google/wiki40b huggingface dataset:
שולחן הפנים

שולחן הפנים (או שולחן לחם הפנים) הוא אחד מכלי המשכן ובית המקדש, שהיה בהיכל בחלקו הצפוני.

מקור למצוות בנייתו

וְעָשִׂיתָ שֻׁלְחָן עֲצֵי שִׁטִּים אַמָּתַיִם אָרְכּוֹ וְאַמָּה רָחְבּוֹ וְאַמָּה וָחֵצִי קֹמָתוֹ. וְצִפִּיתָ אֹתוֹ זָהָב טָהוֹר וְעָשִׂיתָ לּוֹ זֵר זָהָב סָבִיב. וְעָשִׂיתָ לּוֹ מִסְגֶּרֶת טֹפַח סָבִיב וְעָשִׂיתָ זֵר זָהָב לְמִסְגַּרְתּוֹ סָבִיב. וְעָשִׂיתָ לּוֹ אַרְבַּע טַבְּעֹת זָהָב וְנָתַתָּ אֶת הַטַּבָּעֹת עַל אַרְבַּע הַפֵּאֹת אֲשֶׁר לְאַרְבַּע רַגְלָיו. לְעֻמַּת הַמִּסְגֶּרֶת תִּהְיֶיןָ הַטַּבָּעֹת לְבָתִּים לְבַדִּים לָשֵׂאת אֶת הַשֻּׁלְחָן. וְעָשִׂיתָ אֶת הַבַּדִּים עֲצֵי שִׁטִּים וְצִפִּיתָ אֹתָם זָהָב וְנִשָּׂא בָם אֶת הַשֻּׁלְחָן. וְעָשִׂיתָ קְּעָרֹתָיו וְכַפֹּתָיו וּקְשׂוֹתָיו וּמְנַקִּיֹּתָיו אֲשֶׁר יֻסַּךְ בָּהֵן זָהָב טָהוֹר תַּעֲשֶׂה אֹתָם. וְנָתַתָּ עַל הַשֻּׁלְחָן לֶחֶם פָּנִים לְפָנַי תָּמִיד.
— ספר שמות, פרק כ"ה, פסוקים כ"ג-ל'

מידותיו

אורך השולחן היה 2 אמות, רחבו היה אמה אחת, וגובהו היה אמה וחצי. הוא היה מצופה זהב טהור, ומסביבו היה עיטור שהקיף את השולחן, לפי דעות מסוימות הוא היה מעל לוחית השולחן, ולפי דעות אחרות בראשונים הוא היה מתחתיה.
בצידי השולחן היו בדים - מוטות עץ מצופים זהב, ששימשו לנשיאת השולחן ממקום למקום, באופן מכובד, מבלי לאחוז בשולחן עצמו.

השימוש בו

על השולחן, הונחו שנים עשר לחמי הפנים שהיו מונחים על קנים שהיו נתונים בגובה השולחן בתוך סניפין ארוכין משני הצדדים, ומידי שבת הוחלף, והכוהנים אכלו את לחם הפנים.
בנוסף ללחם, הונחו על השולחן שני בזיכי לבונה שהוקטרו על המזבח בהחלפת הלחמים בשבת לאחר קורבן מוסף והיוו את המתיר לאכילת הלחם.
כרסומת

כַּרְסֹמֶת היא מכונה לעיבוד שבבי, המשמשת לעיבוד מדויק של משטחים מישוריים וצורתיים. כירסוּם הוא השיטה הנפוצה ביותר לעיבוד שבבי, ומשמשת לעיבוד של כמעט כל הצורות הגאומטריות. כלי העיבוד של הכרסומת נקרא כַּרְסֹם. בשונה מחריטה, הכרסום מסתובב בכּוֹשׁ הכרסומת, והעֻבָּד נע לעומתו (פרט לכיוון האנכי Z). הכרסומות קיימות בשתי תצורות בסיסיות: אנכית ואופקית, בהתאם לכיוון הכוש.
כרסומות פשוטות מאפשרות תנועה בשלושה צירים (X,Y,Z), וקיימות כרסומות בעלות ציר סיבוב אחד או שניים נוספים (A,B).

סוגי כרסומות

בתעשייה נהוג להבחין בין שני סוגי מכונות:

1. מכונות כרסום קונבנציונליות - מכונות שחלק ניכר מהפעלתן מתבצע ידנית.

2. מכונות כרסום בעלות בקרה ספרתית (NC/CNC) - מכונות שהפעולות בהן מבוצעות ללא מעורבות העובד. הפיתוח של מכונות אלה החל בשנות ה-50 של המאה ה-20, לאחר מלחמת העולם השנייה. בשוק קיימות מכונות CNC המסוגלות לעבד גם בארבעה וחמישה צירים.
בעיבוד עץ משתמשים בכרסומת ידנית, המכונה "רוּטֶר".
דודי אור

