google/wiki40b huggingface dataset:
מזאצ'ו

ילדותו

מזאצ'ו נולד בקסטל סן ג'ובאני, שהיא היום העיירה סן ג'ובאני ואלדארנו, במחוז ארצו שליד פירנצה. אביו היה נוטריון, אמו בת לפונדקאי ואחיו, ג'ובאני, היה צייר כושל. מזאצ'ו, לפי ביוגרף ציירי הרנסאנס וזארי, זכה בכינויו (שפירושו, תומאסו המגושם) בגלל פיזור הנפש שלו והרישול שבחוסר תשומת לב בהופעתו. לא ידוע בוודאות כיצד או מדוע הפכו מזאצ'ו ואחיו ציירים, אף שאביהם היה נוטריון. האב מת ב-1406, ואמם נישאה מחדש לרוקח, וייתכן כי האחים שאבו עידוד או תמיכה ממשפחת סבם מצד אביהם, שהיה נגר של שידות (באיטלקית, cassoni, ומכאן שם המשפחה Cassai). האב החורג, טאדסקו, מת ב-1417 וייתכן כי האם ושני בניה עקרו אז לפירנצה. פרטים נוספים על ילדותו ונעוריו של מזאצ'ו אינם ידועים, ובמיוחד חסר מידע כלשהו על האמן אצלו למד והכשיר עצמו לציור.

יצירות ראשונות

העובדה הוודאית הראשונה הידועה לנו על מזאצ'ו אחרי תאריך לידתו היא הצטרפותו לאחת משבע גילדות האומנים של פירנצה ב-7 בינואר 1422. מזאצ'ו הצטרף תחת השם ג'ובאני די סימונה (Johannis Simonis), צייר, "תלמידו של האדון ניקולו מפירנצה" (populi S. Nicholae de Florentia). העבודה המוכרת הראשונה שלו היא טריפטיך (ציור מזבח בעל שתי כנפיים) קטן מה-23 באפריל 1422. הטריפטיך צויר בטמפרה על לוח עץ עבור כנסיית סנט פייטרו בקאשה די ראג'לו (כיום בגלריה אופיצי). על לוחו המרכזי מופיעים מריה וישו, מלווים בשני מלאכים, ועל כנפיו מופיעים ארבעה מן השליחים. בפיזיות הבולטת של הדמויות ניכרת השפעתם של ציירים כג'וטו ושל הפסל דונאטלו, והן רחוקות כבר מהמסורת הפלורנטינית הקודמת.

השילוש הקדוש

השימוש העקבי בעקרונות הפרספקטיביים של פיליפו ברונלסקי בולט גם בציור הקיר החשוב האחרון של מזאצ'ו, "השילוש הקדוש" שבכנסיית סנטה מריה נובלה בפירנצה. תקרת הגומחה הברונלסקית-רומית שבציור היא כנראה הדוגמה הראשונה לשימוש עקבי בציור לפי נקודת מגוז על־פי העקרונות שהתווה ברונלסקי. הציור מציב את דמויותיו (האב, הבן הצלוב, מריה ויוחנן המטביל) במעין חלל אדריכלי דמיוני, כשבחזית התמונה כורעים על ברכיהם שני תורמים, והיווה מודל לציורים רבים מתקופת הרנסאנס, שהציגו אירועים מן הברית החדשה באופן פרספקטיבי ובתוך חללים אדריכליים מדומינים מסוג זה.

מותו

מזאצ'ו עזב את פירנצה בשנת 1427 או 1428 ונסע לרומא, שם מת בסוף 1428 בנסיבות שלא הובהרו עד תום. משערים כי אחת הסיבות ליציאה לרומא הייתה כדי להצטרף למאזולינו, שעסק שם בציור קיר בבזיליקה די סן קלמנטה, אך לא ידוע אם תרם מזאצ'ו ליצירות כאן.

השפעתו

במובנים רבים היה מזאצ'ו ממשיכו החשוב של ג'וטו, בצרפו להישגיו של קודמו החשוב רבים מפיתוחי הרנסאנס המוקדם: הנפח הפיסולי שהעניק דונאטלו לפסליו, השימוש העקבי בקיארוסקורו (הצללה) כדי ליצור נפח, והשימוש השיטתי יותר בעקרונות הפרספקטיביים שפיתח ברונלסקי. השפעתו של מזאצ'ו נכרה במיוחד אצל הציירים הפלורנטינים החשובים, שנהנו מיתרון של היכולת להתרשם מיצירותיו ישירות ובאופן בלתי אמצעי. וזארי מספר כי רבים מן הציירים נהגו לבחון את יצירותיו ולהתעמק בהן. השפעתו ניכרת ביצירותיהם של פיירו דלה פרנצ'סקה, אנדראה דל קסטניו, פרה אנג'ליקו ופיליפו ליפי, אך לרושם העז והמתמשך ביותר זכתה יצירתו באמצעות השפעתה על סגנונו של מיכלאנג'לו.
מיקאל דוריש

