברובע האקני בלונדון. סבו היה הרב אליעזר שמחה רבינוביץ מלומז'ה. רבינוביץ שירת כרב בכמה בתי כנסת בלונדון, בכללם בשפרדס בוש, סאות האקני וקריקלווד. במהלך מלחמת העולם השנייה מונה לרב הצבאי הראשי של החיילים היהודים ששירתו בארמיה ה-8 של הצבא הבריטי, במהלך המערכה על צפון אפריקה, ועד לפלישה לנורמנדיה.
בשנת 1945 קיבל רבינוביץ מינוי של רב הקהילה העברית המאוחדת ביוהנסבורג ושל פדרציית בתי הכנסת של טרנסוואל ומדינת אורנג' החופשית בדרום אפריקה. קיבל מינוי של פרופסור לעברית באוניברסיטת ויטוורסנד ועמד בראש בית הדין היהודי הדתי של יוהנסבורג. רבינוביץ היה מעריץ נלהב של זאב ז'בוטינסקי ושל התנועה הרוויזיוניסטית. הוא זכה לתהילה בקרב עמו מכיוון שב-1947 הוא השליך בפרהסיה את הקישוטים והדרגות הבריטיים, במחאה על המדיניות הבריטית בארץ ישראל, שאותה הוא ראה כהפרה של המנדט הבריטי. רבינוביץ היה גלוי בדיבורו ובדעותיו הפוליטיות, והיה מבקר חריף של מדיניות האפרטהייד של ממשלת דרום אפריקה.
רבינוביץ נהג לבקר את גולי אצ"ל ולח"י במחנות המעצר באפריקה וסייע בסתר לתוכניות הבריחה של העצורים. 
לואיס יצחק רבינוביץ פרש בשנת 1961, עלה לישראל, ונתמנה לסגן עורך האנציקלופדיה יודאיקה. היה מעורב במדיניות המוניציפלית בירושלים ושירת כחבר מועצת העיר. בשנים 1976–1978 כיהן כסגן ראש עיריית ירושלים. סירב להעמיד את מועמדותו מטעם מפלגת החירות כראש העיר כל עוד שטדי קולק כיהן בתפקיד. ב-1980 הוענק לו התואר "יקיר ירושלים". אחותו הדר' פאני רבינוביץ גם היא קבלה תואר יקירת ירושלים - והיו לאח ואחות היחידים שקבלו את התואר.
ב-1965 רבינוביץ היה מועמד לתפקיד רב הראשי של בריטניה, אבל לאור ההפגנות האנטי בריטיות שלו מלפני עשרים שנה, בחרו למנות את הרב עמנואל יעקובוביץ לתפקיד (לאחר שבסיבוב ראשון הרב דר' יעקב הרצוג, בנו של הרב הרצוג ואחיו של נשיא המדינה חיים הרצוג) סירב להצעה לקבל על עצמו את התפקיד. 
הרב רבינוביץ שימש בשנים האחרונות לחייו כרב בית הכנסת אחדות ישראל על-שם עולי הגרדום בירושלים. הובא לקבורה בהר המנוחות. הספיד אותו נשיא המדינה, קרוב משפחה, חיים הרצוג.

משפחתו

רבינוביץ היה נשוי לטניה, בתו של הרב משה אביגדור עמיאל שהיה רבה של אנטוורפן ולאחר מכן רב הראשי של תל אביב. מבין שמונת אחיו ואחיותיו, הדר' אני רבינוביץ, אשתו של האמן והצייר היהודי דוד הילמן (חלונותיו נמצאים בבתי כנסת רבים באנגליה וגם בבית כנסת רננים שעל יד היכל שלמה בירושלים). הילמן היה בנו של הרב הדיין שמואל יצחק הילמן ואחיה של שרה הרצוג, אשת הרב הראשי לישראל הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג. אחותו הגדולה של רבינוביץ, איינה, הייתה אשתו של הרב יהודה (יודל) ניומן, רבה של שכונת נוטינג היל בלונדון, ואביו של הרב יצחק ניומן מלונדון, בין מייסדי ארגון רבני שומרי משפט לאחר עלייתו לישראל ב 1989. נכדיו של הרב יהודה ניומן כוללים את הרב אליעזר שמחה ווייס, רבה של כפר הרוא"ה והמועצה האזורית עמק חפר (במקור ממנצ'סטר באנגליה) והפרופ' דוד ניומן, דיקן הפקולטה למדעי רוח וחברה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב (במקור מלונדון).
שפיצברגן