ביוגרפיה

אור, בוגר צוות הווי הנח"ל, למד מוזיקה אצל פרופ' צבי קרן, והמשיך במגמת הקומפוזיציה באקדמיה למוזיקה בתל אביב. עוד קודם לכן, ב-1977 הוא לקח חלק לצד עפרה חזה, דני מסנג ואחרים במופע "Here is Israel" שהועלה מול קהילות יהודיות בארצות הברית. הוא סיים את לימודיו אצל פרופ' לאון שידלובסקי ב-1983, ומשנת 1980 ולאורך עשור שימש כַּמנצח של חבורת הזמר מטה אשר ושל חבורת הזמר "מוזיקל"; בשנים אלו גם החל לכתוב מוזיקה עבור הצגות בתיאטרון הרפרטוארי בישראל, בין היתר ל"ריקודו של ג'ינגיס כהן" (בית ליסין) שזכתה במקום הראשון בפסטיבל עכו לתיאטרון אחר ב-1984.
תחת עודד קוטלר כיהן אור כמוזיקאי-הבית של קבוצת התיאטרון נווה צדק שפעלה במרכז סוזן דלל שבתל אביב בין 1985 ל-1988. ב-1986 הוא קיבל, במשותף עם קובי ניב וישראל גוריון, את פרס כינור דוד עבור "המלך הלך לישון" שהייתה הצגת הילדים הפוליטית הראשונה בישראל. הצגות אחרות שעבורן יצר את המוזיקה כוללות את "בערבות הנגב" ו"החייל הטוב שווייק" (בבימוי אהרון אלמוג), אף הן במסגרת הקבוצה בסוזן דלל. עוד באותו עשור, נמנה עם עיתונאֵי "דבר" ו"על המשמר" ובמשך כתשע שנים שימש בהם כתב לענייני מוזיקה. ב-1990 חיבר את המוזיקה לסרט הטלוויזיה "רותי נעים" שביים אמנון רובינשטיין בערוץ הראשון. בשנה זו ייסד את משרד ההפקות "תרבות לנוער", שעד לסוף פעילותו שש שנים אחר כך היה אחראי למספר רב של הצגות ילדים ונוער ובהן להיטי "פגישת מחזור" עם אקי אבני ועדי טופול. אז גם נקלע למשבר שהביא אותו להפסקה ממושכת מעשייה ציבורית. מאז 2004 אור הוא כתב התרבות של "ישראל פוסט" (שבשנים אלה עוד הופיע תחת השם "אנשים").

עבודה עם אמנים

אור הלחין שירי משוררות כתרצה אתר, רחל שפירא ונעמי שמר. הוא כתב שירים שבוצעו על ידי הזמרות אורה זיטנר ומיכל טל כמו גם הצמד הקנדי סוזן ופראן. ב-2011 עבד על השלמת אלבום הקאמבק של מיכל טל, "אמא רוסיה עוד בוכה".
אור חבר בקבוצה הספרותית "שופרא" מייסודו של אילן שיינפלד מאז הקמתה בשנות ה-80, ובקבוצת "עמדה" מ-2010.

חיים אישיים

אור מתגורר ברמת גן, רווק. לצד עיסוקיו הוא מפרסם שירה, המאופיינת בפואטיקה בוטה.
נבחרת רוסיה בכדורגל עד גיל 21

היסטוריה

הנבחרת הרוסית היא יורשת נבחרת ברית המועצות בכדורגל עד גיל 21, שזכתה באליפות אירופה עד גיל 23 בשנים, 1974–1976, בשנים 1978–1980 ובשנים 1988–1990.

בכל מקרה, הנבחרת הצעירה של רוסיה הוקמה בשנת 1992, לאחר התפרקותה ופיצולה של ברית המועצות. מאמנה הראשון היה בוריס איגנטייב, שעזב את הנבחרת ב-1993. היא השתתפה לראשונה אליפות אירופה עד גיל 21 בשנת 1994, והגיעה להישג נאה כאשר העפילה לרבע הגמר, שם הפסידה 3-0 לצרפת עד גיל 21 בסיכום שני המפגשים. אף על פי כן, במוקדמות האליפות שלאחר מכן, ב-1996, היא סיימה במקום השלישי בלבד בבית ולא העפילה כלל לטורניר.
ב-1998 הגיעה רוסיה פעם נוספת לרבע הגמר באליפות אירופה, שם הפסידה לספרד עד גיל 21. היא ניצחה 1–2 את רומניה עד גיל 21, ובעקבות כך סיימה במקום השביעי בטורניר. הישג זה, יחד עם ההישג של 1994, הם התוצאות הטובות ביותר בתולדותיה של הנבחרת הרוסית הצעירה באליפות אירופה עד גיל 21. במוקדמות האליפות של שנת 2000 היא הפסידה במשחק בפלייאוף על ההעפלה, ולא הצליחה להעפיל גם לאליפויות שלאחר מכן.
במוקדמות האליפות של 2006 הגיעה רוסיה למשחק הפלייאוף מול דנמרק עד גיל 21, אך הפסידה 4-1 בסיכום שני המפגשים. היא הייתה קרובה מאוד להעפיל לאליפות אירופה 2007: היא הציגה יכולת מרשימה וסיימה במקום הראשון בשלב הבתים במוקדמות. בפלייאוף על ההעפלה, היא ניצחה 1–4 במשחק הביתי מול פורטוגל עד גיל 21, אך הפסידה 3-0 במשחק השני ולא העפילה בשל יחס שערי חוץ. גם ב-2009 היא לא העפילה לאליפות.
פגז נפיץ פלסטי

פגז נפיץ פלסטי או מעיך הוא סוג של פגז הנורה מטנקים. בעבר שימש לירי נגד טנקים, אך עם התקדמות המיגון נעשה הנפיץ פלסטי לא יעיל נגד מטרות אלו ולכן כיום השימוש בו נעשה כנגד מבנים, חי"ר ורק"ם קל.