קריירת מועדונים

דוריש התחיל את הקריירה שלו בדוקלה באנסקה ביסטריצה בה הוא משחק מגיל 14. אחרי שלוש שנים במחלקת הנוער, ב-9 בנובמבר 2005 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בהפסד 2-0 נגד רוז'ומברוק במשך 5 עונות הוא הבקיע 18 שערים ב-114 משחקים.
באוגוסט 2010 חתם בוויקטוריה פלזן מליגת העל הצ'כית. ב-28 באוגוסט 2010 ערך את הופעת הבכורה שלו בפלזן בניצחון 0-3 נגד דינמו צ'סקה בודייוביצה. בעונתו הראשונה במועדון זכה עם הקבוצה באליפות.
בקיץ 2014 הושאל למלאדה בולסלאב עד לסיום העונה. בעונת 2015/2016 חזר לפלזן והבקיע 16 שערים ב-25 משחקים והיה מלך השערים של פלזן בעונה ושני בליגה אחרי דוד לפאטה שכבש 20 שערים.
ב-26 בינואר 2017 חתם באורנבורג מליגת העל הרוסית. ב-17 בינואר 2018 הושאל לאנורתוסיס פמגוסטה עד לסוף העונה. ב-6 ביולי 2018 הושלמה עסקת העברתו של דוריש לפמגוסטה תמורת 600 אלף אירו.

קריירה בינלאומית

דוריש ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת סלובקיה ב-15 באוגוסט 2012 בניצחון 1-3 נגד דנמרק. ב-13 בנובמבר 2015 הבקיע צמד בניצחון 2-3 נגד שווייץ. דוריש השתתף עם הנבחרת ביורו 2016 בו שיחק בשלושת המשחקים, אך לא כבש אף שער.
הליגה האדריאטית

היסטוריה

הליגה נוסדה בשנת 2001 וכללה בתוכה את 12 הקבוצות החזקות בין מדינות יוגוסלביה לשעבר. 
בעונת 2002/2003 מכבי תל אביב הישראלית הצטרפה לליגה לעונה אחת על חשבון קבוצה אחת שיצאה מהמפעל.
בעונת 2003/2004 כבר היו 14 קבוצות בליגה ושנה לאחר מכן 16 קבוצות. בסוף עונת 2005/2006 ירד מנין הקבוצות ל-14. 
בשנת 2006 קיבלה הליגה חסות מחברת  "Nova Ljubljanska Banka" ושונה שמה לליגת NLB (ראשי תיבות). בעונת המשחקים 2011/2012 חזרה מכבי תל אביב לשחק בליגה בנוסף להשתתפותה ביורוליג ובליגה הישראלית. בסיום העונה זכתה מכבי תל אביב בגביע הליגה לאחר שניצחה בגמר את צדביטה זאגרב, ולאחר מכן הודיעה כי לא תשחק בליגה זו בעונת המשחקים הבאה.
לא תענה ברעך עד שקר

מקור האיסור ומהותו

מקור איסור זה מופיע בספר שמות, פרק כ', פסוק י"ב: "לֹא תִּֿרְצָח לֹא תִּֿנְאָף לֹא תִּֿגְנֹב לֹא תַעֲנֶה בְרֵעֲךָ עֵד שָׁקֶר.
הדיוויזיה ה-296 (ורמאכט)

היסטוריה

הדיוויזיה הוקמה ב-10 בפברואר 1940, על בסיס יחידות מהדיוויזיה ה-33 והדיוויזיה ה-34, והועמדה תחת פיקוד וילהלם שטמרמן. במהלך המערכה על צרפת הושארה הדיוויזיה בעתודת הOKH, ובמהלך מבצע ברברוסה לחמה כחלק מהקורפוס ה-4 במסגרת הארמייה ה-17, ולאחר מכן לחמה כחלק מהארמייה השישית, ולחמה עמם בקרב אומן ובכיתור הגדול בקייב. במהלך הקרב על מוסקבה לחמה הדיוויזיה כחלק מארמיית הפאנצר השנייה, ולאחר מכן נשארה תחת פיקודה כחלק מקבוצת ארמיות מרכז עד לאוגוסט 1943. לאחר מכן הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד הארמייה התשיעית, ובמהלך מבצע בגרטיון לחמה הדיוויזיה תחת פיקודה, ובאוגוסט 1944 הושמדה הדיוויזיה.
דיוויזיית הפאנצר פלדהרנהאלה 2

