google/wiki40b huggingface dataset:
כוי

זהותו ההלכתית

התנאים והאמוראים בתלמוד הבבלי חלוקים מהו "כוי". לפי דעה אחת, הוא סוג של איל הנקרא "אייל הבר" והוא חיה. לעומת שיטה זו סבור רבן שמעון בן גמליאל שה"כוי" הוא בהמה, והוא עצמו מעיד שראה אחד שגידל ממנו עדרים רבים. יש הסבורים שכוי הוא בעל חיים שחז"ל לא ידעו להכריע אם הוא נחשב לחיה או בהמה. התוספות הסבירו לגישה זו, שעל אף שבהלכה יש סימנים מיוחדים לבדיקה אם מדובר בחיה או בהמה; הרי שבדיקה זו לא התאפשרה ב"כוי". דעה נוספת המקובלת על הרמב"ם, לפי שיטת רב חסדא בגמרא, גורסת ש"כוי" הוא יצור כלאיים, שנולד מתיש וצביה, ומאחר שאביו (התיש) נחשב לבהמה ואמו (הצביה) נחשבת לחיה, נוצר ספק למה הוא נחשב, ועל כן הוא ספק בהמה ספק חיה.

זהותו כיום

יש המזהים את הכוי עם התאו, ויש המזהים אותו (על פי הדעה שהוא "אייל הבר") ככבש הבר. יש הסבורים שהכוי הוא "cow" - הפרה של השבטים הגרמאניים בתקופת האימפריה הרומית, שהייתה חצי מבויתת.

אופן הגיית השם

הגיית השם "כוי" מתחלקת לפי ארצות המוצא; האשכנזים, היו רגילים להגותו: כְּוִי (kvi). לעומתם, אצל התימנים, וכן אצל רוב הספרדים, הוא נהגה: כּוֹי (koy). כיום, גם חלק מן האשכנזים התחילו לכנותו כּוֹי, בעיקר מחמת הוצאות הספרים השונות המהדירות את התלמוד בבלי במהדורה מנוקדת, ומנקדות "כּוֹי", ובעקבות מסקנות אנשי המחקר, כדלקמן.
בקרב החוקרים, נוטים להכריע את קריאת השם: כּוֹי (koy) (על משקל "גוי" ו"נוי") בהסתמך בעיקר על כתבי היד העתיקים (בפירוט: בכתב יד פריז, כתב יד וותיקן וכמה פעמים בכתב יד ליוורנו: כּוֹי. באופן דומה: כּוֹיִ, מופיע בכתב יד קאופמן ובנוסח הבבלי. בכתב יד פרמה א מנקד בשני מקומות: כּוּיִ, על משקל פּוּל. ובכתב יד ליוורנו הוזכר לרוב: כָּוִי).

בתרבות

בשפה העברית נותר הכוי באימרה "כוי פורח על הגג", שפירושה "אירוע שלא היה ולא נברא" (או, בגרסה המלאה: "כוי פורח על הגג ומטיל ביצה").
תוכנית הגרעין הסורית

תוכנית הגרעין הסורית הייתה ניסיון של הממשל הסורי להפקת נשק להשמדה המונית שהחלה ב-1979.

מדיניות הגרעין של סוריה

סוריה חתומה על אמנת אי הפצת נשק גרעיני, לכן, היא נתונה לפיקוח של הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית (סבא"א). למרות הצהרות של סוריה כי היא דוגלת במדיניות "מזרח תיכון נקי מגרעין", ניסתה לאורך כל השנים לרכוש כורים גרעיניים מסין, רוסיה, ארגנטינה ומדינות נוספות כן ניסתה לרכוש מתקן ליצירת נייטרונים מסין. פעולות אלו הוכשלו על ידי סבא"א.
ב-26 בנובמבר 2008 חבר הנאמנים של סבא"א אישר סיוע טכני לסוריה למרות טענות המערב שסוריה מפתחת תוכנית גרעין בחשאי שעוללה להיות גם למטרות צבאיות. סין, רוסיה ומדינות מתפתחות העבירו ביקורת על מדינות המערב על "התערבות פוליטית" כלשונן. הן טענו כי המערב מונע מסוריה לפתח כורים גרעינים לצרכים אזרחיים. ראש סבא"א, מוחמד אל-בראדעי, גינה את מדינות המערב על שניסו לדחות את הבקשה, ואמר שלא היו צריכות לעשות זאת ללא ראיות.