אופן פעולה

פגז נפיץ פלסטי מורכב בעיקר מחומר נפץ פלסטי, מעטפת דקה ומרעום אחורי. בעת הפגיעה במטרה המעטפת נקרעת, וחומר הנפץ נמרח על המטרה בצורת דיסקה. המרעום האחורי יוזם את חומר הנפץ, שמתפוצץ בצמוד ללוח המיגון. הודות לקרבה הרבה למיגון, צורת ההמרחות של חומר הנפץ והכמות הרבה שלו, הפיצוץ יוצר גל הדף שנע דרך המיגון. גל ההדף אינו חודר את המיגון אלא גורם לפיצול חלקו הפנימי של המיגון לתוך המטרה. אפקט זה ידוע בשם "אפקט המפצל". הרסס שנוצר על ידי אפקט המפצל נע ופוגע בצוות ובמנגנוני המטרה. בנוסף לרסס המטרה מזדעזעת בצורה אלימה היכולה לגרום לפגיעה במנגנונים מכניים, הידראוליים ואלקטרוניים. בנוסף ליכולת נגד רק"ם, הנפיץ פלסטי יכול לשמש כנגד חי"ר ובניינים מכיוון שהוא מכיל כמות גדולה של חומר נפץ.

היסטוריה

הנפיץ פלסטי פותח על ידי הבריטי צ'ארלס דניסטון בורניי בשנות הארבעים המוקדמות של המאה ה-20. הפגז פותח לירי נגד ביצורים, אך במהרה התברר שהוא יעיל כנגד מיגון פלדה.
הנפיץ פלסטי שימש במערב כתחמושת נ"ט עד לשנות השבעים כאשר מיגון הטנקים החל להיות חסין כלפי אפקט המפצל. בשנות השמונים החלו מדינות המערב לייצר תותחי טנקים חלקי קדח בקוטר 120 מ"מ והנפיץ פלסטי איבד את מקומו. למרות זאת צבאות הממשיכים להפעיל תותחי 105 מ"מ, כולל צה"ל, משתמשים בנפיץ פלסטי כנגד חי"ר ובניינים. לעומת זאת, הצבא הבריטי צייד את הטנקים שלו בתותחי 120 מ"מ סליליים כדי להמשיך להשתמש בנפיץ פלסטי.
עבד אל-קאדר אל-ג'ילאני

עבד אל-קאדר אל-ג'ילאני (בערבית: عبد القادر الجيلاني, בפרסית: عبد القادر گیلانی; ‏31 באוקטובר 1077,  נאיף, פרס - 12 בינואר -1166, בגדד) היה משפטן פרסי השייך לאסכולה החנבלית, ומגדולי המורים והמיסטיקנים הסופיים. אל-ג'ילאני ייסד את הקאדריה - המסדר המיסטי שהתפשט למרחקים ושימר את המשמעות המקורית של הסופיזם האיסלאמי לאורך מאות שנים עד זמננו.

משפחתו

אל-ג'ילאני נולד בשנת 1077, בפרס. משפחתו הייתה שייכת לאסכולה החנבלית, שהיא המחמירה מגישות ההלכה באסלאם הסוני. אביו של אל-ג'ילאני, אבו סאלח מוסא אל-חסני, היה צאצאו של חסן אבן עלי, (אימאם חסן). אמו של אל-ג'ילאני הייתה בתו של עבדאללה סוומי, צאצא של חוסיין (בן עלי).

חינוכו

אל-ג'ילאני גדל בעיר הולדתו נאיף. בשנת 1095, בגיל 18, הוא עבר לבגדד, שם למד את המשפט החנבלי. אבו עלי אל-מוכררימי היה מורו של ג'ילאני בפיקה (המשפט המוסלמי). אבו בכר אבן מוזפר היה מורו בחדית' (הלכה סונית) הוא קבל שיעורי תפסיר (פרשנות דיברי הקודש) על ידי הפרשן אבו מוחמד ג'עפר. המדריך הרוחני אבד-ח'יר חמאד בן המוסלמי אל-דבאס לימד אותו סופיות. לאחר שסיים את לימודיו, ג'ילאני עזב את בגדד. הוא בילה עשרים וחמש שנים כנווד מתבודד באזורי המדבר של עיראק.

המשך חייו

בשנת 1127 אל-ג'ילאני חזר לבגדאד והחל להטיף לציבור. הוא הצטרף לסגל ההוראה של בית הספר של מורו, אל-מוחררימי. בשנת 1119, לאחר שאל-מוחרימי נפטר, אל-ג'ילאני החליף אותו כשייח'. הוא היה פופולרי בקרב הסטודנטים. בבוקר לימד חדית' ותפסיר. אחר הצהריים הוא לימד את מדעי הלב ואת מעלותיו של הקוראן. נאמר שהיה מטיף משכנע ושהמיר מספר רב של יהודים ונוצרים. כוחו נבע משילוב של הטבע המיסטי של הסופיזם עם טבעו הקפדן של הקוראן.

