google/wiki40b huggingface dataset:
איניגו מרטינס

ריאל סוסיאדד

מרטינס נולד באנדאורה שבחבל הבסקים. הוא הצטרף למחלקת הנוער של ריאל סוסיאדד מהמועדון שבמקום הולדתו, אאוררה אונדרואה. בעונת 2009-10 ערך הופעת הבכורה בקבוצת המילואים וסייע לה להעפיל לליגה השלישית תוך שהוא כובש שער אחד ב-23 הופעות.
ב-27 באוגוסט 2011 מרטינס ערך הופעת בכורה בליגה הספרדית הבכירה, כשהשלים 90 דקות בניצחון 2-1 של הבאסקים בחוץ על ספורטינג חיחון באצטדיון אל מולינון. ב-2 באוקטובר כבש שער ליגה ראשון, כאשר עשה זאת מאמצע המגרש בהפסד 1-2 בדרבי הבאסקי לאתלטיק בילבאו. הוא עשה זאת שוב ב-27 בנובמבר באותה שנה, כשכבש שער ניצחון בדקה ה-90 על ריאל בטיס במשחק שהסתיים בתוצאה 3-2. באותה עונה הוא קיבע את מעמדו כשחקן הרכב, ובעונה אחריה סייע לקבוצה להעפיל לליגת האלופות.

אתלטיק בילבאו

ב-30 בינואר 2018 מרטינס נרכש על ידי אתלטיק בילבאו תמורת 32 מיליון יורו, שהיה סעיף השחרור שלו בריאל סוסיאדד. המעבר עורר סערה בקרב אוהדי ריאל סוסיאדד, מכיוון שהשחקן גדל במועדון וחצה את הכביש ליריבה הגדולה. הסכום ששולם עליו הוא מחצית מהסכום שקיבלה אתלטיק בילבאו ממנצ'סטר סיטי על רכישת הבלם איימריק לאפורט באותו שבוע.
ב-4 בפברואר 2018 ערך הופעת בכורה במדי קבוצתו החדשה בהפסד 2-0 לז'ירונה באצטדיון מונטיליבי.

נבחרת ספרד

מרטינס ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ספרד עד גיל 21 ב-2011. בשנה לאחר מכן זומן על ידי המאמן לואיס מייה לסגל נבחרת ספרד למשחקים האולימפיים בלונדון. במשחק הראשון, נגד יפן, הוא הורחק בכרטיס אדום.
בקיץ 2013 לקח חלק בסגל הנבחרת הצעירה שזכתה באליפות אירופה שנערכה בישראל.
את הופעת הבכורה במדי הנבחרת הבוגרת ערך ב-14 באוגוסט 2013, לאחר שנכנס כמחליף במקומו של סרחיו ראמוס בניצחון במשחק ידידות על אקוודור.
טרטרזין

השפעות

הטרטרזין, מעורר תגובות אלרגיות יותר מכל צבע אזו אחר ובפרט אצל חולי אסתמה ואנשים הרגישים לאספירין. כ-0.12% מהאוכלוסייה אלרגים לחומר. אנשים מייחסים לצריכה של טרטרזין תסמינים כמו היפר-אקטיביות ולאובססיביות (obsessive-compulsive disorder) אצל ילדים. אסתמה, אורטיקריה (סרפדת), גירודים, ראייה מטושטשת, מיגרנה וכאבי ראש, פגיעה בכרומוזומים, בבלוטות הלימפה ובבלוטת התריס ועידוד גידולים סרטניים שונים, אך אין מחקרים התומכים בטענות אלו.

רגולציה

בשנת 2007 פורסם דו"ח של סוכנות המזון הבריטית בו נראה כי שילוב של כמה צבעי אזו ובהם טרטרזין עם סודיום בנזואט קשור להיפראקטיביות אצל ילדים, אך מחקרים רבים אחרים לא מצאו קשר זה. בעקבות הדו"ח הללו נאסר על הוספת הצבע למזון בנורווגיה בשנת 2008, אך לאחר מכאן בוטל האיסור. בבריטניה הומלץ באותה השנה שתאגידים יחדלו באופן וולונטרי והדרגתי מהשימוש בחומר, ובארצות הברית נבחנת האפשרות של הוצאת החומר מכלל שימוש.
בישראל יש חובה לציין את דבר הימצאותו של התוסף במזון ובמשקה ובמוצרי קוסמטיקה.

חלופות

חלופות טבעיות לטרטרזין כוללות את החומרים בטא-קרוטן ואנאטו (E-160b).
עת הזמיר (דיסני)

