google/wiki40b huggingface dataset:
סרט טארטן

סרט טארטן (באנגלית: Tartan Ribbon טארטן - דוגמה של אריג) הוא שמו של צילום הצבע הראשון בהיסטוריה שצולם בשנת 1861, על ידי המדען והפיזיקאי ג'יימס קלרק מקסוול. מקסוול, המוכר כיום בזכות ניסוח תאוריית הקרינה האלקטרומגנטית ופיתוח מחקרים מרכזיים על התנהגות גזים, הוכיח כבר בשנות החמישים והשישים של המאה ה-19 שניתן לצלם ואחר כך להקרין על מסך עצם צבעוני בעזרת מסננים בצבעי אדום, ירוק וכחול. לגילוייו הגיע בעת שעסק בפיתוח תורת שלושת הצבעים של חוקר הטבע תומאס יאנג ואחריו, של הפיזיולוג והפיזיקאי הרמן פון הלמהולץ.
יאנג, ובעקבותיו הלמהולץ, פיתחו תאוריה על אופן קליטת הצבע על ידי העין האנושית. לטענתם יש להפריד בין תפיסת הצבע על ידי העין ובין הצבע הפיזי-ממשי של האובייקט. האור, טען יאנג כבר ב-1801, מורכב משלושה צבעים ראשוניים, והם אלו שגורמים את תחושת הצבע בעין. כל אובייקט גוון שנקלט על ידי העין ניתן להרכבה מעירוב נכון של שלושת הצבעים הראשוניים. 
במהלך ניסוייו וניסיונותיו לפתח את תאוריית שלושת הצבעים, ולתאר במדויק את רגישות העין לצבעי הספקטרום, נעזר מקסוול בצילום. בהנחייתו צילם הצלם תומאס סוטון (Thomas Sutton) סרט בד טארטן סקוטי. האובייקט צולם כשלוש פעמים על גבי לוחות צילום שחור-לבן מזכוכית, אך בכל פעם צולם דרך מסנן בצבע שונה שהונח לפני עדשת המצלמה: מסנן אדום, ירוק וכחול. כל מסנן העביר רק את הצבע שלו, כלומר, המסנן הכחול חסם את האור מאזורי הצבע האדומים והירוקים, והעביר אל הנגטיב אור מהאזורים הכחולים באובייקט בלבד. פעולה דומה עשו שאר המסננים. כתוצאה מכך נוצרו שלושה נגטיבים בגווני שחור ולבן, אך בעלי טווח גוונים שונה. לאחר שפותחו והודפסו על גבי חומר שקוף, הוקרנו שלושת הדימויים דרך שלושה מקרנים שונים, כשעל כל מקרן הושם מסנן בגוון בו צולם הדימוי אותו הקרין, (כלומר, התמונה שצולמה עם מסנן כחול הוקרנה כעת דרך מסנן כחול, וכן הלאה). שלושת המקרנים יצרו שלוש הקרנות בצבעים שונים של אותו הדימוי, וכאשר אחדו את שלוש ההקרנות יחדיו, זו על זו, נוצר דימוי רב-צבעים, ששחזר את צבעי האובייקט המקורי.

מקסוול הציג את תצלומו בפני החברה המלכותית בעת שנשא שם הרצאה על תאוריית קליטת הצבעים על ידי העין האנושית, ופרסם את ממצאיו במאמר מאותה שנה: 

 "On the Theory of Three Primary Colours", British Journal of Photography, vol. 8, no. 147, 1861, pp. 270-71. 
שלושת לוחות-הצילום נמצאים כיום במוזיאון קטן ברחוב אינדיה מספר 14, באדינבורו, בבית בו נולד מקסוול.
Criminal (שיר של בריטני ספירס)

רקע וכתיבה

השיר Criminal נכתב על ידי מקס מרטין, שלבאק וטיפאני אמבר, במיוחד עבור אלבומה של ספירס, והופק בעיקר על ידי מקס מרטין. השיר זכה לאהדה גדולה בקרב המעריצים בהיותו מעין בלדה המלווה בחליל לכל אורך השיר ובשל ייחודו. השיר מתאר אהבה אסורה ומספר את סיפורה של נערה, השרה לאימה את סיפור התאהבותה בפושע, ומפצירה באמה לא לדאוג לה ומבטיחה לה שבן זוגה ידאג לה וישמור עליה. השיר נבחר כסינגל, כמוזכר לעיל, על ידי סקר שערכה ספירס למעריציה בחשבון הטוויטר והפייסבוק שלה, כמו שעשתה בבחירת הסינגל הקודם לו I Wanna Go. בסוף טקס הVMA של שנת 2011 ספירס התראיינה וסיפרה שזהו הסינגל אשר נבחר לשמש כסינגל הרביעי מן האלבום.
Criminal הוא שיר שבבסיסו שני כלי נגינה עיקריים גיטרה וחליל, אשר לחנו הוא בסגנון פולק אמריקני. השיר מושפע מסגנונם של מדונה ואבבא ומזכיר את סגנון שנות השמונים ואף מאוחר יותר כמו באלבומה של מדונה Ray of Light. מגזין לוס אנג'לס טיימס, תיאר את השיר "שילוב מוזר בין בלדה לבין סגנון רוק רך". בשל סיפור האהבה האסור שבבסיס השיר הנושר לאם מודאגת, הושווה השיר לשירה של מדונה "Papa Don't Preach" (אבא אל תטיף).