היסטוריה

הדיוויזיה הוקמה בהונגריה ב-9 במרץ 1945 על בסיס דיוויזיית הפאנצר ה-13 אשר ספגה אבדות כבדות במהלך המצור על בודפשט. כמפקדה מונה פרנץ בקה. השם "פלדהרנהאלה" ניתן לה לאות כבוד על כך שרבים ממגויסיה באו משורות האס אה, והמספר 2 בא כדי להבדילה מדיוויזיית הפאנצר פלדהרנהאלה 1. הדיוויזיה הייתה חלק מקורפוס הפאנצר פלדהרנהאלה שהיה חלק מהארמייה השמינית. היא לחמה בקרבות כנגד הצבא האדום בהונגריה, ולאחר מכן נסוגה לאוסטריה. באפריל הועברה לסלובקיה, ולחמה בקרבות באזור הקרפטים. במאי היא הועברה לאזור הדנובה, ונכנעה ב-8 במאי עם סיום המלחמה.
קורט ריינהרד (חסיד אומות העולם)

קורט ריינהרד (Kurt Reinhard),‏ היה חסיד אומות העולם מאוסטריה.

לפני המלחמה

ריינהרד היה קצין צבא, מהנדס חשמל וצלם חובב.

בתקופת מלחמת העולם השנייה

בעת שירותו בצבא גרמניה שהה ריינהרד בטרנוב שבפולין הכבושה בידי גרמניה. שם פגש ריינהרד את אליעזר תום, יהודי שעבד בחנות צורכי הצילום בה היה ריינהרד לקוח. ריינהרד ביקר פעמים רבות בביתו של תום, הביא לו מזון והתיידד עם בני משפחתו. הוא סייע להם בדרכים רבות נוספות. סיועו זה היווה עבירה בפולין הכבושה, עבירה שהעונש עליה היה מוות, לו היה נתפס.
בשנת 1941 עזבה יחידתו הצבאית של ריינהרד את טרנוב, והוא הוצב בצרפת הכבושה. כשהתוודע לתוכנית לגירוש היהודים למחנות ריכוז, שלח מכתב לידידו היהודי בטרנוב ואף נסע לטרנוב מספר פעמים כדי להאיץ בידידו לברוח ולהכין מסמכים מזויפים.
ביוני 1942 שב ריינהרד לטרנוב, ערב הגירוש של יהודי העיר. כשעזב את העיר לקח עמו ריינהרד 12 יהודים שלהם מסמכים מזויפים והעביר אותם לקרקוב שם הסתתרו.
לאחר מכן שוחרר ריינהרד מהצבא ועבד בחברת סימנס במינכן. כששמע על מעצרו של אחד היהודים שהעביר לקרקוב, השיג את שחרורו בטענה שיהודי זה הוא עובד מומחה ואף הצליח להעביר לגרמניה את יתר היהודים שלהם היו מסמכים מזויפים, מכיוון שסבר ששם יהיו בטוחים יותר. הוא נימק זאת בפני הרשויות הגרמניים בכך שיהודים אלה הם עובדים מומחים שעבודתם דרושה למשק המלחמה של הרייך הגרמני. כך יכלו היהודים לעזוב את קרקוב באופן חוקי ולהגיע לאזורים שונים בגרמניה, בהם אוסטריה המסופחת. רובם הגיעו לאזור מגוריו של ריינהרד, בסביבות מינכן.
ריינהרד דאג להעבירם למשימות אחרות אם משימותיהם המקוריות היו קשות מדי, וכשהתחילו הפצצות בעלות הברית על האזור, דאג להעבירם לאזורים כפריים שהיו מרוחקים מההפצצות.
בפעילותו סיכן ריינהרד את חייו והשקיע כסף רב מכספו האישי, בלא לקבל תמורה ובלא לבקש תמורה.

הנצחה

ב-18 בפברואר 1981 הכיר יד ושם בקורט ריינהרד כחסיד אומות העולם.
לודוויג פון באטנברג

קריירה צבאית

לודוויג החל את הקריירה שלו ב-1869 בצי המלכותי הבריטי כצוער בספינת אה"מ ויקטורי, אך זומן עד מהרה מן להפליג בחברת יורש העצר דאז, אדוארד השביעי, ורעייתו, במסעם לים התיכון. ב-1870 חזר לשירות בצי, ובילה מספר שנים במימי יבשת אמריקה, וכשחזר לבריטניה ב-1874, סיים את הבחינות לקצונה ימית בהצטיינות.
לודוויג השתתף כקצין בצי במלחמה האנגלו-מצרית של 1882 והתקדם בסולם הדרגות, עד כי התמנה ב-1912 ללורד הראשון של הצי (First Sea Lord), משרה ממנה אולץ להתפטר ב-1914, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, בשל מוצאו הגרמני. אף על פי שנטל חלק חשוב בהכנת הצי הבריטי לקרב, לא נטל חלק פעיל במלחמה, ופרש לגמלאות.

