google/wiki40b huggingface dataset:
משמר האמזונות

משמר האמזונות הוא הכינוי הבלתי רשמי שהוענק על ידי עיתונאים מערביים ליחידת עלית של שומרי הראש של נשיא לוב מועמר קדאפי בה שירתו נשים בלבד, רובן ממוצא אפריקאי. שמה הרשמי של היחידה הוא אלראהבאת אלת'וריאת (الراهبات الثوريات, "הנזירות המהפכניות"), ולעיתים היא ידועה גם בכינוי "הנזירות הירוקות". מטרתה המוצהרת של יחידה זו הייתה הגנה על שלומו וביטחונו של מנהיג לוב מועמר קדאפי.
היחידה הוקמה בראשית שנות ה-80, לאחר "התפטרותו" של קדאפי ממשרת ראש המדינה של לוב שלאחריה העניק לעצמו את התואר "המנהיג–האח ומורה הדרך של מהפכת 1 בספטמבר של הרפובליקה הערבית הלובית הסוציאליסטית העממית" (בפועל המשיך להחזיק בכל סמכויות השלטון). 
צעד זה הפתיע רבים, לאור התבטאויותיו המיזוגיניות המרובות במהלך שנות ה-70 ומשנתו הפוליטית אותה פרסם בספר הירוק ובו הוא מבהיר כי תפקידן של הנשים צריך להיות מוגבל לעבודות משק-הבית וטיפול בילדים.
לפי דיווחים שונים המהלך של גיוס שומרות ראש במקום גברים נבע מחששו של קדאפי שגברים ערבים יהססו לפגוע בנשים (במידה ויהיה בכך צורך) ולכן יגנו עליו פחות טוב מפני ניסיונות התנקשות. מועמר קדאפי אף התבטא באחת הפעמים כי הגבר הערבי הפסיק להיות גבר כאשר נוצח על ידי הגבר היהודי ולכן הוא סומך מעתה רק על נשים, אך ההערכה הרווחת שיחידת שומרות הראש אינה אלא היבט אחד מני רבים של התנהגותו האקסצנטרית של קדאפי ורצונו להיות מוקף בנשים צעירות ונאות.
המועמדות למשמר האמזונות עברו הכשרה אינטנסיבית בשימוש בכלי נשק ואמנויות לחימה, נדרשו להצהיר על בתוליהן, ונבחרו אישית על ידי קדאפי. החברות במשמר הראש נהנו מזכויות יתר המקנות להן רשות להתלבש ולהתאפר בסגנון מערבי (בניגוד למקובל אצל נשים מוסלמיות).
הקמת משמר האמזונות ספגה ביקורת קשה בלוב בטענה שקדאפי גורם לצעירות במשמר שלא להינשא ולהקים משפחות.
ב-1998 נטען על ידי מקורות לוביים, שאחת משומרות ראשו של קדאפי נהרגה ושבע אחרות נפצעו במהלך מארב מתוכנן של קיצונים איסלמיים לשיירת מכוניות בה נסע קדאפי. המקורות מסרו שהצעירה שנהרגה בשם עיישה, הייתה חביבתו של קדאפי והטילה עצמה לפני קדאפי תוך שהיא סופגת את כדורי הרובה (ובכך אולי הצילה את חייו).
בנובמבר 2006, כשקדאפי הגיע לנמל התעופה של אבוג'ה בניגריה יחד עם יחידה של 200 שומרות ראש חמושות היטב, נוצרה תקרית דיפלומטית כאשר המאבטחים המקומיים ניסו לפרוק אותן מנשקן. קדאפי עזב בכעס כשהוא מצהיר כי בכוונתו לגמוא את 40 הק"מ לבירה ברגל וחזר בו רק לאחר התערבותו של הנשיא הניגרי אולוסגון אובאסניו שהזדמן לנמל התעופה לגמרי במקרה.
לאחר נפילתו של קדאפי מהשלטון ב-2011 כמה משומרות הראש שלו האשימו אותו שכפה עליהן להצטרף למשמר ושהיו קורבן לאונס והתעללות מינית מידיהם של קדאפי, בניו ומקורביו.
STINGTV

תכנים

עד סוף יוני 2019 סטינג טיוי שיווקה עצמה כשירות טלוויזיה "מפורק", המותאם אישית לכל לקוח, ומציע חבילות תוכן ספציפיות הניתנות להזמנה בנפרד כל אחת וניתן לשלב ביניהן. החבילות שהוצעו: סדרות (הפקות מקור של yes עולות לאחר סיום שידור העונה הראשונה של הסדרה ב-yes, אילו עונות חדשות להפקות מקור עולות במקביל), סרטים, ילדים, מדע וטבע, ספורט 5 (5SPORT ו-5PLUS), ספורט 5 פרימיום (5STARS ,5LIVE ,5GOLD ו-5SPORT 4K), ספורט ONE וספורט 1. קיימת גם חבילה משפחתית, המציעה את חבילות הסדרות, סרטים, ילדים, מדע וטבע וספורט 5 במחיר זול יותר.
כיום משווקת את "החבילה המושלמת" שכוללת את כל החבילות התוכן (למעט ערוצי ספורט של RGE וערוצי הספורט של צ'רלטון)
תוכני השירות מורכבים מחלק מערוצי עידן+, מערוצים נוספים ייעודיים אותם ניתן לבחור באופן ספציפי על פי חבילות, ומשירות VOD בו תכנים המוצעים כחלק מהחבילות שהלקוח בחר. השירות ניתן על גבי ממיר Android TV, בין אם באמצעות הממיר STINGTV BOX הניתן להשכרה דרך החברה המריץ Android TV מלא, או באמצעות סטרימר Android TV אישי, הניתן לקנייה באופן עצמאי, אליו אפשר להוריד מגוון אפליקציות תכנים ומשחקים, כגון יוטיוב, קודי, ספוטיפיי ועוד (נכון להיום, לא ניתן להוריד ל-STINGTV BOX את אפליקציית נטפליקס), החל מה-12 באוגוסט 2019 החלה לשווק סטרימר של שיאומי שהוא תומך בנטפליקס.
יהודה איש קריות (סרט)

