google/wiki40b huggingface dataset:
מיכה אולמן

ביוגרפיה

מיכה אולמן נולד בתל אביב ללילי ויצחק אולמן. בנעוריו למד בבית הספר החקלאי הכפר הירוק. את שירותו הצבאי עשה בנח"ל מוצנח. לאחר השירות היה שותף לגרעין נח"ל בקיבוץ ארז. חי ופועל ברמת השרון.
בין השנים 1960–1964 למד אולמן אמנות ב"בצלאל". לאחר סיום הלימודים יצא לשנת לימודי המשך בבית הספר המרכזי לאמנות ולאומנות בלונדון, שם התמחה בתחריט. עם שובו לישראל, בשנת 1966, עבד כמאייר וכמעצב גרפי בעיתון "מעריב". תחריטי המתכת שיצר, ובהם תיאורי נוף, הוצגו בשנת 1969 ב"גלריה דוגית" בתל אביב. ב-1970 קיבל משרת הוראה ב'בצלאל', בתחילה כמורה לרישום ותחריט.
המעבר מייצוג אמנותי אל 'פעולה' ממשית בחלל התרחש במהלך שנות השבעים של המאה ה-20, בהשפעת האמנות המינימליסטית והאמנות מושגית, שפרחו באירופה ובארצות הברית. במסגרת השפעות אלו החל אולמן ליצור גרסה מקומית של אמנות אדמה, שסממנה המרכזי היה חפירה של בורות באדמה.
בהשפעתו של הפסל יצחק דנציגר התארגנה בשנת 1972 קבוצה של אמנים שכללה את אולמן ויצרה מקבץ של 'פעולות' אמנותיות באזור שבין קיבוץ מצר לכפר הערבי מייסר תחת הכותרת פרויקט מצר-מסר. אולמן, בעזרת בני נוער משני היישובים, חפר בור בכל אחד מן היישובים וביצע ביניהם החלפת אדמות סמלית. לצידו משה גרשוני כינס אספת חברים ובה חילק את האדמות קיבוץ מצר לחבריו, אביטל גבע יצר בשטח שבין שני היישובים ספרייה מאולתרת, המורכבת מספרות שמוחזרה ממפעל הנייר "אמניר".
הרדיקליות של עבודתו, והיחס שפיתח בין האמנות לבין המרחב הפוליטי, תרמו לפופולריות של אולמן ב'בצלאל', שהגיעה לשיאה במהלך "מרד הסטודנטים". בעקבות אירועי המרד פוטר בשנת 1978 ממשרתו.
בשנת 1980 השתתף בביאנלה ה-39 של ונציה, לצד משה גרשוני. בתערוכה שנקראה "אשמורת שלישית: חפירות הגנה, אדמה ומלט" הציג בורות פעורים בחלל הביתן הישראלי ובהם שקועים מבנים בנויים מאדמה.
אולמן יוצר בעיקר פסלי חוצות וידוע בעיקר בזכות סדרת פסלי "האדמה". רבות מיצירותיו כוללות חפירה באדמה, התעסקות עם אדמה וחול אך גם עם יציקות בטון ופלדה. יצירתיו "הבית" ו"יסוד" מוצבות בשדרות רוטשילד בתל אביב.
פסלים שלו מוצבים בגרמניה, צרפת, פולין, יפן, איטליה, פינלנד ועוד. היצירה המוכרת ביותר שלו היא כנראה הספרייה הריקה בכיכר בבל במרכז ברלין, פרויקט שיצר לזכר שריפת הספרים בגרמניה הנאצית.
בשנת 2004 יצר את "אנדרטת נצר אחרון" בהר הרצל בירושלים לזכר חללי צה"ל שעלו לארץ מן השואה ונפלו על תקומת המדינה במלחמת השחרור ללא אפשרות להקים לעצמם דור המשך.
בשנת 2009 זכה בפרס ישראל לפיסול.
בשנת 2011 הוצגה תערוכה רטרוספקטיבית של עבודותיו בשם "שעון חול" במוזיאון ישראל
יצירתו של מיכה אולמן בשנות השבעים הייתה מעורבת, והגיבה- בכל סגנון שבחר ליצור בו- למציאות חברתית ישראלית. אז עשה זאת כמתעד מצבים עירוניים או כמגרה מחשבה באמצעות אירועים אמנותיים. כך החליף בשנת 1972, יחד עם אביטל גבע, אדמה בין כפר ערבי (מסר) לקיבוץ ישראלי (מצר). לאחר תקופה של יצירה אינטימית ביותר בתחום הרישום, תוך התייחסות לנוף, החל את סדרת פסלי האדמה שלו (אלה נגלו לראשונה לציבור בשנת 1980, בביינאלה של ונציה). פסלים אלה, עם הרישומים שליוו אותם, נתפסו כמעט מיד כציון-דרך, הם מזכירים "קברים", "מקלטים", "כיסאות" מטים ליפול. זהו פיסול היונק הן ממציאות פוליטית, חומרית וקיומית מקומית והן מתפיסת פיסול בינלאומית פוסט מינימליסטית (עיסוק במניפולציות של צורות יסוד תוך טעינתן במשמעות רגשית). פסליו מבטאים תחושות של התגוננות, התחפרות, מוות, ייאוש ונפילה, ולפעמים גם תקווה ושאיפה להתעלות רליגיוזית (למשל בפסל שיצר בגיא בן-הינום בתערוכה "80 שנות פיסול" של מוזיאון ישראל, 1984). פסליו של אולמן מייצגים קטע מהותי של החוויה הישראלית המודרנית.
תביעות נגד אלוהים