הפקה

בסוף 1947, דיסני הכריז כי יפיץ שני סרטים המאחדים מספר סרטונים קצרים תחת השמות "עת הזמיר" ו"שתי דמויות מרתקות", אשר יופצו באוגוסט 1948 ו-1949 בהתאמה. "עת הזמיר" הופץ לבסוף מוקדם מן המתוכנן, בחודש מאי. עת הזמיר נחשב כאחרון סרטי האנתולוגיה שנעשה ע"י חברת וולט דיסני (הסרט הבא שיופץ כך יהיה "הרפתקאות איכבוד ומר טוד", אשר כולל שני פרקים). אותם סרטי חבילה היו "אוספי סרטים קצרים ולא מוכרים אשר דיסני הפיקו והפיץ כסרטים באורך מלא במהלך מלחמת העולם השנייה".
הסרטים היו זולים מבחינה כלכלית ואומנותית ונועדו לשם החזקת החברה, כדי שלא תקרוס, עד שהחברה תוכל לשוב ולהפיק סרטים באורך מלא (מה שהצליח לאחר שנתיים עם הפצת הסרט "סינדרלה").
עת הזמיר היה הסרט האחרון של דיסני אשר לקחו בו חלק האחיות אנדרוז. עת הזמיר היה הסרט האחרון באורך מלא של דיסני שהופיעו בו דונלד דאק וחוזה קריוקה, עד לשנת 1988 בסרט "מי הפליל את רוג'ר ראביט".
לאונרדו דונאטו

לאונרדו דונאטו או לאונרדו דונא (באיטלקית: Leonardo Donà או Donato; ‏ 12 בפברואר 1536 - 16 ביולי 1612) היה הדוכס ה-90 של ונציה. דונאטו כיהן כדוג'ה מאז מינויו ב-10 בינואר 1606 ועד פטירתו.
בתקופת כהונתו כדוג'ה הגיעו לשיאו הסכסוך של לה סרניסימה עם מדינת האפיפיור על סמכותם של בתי המשפט החילוניים של ונציה לשפוט את הכמורה שבעיר. בשיאו של הסכסוך נידה האפיפיור פאולוס החמישי את העיר - נידוי שנמשך בין השנים 1606–1607.

קורות חיים

לאונרדו דונאטו היה בנם של ג'ובאני בריטסטה דונאטו וג'ובאנה קורנר. משפחת דונאטו הייתה משפחת סוחרים אמידה, לאונרדו המשיך בעסקי המשפחה והצליח להפוך את המשפחה לאחת המשפחות העשירות בוונציה. לאחר שצלח במסחר, פנה לאונרדו לפוליטיקה. תחילה כיהן כשגריר לה סרניסימה בקונסטנטינופוליס, ולאחר מכן כפודסטה, כמושל ולבסוף כפרוקוראטור (המנהלן הראשי) של מבני השלטון בכיכר סן מרקו. לאחר תפקיד זה כיהן דונאטו כשגריר במדינת האפיפיור והתגורר ברומא שנים רבות. התנגדותו ליוזמות המדיניות של האפיפיור הביאה אותו לעימות עם הקרדינל בורגזה, לימים האפיפיור פאולוס החמישי. 
לאחר מותו של מרינו גרימאני היה דונאטו אחד המועמדים לתפקיד הדוג'ה. בבחירות שנערכו ב-25 בדצמבר 1605 התמודד דונאטו מול שני מועמדים ובהם מארקאנטוניו ממו (אשר לימים נבחר לדוג'ה). לבסוף ויתרו שני המועמדים לדונאטו, והוא נבחר לדוג'ה ב-10 בינואר 1606.
עם עלייתו לשלטון נאלץ דונאטו להתמודד עם המחלוקת עם האפיפיור שהוריש לו קודמו - גרימאני חוקק מספר חוקים אשר הגבילו את סמכויות הכמורה בעיר והכפיפו את הכמרים לבתי המשפט החילוניים של ונציה. בשלהי 1605 הועמדו שני כמרים למשפט, ובעקבות זאת, ב-10 בדצמבר 1605, שבועיים לפני מותו של גרימאני, שלח האפיפיור פאולוס החמישי מחאה רשמית לוונציה.
דונאטו דחה את מחאת האפיפיור, ובתגובה, באפריל 1606 נידה האפיפיור את העיר ונציה. דונאטו, ביוזמת פאולו סארפי, הורה לכל הכמרים בעיר להתעלם מהצו ולהמשיך לקיים את טקסי המיסה, באיום גירושם מהעיר ונציה אם יסרבו. הכמרים צייתו להוראת דונאטו, למעט הכמרים הישועים, אשר גורשו מהעיר. המסדר הישועי לא שב אל העיר עד שנת 1655.
ממלכת צרפת ניסתה לתווך בין ונציה לבין מדינת האפיפיור וב-21 באפריל 1607 הוסגה הסכמה לפיה הכמרים שנשפטו יועברו לחזקת צרפת, ובתמורה האפיפיור יסיר את הנידוי.
דונאטו לא היה דוג'ה פופולרי, ולכן נמנע מלהשתתף בעצרות ציבוריות ובאירועים ציבוריים. דונאטו נפטר ב-16 ביולי 1612.
נבחרת בלארוס בכדורסל נשים

אולימפיאדות

לא העפילה
דרך ארץ (אלבום)