מותו וקבורתו

אל-ג'ילאני נפטר בערב שבת בשנת 1166 בגיל שמונים ותשע שנים. גופתו נקברה במקדש ליד (צידו המזרחי של נהר החידקל) בבגדד, עיראק. בתקופת שלטונו של שאה אסמאעיל הספווי, קברו של ג'ילאני נהרס, אולם בשנת 1535 הסולטאן העותמאני סולימאן הראשון בנה כיפה מעל הקבר, שקיימת עד עצם היום הזה.
כפר אמנים

הסטוריה והתפתחות כפרי אמנים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.
דונלד אקלס

ביוגרפיה

דונלד יארו אקלס נולד בנפרטון שביורקשייר ב-26 באפריל 1908 לצ'ארלס הנרי ולקונסטנס אקלס. אביו היה רופא. אקלס התחנך בבית הספר הייגייט, ואחר כך עבד בסוכנות ביטוח.
הופעת הבכורה של אקלס בתיאטרון בעיר ניו יורק הייתה ב-1930. בהמשך נודע בחבר בלהקה השייקספירית המלכותית. בלונדון הופיע לראשונה במחזה "Counsellor at Law" בפיקדילי בשנת 1934. במהלך מלחמת העולם השנייה שירת במשך שש שנים בחיל הים.
ב-1960 שיחק אקלס בסרט "A Taste of Money". סרטי קולנוע נוספים בהם השתתף היו "חלום ליל קיץ" (1968), "איש הקש" (1973), "הגיבן מנוטרדאם" (1982), "Coming Out of the Ice" (מ-1982), "המלביש" (1983), "The Master of Ballantrae" (מ-1984), "A Private Function" (מ-1984) וב"שרלוק הולמס הצעיר" (1985). בטלוויזיה הופיע בתפקיד פוליו בסדרה "אני, קלאודיוס" ובתפקיד השופט ווספר בעונה השנייה של הסדרה "רמפול".
אקלס נהרג בתאונת דרכים בברייטון.
מחזיר פינתי

מחזיר פינתי (באנגלית: Corner reflector) הוא עצם פסיבי, שצורתו כצורתה של פינה שנחתכה מקובייה, המשמש כמחזיר לאות בתחום מגלי רדיו עד לאור נראה. ייחודו הוא בכך שאינו מפזר את האות הפוגע באופן שווה לכל הכיוונים, אלא מחזיר את רובו לכיוון המשדר.

עקרון הפעולה

כאשר פוגע גל בעצם אקראי, חלקו מוחזר ממנו. בהחזרה רגילה תקף החוק באופטיקה, שלפיו זווית הפגיעה שווה לזווית ההחזרה. לפיכך, כאשר פוגע אות בעצם כלשהו, הסיכוי שחלק ממנו יחזור לכיוון מקור האות הוא קטן: לשם כך על העצם להיות ניצב לקרינה הפוגעת, והסיכוי לקבלת מצב זה באקראי הוא נמוך מאוד. במחזיר פינתי, לעומת זאת, יש שלושה משטחים מחזירים, ניצבים זה לזה. בגלל הגאומטריה המיוחדת, האות שפוגע באחד המשטחים מוחזר למשטח אחר, ומוחזר גם ממנו, בחזרה לכיוון המשדר. לכן חלק גדול מהאות שפוגע במחזיר הפינתי יחזור למשדר.
קמישלי

היסטוריה

לאחר מלחמת העולם הראשונה, קיבלו הצרפתים מנדט על סוריה וסיפחו משטח טורקיה את אזור צפון סוריה של היום, ובכללו אזור העיר קמישלי. במהלך מלחמת העולם הראשונה הגיעו לאזור אלפי פליטים אשורים שנמלטו מרצח העם האשורי שהתבצע בטורקיה. העיר עצמה נוסדה בשנת 1926, לאחר שהצרפתים עודדו התיישבות אלפי אנשים במקום, כתחנת מעבר לרכבת לעיר טרטוס. בשנים אלו הגיעו לעיר גם אלפי יהודים שהגיעו בעיקר מהעיר נציבין בדרום מזרח טורקיה. קמישלי הפכה בשנים אלו למרכז מסחרי וצומת דרכים חשוב בין עיראק לטורקיה. 
בעיר התקיימו מספר הפגנות של כורדים אשר פוזרו בידי הצבא באלימות ובירי חי על המפגינים. בשנת 2004 אירעו מהומות בין כורדים לבין תומכי סדאם חוסיין, שהותירו כ-25 הרוגים ו-100 פצועים. הפגנות אלימות נוספות, במסגרתן נהרג מפגין אחד ושלושה נפצעו קשה התקיימו בנובמבר 2007 לאחר החלטת ממשלת טורקיה על כניסת צבאה לעיראק על-מנת להלחם בפעולות הטרור של פעילי מפלגת הפועלים של כורדיסטן (PKK). 
בשנת 2011 נטלו תושבי העיר הכורדים חלק פעיל בגל ההפגנות כנגד הנשיא בשאר אל אסד, במהלכן נהרגו בעיר לפחות 15 מפגינים. 
כיום, פועל בעיר נמל תעופה בינלאומי. כמו כן, בעיר ממוקמת שלוחה של אוניברסיטת אל-מאמון.
במסגרת מלחמת האזרחים בסוריה, העיר עברה לשליטת הכורדים למעט מעבר הגבול, שדה התעופה, ושכונות ערביות ונוצריות בעיר שאינן כורדיות. העיר עצמה נהנתה משקט יחסי במהלך המלחמה ולא התרחשו בה קרבות משמעותיים (נכון לאוגוסט 2016), כשהתקרית המרכזית הייתה חילופי אש מקומיים באפריל 2016, בין חיילי אסד בצד הסורי של קמישלי, לבין שוטרים כורדים בצד הכורדי, שנמשכה ארבעה ימים וכתוצאה ממנה עבר בית הכלא של העיר לשליטת הכורדים.
נכון ליולי 2019, העיר כולה נמצאת בשטחי כורדיסטן הסורית.