וידאו קליפ

הקליפ לשיר "Criminal" צולם בלונדון, בריטניה, ובוים בידי כריס מארס. ב-5 באוקטובר הוכרז שהקליפ ישוחרר ב-18 באוקטובר.
ב-16 באוקטובר בריטני פירסמה תמונות אנימציה של הקליפ.
מזל סרטן (סדרת טלוויזיה)

תקציר העלילה

הסדרה עוקבת אחר מורה בשם קתי ג'יימיסון (ליני) - אישה מאופקת ואמא, שאובחנה כחולת סרטן (מלנומה). המחלה מאלצת אותה באמת לחיות בפעם הראשונה בחייה. בהתחלה היא בוחרת לשמור על כך בסוד מבני משפחתה, ומתנהגת בדרכים שהם מוצאים יותר ויותר תמוהות ומוזרות. לאט לאט היא מוצאת את ההומור במערכות היחסים הייחודיות הרבות בחייה.
הסכם וינדזור

הסכם וינדזור משנת 1386 הוא ההסכם הדיפלומטי הבין מדינתי, העתיק ביותר שעדיין בתוקף גם בימינו. ההסכם מהווה את המשכה של הברית בין ממלכת אנגליה ופורטוגל, מתקופת מלחמת העצמאות הפורטוגזית.

הרקע להסכם

לאחר הניצחון בקרב אלז'וברוטה הוכר ז'ואאו הראשון כמלך פורטוגל המאוחדת ובכך בא לקיצו הסכסוך של 1383–1385 עם ממלכת קסטיליה השכנה.
כחלק מן ההסכם נישאו המלך ז'ואאו הראשון מפורטוגל ופיליפה מלנקסטר, בתו של ג'ון מגונט הדוכס הראשון של לנקסטר. הסכם וינדזור הקיים עד ימינו אלה, מאשרר את ההגנה ההדדית בין המדינות והעותק המקורי שלו שמור בארכיון המדינה של פורטוגל.
ההכרה מקסטיליה בעצמאות פורטוגל התקבלה רק בשנת 1411 עם החתימה על הסכם אייטון-סגוביה.

מימוש ההסכם

בין השנים 1580–1640 בתקופת מלחמת אנגליה-ספרד ומלחמת הולנד-פורטוגל הושהה החוזה וכתוצאה מכך נערכו מעשי ביזה ברכוש פורטוגזי.
בשנת 1640 מימשה פורטוגל את ההסכם על מנת לסלק את מלכי ספרד מבית הבסבורג אשר פלשו לשטחה.
שתי המדינות לחמו יחד בשנים 1808–1814 במסגרת מלחמת חצי האי שהייתה חלק מן המלחמות הנפוליוניות  מול כוחות צרפתיים. כוחות בריטיים בפיקודו של ארתור ולסלי, הדוכס הראשון מוולינגטון הדפו משטחה של פורטוגל כוחות פלישה צרפתים ולאחר מכן דחקו בכוח משולב אנגלי-פורטוגזי את הצרפתים גם משטחי ספרד.
כוחות פורטוגזים ואנגלים שיתפו פעולה במהלך מלחמת שבע השנים.
בשנת 1890 דרשה ממשלת בריטניה מממשלת פורטוגל כחלק מן ההסכם, להסיג את כוחותיה  משטח באפריקה המוכר כיום כזימבבואה וזמביה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הצטרפו כוחות פורטוגזים ולחמו לצד כוחות מדינות ההסכמה.
במהלך מלחמת העולם השנייה שוב מימשה בריטניה את ההסכם בדרישה מפורטוגל, למרות המאפיינים הפאשיסטיים של המשטר, שלא לתמוך במדינות הציר, ולא רק זאת אלא שראש ממשלת פורטוגל סלאזאר אף פעל אצל פרנקו מספרד להימנע מתמיכה באויבי בריטניה. בשנת 1943 החכירה פורטוגל לבריטניה בסיס ימי ואווירי גדול באיים האזורים לצורך שימוש על ידי כוחות בעלות הברית.
אלכסנדר באלאס

אלכסנדר באלאס (יוונית עתיקה: Ἀλέξανδρoς Bάλας) היה שליט הממלכה הסלאוקית בין השנים 152 או 150 לפנה"ס ו-146 לפנה"ס.