המתקן הגרעיני הצפון קוריאני

בדרך לא ידועה הצליחה סוריה בשיתוף קוריאה הצפונית לפתח מתקן גרעיני. מטרת הכור לא הייתה ידועה, אך גורמי מודיעין אמריקאים טענו, כי יש סבירות נמוכה שהמתקן נועד למטרות צבאיות. כמו כן הנשיא הסורי, בשאר אל-אסד אמר שהאתר היה רק "מתקן צבאי בבנייה", וכי סוריה דוגלת במדיניות "מזרח תיכון נקי מנשק גרעיני". ב-6 בספטמבר 2007, ישראל תקפה מתקן צבאי בסוריה, שהוחשב כמתקן גרעיני בהליכי בנייה. עוד נטען כי הכור הגרעיני היה עדיין לא מבצעי ועדיין לא הוכנסו לשם חומרים גרעיניים. גורמי מודיעין אמריקאים טענו בזמנו כי המתקן היה מיועד לפיתוח נשק.
ב-23 ביוני 2008, סוריה התירה לסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית לבקר באתר המופצץ ולקחת דגימות סביבתיות מהאתר. הדגימות איששו את החשש שמדובר במתקן גרעיני. ב-24 במאי 2011, סבא"א, פרסמה דו"ח שבחן את מתקן הצבאי המופגז וקבעה כי המתקן היה כור. בעקבות כך, הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית הצביע ברוב של 6–17 (עם 11 נמנעים) על אי-ציות של סוריה למועצת הביטחון.
העיתונות המערבית פרסמה כי ישראל עקבה אווירית משלוח ימי מצפון קוריאה לסוריה, העברה זאת החשידה את הישראלים בכך שקוריאה הצפונית יכלה לספק כור לסוריה לתוכנית הנשק הגרעיני שלה. ב-24 באוקטובר 2007, המכון למדע וביטחון בינלאומי פרסם דו"ח אשר זיהה את האתר במזרח סוריה בדיר א-זור, נפת המחוז, כחשוד להיות כור. הדו"ח הצביע על קווי דמיון בין המבנה בסוריה לבין הכור הגרעיני של צפון קוריאה, אך גם הביע הסתייגות שעוד מוקדם מידי להעריך זאת. ב-25 באוקטובר 2007, התקשורת במערב מדווחת שהבניין הראשי וכל פסולת ממנה לאחר ההתקפה אווירית פונו לחלוטין על ידי הממשל הסורי.
לאחר התעלמות ממושכת של כחצי שנה, ב-24 באפריל 2008 ממשל בוש הגיב על הדיווחים, ותדרך את הקונגרס ואת סבא"א כי ארצות הברית משוכנעת בכך שסוריה ניסתה לפתח כור גרעיני חשאי שאינו לצורכי שלום. התדרוך כלל תמונות לוויין של האתר המופצץ, ותמונות מודיעיניות מהאוויר ומהקרקע של האתר תחת בנייה, כולל, לכאורה, מעטפת פלדה של כור לפני יציקת בטון וראש המבנה של הכור.]

חשדות לפיתוח תוכנית גרעין

בינואר 2015 פרסם העיתון הגרמני דר שפיגל מאמר שטוען שסוריה לא ויתרה על פיתוח תוכנית הגרעין לאחר הפצצת המתקן הגרעיני על ידי ישראל, וייתכן שעסקה בפיתוח מתקן גרעיני באזור קוסייר.
פטרופוליס

היסטוריה

שמה של העיר ניתן לה על שמו של הקיסר פדרו הראשון, שליטה הקיסרי הראשון של ברזיל העצמאית. העיר הייתה מקום הנופש של המשפחה הקיסרית לימי הקיץ במהלך המאה ה-19, ובירתה הרשמית של מדינת ריו דה ז'ניירו בין 1894 ל-1902.
מקורותיה של העיר הם בפעולתו של ברנרדו סוארז דה פרואנסה, שבשנת 1720 פתח מסלול אלטרנטיבי בין ריו דה ז'אנירו ומדינת מינאס ז'ראיס, לאורך הסרה דל אסטרלה. כאשר נסע הקיסר פדרו הראשון בנתיב זה מצא כי האקלים באזור פטרופוליס הוא לרוחו, וכך רכש חווה חקלאית שנמצאה במקום, והחל בונה את ארמונו שם. בשנת 1830 הושלמה בניית הארמון, ואריסטוקרטים ברזילאים אחרים החלו עד מהרה לבנות אף הם מעונות קיץ בסמוך למעון המלכותי.
יורשו של פדרו הראשון, הקיסר פדרו השני, הביא למקום חוואים גרמנים, שאת הגירתם עודד, והפך את האזור השומם לעיר. היישוב פטרופוליס נוסד ב-16 במרץ 1843, ובשנת 1857 הוכרז כעיר. המחוז נוסד ב-1844. הדרך בין העיר פטרופוליס לריו דה ז'ניירו נפתחה רשמית ב-1910 ונסללה ב-1928.
בביקור בתערוכה שערכה ארצות הברית בפילדלפיה ב-1876 במלאת מאה שנה לעצמאות ארצות הברית, התרשם פדרו השני מן הטלפון והתקין בארמונו את הטלפון הראשון בברזיל, שחיבר בין ארמונו ובין משרדו.
אחרי ייסוד הרפובליקה והגליית המשפחה הקיסרית, בשנת 1889, ארמון הקיץ המשיך לשחק תפקיד חשוב בהיסטוריה הברזילאית. בשנת 1903 נחתם בארמון הסכם השלום עם בוליביה שהעניק לברזיל את השטח שעליו הוקמה מדינת אקרי. ב-15 באוגוסט 1947 נפתחה בארמון הוועידה הראשונה של ארגון מדינות אמריקה שנועדה לשמור על השלום והביטחון ביבשת, והביאה לעולם את האמנה הבין אמריקנית לעזרה הדדית.
העיר ידועה אף בכך שהסופר היהודי האוסטרי הגולה, סטפן צווייג, ואשתו, שכנו בה בשנותיהם האחרונות בטרם התאבדו בשנת 1942.
בעיר הוקמה בשנת 1966 הישיבה הראשונה על אדמת ברזיל. הישיבה - "מחנה ישראל" חב"ד - בראשותו של הרב חיים בנימיני ובניהולו של בנו הרב אברהם דוד בנימיני. בישיבה זו התחנכו רבים מרבני ברזיל מכל החוגים הדתיים וחרדים, והיא היוותה תשתית למוסדות היהדות הפועלים היום בברזיל.
בובת מין