יהדות קמישלי

מוצאם של יהודי קמישלי, בניגוד ליהודי דמשק או חלב, הוא מהעיר נציבין הסמוכה, בכורדיסתאן הטורקית. על פי המסורת היישובית, השלטון הצרפתי בתום מלחמת העולם הראשונה, הציע מגרשים ללא-תשלום לכל מתיישב חדש בעיר, והיהודים מנציבין היו בין הראשונים שביקשו לממש את הזכות הזאת. בני משפחת בצלאלי היו ראשוני המתיישבים בקמישלי. בשנות ה-30 של המאה ה-20 עמד מספר היהודים בעיר על כ-3,000 נפשות. היהודים התבדלו משאר התושבים וחיו במסגרת יהודית מסורתית. הם בנו לעצמם בתים המחוברים אחד אל השני ויצרו, למעשה, גטו יהודי. לאורך השנים, היה מצב היהודים בעיר טוב והם נהנו מיחס שיוויוני כשאר תושבי העיר. היהודים עבדו הן במשרות ממשלתיות והן במלאכה, רוכלות ומסחר. 
לאחר הכרזת האו"ם בכ"ט בנובמבר על תוכנית החלוקה הורע משמעותית מעמד היהודים בעיר, והם נתפסו בעיני השלטונות והמקומיים כציונים ובוגדים. בתחילה, פוטרו כל היהודים מעבודותם במשרדי הממשלה. לאחר מכן החלו פרעות ומקרי שוד רבים כנגד יהודי העיר והוטלו עליהם מגבלות ואיסורים רבים, כמו האיסור לבקר בגנים ציבוריים ובתי קולנוע. כמו כן, נשים יהודיות רבות נאסרו ולאחר מכן הובאו לבית הכנסת המקומי שם הוכו לעיני כל. מספר צעירות אף נחטפו ולא נודע מה עלה בגורלן. כל זאת בעידוד ותמיכת השלטונות. הקהילה היהודית של קמישלי שקעה בבעיות כלכליות, וסבלה מרעב ומחלות. (ראו גם פרעות חלב (1947))
בשנת 1963 ירד מספר היהודים בעיר ל-800 נפשות לאחר שרוב יהודי העיר בחרו לעלות לישראל, ולאחר מלחמת ששת הימים נשארו בה 150 איש בלבד. כיום נשארה בקמישלי קהילה יהודית קטנה, שנאסר עליה מגע עם גורמים חיצוניים וכל יום מוטל עליה עוצר עם השקיעה.
קייטי בויל

ביוגרפיה

בויל נולדה בפירנצה כבתו של מרקיז איטלקי ואשתו האנגליה, היא עברה לאנגליה ב-1946 והחלה שם בקריירת דוגמנות שכללה גם עבודות למגזין ווג.
בשנות החמישים החלה להופיע בסרטי קולנוע וביניהם "האמת אודות נשים" לצד דיאן סילנטו ו"יומנו של גנרל תומסון", באותן שנים החלה לעבוד כקריינית עבור ה-BBC, לאחר מכן החלה להנחות בערוץ תוכניות כגון "מה השורה שלי" ו"Juke Box Jury".
ב-1968 השתתפה בחידון טלוויזיוני העוסק בידע ברפואה אך התוכנית בוטלה לאחר שלושה פרקים בלבד ובמהלך שנות השישים היא גם השתתפה בסדרת פרסומות טלוויזיה עבור מותג הסבון "Camay".
היא הנחתה ארבע פעמים את תחרות האירוויזיון, אותה אירחה בריטניה בשנים 1960, 1963, 1968 ו-1974. על פי הספר "תחרות שיריי האירוויזיון-ההיסטוריה הרשמית", הנחתה בויל את התחרות ב-1974 ללא תחתונים מתחת לשמלת הסאטן שלבשה, לאחר שאלו הורדו זמן קצר לפני שהשידור החל. בנוסף היא הנחתה ב-1961 את התחרות לבחירת השיר שייצג את בריטניה באירוויזיון, "שיר עבור אירופה".
ב-2004 השתתפה בתוכנית "החוליה החלשה" בפרק ספיישל שעסק באירוויזיון ונהייתה למתמודדת הראשונה בתולדות התוכנית שהצביעה בעצמה עבור הדחה.
ב-1947 היא נישאה לריצ'רד בויל, הרוזן התשיעי של שאנון, ב-1955 הם התגרשו אך עדיין שמרה על שם משפחתו. בספר "המלכה אליזבת השנייה, אישה שאינה משועשעת" נכתב, לכאורה, שבויל ניהלה רומן עם הנסיך פיליפ, דוכס אדינבורו אך לאחר מכן בראיון אמרה בויל שטענה זו מגוחכת ובדיה טהורה. בויל פרסמה שלושה ספרים שכתבה וביניהם אוטוביוגרפיה הנקראת "מה עשתה קייטי" ופורסמה ב-1980.
טימיש (מחוז)

שם

שם המחוז בא מהנהר טימיש הזורם בשטחו. הנהר נתן את שמו גם לעיר טימישוארה, בירת המחוז.