חייו

אלכסנדר באלאס נולד למשפחה ממוצא צנוע בעיר איזמיר (שנקראה אז סמירנה). בחיצוניותו דמה לאנטיוכוס אאופטור, בנו של אנטיוכוס אפיפנס, אשר נרצח בידי דודו, דמטריוס הראשון, לאחר שהיה שליט האימפריה הסלאוקית במשך שנתיים. הוא ניצל דמיון זה, ובעזרת שר הכספים של אנטיוכוס אפיפנס הראקליאידס ובתו של אנטיוכוס אפיפנס לאודיקה השיג את תמיכתם של הסנאט הרומי, תלמי פילומטור, מלך מצרים ואחרים, וזאת על אף שכל המעורבים בעניין ידעו כי טענתו להיות בנו של אנטיוכוס אפיפנס היא שקרית. הוא נישא לקלאופטרה תאה, בתו של תלמי, והחל בניסיונות לקבל את השלטון בממלכה הסלאוקית.
בתחילה לא נתקלו נסיונותיו בהצלחה, אך לבסוף הביס את המלך דמטריוס הראשון בשנת 150 לפנה"ס והפך לשליטה הבלתי מעורער של הממלכה הסלאוקית. במרידתו נעזר ביונתן הוופסי, מנהיג ממלכת החשמונאים, אותו מינה לכוהן גדול והעניק לו משרות וחסדים מרובים. לאחר עלייתו לשלטון התמסר לחיי תענוגות והזניח את נתיניו.
בנו של דמטריוס הראשון, דמטריוס השני, ניצל את חולשותיו של באלאס והביא לכך שרוב תומכיו של באלאס סרו מעליו. תלמי פילומטור, חותנו של באלאס עבר לצידו של דמטריוס, ואף הרומאים הסירו את תמיכתם. יונתן לבדו נותר בן ברית, אך הדבר לא סייע לבאלאס. באלאס הובס בקרב באנטיוכיה, ונמלט אל ממלכת הנבטים, שם נרצח בשנת 146 לפנה"ס.
מספנת ויבורג

היסטוריה

המספנה הוקמה בשנת 1948 ומאז בנתה למעלה מ-200 ספינות שונות במשקל עד 12,000 טון. המספנה מסוגלת לבנות ספינות מסוגים שונים עם מעמס עד 15,000 טון. תחום מומחיות מיוחד הוא בניית שוברות קרח וכדי לשגר שוברות קרח לים, הן נגררות באמצעות דוברה לאזור המים העמוקים של מפרץ ויבורג ומשם שטות עצמאית לחוג הקוטב הארקטי. בשנת 2012 הצטרפה המספנה לתאגיד המאוחד לבניית ספינות שהוקם ביוזמת ממשלת הפדרציה הרוסית.

פרויקטים

ב-10 ביולי 2014 חתמה מספנת ויבורג על חוזה קבלנות ם מספנותArctech Helsinki. על פי החוזה מספנת ויבורג תבנה ספינת אספקת לאסדות עבור חברת Sovcomflot, שנבנתה על ידי מספנה Arctech Helsinki. תכנון וציוד הספינה החדשה מאפשרים הובלה של כוח אדם ואספקה לכל ימות השנה לאסדת הנפט באזור סחלין-2 ומשפרים את התגובה לזליגת נפט ויכולת פינוי החירום. הספינה היא גרסה מפותחת נוספת בסדרה של שתי ספינות אספקה שוברות קרח אלכסיי צ'יריקוב וויטוס ברינג, שנבנו גם הן בשיתוף פעולה בין מספנת Arctech Helsinki  למספנת וייבורג. בקיץ 2014  Arctech Helsinki ומספנת ויבורג קיבלו הזמנה נוספת לשלושה ספינות שוברות קרח נוספות מסדרה זו. 
ב-30 באפריל 2015 חתמה מספנת ויבורג על חוזה לבניית שוברת קרח במסגרת פרויקט ימל LNG עבור נמל סאבטה . המאפיין המיוחד של הכלי הוא מערכת ההנעה המורכבת מארבע יחידות הנעה אזימוטניות בעלות הספק של 3 מגוואט כל אחת. המדחפים ממוקמים בזוגות בחרטום ובירכתיים ומספקים יכולת הנעה מרבית בתנאי קרח, יכולת תמרון מצוינת וביצוע פעולות מיוחדות באזור המים של נמל סאבטה, בו נכון לעכשיו מפעל נמצא בבנייה עבור פרויקט ימאל LNG.‏ שוברת הקרח, ששמה "אוב", הורדה למים ב-27 בספטמבר 2016. 
באפריל 2015 חתמה המספנה על חוזה לבניית שתי ספינות תמיכה רב-תכליתיות המונעות על ידי דיזל 21.5 מגוואט והוזמנו על ידי  Gazprom Neft. על פי החוזה שתי הספינות יועברו ללקוח עד שנת 2018. הספינות מיועדות לשימוש בטרמינל הארקטי של שדה הנפט נובופורטובסקוי שנמצא במערב מפרץ אוב בחצי האי ימאל. תכנון הספינות החדשות מבוסס על דגם Aker Arc 130.‏ הראשונה מבין שני הספינות שהוזמנו הורדה למים ב-3 בנובמבר 2015.  
בספטמבר 2015 הגישה חברת רוסמורפורט הצעה להארכת סדרת שוברי הקרח של פרויקט 21900M. המורכב משלוש אוניות. מספנת ויבורג השלימה בניית ספינה אחת, ולדיווסטוק והשיקה ספינה נוספת, נובורוסייסק. הספינה השלישית, מורמנסק, נבנתה על ידי מספנת Arctech Helsinki בפינלנד. 
נכון ל-2017, מספנת ויבורג בונה גם סדרה של מכמורות עבור חברות הדייג הרוסיות.
גלגל הצלה