תביעות נגד אלוהים התרחשו הן במציאות והן ביצירות פיקטיביות, בהתבסס על טיעונים הכוללים את קיומו של הרשע בעולם ואירועים שמיוחסים לאלוהים. תביעות מסוג זה אינן תואמות את ההליך המשפטי האזרחי במדינות חוק מודרניות, הדורש כי הגוף המתדיין יהיה אישיות משפטית המוגדרת כאדם או תאגיד שהוקם כדין ומוכר על פי חוקי המדינה, ואלוהים אינו עונה על דרישות אלו, על פי רוב הדתות המונותאיסטיות.
על פי שלוש הדתות המונותאיסטיות הגדולות, משמש אלוהים דווקא כשופט, וביום הדין דן את בני האדם לשבט או לחסד. היפוך התפקידים בו מותב של בני תמותה ישפוט את האל הוא לרוב אירוני, ומשמש לרוב לצרכים רטוריים, או פילוסופיים, להדגשת נקודה מסוימת, ללא ציפיה סבירה כי אכן יעמוד האל למשפט.

תביעות אמיתיות

במדינת נברסקה שבארצות הברית סנאטור המדינה ארני צ'יימברס הגיש תביעה נגד אלוהים על מנת להשיג צו מניעה, כדי להדגיש את בעיית נגישות בתי המשפט לציבור. התביעה נדחתה משום שלא ניתן היה ליידע את אלוהים כדרוש מאחר שלא הייתה לו כתובת. צ'יימברס טען שמאחר שבית המשפט הכיר בקיומו של אלוהים כנתבע, עליו גם להכיר במאפייניו, ומאחר שאלוהים רואה הכל ויודע הכל, הוא כבר מודע לקיומה של התביעה. צ'יימברס הגיש תביעה זו כתגובה לתביעה אחרת שנראתה בעיניו בלתי ראויה.
אסיר רומני, שזוהה כפאבל מ., נדון לעשרים שנות מאסר לאחר שהורשע ברצח והגיש תביעה נגד הכנסייה הרומנית האורתודוקסית, כנציגתו של אלוהים ברומניה, על כך שלא הצליחה להגן עליו מהשטן, ולמעשה טען שההטבלה שלו היוותה חוזה מחייב. התביעה נדחתה משום שהנאשם לא היה אדם פרטי או ארגון רשום, ובשל כך לא היה נתון לחוקים של בית המשפט האזרחי.

תביעות פיקטיביות

הסופר ניצול השואה אלי ויזל סיפר שהיה עד למשפט לאלוהים שנערך על ידי שלושה אסירים יהודיים בטענה שנטש את העם היהודי בזמן השואה. בהתבסס על חוויה זו כתב ויזל את המחזה והרומן "המשפט של אלוהים", המתרחש בכפר אוקראיני ב-1649 לאחר פוגרום שנעשה ביהודים. בסיפור שלושה זמרים נודדים מגיעים לכפר על מנת להופיע, ובמקום זאת עורכים משפט ראווה לאלוהים על כך שאיפשר את הטבח. בסופו של דבר אלוהים נמצא זכאי, לאחר שאדם זר מציג את נאום ההגנה היחיד והמשכנע. לבסוף מתגלה שהאדם שהגן על אלוהים היה למעשה השטן. על בסיס הרומן הופק הסרט "אלוהים על דוכן הנאשמים".
ברומן "האחים קרמזוב" מאת פיודור דוסטויבסקי איוון קרמזוב מספר לאחיו הצעיר אלכסיי על פואמה שכתב, "האינקוויזיטור הגדול", המתארת את שובו של ישו אל העולם ופגישתו עם ראש האינקוויזיציה הספרדית. עיקר הסיפור עוסק בחקירתו של ישו על ידי האינקוויזיטור הגדול, שטוען שחזרתו של ישו רק תפריע לעבודתה של הכנסייה ולבסוף מגרש אותו ופוקד עליו שלא לשוב.
בסרט הקומי "האיש שתבע את אלוהים" בילי קונולי מגלם דייג שמאתגר את זכותן של חברות הביטוח לסרב תשלום בטענה שספינת הדיג שלו נהרסה כתוצאה מפעולתו של "כוח עליון". בתביעתו נגד ארגוני הדת העולמיים כנציגיו של אלוהים על פני הארץ, הם נאלצים לבחור בין הודאה באי קיומו של אלוהים על מנת להימנע מתשלום, או תשלום פיצויים על כל נזק שנגרם כתוצאה מכוח עליון.
הנושא הופיע גם בשתי סדרות של דייוויד אי קלי - באחד מפרקי הסדרה "אלי מקביל" ילד החולה בלוקמיה מנסה לתבוע את אלוהים, ובפרק של "בוסטון ליגל" אישה תובעת את אלוהים על מותו של בעלה.
גם בפולקלור היהודי-חסידי ידועים סיפורים שבהם אנשים פרטיים תבעו את אלוהים ל"דין תורה", על מנת שזה יעניק להם ישועה. ברובם של סיפורים אלו מנצח דווקא האדם, והאלוהים מחויב להעניק לו את שביקש. סיפורים אלו נפוצים בעיקר בחסידות חב"ד.
אצטדיון טרקטור (וולגוגרד)