רקע

לאחר שבמהלך תחילת שנות ה-80 התמחה גוב ברוק רך וכן בשירי ילדים, הסתמן באלבום זה שינוי כיוון מוזיקלי - טקסטים מכוונים לבוגרים יחד עם צליל רוקיסטי כבד ומחוספס. האלבום, שיצא בתקופה פוליטית טעונה על רקע האינתיפאדה הראשונה ומלחמת לבנון הראשונה, השתלב באלבומי מחאה נוספים של התקופה כדוגמת "לונדון" של חוה אלברשטיין ו"אחרינו המבול" של נורית גלרון.
יהודה פוליקר הלחין את רוב השירים, ובכלל זה הלהיט הגדול - "שלל שרב" למילותיו של מאיר אריאל. לואי להב הפיק את האלבום ובדרך כלל נהוג ליחס לגישה התובענית של להב את הצרידות בקול של גוב, אם כי להב עצמו טוען שהצרידות נבעה מעייפות של גוב שהופיע בבקרים בפסטיגל והקליט את האלבום בערבים.
נוסף על העיבודים המוזיקליים המחוספסים כלל האלבום טקסטים מחאתיים כגון "פרח" ו"דרך ארץ" שהיו שונים משירי האהבה הליריים של גוב עד כה. את הטקסטים באלבום כתבו המשורר והזמר מאיר אריאל, הפזמונאית צרויה להב והפזמונאי עלי מוהר, היחיד ששיתף פעולה עם גוב קודם לכן. כמו כן כלל האלבום שיר אחד מאת המשורר מאיר ויזלטיר. זהו האלבום היחיד של גוב בו לא משתתף בדרך כלשהי אף אחד מחבריו ללהקת כוורת.
האלבום זכה להצלחה גדולה, נמכר ביותר מ-50,000 עותקים ובכך הפך לאלבום הנמכר ביותר של גוב עד אז. בעקבות ההצלחה יצא גוב לסיבוב הופעות, אשר הוקלט כאלבום נוסף - "דרך ארץ - ההופעה". בהופעות היה אחראי רמי קלינשטיין על העיבודים ואף שר מספר שירים.
משה קרסו

משה קרסו (26 באפריל 1885 ~ 1962) היה איש עסקים ישראלי ממוצא יווני אשר את עיקר הונו עשה מייבוא כלי רכב.

ביוגרפיה

משה נולד בסלוניקי למשפחה שמוצאה מסביבות אגם קומו (שם המשפחה קרסו משמר את שם עיירת מוצאם carasso, כ-50 ק"מ מצפון לעיר קומו, כיום בתחומי שווייץ). אביו היה סוחר סיטונאי ובעל מכולת וממנהיגי קהילת סלוניקי.  בילדותו קיבל משה חינוך מסורתי והיה פעיל באגודה הציונית "קדימה". בגיל 14 התייתם משה מאביו וקיבל לידיו את ניהול המכולת המשפחתית. ב-1914 נשא לאשה את ציפורה (פלובה), לזוג נולדו שני בנים: חיים (1914) ואריה (1915). ב-1917 עברה המשפחה לפיראוס ושם התרחבו עסקי המסחר הענפים של משה והוא הפך לאחד מעשירי העיר. בפיראוס נולדו גם מרים, ובלה (אמו של איש העסקים יוסף דוד חכמי).
ב-1924, עקב מלחמת יוון-טורקיה, עלו בני המשפחה לארץ ישראל והשתקעו ביפו. ילדי המשפחה, שידעו עברית עוד מבית הוריהם, נשלחו ללמוד בגימנסיה הרצליה.
בשנת 1933 נכנס קרסו אל תחום עסקי הרכב, אז עלה לארץ מאלכסנדריה שבמצרים יצחק ארדיטי, שקיבל את זכיון הייבוא והשיווק של חברת ג'נרל מוטורס בארץ ישראל. הוא פתח בשדרות ירושלים (רחוב קינג ג'ורג' דאז) ביפו סוכנות שיווק מכוניות פרטיות בשותפות עם משה שנקראה "מואיז קרסו, מחלקת מכוניות".
ב-1935 ייסד עם ידידו ליאון רקנאטי את בנק דיסקונט.
בשנת 1945 הקים עם בניו את חברת "משה קרסו ובניו בע"מ" אשר עסקה בייבוא חלקי חילוף לרכבים, משאיות, אוטובוסים. בשנת 1947 היא החלה לייבא כלי רכב מתוצרת "הילמן" הבריטית. ב-1948 קיבלה החברה את הזיכיון למכירת מכוניות רנו במדינת ישראל הצעירה, במקום היבואן הערבי של רנו שנמלט מן הארץ.
בשנת 1962 משה קרסו הלך לעולמו. מניותיו בקבוצת קרסו חולקו בין ארבעת ילדיו בחלקים שווים.
בית הקברות היהודי בקטוביץ