גלגל הצלה הוא מתקן ציפה אשר נועד להצלת אנשים המצויים בסכנת טביעה במים. המתקן נועד להיזרק אל המים ולאפשר לאדם הנמצא במים להישען עליו ובכך להישאר על פני המים במאמץ מועט יחסית.
גלגלי הצלה מודרניים עשויים לכלול גם מתקני תאורה ומתקני רדיו על מנת להקל על מציאתו והצלתו של המשתמש בגלגל בשעות הלילה.
מתקן ההצלה הוא בדרך כלל בצורת גלגל ומכאן שמו, אולם ישנם גלגלי הצלה בצורת פרסה.
גלגלי ההצלה ממוקם לרוב על ספינות וסירות, וכן לצד גופי מים בהם יש סכנת טביעה - בריכות שחיה, חופי רחצה וטיילות על גדת נהרות או על שפת הים.
לעיתים מחובר אל גלגל ההצלה חבל המאפשר משיכת הגלגל לאחר הטלתו למים ובכך מאפשר משיית האדם הנשען עליו, או משיית גלגל אשר נפל למים.
חד-צלע חלק

מקומות חיות ותפוצה

חד-צלע חלק נפוץ בישראל, בסיני, ובירדן.
תפוצתו של חד-צלע חלק בישראל משתרעת בדרום הארץ ובמזרחה, באזורים מדבריים ולמעט שטחי חולות. בטבע שוכן תחת אבנים קטנות עד בינוניות ובקירות אבן.

עקיצה

עקיצתו של עקרב זה אינה מסוכנת לאדם, עם זאת - ראוי שלא להקל בו ראש - וככל עקרב אחר, עקיצתו עשויה לגרום לתגובה אלרגית. מדובר בעקרב רגוע יחסית הממעט לעקוץ, אך תנועתו מהירה וכך גם עשויה להיות עקיצתו. ככלל, עקיצתו אינה מכאיבה בהרבה מעקיצת דבורת הדבש, ומסתכמת בדרך כלל בכאב מקומי, המותיר לאחריו עקצוץ שחולף בדרך כלל לאחר מספר שעות. עקרב זה אינו מרבה לחדור למגורי אדם.
אלכסנדר בגלוב

ביוגרפיה

בגלוב נולד בבאקו שבאזרבייג'ן, במאי 1956. בשנים 1976‏-1978 שירת בכוחות המזוינים של ברית המועצות.
בשנים 1979–1988 הוא עבד בתפקידים הנדסיים וניהוליים בחברות בנייה שונות בלנינגרד. במקביל הוא סיים לימודי הנדסה במכון למהנדסי הנדסה אזרחית בלנינגרד. ב-1989 היה לראש המחלקה החברתית-כלכלית של מועצת העיר לנינגרד וב-1990 היה לסגן ראש הוועד הפועל לענייני בינוי במועצת העיר לנינגרד. בשנים 1991–1997 היה המהנדס הראשי במיזם המשותף הגרמני-רוסי "Melazel".
בשנת 1994 הוא סיים לימודים לתואר דוקטור למדעים טכניים. בשנים 1997–1999 היה מרצה באוניברסיטה הממלכתית של סנקט פטרבורג לאדריכלות. ב-2003 השתלם באקדמיה הצפון מערבית לשירות המדינה שבסנקט פטרבורג.
בשנים 1999‏-2002 היה ראש רובע הנופש בעיר. בשנת 2002 התמנה לסגן מושל סנקט פטרבורג והיה ראש הסגל של המושל. בגלוב היה לממלא מקום מושל סנקט פטרבורג לאחר שהמושל אלכסנדר יאקובלב קודם ועבר למוסקבה ועד למינויה של ולנטינה מטוויינקו לתפקיד.
בשנת 2004 עבר למוסקבה ובמאי 2004 מונה לעוזר הנשיא ועמד בראש מחלקת הבקרה של נשיא הפדרציה הרוסית (בתקופת ולדימיר פוטין כנשיא). ב-12 במאי 2008, לאחר בחירת דמיטרי מדבדב לנשיא, התמנה לסגן ראש המינהל הנשיאותי .
באוקטובר 2018 מונה לממלא מקום מושל סנקט פטרבורג, עד לבחירות בספטמבר 2019. אחד מצעדיו הראשונים היה לקדם את הגדלת אחזקות העירייה בחברת מטרוסטרוי סנקט פטרבורג שבונה את תחנות הרכבת התחתית של סנקט פטרבורג ופיטורי סגנים למושל ופקידים שנטען לגביהם כי היו חשודים במעילה בתקציבי העירייה ובשחיתות. בפברואר 2019 צורף כחבר מועצת הביטחון של הפדרציה הרוסית. בספטמבר 2019 נבחר ברוב קולות לכהן כמושל העיר.

