גבריאל בן-שמחון

גבריאל בן-שמחון (נולד ב-3 במאי 1938), הוא סופר, מחזאי ופרופסור אמריטוס בחוג לקולנוע ולטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב.

ביוגרפיה

גבריאל בן-שמחון נולד בעיר צפרו שבמרוקו, הסמוכה לפאס. אבי סבו, הרב רפאל יעקב בן סמחון, שימש דיין בעיר פאס. ספרו "בת רבים" שיצא לאור ב ג'רבא, תש"ו. כולל תשובות בהלכה, תקנות, ענייני קבלה, ושירי אהבה לארץ ישראל. אביו, דוד ציון בן-שמחון, היה נגר במקצועו שעסק בקבלה וראה בעלייה לישראל אקט משיחי, כתב פרושים רבים לספר הזוהר מבלי שזכה להוציאם לאור. אימו, רינה בן שמחון-עולייל, בוגרת "אליאנס", כתבה ספר בישול בשם "אוכל מרוקאי".
המשפחה עלתה לישראל ב-1947 באוניה "יהודה הלוי", אונית המעפילים הראשונה מצפון אפריקה. האוניה הותקפה ונכבשה על ידי הבריטים בלב הים, נגררה לחיפה ומשם הובלה לקפריסין. בהיותו בן עשר נשלח בן שמחון לארץ במסגרת עלית הנוער, עם אחיו הצעיר עמוס. שהה במוסד הילדים "מוצא" בהרי ירושלים, עד שהוריו עלו לארץ. אביו נלחם במלחמת השחרור ולאחריה המשפחה התיישבה בחיפה. בצבא שירת בן-שמחון בצנחנים בגדוד 890 תחת פיקודו של רפול כמג"ד ואריק שרון כמח"ט והשתתף במלחמת סיני.
בשנים 1962-1956 למד ספרות ומקרא באוניברסיטה העברית. ובשנים אלה פרסם את שיריו הראשונים במוספים לספרות של "דבר", "על המשמר", "מעריב" ובכתבי העת לספרות ואמנות "גזית" בעריכת גבריאל טלפיר ו"קשת" בעריכת אהרון אמיר. בשנת 1965 זכה בפרס קרן "אנה פרנק" על ספר שיריו "ימות שקט וחול" בהוצאת מחברות לספרות. עד 1964 לימד ספרות ומקרא בסמינר הקיבוצים בתל אביב ובין 1964 ל-1967 עסק בכתיבה עיתונאית כחבר מערכת "מעריב". רשמיו ממלחמת ששת הימים הופיעו ב"מעריב" ובספר "לא על החרב לבדו" בעריכת רפאל בשן. ב-1967 לאחר מלחמת ששת הימים, נסע ללימודים לפריז, שם בשנים 1971-1967 השלים באוניברסיטת הסורבון דוקטורט בתיאטרון וקולנוע ובמסגרתו סטאז' בבימוי בטלוויזיה הצרפתית (O.R.T.F). נושא הדוקטורט היה: "הטרגדיה היוונית והקולנוע" בהדרכתו של פרופסור שרל דידאיאן (Charles Dedeyan) .
בשנת 1972 הוזמן על ידי דיקן הפקולטה לאמנויות, פרופסור משה לזר, ללמד תיאטרון וקולנוע והיה ממייסדי החוג לקולנוע באוניברסיטת תל אביב. התחיל ללמד כמרצה וב-1976 מונה למרצה בכיר, ב-1993 מונה לפרופסור חבר, ב-2000 לפרופסור מן המניין. בשנת 2006 פרש לגמלאות כפרופסור אמריטוס. גבריאל בן-שמחון שימש כראש החוג לקולנוע ותקשורת במכללה למורים דתיים ע"ש רא"מ ליפשיץ בירושלים. הוא לימד קולנוע גם ב"בית צבי" ובמכללה לאפנה "שנקר" ברמת גן, וכן בטכניון ובאוניברסיטת חיפה, היה מרצה אורח בחוג לקולנוע באוניברסיטאות קליפורניה בלוס אנג'לס (1984), USC ‏ (2002), ניו יורק (1984, 2002, 2005) וקורנל (2004-5).
בשנות השבעים יחד עם התסריטאי הבריטי לואיס גריפר הקימו וניהלו במחלקה לדרמה בטלוויזיה הישראלית פרויקט ייחודי לכתיבת דרמות טלוויזיה בנוסח תיאטרון הכורסה של הבי.בי.סי, הזמינו סופרים ישראלים לכתוב לטלוויזיה, סייעו, ערכו וליוו את הכתיבה עד שלבי ההפקה והבימוי.
בן-שמחון עסק בכתיבה פובליציסטית, ובעקבות רצח רבין כתב טור שבועי בעיתון "דבר ראשון" בעריכת רוביק רוזנטל (1995-1994).
ב-1995 הוענק לו התואר "יקיר העיר חולון" מטעם עיריית חולון.
מוחמד אלמדלאווי, פרופסור מאוניברסיטת רבט במרוקו, תרגם כמה מסיפוריו של בן-שמחון לערבית וגם פרסם אותם בכתבי עת במרוקו. ב-2012 תרגם את הסיפור "עלייתה של סעדה השמימה" מתוך ספרו "הולכת עם כמון חוזרת עם זעתר- סיפורי אהבה מרוקאים".
גבריאל בן-שמחון נשוי לאילנה, לבית פרייטג, מורה לספרות במקצועה, אב לבת ושני בנים, וסב לארבעה. בתו, רחלי פליישון, היא סופרת ילדים.