היסטוריה

האנשים שמתו לפני 1868 נקברו בבית הקברות היהודי במיסלוביצה. באותה שנה, קנתה הקהילה היהודית בקטוביץ 3 דונם של קרקע לצורך בניית בית קברות בעבור 480 תאלר מבן ארצם הפולני יוזף לודנובסקי (Jozef Ludnowski). השטח שנבחר לבית הקברות היה בצדה המערבי של הדרך למיקולוב, ובינו לבין העיר הפרידה מסילת הרכבת למיסלוביצה. מיקום זה נבחר כיוון שאנשים חשבו שהעיר לא תתפתח לאותו כיוון ושמסילת הרכבת מהווה את גבולה הסופי. טקס קידושו של בית הקברות נערך ב-9 בספטמבר 1868 בהשתתפותו של הרב רוזנטל מביטום. הקבורה הראשונה בבית הקברות החדש נערכה ב-20 באוקטובר 1869, בלווייתו של קארל מונצר בן ה-4. ב-2 בפברואר 1870 נקבר לראשונה אדם בגיר, מאיר כץ. ב-1868 נבנה חדר מתים מפואר ליד בית הקברות, בו היו חדרי חברה קדישא וחדר אבלות. ב-1870 הבניין נבנה מחדש והורחב. משפחת קרבס (Krebs) הייתה אחראית על שמירת בית העלמין במצב טוב וגם על רישומי הארכיון. לוויות רבות נערכו בהשתתפותה של מקהלת בית הכנסת הגדול. ב-1870 נבנתה מדרכת האספלט של המשעולים בבית הקברות.
בית הקברות מוקף חומה ומשתרע על שטח של 1.1 הקטאר. שטח בית הקברות הורחב במרוצת הזמן פעמיים, בשנת 1927 ולאחר מלחמת העולם השנייה בשנת 1945.
בבית הקברות נמצאים בין היתר קברים מפוארים של 3 דורות ממשפחות חשובות לפיתוח העיר קטוביץ, במיוחד משפחות גולדשטיין, גרונפלד ושאלשה (Schalscha), כמו גם רב העיר קטוביץ, יעקב כהן. כמה מהקברים מעוטרים בפאר וחלקם מעוצבים בסגנון המזכיר מבנים רומיים.
במהלך המלחמה, קברים רבים נהרסו או ניזוקו על ידי הגרמנים. לאחר המלחמה, הוקמה בחלק של בית הקברות שהוקם במאה ה-20 אנדרטה לזכר השואה. בבית הקברות יש כיום בין 1,400 ל-1,500 קברים.
הרשות הממשלתית להתחדשות עירונית

פעילות

קידום מיזמים להתחדשות עירונית, האצת מימוש תהליכי התחדשות עירונית, איתור אזורים עירוניים בנויים לצורך קידום תכנון להתחדשותם והכנת תוכניות, גיבוש המלצות לתיקוני חקיקה בתחומי פעולתה של הרשות וקביעת מנגנונים מסייעים, הפעלת הקרן להתחדשות עירונית, קידום פתרונות למיגון העורף ולחיזוק מבנים מפני רעידות אדמה במסגרת התחדשות עירונית, קידום פתרונות לתחזוקה לטווח ארוך של הרכוש המשותף באזורי התחדשות עירונית, סיוע להתארגנות דיירים לשם מימוש וקידום מיזמים להתחדשות עירונית, פיתוח אמות מידה ועקרונות מנחים לתכנון של מיזמים להתחדשות עירונית וכן קידום מחקר ופיתוח הידע בתחומי ההתחדשות העירונית, קידום פעולות לשדרוג מרכזי ערים ומרכזי מסחר ותעסוקה במסגרת מיזמים להתחדשות עירונית, ריכוז מידע בתחום ההתחדשות העירונית, יישום מדיניות השר בתחום ההתחדשות העירונית, מתן ייעוץ לממשלה ולשרי הממשלה ולמועצת מקרקעי ישראל בתחום ההתחדשות העירונית, מעקב אחר החלטות הממשלה לעניין פעולותיה ויעדיה בתחום ההתחדשות העירונית, וקידום מימושן.
גבריאל וייסמן

גבריאל וייסמן (בכתיב יידי: וויַיסמאַן; 17 באוגוסט 1900, ראדום, פולין הרוסית – 1988, רמת גן) היה משורר, סופר ילדים, עיתונאי ועורך, מבקר, פולקלוריסט ומסאי יידי פולני-ישראלי.