גאוגרפיה

מחוז טימיש הוא המחוז הגדול ברומניה מבחינת השטח -8,697 km² ‏, 3,6% משטחה של רומניה.
בקצה המזרחי שלו מתרוממים הרי פויאנה רוסקה, חלק מהרי הקרפטים המערביים. הגובה יורד מערבה, דרך גבעות ליפובה אל עבר המישור הרומני המערבי, שהוא החלק המזרחי של המישור הפאנוני.
המחוז נחצה על ידי נהרות רבים, כשהחשובים הביניהם הם תעלת בגה והנהר טימיש

האקלים

האקלים הוא ממוזג-יבשתי עם מספר רב של ימי שמש.

דמוגרפיה

בשנת 2000 המחוז מנה 684,506 תושבים וצפיפות אוכלוסין של 79 תושבים/קמ"ר
בשנת 2011 - 683,540 תושבים ו- 78 תושבים/קמ"ר

הבולגרים במחוז טימיש

במחוז טימיש חיים כ-10,000 בולגרים. דתם רומית-קתולית. הם התיישבו באזור זה אחרי המרד בצ'יפרובצי (מרץ-אוקטובר 1688)
היישוב. הם מתרכזים בעיקר בכפר סטאר בשנוב (בשנובה וקה, בימינו דודשטי וק) שבו הם מהווים רוב התושבים.

חלוקה מנהלית

במחוז טימיש נמצאים 325 יישובים: כולל 2 ערי-מוניקיפיום, 10 ערים ו-89 כפרים גדולים (מועצות).

כלכלה

העמדה הגאוגרפית והמסורת ההיסטורית המקומית הפכו את המחוז למושך השקעות רבות מחו"ל.

תעשיות

המחוז טימיש מייצר 3.7% מהתפוקה התעשייתית של רומניה
יש בו תעשיית נפט, של גזים טבעיים וליגניט, כמו כן תעשיית ייצור מכונות, תעשייה אלקטרונית, תעשייה כימית, תעשיות מזון, טקסטיל, עיבוד העור וההנעלה, ועצים

חקלאות

המחוז מייצר 5.5% מהתפוקה החלקאית של רומניה. 
בעיקר - גידולי חיטה, תירס, שעורה, חמנית וסלק סוכר, גידולי ירקות ופרחים.
בשנת 1975 גידלו במחוז טימיש 247,000 בקר, 717,000 חזירים, ו-537,000 כבשים.

מוסדות תרבות

המחוז טימיש מתאפיין בחיי תרבות ערים. בעיר טימישוארה פועלים התיאטרון הלאומי "מיכאי אמינסקו", התיאטרון הממלכתי הגרמני, התיאטרון הממלכתי ההונגרי "צ'יקי גרגיי", התיאטרון לילדים ונוער "מרלין", התזמורת הפילהרמונית "באנאטול", הקרן "התיאטרון העירום", המרכז המחוזי לתרבות ולאמנות, האופרה הלאומית הרומנית של טימישארה, וכו'.
במחוז פועלים 8 תבי תרבות, 249 מועדוני תרבות, 355 ספריות, 3 בתי קולנוע, 8 מוסדות למופעים והצגות, 38 מוזיאונים ואוספים ציבוריים.

תעופה

את נתיבי התעופה משרת נמל התעופה הבינלאומי טימישוארה על שם "טראיאן ווייה", שדה התעופה השלישי כגדול וחשיבות ברומניה אחרי שתי נמלי התעופה של בוקרשט. בטימישוארה קיים עוד שדה תעופה לצרכים מיוחדים העשוי לעבור תהליך מודרניזציה ולשרת בעתיד חלק מהטיסות שעוברות כעת דרך נמל התעופה "טאריאן ווייה".

תחבורת מים

תחבורת המים נעשית דרך תעלת בגה שנבנתה החל משנות ה-1700.
בשנת 2008 החלו עבודות ניקוי, אקולוגיזציה ומודרניזציה של תעלת בגה וענפיה כדי לפתוח נתיב מים בתוך העיר טימישוארה וגם אל סרביה, אף רחוק אל עבר הדנובה. על תעלת בגה קיימים שתי נמלים עיקריות:טימישוארה ואוטולק (Otelec).
רצ'ונז'

תולדות היישוב

רצ'ונז' נזכרת לראשונה במאה ה-10, ובשנת 1425 הוענקו לה זכויות עיר. מהמאה ה-16 ועד המאה ה-18 הייתה העיירה למרכז נפה, ובחלוקת פולין השנייה, בשנת 1793, נכללה בתחום פרוסיה. משנת 1815 נכללה העיירה בתחום פולין הקונגרסאית.

יהודי רצ'ונז'

יהודים ישבו ברצ'ונז' מתחילת המאה ה-18, ובין השנים 1825 ו-1862 הוטלו על יהודי היישוב מגבלות מגורים שונות. מאמצע המאה ה-19 התקיימה בעיירה קהילה יהודית עצמאית, ובשנת 1891 נחנך בעיירה בית כנסת חדש. בעקבות פרעות שערכו ביהודי העיירה חיילי הצבא הכחול בשנת 1918, עזבו את היישוב רבים מיהודיו.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-1,800 יהודים, כ-40% מתושביה, והתקיימה בה פעילות ציונית ענפה, לרבות של בית ספר מרשת תרבות, כמו גם פעילות של אגודת ישראל. בשנות השלושים של המאה ה-20 סבלו יהודי העיירה מחרם כלכלי על עסקיהם.