בובת מין היא אביזר מין דמוי אדם (גבר או אישה), ובעלת מאפיינים אנטומיים לטעמו הספציפי של הרוכש אותה, כגון צבע עור ושיער, נפח שפתיים, סוג מסוים של איבר מין וכו'). אין לבלבל בין בובת מין לאביזרי מין אחרים "פסיביים" (כלומר כאלה שפועלים עליהם יותר מאשר איתם), כגון נקב או ישבן מלאכותי, פנס מיני, וסוגים שונים של "רולים" של רקמות שונות המשמשים לדימוי איבר.

היסטוריה

בצרפת נפוצו בעבר סוגים ראשוניים של בובות מין (dame de voyage), נכון הדבר גם לספרד (dama de viaje). מדובר היה בבובות שנתפרו מפיסות בד או ביגוד ישן, ושימשו את המלחים הספרדיים בעת הפלגות ארוכות באוניות.
הדרמטולוג איוון בלוך תיעד בשנת 1908, בספרו (The Sexual Life of Our Time) איך החלה מתקוממת התעשייה בהקשר זה בתקופתו.
ייצור הסימולאקרה האנושית למטרות של סיפוק מיני הואץ בשנות ה-70 עם תגליות שונות בתחום הכימיה. החומרים לטקס, סיליקון, וכן ציפוי הויניל, הפכו למרכיב עיקרי ברקמות הלאכותיות של בובות המין כאשר סיליקון הפך למרכיב עיקרי בכך שכן הוא מאפשר רמה גבוהה יותר של ריאליזם.
בשנת 1987 בוטל בבריטניה החוק המונע יבוא של מוצרים מגונים, וזאת בעקבות עתירה שהגיש איש העסקים דייוויד סאליבן, לבית המשפט האירופי לצדק במשפט, בריטניה הואשמה כי התקנה שתיקנה לפיה אין לייבא מוצרים מגונים (אשר בפועל הייתה בעלת אג'נדות מאד ספציפיות ואנטי-מיניות), סותרת את מוסכמות הסחר החופשי כפי שנהגו בהסכם רומא שנחתם בשנת 1957 בין מספר מדינות אירופאיות, ומטרתו הייתה לבסס את השוק האירופי המשותף.

פיתוח בובות מין

העוסקים בפיתוח בובות מין הם לרוב כימאים, מהנדסים, וביוטכנולוגים המתמחים בבנייה של אביזרי מין והדמיות איברי מין. על העובדים בכך להכיר את ההיסטולוגיה והביוכימיה של הרקמות המיניות העיקריות של הגוף, את האנטומיה והפיזיולוגיה של החלבונים ואת פיזור השומן בהקשרם, להיות בקיאים בפוטנציאל האלרגני של חומרים כימיים שונים המשמשים לבניית הרקמות המלאכותיות, ולדעת לאחד בין חומרים כימיים לצורך יציקה של רקמות הדומות ככל הניתן לאלו של פתחי המין האנושיים.
תחום הנדסת המכונות נותן את חלקו בפיתוח המכשירים המשמשים להרכבה של בובות מין.

מגוון ותפוצה

וריאציות שונות, גבריות ונשיות, של בובות מין הן בובה בעלת משקל-עודף, טרנסג'נדרית, טראנסקסואלית, זקנה, ואף בובות מין בצורת חייזרית או בדמות אגדית. 
ביפן קיים ביקוש למכשיר אחר המזכיר בובת מין בכינוי דקימאקורה (מיפנית: 抱き枕, כרית אהבה). 
תרבות האינטרנט חיזקה מאד את תפוצת בובות המין בעולם וקמפיינים שונים המופיעים באתרי פורנו או באתרי מכירות, פונים לקהל יעד גברי בדרך כלל במטרה למכור בובות מין לקהל זה.

בובות מין אנושיות

במדינות העולם כולל יפן והעולם המוסלמי, אסיה ואירופה (בפרט גיאורגיה, פולין, איטליה, בולגריה ואמריקה הלטינית - בעתיד גם סין) החלו לפתח בובות מין אנושיות הדומות במבנה גופן, אזור הנרתיק וכו' לבני אדם אמיתיים - ההשקה עתידה להתקיים בשנת 2017.