הסרט

הסרט נפתח בצליבתו של אביו של יהודה, אל מול עיני בנו, יחד עם עוד אלפי נצלבים. יהודה הצעיר מבטיח לנקום. בבגרותו יהודה הוא מוכר יין אשר שואף לאתר את המשיח שעתיד לגאול את ישראל מידי הרומאים. הוא פוגש את יוחנן המטביל שטוען כי איננו המשיח, ולאחר מכן מתוודע אל ישו ותלמידיו. יהודה מבין לא נכון את שאיפותיו של ישו, וקורא לשחרר את ישראל מידי הרומאים בכח הזרוע. הוא חושד בכוונותיו של ישו ולא פעם קובל כנגדו. באחת הפעמים בהם רב איתו, הוא פונה לכוהנים ומסגיר אותו. יהודה מוצא את עצמו מעורב בתככים פוליטיים של הנציב הרומי פונטיוס פילאטוס, מושל הגליל הורדוס אנטיפס והכוהן הגדול כייפא. בהמשך כמו בסיפור המקובל הוא רואה את חוסר הצדק במשפט ישו ומחזיר את הכסף לכוהנים. זמן מה לפני צליבתו של ישו, יהודה מתאבד. תלמידיו האחרים של ישו מעניקים ליהודה כבוד אחרון בידיעה שכך מורם היה רוצה.
וריאציות סימפוניות (בלט)

וריאציות סימפוניות הוא בלט במערכה אחת של הכוריאוגרף פרדריק אשטון לצלילי היצירה האפונימית 'וריאציות סימפוניות' (M. 46) של המלחין סזר פרנק.
הופעת הבכורה הופקה על ידי Sadler's Wells Ballet בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן ב-24 באפריל 1946 בערב הופעות משולש; היצירות האחרות שהופקו באותו ערב היו 'מחליקי הקרח' של אשטון ואדם אפס של הכוריאוגרף רוברט הלפמן.
עיצוב התפאורה והלבוש נעשה על ידי סופי פדורוביץ׳.

רקע

במהלך מלחמת העולם השנייה, אשטון האזין ליצירתו של פרנק "וריאציות סימפוניות" פעמים רבות והחליט לפתח אותה לכדי תרחיש משוכלל וסיפורי שיתאים לה. קונסטן לאמברט, מנהלה המוזיקלי של Sadler's Wells Ballet, נפגש לראשונה עם שימוש ביצירה של פרנק ליצירת בלט; מאוחר יותר אשטון השליך את התסריט עליו עבד ויצר במקום זאת בלט אבסטרקטי.
במהלך המלחמה, רפרטואר הלהקה הפך יותר ויותר ספרותי ומטרתו של אשטון הייתה למנוע זאת. לא עלה בדעתו להציג יכולת המצאה או כשרון כזה אלא לבנות יצירה מופשטת יותר ולכן הציב שלושה רקדנים ושלוש רקדניות בשטח העצום של במת בית האופרה- באופן מסודר, בתפאורה ובאפקטים בלבד.

תיאור

המבקר A V Coton תיאר את הבלט:
״המסך עלה מעל לבמה העצומה ובקדמת הרקע העמוק הצבוע ירוק לבן מאחור, עמדו שישה רקדנים, זעירים ודוממים, לבושים כולם לבן עם מעט שחור. שום דבר לא היה מוגדר- לא המקום, לא האדם, הסיטואציה או המצב... הריווח בין הדמויות ובינם לבין שאר הבמה נתן דימוי לאינסופיות... בכל המקרים האלו כוריאוגרף מנוסה ינוע, במידה מסוימת אינטואטיבית ובמידה מסוימת אולי בכוונה, ויחדש את המטרה העיקרית של ריקוד תיאטרלי על ידי עיצוב מחדש של חומרים בסיסיים לכדי מכלול חדש ומלהיב של תמונות.
מלון הנשיא