מחקר

בן-שמחון עוסק בחקר הקולנוע האיטלקי ובפרט הקולנוע של מיכלאנג'לו אנטוניוני, פדריקו פליני ופייר פאולו פאזוליני. פליני היה מרכז העיסוק והעיון של בן-שמחון, ועליו כתב את מרבית מאמריו וכן את ספרו.

עניינו של בן שמחון בפליני נבע מכך שמצא בו עירוב של יוצר מערבי ומזרחי. מעבר למשקעי התרבות והאמנות האיטלקית בסרטיו ניחן פליני - כך על פי בן שמחון- בתכונות של משורר ומספר מזרחי. סרטיו בתוכן ובתמונה מלאי פנטזיה ודמיון פרוע וחסר גבולות. מבנה סרטיו רופף ואפיזודיאלי ולא הרמטי וקומפקטי כדרישות הדרמה המערבית, מזכיר מאד את אלף לילה ולילה בסטרוקטורה שלו, בפתיחות, בצבעוניות, בדמיון המזרחי ומעבר לכל בנוכחותה המסיבית של האירוטיקה ושל האישה המזרחית.

אישה עם שלושה שדיים: הנשים בקולנוע של Fellini

זהו ספרו של בן-שמחון שראה אור בשנת 2004 בהוצאת הקיבוץ המאוחד. הספר מתבונן במכלול יצירתו הקולנועית של פדריקו פליני, דרך עיון בדמויות הנשים בסרטיו, החל מג'ולייטה מסינה דרך אניטה אקברג, קלאודיה קרדינלה, סנדרה מילו, מגאלי נואל, ארליט סוואג', אדרה גאל ("הסרחינה") מריה אנטונייטה בילוצי ("הטבקיה"), סנדי אלן ("הענקית"), ברנס סטאז'ירס ("הפמיניסטית) מאריסה טומארי ואחרות. דמויות שמעצבות עולם קסמים של נשים יצירות דמיון פרא, מלא פנטזיה מזרחית פרועה. אלה הן הנשים שפליני המציא לאורך חמישים שנות יצירה ואותן העמיד במרכז סרטיו כמו "לה סטראדה", "לה דולצ'ה ויטה", " ½8, "זיכרונות", "עיר הנשים", "קזנובה", "קולו של הירח". בתחילת דרכו מככבת האישה בדמותה של ג'ולייטה מסינה, רזה ושדופה וממשית כמו איטליה העניה של אחר המלחמה וכמו הניאוריאליזם ששלט אז בקולנוע האיטלקי, מסרט לסרט הנשים נהיות גדולות יותר ויותר במקביל לאיטליה המתעשרת ובמקביל לקולנוע האיטלקי החדש ובמיוחד לזה של פליני שמפתח לשון חדשה, נכנס לאולפן ומתרחק מהרחוב וכך עד לאישה הגדולה שהיא בגודל הרמון ועד לסרטים בהם חדלה להיות אישה אחת כגיבורה מרכזית ובמקומה מופיעות המון נשים וקבוצות נשים, לעיתים קרובות ללא שם וללא זהות אישית וללא פסיכולוגיה, הרמונות של נשים, כך, למשל, ב"סטיריקון", "רומא" ו"עיר הנשים". הנשים מסרט לסרט הופכות לגדולות, פרועות יותר ויותר, ענקיות יותר ויותר והיוליות יותר ויותר.
אהבתו של פליני לאידיאה של האישה גורמת לו באחדים מסרטיו לדמות את האישה לקולנוע ואת הקולנוע לאישה, כך, למשל, ב"והאניה שטה", אך לקראת סוף דרכו ועם התחזקותו של הרעיון הפמיניסטי הוא חש מאוים מחיסולה של האישה בידי האישה. ב"עיר הנשים" הנשים חדילות להיות נשים והופכות לפמיניסטיות וטרוריסטיות. מאימות לעקר ולסרס את הגבר. זאת היא אישה שמבשרת את חורבן הנשיות ואת סופה של האישה הגדולה. הרעיון נאמר באופן חד בסרט "עיר הנשים" בו האישה הופכת להיות כדור פורח ענק, כשהגבר - מרצ'לו מסטרויאני - מנסה להגיע אליו בסולם חבלים, אבל ברגע האחרון אישה טרוריסטית - (ופמיניסטית) יורה בה מלמטה בתת-מקלע, מנקבת אותה, והיא מתפוצצת וצונחת יחד עם הגבר מרוסקת למטה. האישה הגדולה והענקית שמרחפת בין העננים כמו כדור פורח, זאת הבלתי מושגת, שמושכת לעד כמו חלום את אהבתו ודמיונו של הגבר - האישה "המזרחית", הגדולה מהחיים, שהיא משהו בין המדונה למגדלנה, בין האלוהים לזונה - האישה הזאת הולכת ונקטלת בידי האישה הרזה, העסקנית, הגברית, הפמיניסטית. על פי פליני האישה האמיתית נכחדה מהעולם עם בואה של האישה הפמיניסטית וזהו סוף עידן הנשים. "עיר הנשים" הוא מאחרוני סרטיו וגם בסרטו האחרון "קולו של הירח" (1990), הוא מטפל בעניין הזה באותה צורה.