בובות מין בתרבות

בסרט הקולנוע לארס והבחורה האמיתית גיבור הסרט לארס מתמודד עם דיסוננס שנגרם בגלל מערכת יחסים סבוכה עם אביו הדיכאוני, אמו שנפטרה ואחיו שהזדרז לעזוב את הבית. עקב אי יכולתו לפתח מערכת יחסים עם נשים, הוא מזמין באינטרנט בובת אהבה יפנית ולאחר שהרכיב והלביש אותה הוא מתייחס אליה כאל ביאנקה - ארוסתו. מכיוון שביאנקה איננה יכולה למות או לעזוב, לארס זקוק לה. אחיו של לארס מגייס את תושבי העיירה כולה לעזור לשמר את הפנטזיה של לארס ועקב כך לארס מצליח להיפתח וכאשר אינו נזקק לביאנקה יותר, ביאנקה "מתה" ולארס נענה לחיזוריה של עמיתתו לעבודה.
נס בעיירה

תקציר העלילה

טופלה (יעקב ניצן) הוא ילד שובב שאביו (ראובן שפר) נוזף בו כל הזמן. מפני שהוא מבטא ק' כט' ומחקה את קריאת התרנגול, קוראים לו טופלה טוטוריטו. אמו (מירה ייני) לוקחת אותו לחייט (יעקב בודו) כדי שיתפור לו מכנסיים עם טיסים (כיסים). טופלה לא עומד בפיתוי וגונב אולר מהחייט.
חברו הטוב ביותר של טופלה הוא מוטל בן פייסי החזן (שחר קול). מוטל הוא יתום וכאשר אחיו הגדול אליהו (גדי יגיל) מכה אותו, נוזפת בו האם (ליה דוליצקיה) כי "אסור להכות יתום".
אליהו קנה ספר כיצד להתעשר מיד הוא מחליט לייצר קוואס. לשם זה הוא זקוק לתפוחי עץ שנמצאים בגנו של הגביר מנשה (אברהם רונאי) ואז הוא נפגש עם בת הגביר, אסתרק'ה ומיד נכבש באהבה ושר את השיר "אסתרק'ה המלכה". הוא הולך לשדכן מנדל (שלמה בר שביט) ומבקש ממנו שיילך לגביר וישדך לו את אסתרק'ה אבל הגביר מסלק את מנדל.
פרשת הקוואס מסתיימת כשמוטל מוסיף בטעות למשקה מי כביסה. לאחר מכן מייצר אליהו דיו אבל אין קונים והוא נאלץ לשפוך את כמויות הדיו לנהר. למחרת הופכת כל הכביסה של הכובסות לכחולה ואליהו נאסר.
טופלה ומוטל לומדים בחדר אצל המלמד (יעקב אלפרין) שמחרים לטופלה את האולר. כשהם יוצאים ליער בלג בעומר מצוידים בקשתות וחצים הם קושרים את המלמד הישן וטופלה לוקח את האולר. לבסוף צועקים ואומרים לו כי הותקפו על ידי גזלנים והמלמד נכנס להתקף חרדה ומובא למשכב בביתו.
כל העיירה הולכת לחפש את הגזלנים ובינתיים אסתרק'ה, מוטל וטופלה משחררים את אליהו והם נסים מהמקום. כשהם נתקלים בתושבי העיירה נתקפת אסת'רקה בחרדה, נופלת לנהר ומתחילה לטבוע ואליהו קופץ ומציל אותה לתשואות האנשים, הגביר ואשתו (רחל אטאס).
טופלה מטמין את האולר ונעשה חולה עם חלומות זוועה מה יקרה לו אם הדבר יתגלה. לבסוף מגיע למיטתו החייט וטופלה מתוודה על הגניבה אבל אז סולח לו החייט, טופלה מבריא והליקוי בדיבורו חולף.
כעת מסכים הגביר מנשה לנישואי אסתרק'ה עם אליהו "שיש לו ייחוס - בנו של פייסי החזן". לבסוף כל העיירה רוקדת בחתונה של אליהו ואסתר'קה.
הנומאן

הָנוּמָאן (בסנסקריט: हनुमान् - "אל הקוף") הוא אחד האלים בהינדואיזם, המתואר בראמאיאנה כמגנו וחסידו של האל ראמה. הנומאן מתואר כקוף בעל גוף אדם, ומסמל עוצמה ונאמנות.
הספר החמישי של הראמאיאנה, "סונדרה קנדה" קרוי גם "ספר הָנוּמָאן" על שמו. על פי המיתולוגיה ההינדית, הנומאן הוא בנם של אל הרוחות ואיו ושל האלה אנאג'ה שנישאה לקוף בשם קסארי. ראמה ולקשמנה פגשו בו בממלכת הקופים, שר בחצרו של סוגריווה (Sugriva), מלך הקופים הגולה. הוא מצטרף אליהם ועוזר להם במלחמתם. 
אגדות רבות מתארות את כוחו הפיזי העצום והעל אנושי, יכולתו לשנות את צורתו על פי רצונו ולנתר באוויר מרחקים עצומים, וכן זנבו הארוך המתאפיין בעוצמה רבה.
פסלו של הנומאן מופיע במקדשים הינדיים רבים, שם הוא מוצג כמגן וכשומר על הפתחים. בשל כך הוא זוכה מהמבקרים למנחה וכבוד (דהרמה), לפני שהם מגיעים לאלים האחרים. ישנם גם מקדשים רבים המוקדשים להנומאן עצמו. כך למשל הוא נחשב לאל מרכזי בעמק קטמנדו שבנפאל. בכיכר דורבר בקטמנדו, אחד הארמונות המרכזיים, "הנומאן דהוקה", מוקדש לדמותו של הנומאן. 
בשעת אסונות וצרה נוהגים מאמינים הינדיים לפנות להנומאן שיצילם, שרים שיר מזמור לכבודו (הנומאן ח'ליסה Hanuman Khalissa) ומצהירים "הניצחון לכוח ולעוצמה". הולדתו של הנומאן מצוינת במהלך חודש ח'אייטרה (אפריל). 
בשל היותו אל המזוהה עם כוח פיזי, משמש הנומאן סמל לאתלטים ומתאבקים, וכן סמל להצלחה כלכלית.
יחסי אירלנד–אסטוניה