היסטוריה

האצטדיון נבנה בשנת 1931 עבור קבוצת הכדורגל של מפעל הטרקטור של סטלינגרד, שאירחה בו את משחקיה עד 1962.
לאצטדיון מתווה שדה לא סטנדרטי - ממזרח למערב. בדיווחי כדורגל רבים לאורך שנים רבות על הופעת הקבוצה באצטדיון, ניתנו פרטים אופייניים - "במחצית הראשונה שיחקנו נגד השמש והרוח...". הקבוצות בהגרלות תמיד ביקשו להשיג את השער המערבי, מכיוון שקרני השמש מופנות לשער המזרחי ומקשות על משחקם של המגנים והשוער. הסיבה למתווה הבלתי מוצלח של המגרש היא שהבונים הראשונים של האצטדיון בשנת 1930 התמודדו עם גחמות השטח ועם אוריינטציה שונה של השדה והיה צורך בעבודה אדירה כדי להסיר מדרון ענק. היעדר הציוד הדרוש קבע מראש תוכנית כזו של זירת הספורט, שהפכה במשך שנים רבות לזירת הספורט העיקרית בעיר.
עד 1940 לא היה במגרש האצטדיון כיסוי דשא וקבוצות רבות מערים אחרות סירבו לשחק באצטדיון.
בתחילת עונת 1940 נבנה יציע חדש באצטדיון, מה שהגדיל את הקיבולת הכוללת מ-15 ל-20 אלף צופים.
במהלך קרב סטלינגרד, האצטדיון, כמו רבים ממבני העיר, נהרס. לאחר המלחמה, שוחזר. בשנים 1953–1955 הוקמו שבילי גישה לאצטדיון שעוצבו על ידי האדריכל ב.א. גקר.
בשנת 1998, האצטדיון שהיה בבעלות מפעל הטרקטורים הועבר לבעלותו של מועדון הכדורגל רוטור. מאוחר יותר, האצטדיון שופץ ושימש את המועדון לאימונים ומשחקי ידידות. וכאצטדיון ביתי עבור קבוצת הנוער והמילואים רוטור-2
ב-16 באוקטובר 2002 אירח האצטדיון משחק בטורניר מוקדמות אליפות אירופה לנוער 2004 בין הנבחרות הלאומיות של רוסיה ואלבניה. הרוסים ניצחו בתוצאה 1: 0.

שיפוץ

האצטדיון משמש את "רוטור" לאימונים.
בשנת 2010 הוכן פרויקט לשיפוץ אצטדיון, אך התוכניות לא יושמו מעולם.
לקראת גביע העולם 2018 באצטדיון תוכנן שיפוץ מקיף ונרחב, כאשר תוכנן כי האצטדיון ישמש כבסיס האימונים של הנבחרות המשתתפות.
באוגוסט 2018 קבע מושל מחוז וולגוגרד אנדריי בוצ'ארוב כי יש לעצב מחדש את פרויקט שיפוץ האצטדיון כך שיהיה מכוון לאירוח אירוע ספורט המוני ובילוי לאזרחי העיר.

אנדרטה ארכיטקטונית

עמודי הכניסה לאצטדיון הם אנדרטה לאדריכלות ותכנון עירוני בעל חשיבות מחוזית, אך כיום הם נתונים במצב של הזנחה.
צ'פלארה

אוכלוסייה

להלן גרף התפתחות האוכלוסייה ביישוב:

גאוגרפיה

העיר שוכנת בגובה של 1,232 מטרים מעל פני הים, ומאחר וכך הטמפרטורות הממוצעות בה נמוכות מאוד ביחס לשאר בולגריה. בחלקו המזרחי של העיר עובר נהר צ'פלארה, שנובע ביוון ומתחבר לנהר מריצה בסמוך לפלובדיב.
כביש מס' 86 חוצה את העיר, והוא מהווה את עורק התחבורה הראשי של העיר ושל הערים הסמוכות.
יחסי אוסטריה–מונטנגרו

היסטוריה

נסיכות מונטנגרו כוננה יחסים עם האימפריה האוסטרו-הונגרית בשנת 1879. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה חברה ממלכת מונטנגרו לממלכת סרביה נגד מעצמות המרכז, ובכלל זה האימפריה האוסטרו-הונגרית, ובינואר 1916 נכבשה מונטנגרו על ידי מעצמות המרכז, ונשארה תחת כיבוש אוסטרי-גרמני עד לאחר המלחמה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, הייתה אוסטריה מסופחת בידי גרמניה הנאצית, אשר בתורה כבשה את יוגוסלביה ב-1941. עם סיום הכיבוש של בעלות הברית באוסטריה ב-1955, הכריזה אוסטריה על נייטרליות במלחמה הקרה המתפתחת. גם יוגוסלביה הייתה נייטרלית, אולם נטתה מעט לצד ברית ורשה. בעקבות מלחמות יוגוסלביה, פורקה יוגוסלביה והפכה ל"איחוד של סרביה ומונטנגרו", אשר הסתיים ב-2006.
ב-12 ביוני 2006 כוננו שתי המדינות יחסים דיפלומטיים.