היסטוריה

את הקמת המלון יזם איש העסקים חיים שיף, בשיתוף עם קבוצת משקיעים, וביניהם אברהם פייג איש עסקים מבלגיה. שמה הרשמי של החברה שהקימה וניהלה את המלון היה "מלונות איילה" בע"מ, על שם איילה, רעייתו של חיים שיף. בנית המלון החלה בשנת 1951 בהשקעה של 2.5 מיליון ל"י, מתוכם 285 אלף היו הלוואה מהמדינה. בניית האגף הראשון של המלון, בו 64 חדרים, הושלמה באוקטובר 1953, והוחל בבניית אגף נוסף בו 84 חדרים. במרץ 1954 מספר פועלי בניין שעבדו באתר השביתו את העבודה בגיבוי מועצת פועל ירושלים, בטענה כי לא שולם להם שכרם, וכי הקבלן לא הפריש עבורם תשלומים שונים כחוק, אולם לבסוף יושרו ההדורים והבניה הושלמה.
ב-13 באפריל 1954 נערך טקס חנוכת המלון במעמד ראש הממשלה, משה שרת. העיתון "דבר" מתאריך 14 באפריל 1954 דיווח: "ראש הממשלה, מ. שרת השתתף אתמול בטקס פתיחת "מלון הנשיא" בירושלים. בברכו את הבעלים לפתיחת מלונם אמר ראש הממשלה כי יש לברך על התנופה הגדולה בבניין בתי המלון משוכללים בארץ".

פרשת הכשר המלון

המלון תוכנן מראש כמלון כשר ונבנו בו שתי מטבחים נפרדים לבשר וחלב. עם פתיחת המלון הוא נקלה לקשיים כספיים וחיים שיף ביקש הלוואה ממשלתית לכיסוי חובות לספקים, מאחר שתזרים המזומנים לא הספיק בכדי לכסות את ההוצאות. בנובמבר 1954, פנה הרב הראשי יצחק אייזיק הלוי הרצוג במברק לשר האוצר בבקשה שיאשר את ההלוואה, מאחר שמלון הנשיא היה המלון היוקרתי היחיד בירושלים שהיה לו תעודת כשרות. בשנת 1957, יזם שיף את הקמתה של בריכת ירושלים במושבה הגרמנית בירושלים, בריכה ציבורית גדולה. בניית הבריכה הביאה למחאה גדולה של הציבור החרדי בירושלים נגד הבריכה בה רוחצים במעורב גברים ונשים. כתגובה להקמת הבריכה הוסר ההכשר ממלון הנשיא ושיף הסכים למכור את חלקו בבריכת השחיה. בריכת ירושלים נמכרה לקיבוצים קריית ענבים ורמת רחל בשיתוף עם המושב שורש ונפתחה לקהל ב-28 ביולי 1958 בניהול של מושב שורש. לאחר שמכר את הבריכה הופעל כנגד שיף לחץ לסגור גם את הבריכה שפעלה בתוך מלון הנשיא, כתנאי להחזרת הכשרות. והוא פנה לבית המשפט הגבוה לצדק בבקשה שיורה לרבנות להחזיר לו את הכשרות.

סגירת המלון

ב-1988 רכשה את המלון חברת אפריקה ישראל מגורים, לאחר שחיים שיף נקלה לקשיים כספיים. המלון הושכר לסוכנות היהודית, והמבנה שימש כמרכז קליטה לעולים מאתיופיה, לאחר "מבצע שלמה". במקביל האגף הנוסף של המלון שימש למשרדיה הראשים של החברה הממשלתית למדליות ומטבעות. במשך השנים ניסתה אפריקה ישראל לשנות את יעודו של המלון למגורים, ללא הצלחה. בשנת 2014 הגיעו עיריית ירושלים ואפריקה ישראל להסכמות לפיו המלון יוסב למלון חדש בן 180 חדרים, בשילוב מגורים. אך, נכון לשנת 2019, התוכנית טרם הגיעה לשלב מימוש. המלון ניצב נטוש במשך 30 שנה, והיום המבנה עצמו מוזנח ואף הוגדר כמסוכן.
בזמן המחאה החברתית בקיץ 2011 פלשה למבנה קבוצת "בית ריק", קבוצה של אמנים פעילים חברתיים שפעלה בו במשך כמה חודשים, וארגנה בו הופעות פרפורמנס, מוזיקה ותערוכת אמנות.

המבנה

מבנה המלון תוכנן על ידי האדריכל אלכסנדר פרידמן בשותפות עם האדריכל מאיר רובין. רובין כיהן במקביל באותה תקופה גם כסגן ראש עיריית ירושלים מטעם מפלגת חרות ואישר למלון לבנות קומה חמישית בניגוד לתוכנית המתאר. את הריהוט ועבודות העץ במלון סיפק מפעל הרהיטים של ליאו ויסמן.
יחסי בוטסואנה–קוריאה הדרומית

היסטוריה

היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת בוטסואנה לבין הרפובליקה של קוריאה כוננו באופן רשמי ב-18 באפריל 1968.
בשנת 2013, ממשלת בוטסואנה השעתה את שיתוף הפעולה הבילטראלי עם קוריאה הצפונית בשל חשש ממצב זכויות האדם במדינה. ב-20 בפברואר 2014 היא המשיכה בדרך זו, תוך סיום מלא של כל היחסים הדיפלומטיים והקונסולריים עם קוריאה הצפונית בעקבות דו"ח של ועדת החקירה של האו"ם לזכויות האדם בצפון קוריאה, מה שהפך את בוטסואנה למדינה האפריקאית הראשונה שמכירה, דה-יורה, בקוריאה הדרומית כממשלה הלגיטימית היחידה של קוריאה. אך למרות זאת, ביטאה בוטסואנה את "אהדת הלב" עם העם הצפון קוריאני.
באוקטובר 2015, כאשר הנשיא איאן חמה היה בסיאול, הוא התראיין לחדשות והצהיר כי אין להם עניין ביחסים הדיפלומטיים עם קוריאה הצפונית עוד, בהתייחסו להפרת זכויות האדם ולסכנה לשלום במזרח על ידי הדיקטטורה הצבאית. נוסף על כך, חמה גינה את פקידי הממשל של קוריאה הצפונית. "מנהיגי הצפון חיים כאילו בתקופת האבן", הביע חמה את דעתו על המדינה הידועה לשמצה בהפרות זכויות אדם.
מאלנה ארנמן