מלך מרוקאי: דרמה קבלית בשלוש מערכות

זהו מחזהו הראשון של גבריאל בן-שמחון, שהוצג בתיאטרון הבימה בשנת 1980 בבימויו של יוסי יזרעאלי. בן שמחון זכה עליו ב"פרס ליבר למחזאות יהודית קלאסית" מטעם אוניברסיטת תל אביב. שלמה בר והברירה הטבעית היו יוצרי ומבצעי המוזיקה ב"מלך מרוקאי". המחזה עוסק בעלייה של יהודי מרוקו וצפון אפריקה לארץ-ישראל כחוויה משיחית. העלילה מתרחשת בעיירה ספרו, בה נולד בן-שמחון, בה מתפשטת שמועה שיש משיח בעיר והשאלה היא איך הוא נראה, כי אם ימצאו אותו תבוא הגאולה. יש מסורת שאומרת, שמשיח יכול לעוף ומתחילים לחפש את האיש שיכול לעוף. באותה עת נופלים פייטנים מהגגות, ומתחילים לחפש את רוצח הפיטנים, אלא שמתברר שלא יד רוצח בדבר אלא שהפייטנים נופלים, כי הם מאמינים שיש משיח בעיר ואם כן אפשר לקפוץ על ענן ולעוף לירושלים. רבים גם מאמינים שהם המשיח, מתאמנים לעוף וקופצים למוות. המחזה מסתיים כשנותר פייטן אחד בכל העיר, יונתן, והוא חושד בעצמו שהוא המשיח ומוכן להוכיח על ידי זה שיעוף. רבים גם מאמינים בו, ביניהם אביו, אמו ואהובתו. יונתן קובע את שעת ההמראה שלו וכל העיר מתאספת על הגגות לקפוץ יחד איתו. אחד נותן יד לשני וכולם מחזיקים בידי יונתן כשהוא עומד להמריא יחד איתם. המסך יורד ואנחנו לא יודעים אם הם מצליחים לעוף או נופלים ומתרסקים.
בשנת 1976 זכה בן-שמחון בפרס "המועצה לתרבות ואמנות והקרן לסרטי איכות לעידוד הפקתו של סרט ישראלי באורך מלא" על התסריט "משיח" על פי המחזה "מלך מרוקאי", אך זה טרם הוסרט.
המחזה "מלך מרוקאי" ראה אור בעברית בהוצאת עדי בשנת 1980, הוא תורגם לצרפתית,
ב-1985 הקהילה היהודית במונטריאול הפיקה יום עיון מיוחד לכבוד התיאטרון של בן-שמחון (Hommage au theatre de Gabriel Bensimhon)
ובמסגרתו הציגו גם את "מלך מרוקאי" בצרפתית בבימויו של פייר לאסרי שהוצג בתיאטרון סיידי ברונפמן במונטריאול.