יחסים כלכליים

בשנת 2015 ייבאה אירלנד מאסטוניה סחורה בסך 39.9 מיליון דולר אמריקאי, הסחורה כללה בעיקר מוצרי טלפוניה וכימיקלים. באותה השנה אירלנד ייצאה לאסטוניה סחורה בסך 57 מיליון דולר אמריקאי, הסחורה כללה בעיקר מכוניות, בירות וציוד לאולפני טלוויזיה וקולנוע.
אנטומבד

אנטוּמְבְּד (Entombed) היא להקת מטאל שוודית אשר נוסדה בשנת 1987, במקור בשם ניהיליסט. למרות שהלהקה החלה דרכה כחלוצה בדת' מטאל הסקנדינבי, כבר בתחילת שנות ה-90 החלה להתרחב ביצירותיה גם לתחומי ההארדקור פאנק ואחרים.

היסטוריה

אלבום הבכורה של הלהקה היה Left Hand Path והוא ביסס מעמדה של הלהקה בז'אנר הדת' מטאל. האלבום השני, Clandestine, זכה גם הוא להצלחה רבה. שני אלבומים אלו יוחדו בצליל הגיטרה החשמלית אשר הורכב כשילוב מקורי בין מספר אפקטים של דיסטורשן. באלבומים העוקבים לא נעשה שימוש דומה באפקט זה. מאלבום ה-Wolverine Blues החלה הלהקה להתרחק אט-אט מהדת' מטאל, לכיוון המיינסטרים.
ג'וזף בווה

חייו

בווה נולד בסנט פטרבורג למשפחה של ציירים מנאפולי, איטליה שהתיישבו ברוסיה בשנת 1782. זמן קצר אחרי לידתו של ג'וזף משפחתו עברה לגור במוסקבה.
בשנים 1802–1807 בווה למד בבית ספר לאדריכלות במוסקבה. מאז 1807 בווה עבד כעוזר של אדריכלים חשובים ומפורסמים שפעלו ברוסיה.
בשנת 1813 בווה נשכר על ידי ועדת הבניינים במוסקבה אחרי שמרבית הבתים במוסקבה נשרפו במהלך השריפה הגדולה של מוסקבה בשנת 1812, והוצב בראש "חזית המחלקה", האחראי על אישור חזית עיצובים חדשים. התכנון, עם זאת, לא הסתיים עד 1817. הקיסר אלכסנדר, ביקר במוסקבה, וזעם על המבנים הצבועים בכל מיני צבעים, בעיקר אדום עמוק וירוק כהה, והוציא צו איסור לצבוע את הבתים בצבעים מסוימים.
בעוד משפחת גיליארדי בנו מחדש מבני ציבור מרכזיים כמו האוניברסיטה הממלכתית של מוסקבה, היה בוב אחראי על עיצוב ובנייה מחדש של הכיכרות הריבועים המרכזיים של מוסקבה ואת הכיכר האדומה. הפרויקט הידוע ביותר שלו, כיכר התיאטרון, הושלמה בשנת 1825, עם זאת גם תיאטרון הבולשוי ותיאטרון מאלי נבנו מחדש.
בווה מת במוסקבה ונקבר במנזר דונסקוי.
נויה שליין