ראשית חייה

שרה מגדלנה ארנמן נולדה ב-4 בנובמבר 1970 באופסלה, שוודיה. בגיל מוקדם עברה ארנמן לעיירה סאנדוויקן, המרוחקת שעה נסיעה מעיר הולדתה. סאנדוויקן היא עיירה קטנה שנודעה בשוודיה כעיירה מוזיקלית, שהצמיחה אמנים רבים, בעיקר בתחום הג'אז. לאחר שבילתה את ילדותה בעיירה היא עברה לסטוקהולם כדי ללמוד באקדמיית המוזיקה השוודית המלכותית. לאחר שהשלימה את לימודיה עברה לאורלינס, צרפת ולמדה אופרה ושאנסונים בקונסרבטוריון של העיר. לאחר לימודיה ובסמוך לכניסתה לקריירה נישאה ארנמן לשחקן סוונטה טונברי. לזוג נולדו שתי בנות, גרטה ובאטה.
בתה, גרטה טונברי, התפרסמה כפעילה למען איכות הסביבה.

אופרות וקונצרטים

ארנמן הייתה חברה באופרה של ברלין ולקחה בה חלק גדול כאשר קיבלה תפקידים מרכזיים במספר אופרות נחשבות, שני התפקידים המרכזיים ביותר שלה הם - כרובינו ב"נישואי פיגארו" וצרלינה ב"דון ג'ובאני", האופרות הללו נוצחו גם ידי המנצח הישראלי, דניאל בארנבוים, שהוא גם מי שליהק את ארנמן לתפקידים. בשיתוף פעולה שנערך בין האופרה הפינית הלאומית, האופרה השוודית המלכותית והאופרה של ברלין קיבלה ארנמן את תפקיד רוזין באופרה "הספר מסביליה, או זהירות חסרת תועלת". היא שרה את שיר הפתיחה באופרה "כרמן", שהעלתה האופרה המלכותית השוודית.
ארנמן עבדה עם המנצח הצרפתי רנה ג'ייקובס באופן עצמאי וקיבלה תפקידים באופרות משניות, כמו "לה קסאליטו" של פרנצ'סקו קאוואלי.
בשנת 2006 הופיעה ארנמן לראשונה בפסטיבל זלצבורג כאניו באופרה "חסדו של טיטוס" בניצוחו של ניקולאוס הרנונקור. בשנת 2007 הופיעה מחדש ככרובינו ב"נישואי פיגארו" אך הפעם תחת ניצוחו של המנצח הבריטי הצעיר ממנה בחמש שנים, דניאל הארדינג. בשנת 2008 היא שרה יחד עם להקת האופרה-קומיק.
ארנמן הופיעה גם במספר קונצרטים נחשבים, הידוע ביותר במיניאפוליס, ארצות הברית, בו ארנמן שרה את "רקוויאם" מאת מוצרט, כסולנית ראשית.

מלודיפסטיבלן ואירוויזיון 2009

ב-28 בנובמבר 2008 הוכרז כי ארנמן תתמודד במלודיפסטיבלן לשנת 2009 במטרה להתחרות בתחרות האירוויזיון באותה השנה. ארנמן התמודדה בתחרות עם השיר "La Voix" שנכתב על ידי פרדריק קמפה ובעזרת ארנמן עצמה. ב-28 בפברואר 2009 התמודדה ארנמן בחצי גמר התחרות והוכרז כי עלתה לגמר התחרות. ארנמן זכתה במקום הראשון בגמר המלודיפסטיבלן שהתרחש ב-14 במרץ 2009 באריקסון גלוב, סטוקהולם. זכייה במקום הראשון פירושה ייצוג שוודיה באירוויזיון. ואכן, ייצגה ארנמן את שוודיה באירוויזיון 2009 במוסקבה, רוסיה.
את שלב חצי הגמר, בו שירה הושמע רביעי בסדר, עברה ארנמן ביתר קלות כאשר עלתה לגמר ארבעה ימים לאחר מכן מהמקום הרביעי. בגמר ביצועה של ארנמן היה פחות טוב מבחצי הגמר והיא הגיעה בגמר למקום ה-21 עם 33 נקודות בלבד, אף על פי שהייתה אהודה בקהל. שירה La Voix היה השיר השוודי הראשון להכיל כמות ניכרת של מילים בשפה הצרפתית. החלקים בצרפתית נכתבו על ידי ארנמן בלבד ללא עזרה מקמפה מכיוון שארנמן היא דוברת צרפתית שוטפת.
ארנמן חשפה כי השמלה שלבשה בתחרות האירוויזיון עלתה 400,000 קרונות שוודיות (37,471 אירו, 156,381 שקלים חדשים). הזמרת דיה נורברג הצטרפה לארנמן באירוויזיון כאחת מזמרות המשנה, כמו שעשתה שנה קודם לכן שהצטרפה לביצוע של שרלוט פרלי. ארנמן השתתפה בסיבוב ההזדמנות השנייה במלודיפסטיבלן 2015 כזמרת אורחת בביצוע ההצעה של הזמר האיראני-שוודי בהארנג מיריס. ההצעה של מיריס הגיעה לחצי הגמר בזכות ארנמן, אך לא העפיל לגמר כשאת מקומו תפס הביצוע של מונס סלמרלוב, שבסופו של דבר זכה באירוויזיון 2015.
ברטואה