בוזמימה - קומדיה קבלית בשלוש מערכות

בוזמימה היה מורהו של בן-שמחון בספרו עיר מולדתו והוא מתאר אותו כמי שהולך שבי אחרי מנגינה מסתורית שכובשת אותו ומשפיע על תלמידיו ללכת אחריו בעקבות המנגינה, המובילה אותם לארץ-ישראל. המחזה הוצג ב-1984 בהיכל התרבות בתל אביב, בהפקת תיאטרון "לילך" ובבימויו של חנן שניר הופיע ב"זהות" כתב עת ליצירה יהודית בעריכת נפתלי טוקר בקיץ 1983 ויצא לאור בהוצאת "מריון" ב-1988 כחלק מהספר "הדרך לירושלים - המסע של אנית המעפילים יהודה הלוי". המחזה זכה בפרס גולדנברג למחזאות מקורית מטעם הפקולטה לאמנויות ב-1982.

1948: מחזה בשלוש מערכות

המחזה הופק ב-1998 בתיאטרון אוניברסיטת תל אביב בבימויו של תום לוי, הוצג בקלן בפסטיבל של תיאטרוני אוניברסיטה באותה שנה. המחזה מספר את סיפורה של שנת 1948, שנת קום המדינה דרך מטפורה של בית ערבי נטוש בחיפה. זה הבית בו התגוררו בן-שמחון ומשפחתו לאחר שעלו לארץ-ישראל. לבית הזה נקלעים גם מישה, פליט יהודי מהשואה בפולין, צשה, אשתו המתה, רפיק חדד, בעל הבית הערבי, שנחשב כמת וחיים, בן המשפחה שהשתתף במלחמת השחרור ונעדר מאז. כולם – החיים והמתים - נאבקים על הבעלות על הבית.

המחזה ראה אור ב-1994 בהוצאת "מריון".

המהלכים על המים

זהו רומן בסיפורים. יצא לאור ב-1997 בהוצאת הקיבוץ המאוחד וידיעות אחרונות ספרי חמד. הרומן מתאר את העיר ספרו ותושביה לפני ואחרי עליתם לארץ, את חוויית הציפיה שלהם לספינת המעפילים "יהודה הלוי" שאמורה להוביל אותם לארץ המובטחת, ומלווה את תלאותיהם באוניה ואת קשיי הקליטה אחרי שהם נוחתים בארץ-ישראל.

הולכת עם כמון חוזרת עם זעתר: סיפורי אהבה מרוקאיים

הספר ראה אור בשנת 2002 בהוצאת הקיבוץ המאוחד. הספר מושפע ממחקריו של בן-שמחון על פליני, זוהי אסופת סיפורי אהבה מרוקאיים שבמרכזה עומדת האישה המזרחית כיצור חושני וחידתי, התגלמות של יופי, פשטות, תמימות ותשוקות עצורות.

חתונה בכותל

מחזה זה של בן-שמחון ראה אור ב-2007 בהוצאת הקיבוץ המאוחד ונכתב בעקבות ההתנתקות מגוש קטיף. המחזה מנסה לצייר דיוקן של ירושלים לא רק האקטואלית, אלא גם ההיסטורית והמיתית, על רקע מאבק דרמטי ודמיוני ערב הנטישה וההתנתקות ממנה בעקבות משא ומתן לשלום.

פנטזיה מרוקאית

הספר ראה אור ב-2009 בהוצאת הקיבוץ המאוחד. הספר מציג כחמישים מתכונים מהמטבח המרוקאי של בן-שמחון ומשלב בו סיפורים, שירים, וידויים, הזיות וחלומות. הספר הוא מין מסע של סופר ישראלי למרוקו דרך נופיה, תרבותה, תולדותיה, תבשיליה ונשותיה.

המרוקאי האחרון

"המרוקאי האחרון" הוא ספר המשך ל"נערה בחולצה כחולה" שסיפר על אהבתו הנכזבת של יונתן מרציאנו לנורית סתיו, הנערה שנטשה אותו במצוות אביה שלא רצה שהיא תתחתן עם עולה חדש ממרוקו. בספר שני הצעירים נפגשים כעבור שנים כלוחמים על זחל קשר בסיני של מלחמת ששת הימים בו נמצאים חיילים מכל שכבות החברה הישראלית ויחסי השניים נבחנים מחדש כשהם בוגרים, חופשיים מלחצי המשפחה, אבל נתונים בלחצים מסוג אחר. הספר הוא יומן מלחמה שנכתב על ידי חייל ישראלי ממוצא מרוקאי שמוצא את עצמו בזחל החפ"ק במלחמת ששת הימים עם חיילים בעלי רקע חברתי ותרבותי שונה וכך הסיפור הופך מסיפור אישי לסיפורה של החברה הישראלית על כל עדותיה ושבטיה.