ביוגרפיה

נויה שליין נולדה בתל אביב. החלה את לימודיה המוזיקליים עם חגית שר. בשנת 2002, סיימה בהצטיינות את הקונסרבטוריון למוזיקה תל אביב - יפו. בשנים 2002–2004, שירתה בתזמורת צה"ל. בשנים 2004–2008, במהלך לימודיה בבית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה, באוניברסיטת תל אביב, למדה אצל אלון בור, ראש קבוצת כלי ההקשה בתזמורת הפילהרמונית הישראלית. לאחר מכן, השתלמה בקונסרבטוריון למוזיקה בשטרסבורג, צרפת, אצל עמנואל סז'ורנה, ובברלין, גרמניה, אצל דומיניק אואלצה, ראש קבוצת כלי ההקשה בתזמורת האופרה של ברלין.
שליין השתתפה בכיתות אמן בינלאומיות למרימבה ולכלי הקשה, בהדרכת הפרופסורים קיקו אבה, פיטר סאדלו, בוגדן בקנו, מומוקו קמיה ולודוויג אלברט ובכיתת אמן של קרנגי הול עם זקיר חוסיין.
ב-2008, זכתה בפרס הראשון בתחרות ע"ש פאול בן-חיים, על ביצוע יצירות ישראליות.
בשנים 2006–2008, זכתה בפרסים ראשונים בתחרויות בית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה, באוניברסיטת תל אביב.
2006 - תחרות לנגינה סולנית, 2007 - תחרות למוזיקה קאמרית, 2008 - תחרות למוזיקה מודרנית.
בשנים 2006–2010 הוענקו לה מלגות לימודים מטעם קרן התרבות אמריקה-ישראל.
בשנים 2008–2009, ניגנה שליין בהצגה "אקווס" של תיאטרון בית לסין והופיעה בטלוויזיה בתוכניתו של אריה ורדי, אינטרמצו עם אריק, בערוץ הראשון, בפרק "כולה קצב".
החל משנת 2009, מופיעה שליין בפסטיבל הבינלאומי למוזיקה קאמרית בירושלים, בהנהלת אלנה בשקירובה.
בשנים 2010–2015, שליין ניגנה בתזמורת דיוואן מזרח-מערב, בניצוח דניאל בארנבוים, באולמות החשובים בכל רחבי אירופה, בסין, בקוריאה ובארגנטינה.
שליין הופיעה עם התזמורת גם כסולנית, בפסטיבלים החשובים באירופה, בהם פסטיבל לוצרן, פסטיבל זלצבורג ופסטיבל שטוטגרט. וכן, ניגנה בהרכבים קאמריים מתוך התזמורת בפסטיבלים חשובים בעולם, ביניהם פסטיבל הפרומס בלונדון.
בשנים 2010 ו-2011, השתתפה שליין בהרכב קאמרי עם חברי תזמורת האופרה של ברלין, בניצוח דניאל בארנבוים, בקונצרט Dérive 2 מאת פייר בולז. הקונצרטים נערכו באולמות חשובים בברלין (Berliner Philharmonie , Konzerthaus Berlin , Schiller Theater ).
הרפרטואר של שליין מקיף מוזיקה מתקופות שונות ורחבי העולם, החל ביוהאן סבסטיאן באך וכלה בימינו אלה, בסגנונות שונים ומגוונים ומשלב מוזיקה עם מחול וטקסט מדובר.
בין המופעים שהעלתה: Magic Marimba, הסוררת - הועלה במסגרת פסטיבל אישה בתיאטרון חולון בשיתוף עם מרב מיכאלי, Marimba D'Amor - הוקלט לקול המוסיקה במסגרת צעירים במרכז, חגיגה של קצב - בליווי תזמורת הבמה הישראלית, בתופים ובמחולות - בליווי התזמורת הקאמרית הישראלית, ביט ביט הקטנה - מבוסס על סיפור מקורי בחרוזים, פרי עטה של שליין, בליווי התזמורת הקאמרית הישראלית ותוף הקסמים - הצגה מוזיקלית לילדים הכתובה בחרוזים, פרי עטה של שליין, בליווי התזמורת הסימפונית חיפה.
שליין בעלת תואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת תל אביב ותואר ראשון במוזיקה ובניהול מאוניברסיטת תל אביב.
שליין היא אחותו הצעירה של הבדרן ליאור שליין.
דריק וייט

קריירת מכללות

וייט נולד בעיר פארקר שבקולורדו, ובין השנים 2012–2015 למד באוניברסיטת קולורדו ספרינגס. בשלוש עונותיו בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה קלע 22.0 נקודות בממוצע למשחק, ושבר את שיאי המועדון בנקודות (1,912) ובאסיסטים (343) בקריירה.
לאחר עונת 2014/2015 החליט לעבור לאוניברסיטת קולורדו, אשר קבוצתה משתתפת בליגת המכללות הבכירה ("Division I"), על מנת לקבל חשיפה גדולה יותר. על פי חוקי הליגה היה על וייט לעבור "עונת צינון" בשל מעברו בין קבוצות במהלך לימודיו ("Redshirt"). בעונת 2016/2017, שהייתה היחידה שלו באוניברסיטת קולורדו והאחרונה בליגת המכללות, הציג וייט יכולת מצוינת עם ממוצעים של 18.1 נקודות ו-4.4 אסיסטים למשחק. בסיום העונה נבחר הן לחמישיית העונה והן לחמישיית ההגנה של העונה ב"מחוז ה-Pac 12".