בשואה

עם כיבוש העיירה בידי הגרמנים ב-6 בספטמבר 1939, ערכו אלו שוד רחב היקף של חנויות יהודיה, בשיתוף הפולנים המקומיים, תוך ירי במספר יהודים. בסוף החודש הוטלו על יהודי העיירה גזירות שונות, ובהן חובת ענידת טלאי צהוב. ביום כיפור ת"ש נצטוו יהודי העיירה לגזוז את זקניהם ולטאטא את רחובות היישוב, תוך ביצוע מעשי התעללות בהם. גזירת גירוש של יהודי העיירה במהלך חג הסוכות שלאחר מכן נמנעה באמצעות תשלום סכומי כופר גבוהים לגרמנים.
ב-9 בנובמבר 1939, לאחר סיפוח אזור העיירה לרייך השלישי, רוכזו יהודי היישוב בידי הגרמנים, ורכושם נלקח מהם. למחרת הובלו כולם לתחנת הרכבת המקומית, בה הועמסו בצפיפות בקרונות משא, ושולחו לגטו ורשה. זאת, כאשר בשעת הוצאת היהודים מהעיירה, צעדה ביישוב באופן חגיגי תזמורת פולנית.
וידויים

סקירה כללית

אוגוסטינוס כתב את הווידויים בשנת 397, ובהם הוא מפרט את חטאיו ותשובתו, וחושף את הגזמותיו בהתנהגותו כנער ואישיותו כהוגה מתחילה להתהוות. הנושא העיקרי של וידויים הוא ספקולציה תאולוגית טהורה. 
וידויים מתחלק לשלושה-עשר חיבורים, כאשר בתשעת הספרים הראשונים אוגוסטינוס מכין את הקוראים נפשית לקבלת סמכותו לדבר לא רק בשם התבונה אלא גם בשם האל.
בחיבורו זה אוגוסטינוס מגנה את אלה הקשורים בקשרי אהבה עם יצורים בני תמותה:
"אם תחפשו את חיי האושר בממלכת המוות לא תמצאו אותם כלל. כי איך תוכלו למצוא חיים מאושרים במקום חסר חיים?"
בספר הרביעי הוא מספר כי בהיותו צעיר ולפני שהפך לנוצרי, סבל משברון לב עקב קשריו עם ידידו שמת לפתע פתאום. ייסורים אלה היו חסרי חוכמה בהיותם תוצאה של קשרי ידידות עם בן תמותה:
"כיצד היה בכוחה של תוגה זו לחדור לנפשי כה בקלות, אם לא בגלל שגרמתי לה להיות במצב של חוסר יציבות, כאשר אהבתי בן תמותה כאילו לא ימות לעולם?"
לדעתו צריך לדעת לדחות את הקשרים עם אנשים כאשר הם הופכים לבלעדיים, כי בעולם הזה הכול הוא בן חלוף, הכול נתון להתמוטטות ולכיליון, ובאשר ליצורים בני תמותה יש צורך:
"שנפשי לא תהיה קשורה כלל בקשרי אהבה שיחזיקו אותה בשבי כאשר היא מניחה לעצמה לשקוע בתענוגות החושים. כי בעוד שיצורים בני חלוף אלה מעבירים את חייהם ורצים לקראת מותם, הנפש נקרעת על ידי תאוות אלה שהיא חושקת בהן והגורמות לה להתייסר עד אין סוף. כי הנפש משתוקקת מטבעה למצוא מקום מקלט בחיקו של מי שהיא אוהבת. אך אין זה מן האפשר שתמצא מנוח בחיקם של יצורים בני חלוף שאינם בני קיימא ונמצאים במצב של מעבר ושל שינוי תמידי." (ספר רביעי פרק 10).
אוגוסטינוס, שהתנגד לקשרי אהבה בדרך כלל, אינו שולל אותם כאשר המדובר באהבת האלוהי, כלומר: לא באהבת האל בלבד אלא באהבת הנצחי שבבני האדם, הגורם להם לחדול מלהיות בני תמותה ולהפוך לבני אלמוות:
"אהוב את הנפשות באמצעות האלוהי, כי כשלעצמן הן תועות ובנות חלוף, אך באמצעותו הן הופכות ליציבות ובלתי משתנות. ממנו הן מקבלות את יציבותן ובלעדיו הן מתמוטטות ועוברות מן העולם... דבוק באלוהים בחוזקה, והפכת ליציב ואיתן." (ספר רביעי פרק 12).
דבר אינו כה מפתיע כמו השלווה האופפת את אוגוסטינוס כאשר הוא מדבר על התנסותו בייסורים. המדובר איננו עוד בתקופת נעוריו לפני שהפך לנוצרי, אלא בתקופה מאוחרת יותר שבה התייסר על מות אמו שהייתה קרובה מאוד ללבו:
"מה שחשתי בלבי, שנתפס בחולשה ילדותית וגרם לי להזיל דמעות, הוכנע באמצעות כוחו של ההיגיון. כי חשבנו שאין זה יאה שבהלוויות אלה נבכה וניתפס לקינות ולאנחות. הן משמשות בדרך כלל כדי להביע צער על המתים שלא ישובו לעולם. תחת זאת מותה של אמי לא היה בו כל צער, כאילו הייתה עדיין בין החיים באמצעות הנצחי שבה." (ספר תשיעי פרק 12).
בספר העשירי הוא עובר מן העבר אל ההווה, לתיאור מצבו הנפשי בשעת כתיבת הדברים ולדיון ארוך במהות הזיכרון. בספר האחד-עשר הוא עוסק בלוגוס, דבר אלוהים הנצחי, שיצר את עולמנו, "החוכמה היא הראשית, ובראשית בראת את השמיים והארץ" (סעיף 11). מדוע רצה האל לברוא את העולם? על כך אין לאוגוסטינוס תשובה. עם זה, הוא אינו מקבל את ההצעה המבודחת כלשונו, "הוא הכין את הגיהנום למעמיקים [מדי] לחקור" (סעיף 14). בספרים השנים-עשר והשלושה-עשר הוא עוסק בבריאת העולם, בכנסייה ובתורת הפרשנות הכנסייתית באמצעות פירוש אלגורי לפסוקי הפרק הראשון בספר בראשית.
ריכרד פריי