כלכלה

חברה נורווגית וחברה רוסית מפעילות מכרות פחם בשפיצברגן. תיירות ומחקר הם שני מקורות הפרנסה העיקריים. בשפיצברגן נמצאת כספת הזרעים הגלובלית של סבאלברד, בתוך מבנה תת-קרקעי שמטרתו לשמור על דוגמאות מתוך מגוון הזרעים בעולם, למקרה שאלו יכחדו מהעולם.

היסטוריה

האי יושב לראשונה במאות ה-17 וה-18 כבסיס לציד לוויתנים, אך ננטש בהמשך. בתחילת המאה ה-20 החלו לכרות במקום פחם, ובעקבות כך הוקמו מספר יישובי קבע. אמנת סבאלברד שנחתמה ב-1920 הכירה בריבונות נורווגיה על ארכיפלג סבאלברד, אך הגדירה אותו כאזור מפורז מבחינה צבאית והתירה לשאר המדינות החתומות ליהנות ממשאביו הטבעיים. בשנת 1925 הכריזה נורווגיה רשמית על סיפוח האי לנורווגיה. בשנת 1940 התגוררו בקבוצת האיים פחות מ-3000 תושבים.
בספטמבר 1941 עלה על האי כוח צבא בריטי במטרה למנוע השתלטות גרמנית על האי.

החי והצומח

הצמחייה באי נהנית משעות אור ארוכות בקיץ, המפצות על מיעוט שעות האור בחורף בשל שמש חצות, ונספרו כ-165 זני צמחים. האי הוא אתר רבייה לעופות מים רבים, כמו פולמאר צפוני, אלקה קטנה ושחף לבן-כנף. באי ובים סביבו חיים דובי הקוטב, שועלי שלג, אייל הצפון, ניבתנים, כלבי ים ועוד. שישה פארקים לאומיים מגנים על רוב שטחו של האי שפיצברגן.
יחסי אינדונזיה–צ'כיה

היסטוריה

היחסים הדיפלומטיים הרשמיים בין צ'כוסלובקיה לאינדונזיה כוננו ב-1950. אולם, היחסים ההיסטוריים בין המדינות החלו לאחר שממשלת צ'כוסלובקיה פתחה קונסולית כבוד בבטאוויה, בירת הודו המזרחית ההולנדית בשנת 1924. בשנת 1948, כמה שנים לאחר הכרזת עצמאותה של אינדונזיה, ממשלת צ'כוסלובקיה הכירה במדינה ולאחר מכן פתחה קונסוליה כללית בג'אקרטה ב-7 במרץ 1950. ב-1957, הקונסוליה שימשה כשגרירות הרשמית של צ'כוסלובקיה באינדונזיה.
מנקר

תכונות

מנקר הוא ענק אדום מסוג ספקטרלי M1.5 III, מסתו כ-2.3 מסות שמש, רדיוסו קרוב ל-90 רדיוסי שמש - יותר מרדיוס המסלול של כוכב חמה, טמפרטורת פניו כ- 3,800 קלווין והוא מאיר בעוצמה של פי 485 מעוצמת ההארה של השמש באור נראה, אך בשל טמפרטורת פניו הנמוכה רוב קרינתו היא בתחום התת-אדום כך שעוצמת ההארה הכוללת שלו היא פי 3 מכך. בהירותו של מנקר משתנה באופן לא סדיר בין דרגות בהירות 2.45 ו-2.54 והוא מסווג כמשתנה לא-סדיר איטי. מנקר נמצא בשלבים מתקדמים של התפתחותו והוא כבר סיים להתיך הליום לפחמן בליבתו. הוא צפוי להתנפח עוד ולהתקרר תוך איבוד יציבות, מה שיגרום להגברת ההשתנות של בהירותו בדומה למירה, עד שלבסוף יאבד את שכבותיו החיצוניות ויהפוך לננס לבן.
חייו והרפתקאותיו של ניקולס ניקלבי (מחזה)