קורות חיים

גבריאל בן גיטל-לאה ושמשון וייסמן נולד בקיץ 1900 בראדום שבפולין. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הסתתר עם אשתו לאה ובתו בת השנה וחצי אצל איכרים פולנים ובתחילת שנת 1942 הצליחו לעבור לברית המועצות משם נשלחו לקוֹמי שבצפון ברית המועצות ואחר-כך לקירגיזסטן. בשואה נספו הוריו, אחיו ואחותו ומשפחותיהם.
ב-1946 שב לפולין, וב-1949 עלה לישראל.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 החל וייסמן לפרסם בעיתוני הסופרים הצעירים בראדום, "ניַיע ווינטן", "דאָס ליטעראַרישע ראַדאָם" ו"ליטעראַרישע גרופּע" (שאת שלושתם ערך) ו"שטאַפּלען", ובעיתוניה "טריבונע" ו"ראַדאָמער-קעלצער לעבן". פרסם בעיתוני ורשה ("מאָמענט", "הויזפֿריַינד", "ארבעטער-צייטונג", "ייִדיש פֿאַר אַלע", "ליטעראַרישע בלעטער"), ניו יורק ("אויפֿסניַי", "צוקונפֿט"), בואנוס איירס ("זידאַמעריקע") ועוד. כתב רצנזיות על ספרים, ביקורות על תערוכות ומסות. פרסם סיפורים לילדים, שירים לילדים ומעשיות בעיתוני הילדים של ורשה ("קינדער-פֿריַינד", "קינדער-וועלט"), וילנה ("גרינינקע ביימעלעך"), ניו יורק ("קינדער-זשורנאַל") ועוד. כמה משיריו הושרו ובוצעו על ידי אמנים ידועים.
כתב לכרך א' של "ייִדישער פֿאָלקלאָר" ('הפולקלור היהודי') שיצא ביִיוואָ בעריכת יהודה ליב כהן (וילנה 1938).
בישראל כיהן במשך שנים רבות כעורך הספרות והאמנות בעיתון היידי "לעבנס-פֿראַגן".
בתחילת שנות ה-50 סיפורי יידים שוייסמן כתב תורגמו לעברית, אוירו על ידי הצייר נחום גוטמן ופורסמו בעיתון דבר לילדים.
ערך שני ספרי יזכור: לקהילת סוחצ'וב (עם אברהם שמואל שטיין; תשכ"ב) ולקהילת פראגה שליד ורשה (1974).
בסוף שנות ה-70 פרסם שני קובצי מסות בנושאי ספרות ואמנות: "פּען פּראָפילן" ('רישומים ודיוקנאות': מסות על יוצרים ויצירותיהם; תשל"ח 1978) ו"ישראל-קינסטלער" ('אמני ישראל': מסות על אמנים ויצירותיהם; תשל"ט 1979).
נפטר ב-1988 ברמת גן, בגיל 88.
במותו הותיר את אלמנתו, שתי בנות (שושנה כפיר ואילנה מנס, מורה לספרות בראשון לציון) וארבעה נכדים.
בסוף אותה שנה (תשמ"ט 1988) ראה אור ספרו "פון מיַין סאָד: מעשהלעך פאַר קליין און גרויס" ('מבּוּסתני: מעשיות לקטנים ולגדולים'), שהשלים בשבועות האחרונים לחייו.
לאחר מותו תרמה אלמנתו, לאה וייסמן, את אוסף ספריו, שיריו ואת הספרייה שלו לספריית היידיש שבאוניברסיטת בר-אילן.
רכס אולימפוס

גילוי העמק

העמק מופה לראשונה על ידי משלחת החקר האנטארקטית (VUWAE) של אוניברסיטת ולינגטון מוולינגטון ניו זילנד, שחקרה את האזור בין השנים 1958–1959.

מקור השם

הרכס נקרא על שם הר האולימפוס, מקום משכנם של האלים במיתולוגיה היוונית, והרי הרכס נקראים על שם דמויות מהמיתולוגיה היוונית.

לקריאה נוספת

• I.B. Campbell, G.G.C. Claridge, Antarctica: Soils, Weathering Processes and Environment, PP 30 - 32
• Vivien Gornitz, Rising Seas: Past, Present, Future, P 64
• A.R. Lewis, D.R. Marchant, A.C. Ashworth, S.R. Hemming, M.L. Machlus, Major middle Miocene global climate change: Evidence from East Antarctica and the Transantarctic Mountains
• Adam R. Lewis, David R. Marchant, Allan C. Ashworth, Lars Hedenäs, Sidney R. Hemming, Jesse V. Johnson, Melanie J. Leng, Malka L. Machlus, Angela E. Newton, J. Ian Raine, Jane K. Willenbring, Mark Williams, and Alexander P. Wolfe, Mid-Miocene cooling and the extinction of tundra in continental Antarctica, PNAS August 5, 2008 105 (31) 10676-10680; https://doi.org/10.1073/pnas.0802501105

צמחים שקפאו לפני 14 מיליון שנים התגלו ברכס

• Roger Highfield, Lost world frozen 14m years ago found in Antarctica, The Telegraph, Sunday 25 November 2018
הקרב על כפר סיל