גאוגרפיה

ברטואה נמצאת כ-350 ק"מ צפונית מזרחית ליאונדה וכ-110 ק"מ מהגבול עם הרפובליקה המרכז-אפריקאית, על גדות נהר ג'אדומבה.
ברטואה מחוברת על ידי כבישים עם הערים יאונדה, בלאבו, באטורי ויוקאדואומה. תחנת הרכבת הקרובה ביותר ממוקמת כ-80 ק"מ צפונית מערבית לברטואה, בעיר בלאבו, שדרכה עובר מסילת הרכבת מיאונדה לנאו גונדר. יש בברטואה שדה תעופה (קוד יאט"א:‏ BTA; קוד ICAO:‏ FKKO).
ברטואה היא העיר הגדולה ביותר בחלק המזרחי של קמרון. העיר ממוקמת על מישור, שגובהו מעל פני הים נע בין 400 ל-900 מטרים. ברטואה ממוקמת על הגבול של שני אזורים טבעיים: סוואנה ויערות קו המשווה.

אוכלסייה

בשנים האחרונות, אוכלוסיית ברטואה גדלה במהירות רבה, בעיקר בשל מהגרים מהפרובינציות המזרחיות של קמרון, כמו גם ממדינות אחרות: צ'אד, הרפובליקה המרכז-אפריקאית, קונגו וניגריה.

דת

מאז 1983, ברטואה הוא מושבו של הבישוף הקתולי, ומנובמבר 1994 ברטואה הוא מושבו של הארכיבישוף.

חינוך

בברטואה נמצא המרכז הקתולי לחיסול האנאלפביתיות. ב-2000, מרכז זה התפרסם בעולם כאשר גבר בן 75 עבר את בחינות הגמר בבית הספר שבו הוא למד. אנטאגאנה קמרון, גורש מבית ספרו לאחר שכשל בלימודיו ב-1940, קיבל תעודה של בית ספר יסודי רק לאחר 60 שנה.
ישנם 11 גני ילדים, 30 בתי ספר יסודיים, 10 בתי ספר תיכוניים, כש-4 מהם בתי ספר טכניים, ואוניברסיטה קתולית פרטית אחת.
המכון האוניברסיטאי הקתולי של ברטואה, האוניברסיטה הקתולית הפרטית היחידה בעיר, הוקמה ב-2007, תחת הדחף של הבישופים המקומיים.

כלכלה

ברטואה הוא המרכז הכלכלי והמסחרי של מזרח קמרון. מבין הענפים בברטואה, החקלאות (גידול חומר הגלם טבק) והייעור הם המפותחים ביותר. למעשה אין תיירים בברטואה, ולכן תרומת התיירות לכלכלת העיר היא קטנה ביותר.
רוב האוכלוסייה העובדת של ברטואה היא אנשים צעירים, שרבים מהם מועסקים במגזר הבלתי פורמלי של המשק. ההכנסה לנפש בברטואה נמוכה יחסית.
בעיר יש תחנת דלק, בית מרקחת ובית חולים.
מבלמאיו

גאוגרפיה

העיר ממוקמת כ-17.5 ק"מ מיאונדה, בירת המחוז ובירת קמרון. בנוסף, היא נמצאת על גדות הנהר ניונג .

אקלים

הטמפרטורה הממוצעת היא 20 מעלות צלזיוס. החודש הכי חם הוא מרץ (21 מעלות צלזיוס). החודש הכי קר הוא יוני (19 מעלות צלזיוס). כמות המשקעים הממוצעת היא 1,797 מילימטרים בשנה. חודש ספטמבר הוא החודש שיש בו הכי הרבה גשם (266 מ"מ גשם), וחודש ינואר הוא החודש שיש בו הכי פחות גשם (33 מ"מ גשם).