הפקות

בהפקה המקורית שיחקו רוג'ר ריס בתפקיד ניקולס, דייוויד תרלפול בדמות סמייק, בן קינגסלי בתפקיד סקווירס, בוב פק בתפקיד כפול של ג'ון ברודי וסר מלברי הוק, ג'ון וודוויין בתפקיד ראלף ניקלבי, סוזל ליטלר  בתפקיד קייט, אדוארד פת'רברידג' בתפקיד ניומן נוגס, טימותי ספול בתפקיד ווקפורד הצעיר ומר פולייר, ג'ון מקאנרי בתפקיד מר מנטליני, ויליאם המלצר ומר סנבליצ'י, גרהם קרודן בתפקיד וינסנט קראמלס וסוזן ברטיש בתפקיד פאני סקווירס, פג סליידרסקיו, מיס סנבליצ'י ועוד. כל השחקנים פרט לריס גילמו מספר דמויות. בנובמבר 1980 הוחלפו חלק מהשחקנים, פולטון מק'קיי שיחק בתפקיד סקווירס, אמילי ריצ'רד שיחקה בתפקיד קייט ניקלבי וכריסטופר בנג'מין בדמות קראמלס. פולטון מק'קיי וטימותי ספול עזבו את הלהקה כשההצגה הועלתה בברודוויי והוחלפו על ידי אלן ארמסטרונג ואיאן מקניס בהתאמה. בקיץ 1981 עם סיום ההופעות בתיאטרון אלדוויץ הועברה ההצגה לתיאטרון אולד ויק והמחזה צולם למיני-סדרה בת ארבעה חלקים עבור ערוץ 4 ורשת"Mobil Showcase Network". הסדרה שודרה בארצות הברית בינואר 1983.
אחרי הרויאל שייקספיר קומפני הופק המחזה בשלמותו פעמיים על ידי להקות תיאטרון אמריקאיות. פסטיבל התיאטרון "The Great Lakes" חידש את המחזה ב-1982 וב-1983 בבימוים של אדוארד סטרן ורוברט לנקסטר. התיאטרון הרפרטוארי של קנזס סיטי העלה את המחזה ב-1983 בבימוים של ג'יימס אסאד ולאון רובין.
בינואר 1986 הועלה המחזה בתיאטרון רויאל שייקספיר בסטרטפורד-אפון-אייבון. הפקה שנייה בברודוויי הוצגה מ-24 באוגוסט 1986 עד 12 באוקטובר 1986 בתיאטרון ברודהרסט והייתה מועמדת לפרס טוני להפקה המחודשת הטובה ביותר.
על אף ההצלחה של המחזה, בגלל אורכו וצוות השחקנים הגדול שנדרש, מיעטו לחדש אותו. ב-2006 הכין המחזאי אדגר גרסה מקוצרת של המחזה עבור פסטיבל התיאטרון בצ'יצ'סטר. הפקה זו הוצגה בדצמבר 2007 ובינואר 2008 בתיאטרון גילגוד בווסט אנד. גרסה זו הופקה בארצות הברית בפסטיבל שייקספיר בקליפורניה, והוצגה בתיאטרון "ליריק סטייג' קומפני" בבוסטון מאוקטובר עד דצמבר 2010.
פונטיקה

פֿונטיקה (מיוונית: φωνή, פוֹנֵה - קול) הִבָּרוֹן, תורת ההגייה, היא ענף בבלשנות העוסק בחקר הקולות שמופקים בעת הדיבור, הצלילים, דרכי היווצרותם, הגייתם וקליטתם והיא אוניברסלית, בניגוד לפונולוגיה.

אפיון התחום

הקולות המופקים על ידי האדם בעת הדיבור מכונים באופן כוללני הגאים והם מושאי המחקר של הפונטיקה. הפונטיקה אינה עוסקת בסוגי הכתב השונים ובכתבים המורכבים מהאותיות המייצגות צלילים שונים בשפות, אלא רק בצלילים המופקים. מדע הפונטיקה יצר מערכת של סימנים שבאמצעותה ניתן לסמן את צלילי כל השפות באופן אחיד. כך למשל, בכתיבה פונטית יכתבו באופן זהה המילים - שׂם-סם, קב-קו כפי שהן נהגות בעברית המודרנית המדוברת.