מהלך הקרב

לאחר שכוח משולב גדוד 126 של חטיבה 211 ונח"ל כבש את כפר דוחא הסמוך, אך לא הצליח לכבוש את הכפר, התקבלה הצעתו של עמירם לוין, מפקד גדוד השריון 74 מחטיבה 188 לפרוץ לכפר ממזרח ולתקוף את הכוח הסורי בעורפו. כוח הנדסה פרץ בלילה תוואי עוקף בהר בהתאם לציר שבחר לוין. לוין אף נהג את אחד מדחפורי הדי-9 בעצמו בחלק ניכר מן הדרך. גדודו של לוין תקף ממזרח ואילו כוחות חטיבת גולני בפיקוד אל"ם ארווין לביא נעו בתנועת מלקחיים מכיוון מערב. כוחות גולני כללו את גדוד 13 (גדעון) בפיקוד סא"ל מוטי מזרחי ואת פלוגת העורב החטיבתית בפיקודו של ציון אוטמזגין (שהוחלף בהמשך על ידי גדי איזנקוט).
גדוד 13 ביצע התקפה סדורה על פאתי הכפר כשבראשו פלוגה ב' בפיקוד דני עטר. במהלך ההתקפה נפגעו מספר חיילים מפגז שפגע בבניין בסמוך לכוח. למרות הפגיעה בכוח עודד המ"פ עטר את חייליו בשירי רובאים והמשיך להוביל את הכוח אל תוך הכפר. במהלך התנועה הסתבר שטנקים סורים הסתתרו בין העצים הרבים שבכפר וחלקם החל לנוע אל עבר הכוח אשר היה חמוש בנשק קל וטילי לאו. אחד מחיילי הפלוגה ירה טיל לאו מדויק אל אחד הטנקים ופגע בין גוף הטנק לצריח, וכך מנע מהטנק יכולת צידוד. חייל נוסף עלה על צריח של טנק אחר והשליך לתוכו רימון יד. במהלך הלחימה בכפר אזלה התחמושת לחלק מהחיילים ואלה פנו למפקדם עטר, שהורה להם : "אנחנו נאחזים בכל הכוח בכפר במידה וצריך תזרקו אבנים". 
אל הכוח של גדוד 13 חבר כוח מגדוד השריון 74 בפיקוד עמירם לוין וסיוע ארטילרי ניתן על ידי עוצבת גולן. לוין פיקד על כיבוש הרחוב המרכזי בכפר, וסייע לכוח הרגלי של גולני. במהלך הלחימה נפצע ונפגע בעינו. על גבורתו עוטר בצל"ש אלוף. במקביל כבש גדוד 202 של הצנחנים בפיקוד ראלי רמות את גבעת הראדאר השולטת על הכפר, לאחר קרב קשה כנגד כוחות הקומנדו הסורי.

תוצאות הקרב

לאחר הלחימה הקשה שנמשכה 18 שעות הצליחו כוחות צה"ל להשמיד כליל את הכלים הסוריים ולהשתלט בהצלחה על הכפר. הרמטכ"ל, רפאל איתן, הגדיר את הקרב כקשה ביותר במלחמה.
דביבון לופת

גודל ומראה

דביבון לופת בוגר שוקל בין 1.4 ל-4.6 ק"ג, אורך הגוף, ללא הזנב, 40-60 ס"מ, אורך הזנב 40-60 ס"מ. פרוות הדביבון כוללת מעטה חיצוני זהוב (הנוטה לחום-אפרפר), המכסה על פלומה פנימית אפורה. פניו של הדביבון קצרים, ויש לו עיניים גדולות ואזניים קטנות. זנבו הארוך משמש לאחיזה בטיפוס על עצים. יש לו רגליים קצרות עם חמש בהונות בכל רגל, וטפרים חדים.

אזור המחיה

אזור המחיה של הדביבון הלופת משתרע מהמזרח והדרום של הרי הסיירה מדרה במקסיקו, דרך מרכז אמריקה ובוליביה ממזרח להרי האנדים ועד ליער האטלנטי בדרום-מזרח ברזיל. הדביבונים נמצאים בין גובה פני הים לגובה של 2500 מ'. הדביבונים חיים בצמרות העצים של היערות הטרופיים, לרבות יערות הגשם הטרופיים ויערות עננים.

מזון

אף שהדביבון הלופת שייך לסדרת הטורפים ויש לו שיניים חדות, הוא אוכל בעיקר פירות מתוקים, ובפרט תאנים. הרכב התזונה שלהם דומה לזה של קוף העכביש. מחקרים הראו ש-90% מתזונת הדביבון כוללת פירות, שרובם בשלים. כדי לאכול את אלו, הם אוחזים בפרי בין הכפות הקדמיות, ושואבים את התכולה באמצעות לשונם הצרה והארוכה, שאורכה מגיע ל-13 ס"מ. שאר 10% של תזונת הדביבון הם עלים ופרחים. הם אוכלים גם חרקים, בעיקר נמלים. 
הרגלם של הדביבונים לשלות את תכולתם של פירות בשלים וללקק נקטר מן הפרחים, נותן להם תפקיד חשוב בהפצת זרעים. בשבי נהנים הדביבונים מדבש, ולכן קיבלו גם את השם "דובי דבש", אך בטבע טרם נצפו דביבונים אוכלי דבש.

פילוגנטיקה

הדביבון הלופת קרוב לאולינגו, בן אחר למשפחת הראקוניים, גם מבחינה מורפולוגית וגם בהרגליו. עם זאת, מחקרים גנטיים הראו] שהדביבון הלופת התפלג מתת-משפחת הדביבונים בשלב מוקדם, ואינו קרוב במיוחד לאף אחד מן המינים הנכחדים של תת-משפחה זו. הדמיון בין הדביבון הלופת לאולינגו הוא, לפיכך, דוגמה לאבולוציה מתכנסת. הדביבון הלופת מתייחד מהאולינגו בזנבו הלופת, בחטמו הקצר, בלשונו הנמתחת ובהיעדר בלוטות ריח סמוך לפי הטבעת. (בן המשפחה הקרוב ביותר לאולינגו הוא דווקא החוטמן). הטורף האחר היחיד בעל זנב לופת הוא הבינטורונג מדרום-מזרח אסיה.
הדביבונים הלופתים התפתחו במרכז אמריקה ופלשו אל היבשת של דרום-אמריקה, שהייתה מבודדת קודם לכן, רק לפני כמה מיליוני שנים, כחלק מן החילופין האמריקאים הגדולים, כאשר יצירת מצר היבשה הפנמי איפשרה את אלו.