יחסים כלכליים

סך הסחר בין שתי המדינות בשנת 2013 הסתכם בכ-37.4 מיליון אירו, מתוכם היבוא הסתכם ב-33.5 מיליון אירו והיצוא ל-3.9 מיליון אירו. ההשקעות הישירות מאוסטריה בשנת 2013 הסתכמו ב-12.2 מיליון אירו.]
סך הסחר בין שתי המדינות בשנת 2012 הסתכם בכ-36.9 מיליון אירו, מתוכם היבוא הסתכם ב-32.7 מיליון אירו והיצוא ל-4.2 מיליון אירו. ההשקעות הישירות מאוסטריה בשנת 2012 הסתכמו ב-9.4 מיליון אירו.]
סך הסחר בין שתי המדינות בשנת 2011 הסתכם בכ-39.1 מיליון אירו, מתוכם היבוא הסתכם ב-33.9 מיליון אירו והיצוא ל-5.2 מיליון אירו. ההשקעות הישירות מאוסטריה בשנת 2011 הסתכמו ב-11.5 מיליון אירו.]
סך הסחר בין שתי המדינות בשנת 2010 הסתכם בכ-52.04 מיליון אירו, מתוכם היבוא הסתכם ב-49.2 מיליון אירו והיצוא ל-2.8 מיליון אירו. ההשקעות הישירות מאוסטריה בשנת 2010 הסתכמו ב-57.7 מיליון אירו.]

יחסים דיפלומטיים

אוסטריה מחזיקה במונטנגרו שגרירות בפודגוריצה וקונסוליה כללית בבודווה. מאידך, מונטנגרו מחזיקה שגרירות באוסטריה בווינה וקונסוליות באייזנשטדט ובאינסברוק.
הפועל ניר רמת השרון

היסטוריה

הקבוצה "הפועל רמת השרון" הוקמה ב-1957 והחלה את דרכה בליגה ג'. קבוצה זו בילתה את רוב שנותיה בליגות הנמוכות (ליגה א' וליגה ב') כקבוצה חצי-מקצוענית המנסה להעפיל לליגות הגבוהות ללא הצלחה. בסוף עונת 1983/1984 הצליחה לראשונה להעפיל לליגה השנייה. בעונת 1984/1985 שיחקה הקבוצה בליגה הארצית והייתה זקוקה לניצחון במחזור הסיום על הפועל ירושלים כדי לעלות לליגה הראשונה, אך הקבוצה הפסידה. שנה מאוחר יותר ירדה לליגה א' וכעבור שנתיים חזרה לליגה ב'.
בשנת 1991 הקים מאיר יצחקי, אחיו של ניר יצחקי, כדורגלן הקבוצה בעבר, שנפטר באותה השנה בגיל 18 כתוצאה משבץ מוחי, את קבוצת "מכבי ניר רמת השרון" להנצחת שם אחיו. לאחר מספר שנים במהלך אמצע שנות ה-90 הקבוצות מכבי והפועל רמת השרון אוחדו והקבוצה החדשה נקראה "עירוני ניר רמת השרון". כיום שמה המלא הוא הפועל ניר רמת השרון.
לאחר האיחוד, מצב הקבוצה החל להשתפר בהדרגה והיא החלה לטפס במעלה הליגות. בשנת 1996 עלתה הקבוצה חזרה לליגה א' (הליגה השלישית). בשנת 2000 סיימה רמת השרון במקום השני בליגה א' ולא הייתה אמורה לעלות לליגה הארצית, אולם האיחוד בין בית"ר תל אביב לשמשון תל אביב גרם לעלייתה של רמת השרון לליגה הארצית. בעונת 2003/2004 זכתה בגביע הטוטו של הליגה הארצית (הליגה השלישית). בשנת 2004 העפילה רמת השרון לליגה הלאומית (ליגת המשנה).
בעונת 2010/2011 עלתה רמת השרון לליגה הבכירה, ליגת העל לראשונה בתולדותיה. כמו כן, באותה עונה זכתה הקבוצה בגביע הטוטו של הליגה הלאומית. מאחר שאצטדיון גרונדמן, בו שיחקה עד אז, לא עמד בדרישות ההתאחדות לכדורגל לאירוח משחקי ליגת העל, אירחה הקבוצה את משחקי הבית שלה באצטדיון וינטר ברמת גן, עד לסיום הכשרתו של אצטדיון גרונדמן במרץ 2012.
לקראת עונת 2013/2014 הציג המועדון סמל חדש, בסוף העונה הקבוצה ירדה לליגה הלאומית לאחר שלוש עונות רצופות בליגת העל.
בעונת 2017/2018 זכתה קבוצת הנוער של המועדון בגביע המדינה לנוער ע"ש אבי רן.
אנדרה גומש