תנועה ותחבורה

העיר ממוקמת ליד הכביש הלאומי N2.
קיכלי גדול

תפוצה ומגמות אוכלוסין

אוכלוסיות יציבות של הקיכלי הגדול מצויות במערב אירופה ובדרומה, באסיה הקטנה בין הים השחור והים הכספי ובדרום־מזרחה משם - בצפון איראן וטורקמניסטן.
אוכלוסיות של הקיכלי הגדול המצויות בצפון אירופה וברוסיה (מזרחה עד לימת בייקל) נודדות לאפגניסטן, למזרח התיכון ולצפון אפריקה. באירופה בלבד – המהווה בין 50% ל־74% משטח התפוצה של המין, מצויים בין 3–7.4 מיליון זוגות דוגרים של הקיכלי הגדול מדי שנה.
בישראל הקיכלי הגדול חולף בעיקר בחורף. הוא נדיר ולא קבוע, בעיקר בצפון ובמרכז. תצפיות מראשית נובמבר בעיקר באזור תל ברוך, מעידות על הקיכלי הגדול כציפור שאינה מרבה להישאר במקום דרך קבע. כמו כן, נערכו תצפיות עם התקדמות החורף - בעיקר בהרי הצפון והגולן. בסוף חודש נובמבר 2014 שני פרטים צולמו באזור צאלים
משה בן רפאל אטיאס

קורות חייו

משה בן רפאל אטיאס נולד למשפחת נכבדים יהודית ספרדית מקרב קהילת סרייבו. הוא רכש השכלה יסודית במלדארי ובהמשך רכש השכלה תיכונית בבית הספר הממשלתי העות'מאני שבעירו. בהמשך, עבר לקונסטנטינופול ובה רכש השכלה תאולוגית גבוהה בלימודי אסלאם סופי והתמחה בכתביו של המשורר והפרוזאי הפרסי בן ימי הביניים סעאדי שיראזי. לאחר לימודיו זכה לתואר אפנדי ונודע בכינויו זקי אפנדי.
לאחר תום לימודיו שב לסרייבו והועסק במנגנון גביית המיסים העות'מאני בעיר. ב-1878, לאחר כניסת האוסטרו-הונגרים לעיר, הועסק לתקופה מסוימת גם במנגנון הממשל האוסטרו-הונגרי. בהמשך, כיהן כגזבר אגודת "לה בֶּנְווֹלֶנְצִיָיה" (La Benvolencia) אשר פעלה למתן תמיכה לבני הקהילה שנקלטו במערכת החינוך של סרייבו ובהמשך גם לסטודנטים מקרב הקהילה שנקלטו במוסדות להשכלה גבוהה. הוא פרסם שירים בעיתונות היהודית שנכתבו בספרדית קסטליאנית ולא בלאדינו תחת שם העט "El Amante de la Luz" (מספרדית: "אוהב האור").
ב-1901 פרסם את ספרו: "La historia de los judiós de Bosna", ההיסטוריה של יהודי בוסניה. בהמשך, פרסם ביוגרפיה אודות הרב משה דאנון אשר כיהן כרב הראשי של יהודי סרייבו בשנים 1815 - 1830, נפטר בדרכו לארץ ישראל ונקבר בסטולאץ. בהקשר לרב משה דאנון, פרסם אטיאס את סיפור הצלתם של הרב דאנון ונכבדי הקהילה היהודי על ידי הקהילה המוסלמית בסרייבו, אשר התקוממה נגד הוואלי מהמט רושדי פאשא (Mehmed Rušdi Pasha), משום שכלא את הרב דאנון והנכבדים ודרש תמורתם כופר נפש בסכום גבוה. נכבדי הקהילה המוסלמית אף עתרו לסולטאן מהמוט השני בבקשה שיחליף את הוואלי.
ב-1908 הוקלט אטיאס כאשר הוא מקריא משיריו וההקלטה נשמרה בהמשך בארכיון הפונוגרמי בווינה. ב-1911 יצא לסיור בבוסניה, ממלכת סרביה וקוסובו ביחד עם המלחין והמוזיקולוג מנואל מנריקה דה לארה (ספ') ותיעד טקסטים, שירים ורומנסות שהיו שגורים בקרב הקהילות היהודיות. משה בן רפאל אטיאס הלך לעולמו בסרייבו ב-1916 ונקבר בבבית הקברות הספרדי הישן. הכיתוב על מצבת קברו הוא בלטינית, בעברית ובערבית.
רוקאס סטנולביצ'יוס

קריירה

סטנולביצ'יוס התחיל את הקריירה שלו באקרנאס. ב-5 באפריל 2011 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בתיקו 1-1 נגד סקונטו ריגה במסגרת הגביע הבלטי. כעבור שנה ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה בתיקו 1-1 נגד באנגה. בעונת 2014 הפך סטנולביצ'יוס לשחקן הרכב ראשון. הוא סיים את העונה עם 30 הופעות ו-2 שערים, אך בתום העונה הקבוצה התפרקה וסטנולביצ'יוס קיבל בחזרה את כרטיס השחקן שלו. בפברואר 2015 חתם בטרקאי.
ב-3 בינואר 2016 חתם בעירוני קריית שמונה מליגת העל. התכנון המקורי של ראשי המועדון היה להחתים את השחקן ולהשאילו, אך בסופו של דבר הוחלט כי סטנולביצ'יוס יישאר במועדון.
בקיץ 2016 הושאל להפועל נצרת עילית מהליגה הלאומית. ב-29 ביוני 2017 חתם במכבי הרצליה.
אחרי כשנה וחצי כשחקן חופשי, ב-29 באפריל 2019 חתם בפוניבז'.
ב-9 באוקטובר 2015 ערך סטנולביצ'יוס את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ליטא הצעירה בהפסד 3-0 לאירלנד.
הרמן פוירטש