חייו האישיים

אלכסנדר נשוי לנטליה בגלובה. עבור השרות המצטיין הוא קיבל עיטורים בשנת 2004 ו-2006
יעקב שאול אלישר

ביוגרפיה

נולד בצפת לרב אליעזר ירוחם, בנו של הרב יעקב אלישר, ידידו של החיד"א. אביו שימש כראש השוחטים והבודקים, וכן דיין וחזן של קהילת יוצאי קושטא בעיר. ב-19 במרץ 1824 (י"ט אדר ב' ה'תקפ"ד), בהיותו כבן 7, נפטר אביו. הוא נותר ללא אחים, ובעקבות כך עלה לירושלים. ב-1828 נישאה אמו בשנית, לרב בנימין מרדכי נבון, שאימצו והפך למורו ורבו. כאשר הגיע לגיל בר מצווה, נחשב לעילוי בתורה, ואביו החורג כינה אותו "ישא ברכה" (על-פי תהלים כד, ה). 'ישא' הוא שמו בראשי תיבות - יעקב שאול אלישר.
כשהתבגר התפרנס ממסחר, ולאחר שנישא ב-1832 לנערה יתומה, פרנס אותו אביו החורג במשך 24 שנים. הוא התגורר בבית אביו החורג, שם נולדו לו בתו הבכורה ושני בניו. בתקופה זו עסק בלימוד תורה, ואף סייע לאביו החורג בעסקיו.
בשנת 1845 (ה'תר"ה) יצא בשליחות אביו החורג לאיזמיר שבטורקיה מטעם הקהילה הספרדית בירושלים. לאחר שמילא את שליחותו, התעכב בקושטא במשך כ-6 חודשים בביתם של שרי משפחת קאמונדו. בשנת 1853 (ה'תרי"ג) הוסמך לדיין ומורה הוראה על ידי רבני ירושלים, ושימש בתפקיד זה עד למינויו לראשון לציון. בשנת 1855 (ה'תרט"ו) יצא בשליחות רבני ירושלים לאלכסנדריה שבמצרים, כדי לפעול לביטול החלטת הקהילה היהודית שלא לקבל שדרי"ם מישראל. לאחר שהצליח בשליחותו, התבקש לשמש כרב הקהילה בעיר, אך סירב.
בשנת 1869 (ה'תרכ"ט) החל לשמש כאב בית הדין בירושלים. בשנת 1877 (ה'תרמ"ז) תמך בתוכניתו של משה מונטיפיורי לתרום כספים לתלמודי התורה בירושלים כדי שישלבו את לימודי השפה הערבית, אל מול ההתנגדות החריפה לתוכנית מצד העדה החרדית האשכנזית. במאמר לעיתון שערי ציון, נימק את תמיכתו כי הערבית היא שפה שרבים מגדולי הרבנים עשו בה שימוש בחיבוריהם, כדוגמת הרמב"ם ומחברים אחרים, והוסיף שידיעת השפה מביאה פרנסה ותועלת ללומדיה. הוא עצמו שלט במספר שפות: לאדינו, עברית, ערבית, טורקית, איטלקית, פרסית ויוונית.
בשנת 1880 (ה'תר"ם) ויתר על משרת הראשון לציון לטובת מחותנו, הרב רפאל מאיר פניז'יל. רק לאחר פטירתו של הרב פניז'יל, הוכתר ב-1 בפברואר 1893 (ט"ו בשבט ה'תרנ"ג) למשרת הראשון לציון, בטקס שנערך בבית הכנסת על שם רבן יוחנן בן זכאי בירושלים. במשרה זו כיהן במשך 13 שנה עד לפטירתו. בשנת 1889 עמד בראש נציגות היישוב היהודי בירושלים בקבלת פניו של קיסר גרמניה וילהלם השני, יחד עם הרב שמואל סלנט והרב אליהו מני, ואף קיבל ממנו עיטור. היה אהוב ומקובל על בני כל העדות.
הלך לעולמו ב-18 ביולי 1906 (כ"ה תמוז ה'תרס"ו), ונקבר בחלקת הרבנים שבהר הזיתים, לצד אביו החורג ובסמוך לחלקת משפחת אלישר.
אחר מותו, וכפי שחשש בחייו, פרצה מחלוקת ומאבק על משרת הראשון לציון, בין התומכים למשרה בבנו הבכור הרב חיים משה אלישר (הרב חמ"א), לתומכי הרב יעקב מאיר. הרב מאיר נתמנה לבסוף, אך התפטר, ותחתיו מונה הרב אליהו משה פאניז'יל.

הנהגתו ואישיותו

במסגרת תפקידיו פעל לקירוב בין העדות השונות בירושלים, והציע להקים ועד משותף להנהגת היישוב על כל עדותיו. יוזמתו זו נכשלה, אך ועד דומה הוקם ביוזמתו ביפו בשנת 1891. היה מקובל על כלל העדות ומנהיגיהן.