קריירת מועדונים

גומש הגיע בגיל 18 לאקדמיה לכדורגל של בנפיקה ליסבון. ב-28 ביולי 2012 שיחק לראשונה בקבוצה הבוגרת במשחק ידידות נגד ז'יל ויסנטה ובמהלך העונה שיחק לרוב בקבוצת המילואים. ב-18 באוקטובר 2012 ערך את הופעת הבכורה שלו במשחק רשמי בקבוצה הבוגרת בניצחון 0-4 נגד פראמונדה במסגרת הגביע הפורטוגלי. 9 ימים לאחר מכן ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה בה גם הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת במשחק שנגמר בניצחון 0-3 נגד ז'יל ויסנטה. ב-31 בינואר 2014 מכרה בנפיקה את כרטיס השחקן של גומש לחברה פרטית תמורת 15 מיליון אירו ו-25% ממכירה עתידית וגומש נשאר במועדון עד לסיום העונה. ב-16 באפריל 2014 גומש הבקיע את שער הניצחון בדקה ה-80 במסגרת חצי גמר הגביע נגד פורטו ובכך קבוצתו העפילה לגמר הגביע לאחר ניצחון 2-3 בסיכום. בסיום העונה גומש זכה עם המועדון בטרבל ראשון בתולדות המועדון (ליגה, גביע וגביע הליגה).
ב-17 ביולי 2014 הושאל גומש לוולנסיה הספרדית עד לסיום העונה. ב-23 באוגוסט 2014 ערך את הופעת הבכורה שלו בוולנסיה בתיקו 1-1 נגד סביליה. ב-22 בספטמבר 2014 הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון בניצחון 0-3 נגד חטאפה. ב-12 ביוני 2015 גומש חתם רשמית במועדון עד שנת 2020.
ב-22 ביולי 2016 חתם גומש בברצלונה. ב-9 באוגוסט 2018 הושאל לאברטון לעונה אחת.
ב-25 ביוני 2019, לאחר עונת השאלה מוצלחת, חתם גומש באברטון על חוזה לחמש שנים, לאחר שברצלונה הסכימה למכור אותו תמורת 22 מיליון אירו.

קריירה בינלאומית

גומש זומן לראשונה לסגל נבחרת פורטוגל בפברואר 2013 לקראת משחק ידידות נגד אקוודור, אך הוא לא שותף במשחק. ב-7 בספטמבר 2014 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בהפסד 0–1 לאלבניה.
פגז אנושי

פגז אנושי (גל ענבר) (באנגלית: Pchal Inbal) הוא אדם הנורה מתוך תותח ייעודי במהלך מופע בידור. מקורה של התנופה שגורמת לריחופו באוויר הוא בשחרור לחץ של אוויר דחוס, ולא בשריפת אבק שריפה. מופעי קרקס שכאלו מלווים לעיתים בפיצוץ שמקורו באבק שריפה, אך מטרת הפיצוץ היא ליצור אפקטים ויזואליים וקוליים מרשימים, ואבק השריפה אינו משתתף בתהליך השיגור.
לאחר שיגורו ינחת הפגז האנושי על רשת פרוסה אופקית או על מזרן מתנפח, שמיקומיהם נקבעים על פי חישובי מכניקה קלאסית. בהופעות שאינן במתחם סגור, לעיתים ינחת האדם הנורה בגוף מים כלשהו.

תולדות הפעלול

האדם הראשון שנורה מתוך תותח היה אדי ריבֶרז, ששם הבמה שלו היה "לוּלוּ". הוא נורה מתוך תותח "פאריני" ברויאל קרמרון מיוזיק הול (Royal Cremorne Music Hall) בלונדון ב-1871.
האישה הראשונה שנורתה מתוך תותח היא רוסה מטילדה ריצ'טר (Rossa Matilda Richter), שנודעה בכינוי הבמה "זזל" ("Zazel"), אשר נורתה ב-1877, בגיל 14, מתוך תותח באקוויריום המלכותי בלונדון. היא נורתה מתוך תותח שעקרון פעולתו מבוסס על קפיץ, אשר הומצא על ידי הקנדי ויליאם לאונרד האנט (William Leonard Hunt, שנודע כ"פריני הגדול"; The Great Farini). בהמשך הקריירה שלה כאמנית קרקס הצטרפה למסעות קרקס האחים רינגלינג וברנום את ביילי.
דייוויד סמית' ג'וניור (David Smith Jr.‎) מחזיק בשיא הנוכחי למרחק הריחוף הרב ביותר כפגז אנושי - 59.05 מטר. את השיא קבע ב-10 במרץ 2011, במילאנו, איטליה, עת ששבר את השיא הקודם בו החזיק אביו. השיא הקודם, של אביו, דייוויד "קאנונבול" סמית' סניור (David "Cannonball" Smith Sr.‎), נקבע במרחק של 61.06 מטרים, ב-31 באוגוסט 2002 ביריד החינמי של מחוז סטיל (Steele Country Free Fair) במינסוטה, ארצות הברית.
במהלך תולדות הפעלול, מצאו מעל 30 "פגזים אנושיים" את מותם בעת ביצועו. כך למשל, במקרה המוות האחרון שעליו ידוע (ב-21 באפריל 2011), מת "פגז אנושי" בשל פגם ברשת הבטיחות שעליה היה אמור ליפול.
בית בכפר