קריירה מוקדמת

פוירטש נולד ב-4 באפריל 1895 בדרנו, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1913 התגייס פוירטש לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרובאים ה-175 (פרוסיה המזרחית ה-8), ולחם בשורותיו במהלך מלחמת העולם הראשונה, ואף נפצע במהלך הקרבות. בסתיו 1916 הועבר לרגימנט הסער ה-7, וב-18 בדצמבר 1917 הועלה לדרגת אובר לוטננט (סגן), וב-20 ביוני 1918 הועלה לדרגת האופטמן (סרן). על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, צלב האבירים של מסדר בית הוהנצולרן עם חרבות, אות הפציעה בשחור, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה נשאר פוירטש ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 באפריל 1930 מונה פוירטש למפקד פלוגה 6 ברגימנט הרגלים ה-17, וב-17 באוגוסט 1932 הועלה לדרגת מאיור (רב-סרן), והועבר למשרד המלחמה. ב-15 באוקטובר 1935 מונה למפקד הגדוד ה-4 ברגימנט הרגלים ה-4, וב-1 בינואר 1936 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט  (סגן-אלוף). ב-1 בפברואר 1937 מונה למדריך טקטיקה באקדמיה הצבאית, ב-1 ביוני 1938 הועלה לדרגת אוברסט (אלוף-משנה), וב-26 באוגוסט 1939 מונה לראש מטה המחוז הצבאי ה-8.

מלחמת העולם השנייה

ב-21 באוקטובר 1939 מונה פוירטש לראש מטה הקורפוס ה-26, והשתתף עמו במהלך המערכה על צרפת כחלק מהארמייה ה-18 במסגרת קבוצת ארמיות B, ובשלב השני כחלק מהארמייה השנייה במסגרת קבוצת ארמיות A. בתחילת אוקטובר 1940 מונה פוירטש למפקד קורסי המטה הכללי בברלין, וב-10 במאי 1941 מונה לראש מטה של הארמייה ה-12, והשתתף עימה במערכה בבלקן. ב-1 בפברואר 1942 הועלה פוירטש לדרגת גנרל מיור (תת-אלוף), וב-1 בינואר 1943 מונה לראש מטה קבוצת ארמיות E, שהוקמה על בסיס הארמייה ה-12. ב-10 ביולי 1943 קיבל פוירטש על פעולותיו את עיטור הצלב הגרמני בזהב, וב-12 באוגוסט 1943 מונה לראש מטה קבוצת ארמיות F. ב-1 באוקטובר 1943 הועלה לדרגת גנרל לוטננט (אלוף), וב-28 במרץ 1944 מונה למפקד הדיוויזיה ה-21, שהייתה חלק מהקורפוס ה-28 במסגרת הארמייה ה-18. ב-27 באוגוסט 1944 קיבל פוירטש על פעולותיו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-21 בספטמבר 1944 מונה למפקד הקורפוס ה-10, שהיה חלק מהארמייה ה-18 במסגרת קבוצת ארמיות צפון. ב-9 בנובמבר 1944 הועלה פוירטש לדרגת גנרל חיל הרגלים (רב-אלוף), וב-20 בדצמבר 1944 פרש מתפקידו והועבר לעתודת המילואים. ב-15 בפברואר 1945 מונה פוירטש למפקד הארמייה ה-19, שהייתה חלק מקבוצת ארמיות G, וב-28 בפברואר מונה למפקד הארמייה הראשונה, שהייתה אף היא חלק מקבוצת ארמיות G. ב-6 במאי 1945 נכנע פוירטש בפני הכוחות האמריקנים בשם גנרל פרידריך שולץ וקבוצת ארמיות G ליד מינכן.

לאחר המלחמה

פוירטש שוחרר מהשבי בתחילת 1948. לאחר שחרורו התגורר פוירטש במינכן, עד למותו ב-27 בדצמבר 1961.
הפארק הלאומי מצודת ברימסטון היל

היסטוריה

סנט קיטס היה האי הראשון באיים הקאריביים שיושב על ידי אירופים, הן בריטים ב-1623 והן צרפתים ב-1625. האי שזכה לכינוי "אי האם" (Mother Island) שימש כקרש קפיצה להתיישבות הקולוניאלית בקריביים, וכמודל לשיטת מטעי קנה הסוכר שהתבססה על הפקת סוכר ויצורו בידי עבדים שהובאו מאפריקה. 
מצודת ברימסטון היל החלה את דרכה בשנת 1690 כאשר הבריטים הציבו תותחים בצידו הצפון-מערבי של האי כדי להניס את הצרפתים שישבו בפורט שארל (Fort Charles) לרגלי הגבעה. ב-1782 שמו 8,000 חיילים הצרפתים מצור על הגבעה, ולאחר חודש נכנעו 1,000 המגינים בפניהם. אולם הבריטים זכו בעליונות הימית באזור וחוזה פריז (1783) השיב להם את השליטה באי. תנופת בנייה פקדה את המצודה והיא זכתה בכינוי "גיברלטר של הקאריבים". ב-1806 הדפו מגיני המצודה התקפה צרפתית ובכך הסתיים למעשה המאבק על האי. כחצי מאה לאחר מכן, ב-1853, ננטשה המצודה ועזובה השתלטה עליה. עץ ואבנים מהמבנים נלקחו לשימושים אחרים וצמחיית פרא הקיפה את המבנים. 
בתחילה המאה ה-20 החלו שלטונות האי להקצות משאבים לתחזוקה שוטפת של המצודה, אולם רק בשנת 1965 נוסדה ה"חברה לשימור מצודת ברימסטון היל" (The Brimstone Hill Restoration Society) ופעולות השחזור צברו תאוצה. ב-1987 הוכרז האתר כפארק לאומי בשטח של 153.7 דונם, וב-1999 היה לאתר מורשת עולמית.