הנצחתו

לאחר פטירתו הקים בנו הרב נסים אלישר את שכונת גבעת שאול שבירושלים על שמו. כמו כן, על שמו רחוב בשכונת הבוכרים בירושלים.
ביולי 2006 הוציא השירות הבולאי בול לכבודו.
דגל ארצות הברית

המפרט

עיצובו הבסיסי של דגל ארצות הברית מתואר בסעיף 4 של הקודיפיקציה של ארצות הברית, והוא קובע כי הדגל יורכב מ-13 פסים אופקיים בצבעי אדום-לבן לסירוגין, לציון שלוש עשרה המושבות אשר מרדו באימפריה הבריטית, ומקנטון שעליו כוכבים מחומשים לבנים על רקע כחול כמספר המדינות שחברות בברית. בעיצובו הנוכחי של הדגל מסודרים חמישים הכוכבים בתשע שורות בסכסך, הכוללות כל אחת שישה או חמישה כוכבים לסירוגין. יחסי הדגל והמוטיבים העיצוביים בו נתונים במפרט הבא: 
A - גובה הדגל = 1.0 
B - רוחב הדגל = 1.9 
C - גובה הקנטון = 0.5385 (A × 7/13, משתרע על שבעה פסים) 
D - רוחב הקנטון = 0.76 (B × 2/5, שתי חמישיות מאורך הדגל) 
E = F = ‏0.0538 (C/10, עשירית מגובה הקנטון) 
G = H = ‏0.0633 (D/12, אחת חלקי שתים-עשרה מרוחבו של הקנטון)
K - קוטר הכוכבים = 0.0616 
L - גובה הפסים = 0.0769 (A/13, אחת חלקי שלוש-עשרה מרוחב הדגל)

הסמליות בדגל

דגל ארצות הברית הוא אחד הדגלים המזוהים ביותר ברחבי העולם. בתוך ארצות הברית מניפים אותו בתדירות גבוהה, לא רק על בניינים ציבוריים, אלא גם על בתים פרטיים, משבצים אותו על חלונות מכוניות פרטיות ומשלבים אותו בפריטי לבוש, כגון סיכות ותגים. ברחבי העולם מסמל הדגל את ארצות הברית הן כאומה, מדינה, ממשל ומדיניות והן כאידאולוגיה ואוסף רעיונות.
רבים משליכים את סמליותו של הדגל על החירות וזכויות הפרט אשר הוקנו בחוקת ארצות הברית ובמגילת הזכויות וכסמל לחירות האישית והפרטית אשר הוצגה לראשונה בהכרזת העצמאות של ארצות הברית. הדגל הוא סמל מורכב אשר מקבץ סביבו רגשות רבים.
מלבד מספרם של הכוכבים והפסים אשר מייצגים בהתאמה את מספר המדינות הנוכחיות והמקוריות של הברית, אין כל הגדרה חוקית לסמליותם של הצבעים והצורות אשר על הדגל. אולם, מסורות ותאוריות עממיות יש בנמצא למכביר; לדוגמה, הפסים מסמלים את קרני השמש והכוכבים מסמלים את הרקיע, המקום הגבוה ביותר שאליו אדם יכול לכוון.

המסורת מציינת כי ג'ורג' וושינגטון, נשיאה הראשון של ארצות הברית, הכריז כי: 
אנו לוקחים את הכוכבים מהרקיע, את האדום מארץ האם, מפרידים אותו בפסים לבנים, ובכך מציגים כי נפרדנו ממנה, והפסים הלבנים יציגו לדורות הבאים את החירות
— ג'ורג' וושינגטון

הנפתו של הדגל

הדגל מונף מעל בניינים ציבוריים ופרטיים רבים לאורך כל ימות השנה, אך הנפתו של הדגל נפוצה יותר ביום הזיכרון, יום הווטרנים, יום הנשיא, יום הדגל וביום העצמאות. ביום הזיכרון מקובל להניף את הדגל בחצי התורן לזכרם של אלו אשר נהרגו בשירות המדינה, וכן להניח דגלונים קטנים בסמוך לקברי החללים והווטרנים.

השפעתו של הדגל על דגלים ברחבי העולם

ישנם דגלים לאומיים רבים שדומים דמיון רב או מועט לדגל ארצות הברית. כך למשל דגל ליבריה ודגל אטול ביקיני מושפעים במכוון מהדגל האמריקני. בדגל ליבריה הדמיון מדגיש את מוצאם האמריקאי של העבדים המשוחררים שהקימו את ליבריה. בדגל אטול ביקיני הדמיון מסמל את החוב שארצות הברית חייבת לאטול, לפי אמונת התושבים, בשל פינוי שנכפה עליהם על ידי ארצות הברית. גם דגל מלזיה דומה מאוד לדגל האמריקני, אך הוא לא בהכרח מושפע ממנו.
דגלים נוספים שמזכירים מעט את דגל ארצות הברית הם דגל טוגו, דגל פפואה גינאה החדשה כשזו הייתה בשליטת האימפריה ההולנדית, דגל הארצות המאוחדות של ברזיל שהחזיק מעמד כמה ימים בלבד, דגל אל סלוודור בין השנים 1865–1912, דגל צ'ילה (שגם דומה מאוד לדגל מדינת טקסס שבארצות הברית) ועוד.
סאלח טריף