רשת בית בכפר, היא רשת דיור המוגן לבני הגיל השלישי, עצמאיים. בבתי הדיור המוגן כ-1,000 יחידות דיור וכ-1,500 דיירים.
הרשת נוסדה בשנת 1990 על ידי משפחת בלושטיין. היא מספקת פעילויות חברתיות ותרבותיות, פעילות גופנית, מחשבים, קפיטריה וספרייה.
טרנטולה אדומת ברכיים מקסיקנית

תיאור

אדומת הברכיים הבוגרת היא בעלת גוף כהה, וכתמים כתומים על מפרקי הרגליים. המפרק השני כולו כתום-אדמדם. צבעיה של הטרנטולה מודגשים במיוחד לאחר השלת עורה. החלקים השחורים כהים מאוד, והמפרקים נוטים לגוון אדום.
אורך גופה של הנקבה הבוגרת כ-10 ס"מ ומוטת רגליה כ-15 ס"מ. משקלה של הנקבה כ-15 גרם. הזכר דומה בצורתו לנקבה, אך גופו קטן במעט, רגליו ארוכות יותר ובעלות זיזים בולטים המבחינים אותו מהנקבה. בעזרת זיזים אלה מונע הזכר מהנקבה לנשוך אותו בזמן ההזדווגות, שכן בדומה למינים שונים של עכבישים (דוגמת האלמנה השחורה), עלולות טרנטולות נקבות לאכול את הזכר במהלך ההזדווגות.

תוחלת חיים

אדומת הברכיים גדלה באיטיות, ומגיעה לבגרות מינית מאוחר יחסית. אורך חייה הממוצע של הנקבה נע בין 20 ל-30 שנה, ושל הזכר עד 10 שנים.

התנשלות

בדומה לכלל הטרנטולות, גם אדומת הברכיים היא מיגלומורפית וחייבת להתנשל על מנת לגדול. במהלך ההתנשלות מתחדשת קליפתה החיצונית של הטרנטולה, וגפיים חסרות מתחדשות בהדרגה מנשל לנשל. טרנטולה צעירה שטרם סיימה את תהליך הגדילה תשיל את עורה מספר פעמים בשנה, בעוד שטרנטולה בוגרת תשיל את עורה בערך אחת לשנה. לקראת ההתנשלות תרד רמת הפעילות של הטרנטולה המשמרת אנרגיה לקראת תהליך הנשל, והיא תפסיק לאכול. הכתם הבהיר בבטנה של הטרנטולה משחיר בהדרגה, דבר המעיד על קיומו של עור חדש מתחתיו. במהלך ההתנשלות תשכב לרוב הטרנטולה על גבה, ותשהה בתנוחה זו מספר שעות. בסיום התהליך תיוותר הטרנטולה כשעורה חדש ומבהיק, אך מקומט. הדם שיזרום לתוך העור החדש ימתח אותו. מאחר שניביה של הטרנטולה הם חלק מהשלד החיצוני שלה, עליה לחכות יומיים נוספים עד להתקשות השלד החיצוני החדש בטרם תוכל לחזור ולאכול.

התנהגות

בדומה לרוב הטרנטולות מהעולם החדש, אדומת הברכיים המקסיקנית בועטת מבטנה שערות צורבות כאשר היא חשה מאוימת. מדובר בשערות היוצרות גירוי ברקמות ריריות כגון עיניים וחלל הפה, כדרך להגנה מפני טורפים. דרך נוספת בה מתמודדת אדומת הברכיים עם טורפים היא באמצעות הנפת ארבע רגליה הקדמיות אל על בתנוחה מאיימת, הגורמת לטורף פוטנציאלי לתפוש אותה כגדולה יותר מכפי שהיא במציאות (בדומה לחתול המקמר את גבו כשהוא חש מאוים). אדומת הברכיים היא בעלת רעילות נמוכה לבני אדם, למעט במקרים של תגובה אלרגית. מין זה נחשב לרגוע, וכמעט ולא מוכרים מקרים שבהם מין זה נשך אדם.
אדומת הברכיים חופרת מחילות עמוקות באדמה. המחילות מסייעות להן להגנה מפני טורפים, ומשמשות כמסתור במארב לטרף. הנקבות יבלו את מרבית חייהן במחילות, הממוקמות לרוב באזורי צמחייה. פתח המחילה גדול אך במעט מגופה של הטרנטולה, ואורכה של המחילה הוא בערך פי שלושה ממוטת הרגליים של הטרנטולה. המחילה מובילה לתא שגודלו מספיק על מנת לאפשר לטרנטולה להתנשל בתוכו שממנו מובילה מחילה נוספת וקצרה יותר לתא שבו הטרנטולה נחה ואוכלת. כשהטרנטולה אוכלת או מטילה ביצים היא מכסה את פתח המחילה בקורים, עלים ואדמה.
קורט הרברט אדלר