קריירה מקצועית

בדראפט ה-NBA‏ 2017 נלקח וייט בבחירה ה-29, על ידי סן אנטוניו ספרס. לאורך עונת הרוקי שלו שותף ב-17 משחקים בלבד עם סן אנטוניו, ונשלח מספר פעמים לקבוצת הבת שלה מליגת הפיתוח, אוסטין ספרס. ב-24 משחקיו באוסטין קלע 20.1 נקודות בממוצע למשחק, ובסיום העונה זכה עמה באליפות ליגת הפיתוח.
לאחר פציעתו של דג'ונטה מארי בפתיחת עונת 2018/2019, תפס וייט את מקומו כרכז הפותח של הספרס עד לסיום העונה. ב-67 המשחקים בהם השתתף באותה עונה קלע 9.9 נקודות ומסר 3.9 אסיסטים בממוצע למשחק. בשלושת המשחקים הראשונים של פלייאוף 2019 קלע וייט ממוצע של 23 נקודות למשחק, כולל שיא קריירה של 36 נקודות במשחק השלישי, אך בהמשך תפוקתו נחלשה וקבוצתו הפסידה מול דנוור נאגטס בתוצאה 3–4.

נבחרת ארצות הברית

בשנת 2019 השתתף וייט בטורניר גביע העולם בכדורסל 2019 כחבר נבחרת ארצות הברית, אשר סיימה במקום השביעי בלבד. לאורך הטורניר קלע וייט 5.9 נקודות בממוצע למשחק.
טיגון בשמן עמוק

טיגון בשמן עמוק (או טיגון עמוק) הוא שיטה להכנת מזון שבה המזון שקוע בכמות גדולה של שמן או שומן רותח. הטמפרטורה הגבוהה שבה מטוגן המזון בשיטה זו (כ-180 - 190 מעלות צלזיוס - מעט פחות מטמפרטורת הרתיחה של השמן) מכתיבה בדרך כלל זמן הכנה קצר. מכיוון שבשיטה זו אין נעזרים במים, היא מסווגת כ"שיטת בישול יבשה".

תהליך הטיגון

כאשר הטיגון מבוצע כראוי אין המזון סופג את השמן, ולכן כמות השמן שהמאכל מכיל קטנה יחסית, ומורכבת רק מהשמן שעל פני השטח. השמן החם מחמם את פנים המזון כתוצאה מהולכת חום, והחום גורם למים שבתוכו לרתוח. הלחץ של אדי המים שעוזבים את המזון מונע מהשמן לחדור לתוכו. כל עוד השמן חם דיו והמזון אינו טבול בשמן זמן רב מדי, חדירת השמן תוגבל לפני השטח החיצוניים. אולם, אם המזון מטוגן במשך זמן ממושך, כמות המים שבתוכו תקטן באופן ניכר והשמן יתחיל לחדור פנימה. טמפרטורת הטיגון הנכונה תלויה בעובי המזון ובסוגו, אך ברוב המקרים היא נעה בין 175 ל-190 מעלות צלזיוס.

ציפוי

חלק מהמאכלים המטוגנים מצופים בבלילה (ואז הם נקראים פריטר) או בפירורי לחם טרם הטיגון. כתוצאה מכך, מעטפת המזון הופכת לפריכה ומוזהבת בעוד שתוכו הופך לעדין, לח ומאודה. הציפוי מונע מאדי מים לעזוב את המזון ולייבש אותו. קיימים מאכלים, כמו תפוח אדמה או עוף שעורו עדיין עליו, אשר להם קליפה טבעית ולכן הם לא צריכים ציפוי.

בטיחות בשימוש

הטמפרטורה הגבוהה של השמן, כמותו הגדולה והתגובה בין שמן למים מחייבים זהירות רבה בטיגון בשמן עמוק. שימוש שגוי עלול לגרום לקפיצה של השמן (עקב מגע עם מים), לשפיכה שלו או להתלקחותו. מגע עם השמן הרותח עלול לגרום לכוויות קשות. שמן שהתלקח יכול לבעור בעוצמה נמוכה בתוך כלי הבישול, או לבעור בעוצמה גבוהה. במקרה של בעירה בעוצמה נמוכה אין לנסות לכבות את השמן באמצעות מים, דבר שיוביל לפיצוץ, הגדלת הבעירה, לשריפה ולכוויות חמורות. תחת זאת, יש לכבות בזהירות את מקור החום, ואז לחנוק את מקור החמצן לבעירה על ידי כיסוי כלי הבישול באמצעות מכסה או מגבת רטובה שנסחטה היטב. במקרה של בעירה בעוצמה גבוהה יש להזמין את מכבי האש.

סכנות בריאותיות ממאכלים שעברו טיגון עמוק

חימום יתר על המידה של השמן, שימוש חוזר בו, או חשיפה ממושכת מדי שלו לאוויר בזמן שהוא חם, עלולים להוביל להיווצרות של תוצרי חמצון, פולימרים ומזיקים אחרים, ואפילו תרכובות רעילות שונות, כגון אקרילאמיד (acrylamide) במזונות עתירי עמילן, כמו תפוח אדמה. טיגון עמוק בסביבת ריק עוזר להפחית באופן משמעותי את היווצרות האקרילמיד, אולם שיטת טיגון זו אינה נפוצה בתעשיית המזון מכיוון שהיא יקרה.
הסימנים הבאים יכולים להעיד על טיגון לא תקין: היווצרות של עשן, קצף, התעבות המזון והפיכתו לכהה יותר. מבין בדיקות המעבדה שיכולות לגלות מזון שטוגן בצורה לא תקינה ניתן להזכיר את בדיקת כמות החומרים הקוטביים, שיכולה להעיד על כמות תוצרי החמצון. בדיקה זו נמצאת בשימוש בתעשיית המזון ואפילו במסעדות.
טייסת 140