ביוגרפיה

נולד בג'וליס ב-1954. שירת בצה"ל והשתחרר בדרגת סרן. לאחר שחרורו התקבל ללימודים באוניברסיטת חיפה והשלים תואר ראשון, והיה ראש המועצה המקומית ג'וליס.
לראשונה נכנס לכנסת ה-12, בתור חבר הכנסת מטעם מפלגת העבודה. בממשלת שרון כיהן כשר בלי תיק הממונה על המגזר הערבי, וכשר לענייני מיעוטים במשרד ראש הממשלה. כך, היה לשר הלא-יהודי הראשון בישראל. בעקבות ההחלטה להעמידו לדין באשמת שוחד, מרמה והפרת אמונים, נאלץ להתפטר מהממשלה בינואר 2002. בבחירות לכנסת ה-16 לא הוצב ברשימת מפלגתו במקום אשר איפשר לו להיכנס לכנסת.
בשלהי הכנסת ה-16 חזר טריף לכהן כחבר כנסת במקום עמרם מצנע, שהתפטר. טריף סירב להישבע אמונים, כל עוד לא הסתיימו ההליכים המשפטיים נגדו, אולם נקבע כי אין בכך כדי למנוע ממנו מלכהן. טריף עצמו התפטר כעבור חודשיים, ופינה את מקומו לרונן צור.
עם התפטרותו מממשלת שרון, ביקש טריף מוועדת הכנסת להסיר את חסינותו. הוא עמד לדין בבית משפט השלום בראשון לציון, ובאפריל 2004 הורשע במתן שוחד, במרמה ובהפרת אמונים, ונגזרו עליו 6 חודשי עבודות שירות, קנס בסך 25,000 ש"ח ו-18 חודשי מאסר על תנאי. ערעורו לבית המשפט המחוזי נדחה.
טריף נחשב עד היום כאחד המנהיגים הפוליטיים החזקים במגזר הדרוזי. בבחירות הפנימיות שנערכו במפלגת העבודה ב-2011 תמך בסיבוב הראשון במועמדותו של יצחק הרצוג ובסיבוב השני במועמדותה של שלי יחימוביץ.
אמילי דונלסון

אמילי טנסי ג'קסון דונלסון (באנגלית: Emily Tennessee Donelson‏; 1 ביוני 1807 – 19 בדצמבר 1836) הייתה אחייניתו של נשיא ארצות הברית אנדרו ג'קסון ושימשה בפועל כמארחת הרשמית של הבית הלבן והגברת הראשונה של ארצות הברית בין 1829–1836.

ביוגרפיה

אמילי טנסי דונלסון נולדה בחוות אביה בדונלסין שבמדינת טנסי. אביה היה אחיה של רייצ'ל דונלסון ג'קסון, אשתו של אנדרו ג'קסון. בניגוד למקובל באותה עת קיבלה אמילי השכלה גבוהה - היא נשלחה ללמוד באקדמיית נאשוויל לנשים.
ב-16 בספטמבר 1824 נישאה אמילי בת ה-17 לאנדרו ג'קסון דונלסון (בן דודה של אמילי). בשל מחלתה של רייצ'ל התכוון אנדרו ג'קסון שאמילי תלווה אותו ואת אשתו לוושינגטון ותסייע לרייצ'ל במטלות הגברת הראשונה. לאחר מותה של רייצ'ל ביקש אנדרו ג'קסון מאמילי. לקחת על עצמה את תפקידיה וחובותיה של הגברת הראשונה, כמארחת הרשמית של הבית הלבן.
אמילי הגיעה לוושינגטון בהיותה בת 21, עת שימש בעלה כמזכירו האישי של הנשיא. התקופה הראשונה של אנדרו ג'קסון הייתה תקופת אבל על מות אשתו. תקופה זו הסתיימה במסיבת השנה החדשה שערכה אמילי בבית הלבן ב-1 בינואר 1830.

פרשיית התחתונית

בשנת 1829 סערה וושינגטון בשל פרשה אשר נגעה לפגי איטון, אשת שר המלחמה ג'ון איטון. שמועות שנפוצו בבירת ארצות הברית טענו כי הקשר בין בני הזוג החל עוד בזמן שפגי הייתה נשואה לאחר, ובשל כך, כשבעלה גילה על בגידתה בו התאבד. פרשה זו, אשר כונתה פרשיית התחתונית (Petticoat Affair), עוררה סערה גדולה בממשלתו של ג'קסון, ונשות השרים (ובהן פלוריד קאלהון, אשת סגן הנשיא ג'ון קלהון) סירבו להיפגש עם פגי איטון או לנכוח באירועים בהם נכחה.
הנשיא ג'קסון סבור היה שהיחס לפגי איטון לא היה מוצדק. ג'קסון הרגיש אהדה לפגי מאחר שבעת נישואיו לאשתו, רייצ'ל, הייתה זו נשואה לאחר (ולאחר מכן התגרשה ממנו) פרשה שהתגלתה במהלך הבחירות לנשיאות של 1828 ונעשה בה שימוש רב על ידי תומכיו של ג'ון קווינסי אדמס הלחיצה מאוד את רייצ'ל, וג'קסון היה סבור שבשל לחץ זה החמירה מחלתה והיא נפטרה. ג'קסון לחץ על שרי הממשלה לקבל את פגי איטון, אולם אמילי התנגדה לכך. בשל לחצו של ג'קסון הסכימה אמילי לנוכחותה של פגי איטון באירועים בבית הלבן, אך התעלמה ממנה במהלכם. התעלמות מופגנת זו הביאה לכך שבני הזוג איטון סירבו להזמנה לארוחת ערב בבית הלבן.
בשל המחלוקת בין הנשיא לאמילי, בעת שיצאו לחופשה השנתית של 1830, בחרה אמילי לנפוש בבית אמה במקום בבית אם הנשיא ולא שבה לוושינגטון בתום החופשה. הנשיא פנה לאמילי וביקש ממנה לשוב ולמלא תפקידה כמארחת הרשמית, אולם אמילי סרבה כל עוד הורשתה פגי איטון לבקר בבית הלבן. עם פיטורי מספר שרים, ושליחת ג'ון איטון למדריד כשגריר ארצות הברית בספרד, הסכימה אמילי לשוב לבית הלבן, והיא שבה למלא את תפקידה ב-5 בספטמבר 1831.
ב-26 בנובמבר 1834 הגיעה שרה יורק ג'קסון, אשת בנו של הנשיא, אל הבית הלבן והחלה לסייע לאמילי בתפקידה כמארחת - המקרה היחיד בהיסטוריה של ארצות הברית בו כיהנו שתי נשים בתפקיד הגברת הראשונה בו זמנית.
בשנת 1836 התדרדרה בריאותה של אמילי, והיא אובחנה כחולת שחפת. ביוני 1836 נסעה אמילי להחלים ב"טוליפ גרוב" (Tulip Grove) שם התדרדר מצבה. ג'קסון עזב את וושינגטון על מנת לבקר אותה בטרם תמות, אולם איחר להגיע - היא נפטרה יומיים לפני בואו.
ליאור קצב