ריכרד פֿרַיי (Richard Frey, בסינית: פֿוּ לַאי, 傅 莱; 11 בפברואר 1920, וינה, אוסטריה — 16 בנובמבר 2004, בייג'ינג, סין) היה רופא ומדען יהודי-אוסטרי שנמלט מאימת הנאצים לסין ערב מלחמת העולם השנייה. התגייס כרופא לשורות צבאו של מאו דזה-דונג. אחרי כינון הרפובליקה העממית של סין פעל בבקרת מחלות מגפתיות. הקים את מסד הנתונים הרפואי הממוחשב הראשון בארצו המאמצת. בשנות ה-80 וה-90 היה חבר מליאות המועצה המדינית המייעצת העליונה של סין.

קורות חייו

נולד בשם ריכרד שטיין, בן יחיד להורים יהודים אמידים. למד רפואה בווינה. היה חבר המפלגה הקומוניסטית האוסטרית. הגיע לסין ב-1939, אחרי סיפוח אוסטריה לגרמניה הנאצית (ה"אנשלוס"), בדומה לרופא יעקב רוזנפלד ובסיוע הקונסול הסיני, חסיד אומות העולם חה פנגשאן. הועסק כשנתיים בבית החולים האמריקאי-גרמני ובבית החולים של המיסיון האנגלי בטיינג'ין, והשלים את לימודיו בבית-הספר לרפואה שם. ב-1941, במהלך מלחמת סין-יפן השנייה, התגייס לשורות צבא הגרילה של מאו דזה-דונג ("צבא הדרך השמינית"), טיפל בפצועים והכשיר רופאים וחובשים באזור החזית. 
זכה לאות הוקרה ממאו על הישגיו בהדברת מחלת המלריה בשיטות רפואה סינית מסורתית, וב-1944 התקבל כחבר במפלגה הקומוניסטית של סין. ב-1945, בעת שפעל במחוז יאן-אן (Yan'an) (הבסיס הפוליטי והצבאי של המפלגה הקומוניסטית הסינית בשנים 1936–1948), הצליח פריי, לראשונה בסין, ובסיוע ידידים אמריקאים שדאגו לאספקת נבגים מתאימים ומעט ציוד, להפיק ולייצר פניצילין בכמויות משמעותיות.
בתום המלחמה נשא לאישה את חברתו לדרך לִי בִּין זוּ, אֵם שלושת ילדיו. במלחמת האזרחים המשיך בעבודתו בשרות צבא השחרור העממי, וכמו כן לימד בבית-הספר לרפואה של יאן-אן. 
עם הקמת הרפובליקה העממית של סין ב-1949 בחר להישאר בה, עבר לצ'וֹנְגצִ'ינְג ועסק בבקרת מחלות מגפתיות ומניעתן בקרב מיעוטים וביישובים נידחים בחבלי דרום-מערב סין. כמו כן לימד בבית-הספר לרפואה של צ'ונגצ'ינג בתחום התמחותו – אפידמיולוגיה. התוצר המדעי של עבודתו באותה תקופה היה תיעוד נרחב של המחלות האנדמיות שבהן נתקל במחוזות הללו. 
בתקופת מהפכת התרבות בסין סבל זמן מה מדיכוי כ"סוכן זר", ובתוך כך אף נישואיו בוטלו. בשוך המהפכה שב למעמדו. ב-1962 מונה ליועץ לאקדמיה הסינית למדעי הרפואה בבייג'ינג בתחום המידע הרפואי. בשנות ה-80 הקים וניהל את מסד הנתונים הממוחשב הראשון במרכז למידע רפואי בבייג'ינג ודאג לחיבורהּ לרשת הבינלאומית (MEDLINE). לפני פרישתו כיהן כיו"ר המכון למידע וכאוצר ספריית האקדמיה הרפואית המדעית של סין. בצד פעילותו המדעית שימש כיועץ לקשרי חוץ של המפלגה הקומוניסטית הסינית עם ארצות המערב. היה חבר במליאות השישית עד התשיעית (1983–1998) של המועצה המדינית המייעצת של סין (CPPCC).
ריכרד פריי נפטר בגיל 84 בבייג'ינג. תרם את אבריו למדע. מצבתו הוקמה באתר ההנצחה לנופלים בבאודינג שבחבל חביי, בצד מצבות הזיכרון לרופאים נורמן בֶּתוּן (Norman ‎Bethune) הקנדי ודווארקנאת קוֹטנִיס (Dwarkanath Kotnis) ההודי, שסייעו לסינים במלחמתם ביפנים. הן נשיא סין חוּ גִ'ינְטָאו והן נשיא אוסטריה היינץ פישר הניחו זרים על מצבתו. פועלו מונצח בספרות על תולדות סין ובמספר מקומות ברחבי סין.