היסטוריה

הטייסת הוקמה באוגוסט 1950, כטייסת של מטוסי הרווארד במחנה סירקין, ושימשה לאימון חניכי קורס הטיס של חיל האוויר הישראלי. ב-1955 עברה יחד עם בית הספר לטיסה לבסיס תל נוף.
במבצע קדש פרסו מטוסי הטייסת לשדה התעופה שדה תימן והשתתפו במשימות תקיפה, הנרה, סיור וקישור. במהלך תקיפת מתחם אבו עגילה, נהרג מפקד הטייסת סרן משה אשל והוחלף על ידי סגנו, עובדיה נחמן. בשנת 1959 הודממה הטייסת.
הטייסת נפתחה מחדש בשנת 1973 כטייסת סקייהוק (עיט) בבסיס עציון שבסיני בפיקוד דן פסח, והחלה לשמש כטייסת קרב וכטייסת קורס האימון המבצעי של טייסי חיל האוויר הצעירים. במלחמת יום הכיפורים עדיין לא הייתה הטייסת מבצעית, ומטוסיה וטייסיה פוזרו בין טייסות הסקייהוק האחרות.
בשנת 1982, בעקבות פינוי חצי האי סיני על ידי ישראל, עברה הטייסת לבסיס רמון. מפקדה במהלך מלחמת לבנון הראשונה היה נפתלי מימון.
בשנת 1985 הודממה הטייסת שנית למשך שנה, והוקמה מחדש בשנת 1986 כטייסת מטוסי F-16 "נץ", אותם קיבלה מטייסות שעברו הסבה למטוסי F-16 "ברק".
בשנת 2003 עברה הטייסת לבסיס נבטים, משם הפעילה מטוסי F-16A ("נץ" חד־מושבי) ו- F-16B ("נץ" דו־מושבי).
עד לחודש אוגוסט 2013 שימשה הטייסת לטיסות מבצעיות שונות, ולקורס אימון מבצעי (קא"מ), אליו מגיעים מסיימי קורס הטיס במגמת קרב עם סיום הקורס.
כחלק מצעדי הקיצוצים שנעשו במערכת הביטחון בסוף שנת 2013, נפרד חיל האוויר מטייסות מבצעיות ובהן טייסת 140, שנסגרה באוגוסט 2013 ואוחדה עם טייסת 116 השכנה.
בחודש יולי 2015 נפתחה מחדש הטייסת, כטייסת ה-F-35I ("אדיר") הראשונה, את שני המטוסים הראשונים קלטה הטייסת בדצמבר 2016.
בין מפקדי הטייסת נמנים: זאב לירון – מפקדה הראשון, לימים ראש ענף מודיעין בחיל; משה אשל; עובדיה נחמן; דן פסח; רון חולדאי – לימים ראש עיריית תל אביב; אבנר נווה; עידו נחושתן – מפקדה במלחמת המפרץ, לימים מפקד חיל האוויר הישראלי; עדי גור לביא; רמי בן אפרים - לימים ראש להק כח אדם; אבשלום עמוסי - מפקדה במלחמת לבנון השנייה; עומר טישלר - לימים מפקד בסיס נבטים.
שני מטוסי F-35I ("אדיר") הראשונים של חיל האוויר הישראלי נחתו ב-12 בדצמבר 2016 בבסיס נבטים, כשהם מוטסים בידי טייסים אמריקנים. ב-6 בדצמבר 2017 הטייסת הוכרזה כמבצעית.
בתחילת חודש מרץ 2018 השתתף המטוס לראשונה בפעילות מבצעית. במהלך סכסוך ישראל-איראן-חזבאללה בסוריה ב-2018 ביצעה הטייסת את תקיפת הבכורה העולמית של ה-F-35.

דגל הטייסת

לטייסת קיים, כמו בשאר טייסות החיל דגל ייצוגי המבוסס על דגלה הרשמי של זרוע האוויר-כאשר באמצעו מותקן סמל הטייסת-כתחליף לסמל החיל. הדגל מוצג במספר מועדים: במסדר הענקת דרגות, ביום חיל-האוויר, ובמסדר החלפת פיקוד.
רפאל ואגניאן

ביוגרפיה

רפאל וגאניאן החל לשחק שחמט בעידוד אביו שהיה חובב שחמט. בשנת 1967 הוא זכה באליפות ברית המועצות לתלמידי בתי הספר. בשנת 1969 הוא ניצח בתחרות בין-לאומית לנוער.
בשנת 1989 רפאל וגאניאן ניצח באליפות ברית המועצות בשחמט. באותה תקופה הוא ניצח בכמה תחרויות חשובות. בשנת 1985 הוא העפיל לחצי הגמר של תחרות המועמדים להיפגש עם אלוף העולם. בשלב זה הוא נפגש עם אנדריי סוקולוב והודח.
לאחר התפרקות ברית המועצות הוא היה חבר נבחרת ארמניה.
בשנת 2005, בגיל 54 הוא הגיע לשיא מד כושרו - 2670.