קולות הדיבור

תנאי הכרחי לדיבור היא היכולת להפיק קול. הקול מופק על ידי הזרמת אוויר מן הריאות דרך זוג האיברים השריריים המכונים שפתות הקול. שפתות הקול מצויות בחלק העליון של קנה הנשימה. הרעדה של שפתות הקול יוצרת את הקול, או במינוח בלשני "קוליות". בשפות שונות מוכרים שלושה מיני קוליות: רגילה (plain), הנפוצה בכל השפות, 'חורקנית' (creaky), ו'קשויה' (stiff). בשפות מעטות שינוי בסוג הקוליות מאפשר גיוון המשמעות של צירופי הברות.
קולות הדיבור מתחלקים לשלושה סוגים עיקריים: עיצורים, תנועות וטונים. העיצורים והתנועות קיימים בכל שפות העולם, אך טונים קיימים רק בחלקן. בשפות אלו, חשיבות הטונים שווה לחשיבותם של העיצורים והתנועות.

עיצורים

העיצורים הם קולות הדיבור שברגעי הפקתם נוצרת עצירה מסוימת של זרם האוויר הנדחף מן הריאות החוצה. בחלק מהעיצורים עצירת זרם האוויר מוחלטת, ובחלקם חלקית. מידת העצירה של האוויר מאופיינת על ידי אופן החיתוך, והמקום שבו תנועת האיברים גורמת לעצירת זרם האוויר מאופיין על ידי בסיס החיתוך. תנועת שפתות הקול, מכסה הגרון והשפה התחתונה גורמת לעצירת זרם האוויר, ותנועות  חלקי הלשון השונים כלפי הלוע הענבל, הווילון (החך הרך), החך (החך הקשה), המכתש (החך הקדמי), השינים והשפתיים - גם היא גורמת לעצירת זרם האוויר. כמו כן ישנם עיצורים שיש להם שני בסיסי חיתוך, כגון העיצור ط בערבית, שבו קצה הלשון ומכסה הגרון נעים יחד וגורמים לעצירת זרם האוויר.
עיצורים שיש להם זיקה לתנועה נחשבים לחצאי תנועות על פי תכונות החיתוך שלהם ותכונותיהם האקוסטיות.

תנועות

במהלך הפקת התנועות לא נוצרת כמעט כל עצירה של האוויר, וזה בסיס ההבחנה ביניהן לעיצורים. התנועות ממוינות לפי מצב הלשון ואופן פתיחת השפתיים.

מיון וסיווג הגאים

ישנם מאות אחדות של צלילים המוכרים על ידי האגודה הבינלאומית לפונטיקה 
שתועתקו לאלפבית הפונטי הבינלאומי. 
  (International Phonetic Association,IPA)

תולדות הפונטיקה

עד כה לא שולב במחקר הפונטיקה מחקר האבולוציה של השפה. תחילת הכתב לפני כ-5000 שנה מעידה על הבחנה בין עיצורים לתנועות, שכן הכתב השומרי-אכדי מסמן את שני הסוגים.
חקר הפונטיקה החל בהודו העתיקה לפני כ-2500 שנים לערך. נראה שהמחקר ההודי לא הגיע למערב. ביוון נעשו התחלות מחקר. בעברית נשתמר זכר לעיון בשאלות פונטיות ב"ספר יצירה", שיש מחלוקת לגבי זמן כתיבתו. יש המקדימים אותו לתקופת התלמוד.
הערבים, לאחר שלמדו את הפילוסופיה היוונית, פיתחו מחקר עשיר בלשון עם עניין מיוחד בפונטיקה, ומהם למדו מלומדים יהודים מן המאה השביעית. ניקוד התנ"ך הוא עדות מרשימה ביותר למחקר פונטי מעמיק. 
המלומדים היהודים בספרד של ימי הביניים היו הראשונים שהשוו לשונות לצורך מחקר הפונטיקה והלשון בכללה.
אפשר שמחקר הפונטיקה המודרני החל בתחילת המאה ה-19 עם הדני ראסק והגרמני גרים, שגילו שההגאים בשפות קרובות נתונים במערכת קבועה למדי של חילופים. לדוגמה, האות ש בעברית מקבילה לרוב ל- س או ﺙ בערבית, האות p בלטינית מקבילה לרוב ל-f בגרמנית.
לואי בותה