ביוגרפיה

ליאור קצב הוא בנם הצעיר והשמיני של גוהר ושמואל קצב, מראשוני קריית מלאכי ואחיו הצעיר של נשיאה השמיני של מדינת ישראל משה קצב.
קצב נולד בקריית מלאכי. בתום לימודיו בבית הספר היסודי "נצח ישראל" בקריית מלאכי, למד בישיבת בני עקיבא "אור עציון" שבמרכז שפירא.
בזמן לימודיו בישיבה התיכונית שימש כמדריך בתנועת הנוער "בני עקיבא" ובכיתה י"ב למד במסגרת של"פ בעכו והמשיך לישיבת ההסדר אור עציון. את שירותו הצבאי עשה במסגרת ישיבת ההסדר, ובין השנים 1988–1992 שרת כצנחן בגדוד 890 של חטיבת הצנחנים. במהלך שירותו הצבאי נישא לנגה לבית קדמון, בת כפר מימון, ובהמשך נולדו להם ארבעה ילדים.
בתום שירותו הצבאי, יצא קצב למוסקבה בשליחות לשכת הקשר "נתיב" במשרד ראש הממשלה, שם עסק בגיוס והכנת סטודנטים יהודיים לעלייה לארץ ובלימוד השפה העברית.
לאחר מכן נשלח לשנתיים למנצ'סטר מטעם הסוכנות היהודית ותנועת בני עקיבא העולמית. באנגליה שימש כשליח חינוכי לסניפי בני עקיבא בצפון בריטניה וכשליח קהילתי במנצ'סטר.
עם שובו מהשליחות נבחר לעמוד בראש האגף לגיוס ולשיבוץ בנות במסגרת השירות הלאומי.
ליאור קצב ייסד את המדרשה הלאומית להעמקת ערכי היהדות בקריית מלאכי ועסק רבות בהדרכת בני נוער ומבוגרים במסגרת סמינריונים וימי עיון בנושאי יהדות וציונות.
בשנת 1998, בגיל 28 ובהיותו סטודנט לפסיכולוגיה ולמשפטים, נבחר לכהן כראש עיריית קריית מלאכי, ובכך היה לראש העירייה הצעיר ביותר במדינת ישראל. בזמן כהונתו כראש העיר, התמודד על מקום ברשימת הליכוד לכנסת במסגרת הבחירות המקדימות במרכז תנועת הליכוד.
כשהתמודד לתקופת כהונה שנייה בראשות עיריית קריית מלאכי, מטעם רשימה עצמאית, בשנת 2003 הפסיד למוטי מלכה. עם הקמת תנועת קדימה בראשות ראש הממשלה אריאל שרון, הוצע לו להצטרף לתנועה, אך קצב דחה את ההצעה ועם סיום כהונתו כראש עיר, פנה להתמחות במשרד עורכי דין בירושלים.
בין השנים 2005- 2009 ניהל קרן השקעות ויזמות בנדל"ן בישראל ובמזרח אירופה.
בשנת 2007 התפרסם בעיתונות כי הוגשה נגדו תלונה על הטרדה מינית, אך בסופו של דבר לא הוגש נגדו כתב אישום בפרשה. התלונות נגדו התגלו כבלתי מבוססות, והתיקים נסגרו מחוסר אשמה.
עם פרוץ פרשת האונס של הנשיא משה קצב, בשנת 2007, נמנה עם צוות ההגנה המשפטי של אחיו והרבה להתראיין בכלי התקשורת על הפרשה. בשנת 2008 הוסמך כעורך דין, והצטרף כשותף למשרד עורכי דין. בשנת 2012 פתח משרד עצמאי.
ב-2018 הודיע על התמודדותו בבחירות המקדימות לרשימת הליכוד בזמן הבחירות לכנסת ה-21 כנציג מחוז הנגב והדרום.