האתר

המצודה ניצבת על השליש העליון של גבעה שלה שתי פסגות ומשקיפה אל הים הקריבי. הגבעה העשויה מסלע געשי ומאבן גיר ומתנשאת לגובה של 230 מטר, שוכנת על מורדותיו הדרום-מערביים של הר ליאמויגה, ההר הגבוה באי. המתחם המרכזי (citadel) שמרכזו הוא "פורט ג'ורג'" (Fort George) שוכן על הפסגה הצפונית. המתחם נבנה החל בשנת 1789, ופורט ג'ורג' בנוי סביב חצר מרכזית. מסביב למתחם המרכזי ארבעה מבני שמירה מבוצרים שרק שני המערביים נשתמרו במצב טוב. הגבעה מכוסה בסדרה של מבנים וצריפים, ששמשו לאחסון נשק, למגורים, לאיסוף מים ולשימושים צבאיים אחרים - כולם במצבים שונים של הרס. המבנים נבנו בעיקר מאבני בזלת ושולבה בהם אבן גיר. חלק מהמצודה מוקף בחומה ומחוץ לה שוכן בית קברות קטן. באתר מרכז מבקרים הכולל מוזיאון ופוקדים אותו כ-50,000 איש מדי שנה.
יחסי ברזיל–פרגוואי

היסטוריה

היחסים בין ברזיל לפרגוואי השתפרו מאוד לאחר שהחלטת נשיא ברזיל לואיז אינסיו דה סילבה "לולה" בשנת 2009 לשלש את תשלומיה לפרגוואי בגין אנרגיה מסכר הידרואלקטרי בגבולן. על פי הסכמה, ברזיל תשלם לפרגוואי 360 מיליון דולר בשנה עבור אנרגיה ממפעל סכר איטייפו המופעל במשותף. דה סילבה, כינה זאת "הסכם היסטורי" והעסקה נתפסה כניצחון פוליטי לנשיא פרגוואי פרננדו לוגו. אך עדין נתרו בעיות עמוקות במערכת היחסים בין המדינות, ובראשן התנאים השליליים של אמנת איטייפו משנת 1973 לפיה פרגוואי חייבת למכור אנרגיה הידראולית לברזיל במחיר מגוחך ונוכחותם של 300,000 חקלאים חקלאים ברזילאים, בעיקר מגדלי סויה, בפרגוואי שמשלמים מס מינימלי וגרמו לעזיבה של חקלאים קטנים פרגוואים מאזורים כפריים.

ההפיכה בפרגוואי בשנת 2012

ביוני 2012 הסנאט של פרגוואי הצביע ברוב של 44 מול 39 סנאטורים להדיח את הנשיא פרננדו לוגו מתפקידו. האירועים זכו לביקורת מצד מנהיגים של מדינות רבות באמריקה הלטינית, כולל ארגנטינה וונצואלה. כתוצאה מכך, פרגוואי הושעתה ממרקוסור, גוש הסחר הדרום אמריקני, הכולל את ארגנטינה, ברזיל, אורוגוואי, וונצואלה.
טירת קנטרברי

התקופה הנורמנית

טירת "מוטה וביילי" עשויה עץ הוקמה בשנת 1066, ככל הנראה על הגבעה על יד גני דיין ג'ון, בסמוך לחומת טירת האבן המאוחרת יותר (אף שהגבעה יכולה גם להיות קבר רומי), כשהשם דיין ג'ון (באנגלית Dane John) נגזר מהמילה בצרפתית קדומה donjon, שפירושה מגדל העוז.

טירת אבן

מגדל העוז הגדול הבנוי מאבן נבנה על ידי המלך הנרי בוקלרק, או הנרי הראשון, כאחד משלוש הטירות המלכותיות של קנט. המבנה העצום הזה, כ-30 מטרים אורכו ו-25 מטרים רוחבו, היה כלל הנראה בגובה של כ-24 מטרים (לשם השוואה, בסיס מגדל הביג בן בוסטמיניסטר בלונדון הוא כ-12 מטרים). הוא היה בנוי בעיקר משברי אבן צור ואבן חול. במהלך המאה ה-13 הטירה הוסבה לבית סוהר האזורי. היא נכנעה לפולשים הצרפתים במלחמת הברונים הראשונה. בשנת 1380 נבנה שער חדש.
במהלך המאה ה-19 היא נרכשה על ידי חברת גז שהשתמשה בטירה לאחסון במשך שנים רבות, דבר שגם להרס הקומה העליונה של המגדל.

אתר תיירותי

כיום (המאה ה-21) הטירה שייכת לשלטון המקומי בקנטרברי ופתוחה לקהל בכל ימות השנה והיא אחת המקומות הפופולריים ביותר בעיר, מלבד הקתדרלה.