ביוגרפיה

בותה נולד בגרייטאון (כיום בקוואזולו-נטאל) כאחד משלושה-עשר ילדים של לואי בותה האב וסלומינה אדריאנה ואן רויין. נבחר לפרלמנט של הרפובליקה הדרום אפריקאית ב-1897 כנציג מחוז פריהייד.
שנתיים לאחר מכן השתתף במלחמת הבורים השנייה, תחילה תחת פיקודו של לוקאס מאייר בצפון נאטאל, ולאחר מכן כגנרל בקרבות קולנסו וספיון קופ. עם מותו של פ' ז' ז'ובר, מונה למפקד העליון של הכוחות הבורים בטרנסוואל. ישנה טענה שאמיתותה ההיסטורית מוטלת בספק, כי בתפקידו זה שבה בותה את וינסטון צ'רצ'יל אשר שהה באותה העת בדרום אפריקה בשירות בריטניה.‏‏ לאחר נפילת פרטוריה הוביל את מלחמת הגרילה הבורית נגד הכוחות הבריטים ביחד עם "קוס" דה לה ריי וכריסטיאן דה וט.
בותה היה הנציג העיקרי של הבורים במשא ומתן לשלום בשנת 1902 ונמנה עם החותמים על הסכם פרינחינג. בתקופת השיקום שבאה בעקבות ההסכם נסע בותה עם דה וט ודה לה ריי לאירופה ולצפון אמריקה כדי לגייס כספים לשם השבת מצב הארץ לקדמותו.‏‏
לאחר שניתנה לטרנסוואל זכות לממשל עצמי בשנת 1907 בותה הוזמן להרכיב ממשלה. ב-4 במרץ נכנס לתפקיד. זמן קצר אחר כך השתתף בוועידת ראשי הקולוניות בלונדון. בעת ביקורו באנגליה דיבר בותה על הקשר האמיץ בין טרנסוואל לבין האימפריה הבריטית ועל כוונתו לפעול לרווחת המדינה בלי הבדל גזע (באותה העת הבורים והאנגלים נחשבו לבני גזעים שונים).
בשנת 1911 הקים ביחד עם גיבור מלחמה אחר - יאן סמאטס - את מפלגת דרום אפריקה (SAP). מדיניותו הפייסנית כלפי בריטניה עוררה התנגדות גם בתוך מפלגתו וגם מצד המפלגה הלאומית של ג'יימס ברי מוניק הרצוג. כאשר זכתה דרום אפריקה למעמד של דומיניון בשנת 1910 בותה הפך לראש הממשלה הראשון של איחוד דרום אפריקה.
לאחר שפרצה מלחמת העולם הראשונה יזם בותה את כיבוש דרום-מערב אפריקה הגרמנית (כיום נמיביה), מהלך שעורר את מרידת מאריץ, שעמד בראש אפריקנרים שהתנגדו להצטרפות דרום אפריקה למלחמה לצד בריטניה. בותה עצמו עמד אישית בראשם של כמה מהלכים צבאיים. עם תום המלחמה הצטרף למשלחת בריטית שנועדה לסייע לרפובליקה השנייה של פולין שזה עתה נולדה, במיוחד לנוכח המלחמה הפולנית-סובייטית. ביוני 1919 נמנה עם חותמי הסכם ורסאי, למרות שטען כי ההסכם מחמיר מדי עם מעצמות המרכז. מצבו הבריאותי של בותה התרופף במהלך שנה זו, ככל הנראה בשל בעיית עודף משקל חמורה.‏‏ בבוקרו של יום 27 באוגוסט נפטר מאי ספיקת לב. הוא נקבר בחלקת גדולי האומה בפרטוריה.‏‏
וינסטון צ'רצ'יל כתב עליו בזכרונותיו: "שלושת הגנרלים הכי מפורסמים שהכרתי בחיי לא ניצחו באף קרב גדול כנגד אויב זר. למרות זאת, שמותיהם - שכולם מתחילים באות "ב" - שגורים בפי כל. אלה הם הגנרל בות', הגנרל בותה, והגנרל באדן פאוול". (באנגלית: The three most famous generals I have known in my life won no great battles over a foreign foe. Yet their names, which all begin with a "B", are household words. They are General Booth, General Botha and General Baden-Powell‏‏‏).
יצחק אייזיק שר