התנהגות

כמו שאר הראקוניים, תבונתו של הדביבון הלופת מתחרה בזו של הפרימטים. זנבו מכוסה שיער קצר, בדומה לזה של קופי העולם החדש, והוא משתמש בו בזמן הטיפוס כבזרוע חמישית. הזנב אינו משמש לאחיזת מזון. בלוטות המפרישות חומרי ריח ממוקמות לצד הפה ועל הגחון והבטן, ומאפשרות לדביבון לסמן את הטריטוריה ואת מסלולי המעבר. הדביבון ישן ביחידות משפחתיות, והדביבונים מסרקים ופולים חרקים זה מזה. בעוד שהם צדים בדרך-כלל ביחידות, הם צדים לעיתים גם בקבוצות קטנות, ואף מתחברים עם פרטי אולינגו. 
כחיות לילה, הדביבון הלופת פעיל בעיקר בשעות הערב ועד חצות, ושוב בשעה שלפני השחר. במשך היום הם ישנים במסתורי העצים ובחופות העלים, ונמנעים מספיגת קרינת שמש ישירה. הם מתרבים לאורך השנה, וממליטים גור אחד או שניים, לאחר תקופת הריון של 112-118 ימים.
מונטה סובסיו

תולדות המקום

במורדות ההר נמצאת מצודת "סאסו רוסו" (Sasso Rosso, באיטלקית:"ההר האדום"). במאה ה-12 היא הייתה מקום מושבן של קלרה מאסיזי ואגנס הקדושה מאסיזי, אשר לפי המסורת היו בנותיו של פבורינו סקיפי, ה"נסיך" של המצודה. מוצאו היה ממשפחת רומית מכובדת ובבעלותו היו אדמות האזור.
בשנת 1208 נתן אב המנזר של המסדר הבנדיקטיני המקומי כנסייה קטנה בפורציונקולה (Porziuncola) לפרנציסקוס מאסיזי, מייסד מסדר הפרנציסקנים. האבנים שנחצבו מההר נצבעו בצבע עץ אורן, המהווים סמל למבני הפרנציסקנים, בלוחות שהוצבו בעיר אסיזי לרגל הכרזתה כאתר מורשת עולמי.
דון סיגל

קורות חיים

סיגל נולד בשיקגו, ולאחר שהשלים את לימודיו בקיימברידג' עבד במחלקת הארכיון של אולפני וורנר. סיגל פילס את דרכו לעשיית הסרטים, כאשר בתחילה היה במשך שנים ארוכות האחראי על מחלקת המונטאז' באולפנים, והיה שותף לעשיית סרטים כ"קזבלנקה". סיגל שאף להפוך לבמאי, אך האולפנים, שהכירו בכישרונו בתחום המונטאז', החתימו אותו על חוזה ארוך טווח, שמנע ממנו לעבוד כבמאי. בשנת 1945 ביים סיגל שני סרטים קצרים, "היטלר חי", ו"כוכב בשמי הלילה"; שניהם סרטים אלו זכו באותה שנה בפרס אוסקר בקטגוריית הסרטים הקצרים, וכתוצאה מכך החל סיגל לביים סרטים באורך מלא.
סרטיו של סיגל במסגרת האולפנים הגדולים היו בדרך כלל סרטי "הזרם המרכזי", מותחנים, סרטי מלחמה ופעולה. סיגל נודע בסגנונו האלים והישיר. כישרונו היה בלקיחת סרט שיגרתי, שהוצע לו על ידי האולפנים, ולהפוך אותו לסרט בעל נגיעה אישית, תוך התגברות על מכשולי תקציב והפקה.
סיגל היה הבמאי הראשון אשר סירב להופעת שמו על סרט שיצר. היה זה בסרט "מותו של אקדוחן", שיצא לאקרנים בשנת 1969. הסרט החל בבימויו של במאי אחר, אשר הסתכסך עם הכוכב ריצ'רד וידמרק ופוטר. סיגל הגיע על מנת להשלים את העבודה, ואף הוא הסתכסך עם וידמרק, שדרש כי תהיה לו שליטה אמנותית בבימוי הסרט ועריכתו. בסופו של דבר החליט סיגל כי אינו יכול לקבל קרדיט על בימוי הסרט, וביקש מגילדת הבמאים כי בכותרות הסרט יינתן הקרדיט ל"אלן סמית'י", דמות דמיונית שהומצאה לצורך זה. מאז זכה סמית'י ל"קריירת בימוי" מפוארת, שכן בכל מקרה דומה של סכסוך בין במאי, כוכב ואולפן, שגרם לכך שהבמאי לא ראה בסרט את המוצר לו התכוון, ניתן היה לבקש כי הקרדיט על הבימוי יינתן ל"אלן סמית'י".
סיגל היה מורהו הרוחני של קלינט איסטווד, שהקדיש לו את סרטו זוכה האוסקר "הבלתי נסלח" (1991), וכיכב בכמה מסרטיו, בין היתר "הארי המזוהם", ו"הבריחה מאלקטרז". בסרט "מיסטי", סרטו הראשון של איסטווד כבמאי, מופיע סיגל בתפקיד משנה משמעותי של ברמן. כן הופיע סיגל, שביים את "פלישת חוטפי הגופות" ב-1956, בתפקיד קטן בגרסה חדשה לסרט זה שיצאה ב-1978.
האוטוביוגרפיה של סיגל "A Don Siegel Film" יצאה לאור לאחר מותו בשנת 1993.
נהר האגם האדום