חייו

אדלר נולד בווינה למשפחה יהודית. עבודתו בתחום המוזיקה הביאה אותו לתפקיד עוזר לארטורו טוסקניני בפסטיבל זלצבורג בשנת 1936 וכן לעבודה באיטליה. עם השתלטות הנאציזם על אוסטריה בעקבות האנשלוס בשנת 1938 נאלץ, כיהודי, לעזוב את מולדתו ולהגר לארצות הברית, שם התקבל לעבודה באופרה הלירית של שיקגו כעוזר למנצח המקהלה. בתפקידו זה נשאר חמש שנים.
גטאנו מרולה, המנהל הכללי של האופרה של סן פרנסיסקו, שמע עליו והזמינו, בשיחת טלפון בשנת 1943, לקבל עליו את תפקיד מנצח המקהלה בסן פרנסיסקו.
במהלך עשר השנים הבאות קיבל עליו אדלר יותר ויותר נושאי ניהול, ככל שבריאותו של מרולה התערערה ומרצו פחת. אף כי אדלר לא היה הבחירה הטבעית של מועצת המנהלים כמחליפו של מרולה כשזה הלך לעולמו בשנת 1953, הרי לאחר שלושה חודשים כמנהל אמנותי בפועל ובעזרת נשיא מועצת המנהלים, רוברט ואט מילר, אושר מינויו של אדלר למנהל כללי.
אדלר הציב לעצמו מטרות אחדות כשקיבל לידיו את ניהול הלהקה. האחת הייתה הרחבת העונה ואכן, בעונת 1969 העלתה האופרה של סן פרנסיסקו אחת-עשרה אופרות, חמש או שש הצגות לכל אחת בממוצע, והעונה נמשכה עד סוף נובמבר. הוא לא ידע ליאות בחיפושיו אחר זמרים חדשים ומבטיחים, אם אמריקאים ואם אירופאים, ולשם כך סייר בהופעות בבתי אופרה חשובים וזוטרים כאחד. כמו כן ראה חשיבות רבה בפיתוח קשרים איתנים עם במאי אופרה, בכוונה לחזק את היסודות הדרמטיים והתיאטרליים של היצירות. כתוצאה מכך, יצר קשר רב-שנים עם ז'אן-פייר פונל.
עוד מחידושיו היו "תוכנית מרולה לאופרה", על שם מייסד האופרה של סן פרנסיסקו, ו"אופרה בפארק", המביאה, משנת 1971, קונצרט פתוח שנתי בגולדן גייט פארק, ביום א' שלאחר ליל הפתיחה בעונת הסתיו.
לא תמיד נחשב אדלר לאדם, שקל לעבוד בניהולו, אבל הישגיו העיקריים בסן פרנסיסקו העלו במידה רבה את אמות המידה של להקת האופרה ואף "משכו מצבור מרשים של כוכבים מאירופה, חלקם בראשית הקריירות שלהם, אל עיר קטנה בקצה תבל, במקרים רבים במשכורות נמוכות בהרבה מאלה שהיו ניו יורק או בשיקגו יכולות להציע."
אדלר פרש בסוף דצמבר 1981 והמשיך לנצח ולעסוק במוזיקה עד מותו ב-1988.

ציטוט

מסורת היא הדבר שאתה מסתמך עליו כשאין לך הזמן והכסף לעשות דברים כהלכה
— קורט הרברט אדלר ("קריפטוקווט פאזל", האליפקס כרוניקל הראלד, 29 במרץ 2007)
שבליה דה מרה

ביוגרפיה

אנטואן גומבו נולד בפרובינציה של פואטו (כיום בחבל פואטו-שראנט שבמערב צרפת). הוא קיבל חינוך מעולה והיה חסיד הספרות היוונית העתיקה. הוא אימץ לעצמו את השם שבליה, שמשמעו אביר, בשל הדמות שהוא מייצג בדיאלוגים שבהם הוא מבטא את השקפותיו המוסריות.
בשנת 1654 כתב גומבו למתמטיקאי והפילוסוף בלז פסקל מכתב בנוגע למשחק קוביות שנקרא נקודות. במשחק זה המשתתפים מטילים קובייה והראשון שהגיע לסכום מסוים שנקבע מראש זוכה בכל הקופה. גומבו שיחק נגד מתמודד אחר, אך נאלץ להפסיק את המשחק לפני סיומו מסיבה כלשהי. הבעיה הייתה השאלה "מי זוכה בקופה?", ישנה האפשרות לתת את הקופה למשתתף בעל מספר הנקודות המרבי בעת הפסקת המשחק, אך גומבו שאל במכתבו את פסקל האם ישנה דרך צודקת יותר לחלוקת הכסף. דהיינו, לחשב את סיכוייו של כל משתתף לזכות, בהנחה שלכל משתתף סיכויים שוים לזכות בעת הפסקת המשחק. חלוקת הקופה תיערך לפי חישוב הסיכויים.
מטרתו של גומבו הייתה להבין ולקבוע כיצד ניתן לצפות מראש את תוצאותיו של הימור מסוים. פסקל, פייר דה פרמה וגומבו פיתחו תאוריה של סבירות, המתייחסת להטלות קובייה. הם גילו שניתן לפתור את הבעיה אם מגדירים באופן מדויק את כל התוצאות האפשריות, ומייחסים הסתברות מסוימת לכל אחת. הרעיון פותח מאוחר יותר על ידי יאקוב ברנולי בתחילת המאה השמונה עשרה לצורך שימוש בחישובים של ביטוח. 
עקרונות אלה מהווים בסיס לתפיסות מודרניות של ניהול סיכונים וניהול כספים ומיושמים גם בחישוב יחס הזכיות במשחק הקוביות הפופולרי Craps.
שבליה דה מרה נודע גם בשל אמרותיו ובשל המסות שכתב. כמו רבים מהוגי הדעות של המאה השבע עשרה, הוא גילה יחס עוין כלפי הזכויות העוברות בירושה וכלפי הדמוקרטיה כאחד. הוא האמין כי שיחות בין אנשים מלומדים ושנונים מהוות את האמצעי הטוב ביותר כדי לטפל בבעיות המוסר והחברה.
שבליה דה מרה פרסם שש מסות בשם "שיחות" (1668) ושלושה "מאמרים" (1677) העוסקים ביתרונותיהן של השיחה ושל השנינות. הוא כתב יצירות אלה כתוצאה מהתנסותו בחברה הגבוהה של זמנו. המדובר במצוינות אישית במסגרת החברה האריסטוקרטית. בין היתר הוא עוסק בנושא הכנות האישית, שלדעתו באה על ביטויה בטעם טוב, בנימוס ובהימנעות מהעמדת פנים. המפורסמים שבכתביו הם: "האדם הכנה" ו"שיחות בדבר הכנות האמיתית".
שאול צירלין