ביוגרפיה

בצעירותו למד אצל הרב ברוך בר ליבוביץ' בהלוסק, ובהמשך בישיבת וולוז'ין. בביקור בסלוצק נפגש עם הרב נתן צבי פינקל שכונה "הסבא מסלובודקה" ושיטתו המוסרית מצאה חן בעיניו ועבר ללמוד בישיבת סלובודקה, שם נישא לבתו של ראש הישיבה, הסבא. לאחר נישואיו התגורר בקלם לצד חותנו. לאחר מספר שנים עבר למיר שם למד בישיבה לצד גיסו הרב אליעזר יהודה פינקל. בשנת תרס"ט 1909 החל הרב שר לכהן כר"מ בישיבה ("ראש ישיבה שני" לאחר הרב משה מרדכי אפשטיין) ובנוסף החל למסור שיחות מוסר. במלחמת העולם הראשונה נדד עם הישיבה למינסק וקרמנצ'וג וחזר איתה לסלובודקה בשנת תר"פ. בשנת תרפ"א (1921) מונה לעמוד בראשות הכולל שפעל בישיבה, ובשנת תרפ"ה (1925), לאחר עליית ראשי הישיבה לארץ ישראל, הפך לראש הישיבה ומנהל הישיבה לצד הרב אברהם גרודזינסקי, המנהל הרוחני של הישיבה. בשנת תרצ"א (1931) ביקר בארצות הברית ויזם את הקמת "הסתדרות תלמידי סלבודקה בארצות הברית ובקנדה".
בפרוץ מלחמת העולם השנייה שהה לצורכי מרפא בשווייץ וכך ניצל. בשנת תש"א (1941), לאחר קשיים רבים, עלה לארץ ישראל והקים כולל אברכים בירושלים. בתקופה זו מסר ועדים לקבוצת בחורים מישיבת חברון. באייר תש"ז (1947) הקים יחד עם חתנו הרב מרדכי שולמן ובסיוע אוהדי ישיבת סלבודקה בישראל ובארצות הברית את ישיבת סלבודקה בבני ברק, שבה כיהן כראש ישיבה עד פטירתו בשנת תשי"ב.
על שמו רחוב בגבעת רוקח בבני ברק בסמוך לבניין הישיבה.

משפחתו

אביו, הרב יוסף שר, נישא בזיווג שני לטויבע לויטן, אחותם של הרבנים בן ציון לויטן ואשר ניסן לויטן ושל בת שבע שך, אמו של הרב אלעזר מנחם מן שך. מנישואים אלו נולדה בת אחת, חיה עלקא רבקה, שנישאה לרב משה טיקוצ'ינסקי, לימים משגיח בישיבת סלבודקה שהוקמה מחדש בישראל.
בתו הרבנית חיה מרים נישאה לרב מרדכי שולמן ששימש ר"מ בישיבה בליטא, ואחר כך בישיבה בבני-ברק. לאחר פטירת הרב שר נתמנה הרב שולמן לראש הישיבה.
בנו יוסף הוציא לאור את הקובץ "כנסת ישראל" שעל ידי ישיבת סלבודקה. נהרג בגטו קובנה. חתנו הוא הרב דב לנדו.

הגותו

הרב שר המשיך את שיטת "גדלות האדם" של סלבודקה. הוא היה הראשון בישיבת סלבודקה שלצד תפקידו כר"מ ושיעורי הגמרא שלימד מסר גם שיחות מוסריות. הוא נהג לפרש את הדמויות המופיעות בתורה כאישים רוחניים מאוד הרחוקים באופן מהותי מבני האדם כיום. לדבריו, הלומד כיום יתקשה להבין גם את הדמויות ה"רעות" שבתורה, כדוגמת עשיו או לבן הארמי, שלא דמו לדמויות שליליות המוכרות לנו אלא היו אנשים גדולים שחלו פגמים דקים במעשיהם.