נהר האגם האדום (באנגלית: Red Lake River) הוא נהר הממוקם בצפון-מערב מינסוטה. הנהר זורם מצידו המערבי של האגם האדום התחתון (Lower Red Lake) וממשיך מערבה. לאחר שעובר בערים תיף ריבר פולס, רד לייק פולס וקרוקסטון, מתמזג הנהר עם הנהר האדום של הצפון בעיר איסט גרנד פורקס. אורכו הכולל של הנהר הוא 310.6 ק"מ. נהר האגם האדום ידוע כאתר בילויים פופולרי לתושבי האזור.
נהר האגם האדום תרם לשיטפונות הכבדים של 1997 בגרנד פורקס רבתי, ובנוסף גרם נזק אם כי פחות חמור, לעיר קרוקסון. 
הנהר זורם במהלכו בסוגים שונים של תוואי קרקע; לאחר עוברו את האגם האדום, זורם הנהר דרך ביצה בשמורת הטבע האינדיאנית האגם האדום. לאחר מכן עובר הנהר בשטחי ערבה ובאדמות חקלאיות. לאחר עוברו את העיר סנט הילאייר, גדותיו של הנהר הופכים תלולים יותר; בחלקים שונים של הגדה צומחת צמחייה מעובה. 
נהר האגם האדום הוא אחד מנתיבי שיט הקאנו הבודדים במדינת מינסוטה, ומספר אתרי קמפינג פזורים לאורכו.
משפחה לא בוחרים

תקציר העלילה

הסדרה עוסקת בחייו של יובל בר-און (מגולם על ידי יובל ינאי), כתב ספורט החי בחולון. יובל גר עם אשתו נועה (מגולמת על ידי נועה קולר), עקרת בית אשר מגדלת את שלושת ילדיהם: גיא, יונתן ועלמה.
שלמה (שלמה בראבא) ורוזה (רוזינה קמבוס), הוריו של יובל, גרים מול ביתו מעבר לכביש ולצערו של יובל נוהגים לבקר אצלו ללא הרף. ההורים אוהבים מאוד לריב, וגוררים גם את יובל ונועה לוויכוחים בלתי נגמרים. רוזה נוהגת גם באופן תדיר להעביר ביקורת סמויה וגלויה, על נועה, והיא אינה מניחה גם ליובל. ליובל יש גם אח בשם פיני (פיני קידרון), שוטר במקצועו וגרוש אשר מרגיש מקופח מכך שאמו מחבבת את יובל ומעדיפה אותו על פניו. לפיני ויובל אין קשר טוב של אחים, ופיני מנסה כמה שיותר להתקרב ליובל, כדי שיהיו חברים טובים.
חשמונאי לבוב

היסטוריה

חשמונאי לבוב הוקמה ב-1908, והייתה למועדון הספורט הראשון שהיה מיועד ליהודים בלבד. כעבור זמן מועט הפכה חשמונאי לאחד האיגודים היהודים הגדולים בפולין ואף באירופה. המועדון כלל ספורטאים ממספר תחומים: מרוצי אופניים, שחייה, איגרוף, סקי ועוד, אך הקבוצה הבולטת ביותר של המועדון הייתה קבוצת הכדורגל. 
עם הקמת הליגה הפולנית ב-1927, הצטרפה חשמונאי אליה והייתה לקבוצה היהודית היחידה בה. בנוסף, היא הייתה אחת מארבע קבוצות ליגה שייצגו את לבוב. בסיום העונה הראשונה בליגה, סיימה חשמונאי במקום ה-11 מתוך 14. באותה עונה כיכב בקבוצה החלוץ זיגמונט שטוירמן, שסיים עם 24 שערים ב-23 משחקים (מתוכם שבעה נכבשו בבעיטות חופשיות). בסוף העונה הבאה דורגה חשמונאי רק במקום ה-13 וירדה לליגה השנייה, למרות 17 השערים שכבש שטוירמן.
בנוסף הייתה הקבוצה ידועה בזכות שחקני טניס השולחן הטובים ששיחקו אצלה. ב-1933 זכתה קבוצת הטניס באליפות פולין, כשהבולט מכולם היה אלויזי ארליך. ארליך זכה במדליית כסף ביחידים בשלוש אליפויות עולם בין השנים 1936 ל-1939, ומאוחר יותר שרד את השואה ועבר להתגורר בצרפת. טניסאי מוביל נוסף היה לאופולד וייס, שכמו ארליך, גם הוא היה מהספורטאים המעטים ששרדו את השואה.
עם פלישתן של גרמניה הנאצית וברית המועצות לפולין בסוף שנת 1939, פורקה חשמונאי לבוב, ורבים מספורטאיה נרצחו במהלך השואה.