נעוריו ותחילת דרכו

שאול צירלין נולד בכפר אתא (כיום קריית אתא). כעבור שנתיים עקר עם הוריו ואחיו לשכונת גבעת אולגה שבחדרה, ומשם לחדרה. בגיל 15 עבר לקיבוץ אושה הסמוך לקריית אתא, ושנתיים וחצי אחר כך פרש מהלימודים. כעבור כמה חודשים התגייס. תחילה פנה לצנחנים, אולם שינה את דעתו ועבר ליחידה מודיעינית המפעילה מכשירי מכ"ם, שם הלחין את שירו הראשון, שנכתב באנגלית. כשהשתחרר, ב־1980, עבד כפקיד טכני בתחנת הכוח בחדרה. כעבור שנה יצא לבדו לטיול רכבות באירופה, עם תרמיל וגיטרה. במהלך הנסיעות הארוכות חיבר והלחין פזמונים נוספים.

קריירה מוזיקלית

שאול צירלין החל את הקריירה המוזיקלית בגיל 21 (בשנת 1980) כשהופיע בבארים מלווה את עצמו בגיטרה כשהוא שר משיריו ומשירי אחרים. תחילה ניסה את מזלו בהולנד ובגרמניה, שם הופיע עם שירים של אלביס פרסלי וג'ון דנבר, או עם מוזיקה מקורית שכתב. אחרי מספר חודשים בחו"ל חזר לארץ. בהמשך דרכו פגש בנחצ'ה היימן וחבר אליו לכמה שנים כזמר אורח בערבי הזמר של היימן כשהוא ממשיך ליצור ולהעלות משיריו לבמה וכן שר משיריו של נחצ'ה ואחרים.
בשנת 1989 הקליט את אלבומו הראשון, שנקרא על שם אחד השירים בו, השיר "סוכר". שיר זה הפך ללהיט ענק בשנה זו ולאחריה, ועד היום צירלין מזוהה עמו. השיר "דייגים" מתוך האלבום, הפך גם הוא ללהיט ריקודי עם, ואף "מולדת 87" הפך ללהיט והושמע לא מעט.
ב-1991 הוציא את אלבומו השני "תודה לחיים" ובו השיר "החיים הם יין" שהפך ללהיט עממי המושר בשמחות ולריקוד עם.
ב-1993 צירלין הוציא את אלבומו השלישי "אביב אהבה" שמתוכו בלט דואט עם עינת שרוף בשם, "אל המים". הדואט הפך לריקוד עם וחצה יבשות ככזה לאיטליה, למזרח הרחוק ולמדינות רבות אחרות ]
ב-1999 הוציא צירלין את אלבומו הרביעי "אהבה חיוך ויין" בסגנון בלקני אישי. הוא חתם חוזה הפצה על אלבומו זה עם חברת "הד ארצי" שהתרסקה ונסגרה. 
ב-2002 הוציא את השיר "אדמתי אדמתך". שיר זה מדבר על השלום המיוחל עם שכנינו הפלסטינים.
שירים נוספים משלו, שהוקלטו ויצאו למדיה שלא במסגרת אלבום הם "אהבה צוענית", "אהבי אלי", "אותך וקפה" (שלושתם הושמעו בהזדמנויות רבות ונחשבו כ"שיר השבוע ברשת ג'") ו"תאומים" שלא זכה להשמעות רבות.
בשנים 2015 - 2016 קיים שיתוף פעולה מוזיקלי עם אורי מיילס שלקח על עצמו את תפקיד מנהלו המוזיקלי, וליווה אותו בהופעה "נדודי אהבה" שצברה תאוצה אט אט] למופעו הצטרף הגיטריסט יואב קציר.
צירלין רווק, אב לילד, חי בזכרון יעקב.
בשנים האחרונות מוסיף צירלין על פעילותו האמנותית, ובנוסף לכתיבת שירים ולחנים הוא כותב גם פואטיקה . 
צירלין נוהג להופיע בעיקר במתכונת של "קופה פתוחה". כזמר ויוצר מקורי לחלוטין בחר לו את הדרך הארוכה והקשה, כשאינו נעזר בשום גוף מסחרי.
בפברואר 2017 אובחן צירלין כחולה באי-ספיקת כליות, מאז מטופל בדיאליזה וממתין להשתלת כליה