שינוי השם למאונטבטן

ב-1917, בעקבות התגברות הרגשות האנטי-גרמניים בציבור הבריטי, שינה המלך ג'ורג' החמישי, את שמו של בית המלוכה הבריטי מהשם הגרמני בית סקסה-קובורג-גותה לבית וינדזור. חילופי השמות לא פסחו על משפחת פון באטנברג, וב-14 ביולי 1917, שינה הנסיך לודוויג את שם משפחתו למאונטבטן, תרגום לאנגלית של באטנברג, שמשמעו "הר באטן", ונקרא מאז לורד לואי מאונטבטן, המרקיז ממילפורד - הייבן. הנסיך בחר בשם זה ולא באפשרות אחרת שעמדה בפניו - באטנהיל. שינוי שם המשפחה היה כרוך בויתור גם על התואר "נסיך באטנברג". על כך כתב הנסיך בספר האורחים, בעת ביקורו אצל בנו ג'ורג' באותה עת:

 
"הגעתי כנסיך הייד, חזרתי כלורד ג'קיל"
ב-1919 ירד לואי מאונטבטן מנכסיו, ונאלץ לממש נכסים בגרמניה שירש מאביו. הוא קיבל את עיטור הצלב הגדול של אבירי מסדר האמבט, וקיבל דרגת אדמירל הצי.
ב-1921 מת מדום-לב בעת שהותו במועדון הימי והצבאי בלונדון. הלוויתו נערכה בכנסיית וסטמינסטר, והוא נקבר באי וייט.
האספה המכוננת הרוסית

האספה המכוננת הרוסית (ברוסית: Всероссийское учредительное собрание) הייתה גוף שנבחר ברוסיה בנובמבר 1917 במטרה לאשר את החוקה של המדינה החדשה. האספה קיימה ישיבה יחידה בינואר 1918, ופוזרה על ידי הבולשביקים.

בחירות

כינוס האספה המכוננת היה בין המטרות המרכזיות של ממשלת המעבר הרוסית. עצם שם הממשלה בישר שהיא תתקיים עד לכינוס האספה וקבלת החלטותיה על הסדר שלטוני במדינה. הבחירות היו צריכות להתקיים ב-12 בנובמבר (25 בנובמבר) 1917. מיד לאחר מהפכת אוקטובר, ולדימיר לנין פרסם צו לפיו מועד הבחירות לא משתנה. החלטות ממשלת המעבר לא נתנו תשובה מהו המינימום של חברי האספה שמאפשר להכריז על תחילת ישיבותיה. בעקבות כך פורסם צו של לנין לפיו הישיבות יפתחו ברגע שלסנקט פטרבורג יבואו 400 חברי האספה.
לקראת מועד רישום רשימות מפלגתיות חל פילוג במפלגה הסוציאל-רבולוציונית וממנה התפלג החלק השמאלי שלה. אומנם המפלגה הסוציאל-רבולוציונית (שמאל) החדשה לא הספיקה להכין רשימת מועמדים נפרדת. בעקבות כך ולדימיר לנין הציע לדחות את הבחירות למועד אחר, אך הצעתו לא התקבלה. בהתאם לכך, חברי המפלגה שהתפלגו נכנסו לאספה ברשימה כוללת.
בבחירות השתתפו קצת פחות מ-50% מהבוחרים ונבחרו 715 חברי המועצה. הרוב היה לנציגי המפלגה הסוציאל-רבולוציונית (אס-ארים) והם זכו ב-370 מקומות (52%), הבולשביקים זכו ב-175 מקומות (25%). המנשביקים נחלו תבוסה מוחצת וקיבלו רק 15 מקומות. הבולשביקים זכו ברוב במוסקבה, סנקט פטרבורג וערים גדולות נוספות. אס-ארים זכו באזורים לא-עירוניים ובדרום המדינה. נציגי מפלגה הדמוקרטית החוקתית הגיעו למקום השני במוסקבה וסנקט פטרבורג, אך בסך הכול זכו ב-4.5% מהקולות (17 מקומות).

הכנות לכינוס

לאחר פרסום תוצאות הבחירות היה ברור שלבולשביקים אין רוב. שלטון הבולשביקי היה בסכנה ובהתאם לכך ולדימיר לנין החל לבחון אפשרות לפיזור האספה. לעומת זאת לב קמנייב היה בעד הכינוס, יוסיף סטלין דגל בדחיית הכינוס בלבד. לאון טרוצקי וניקולאי בוכארין הציעו לכנס אספה בה ישתתפו נציגי הבולשביקים ואס-ארים שמאליים בלבד. מארק נתנסון מראשי אס-ארים שמאליים תמך במהלך זה.
מפלגת הסוציאל-רבולוציונית שקיבלה רוב, דגלה בהמשך השתתפות המדינה במלחמת העולם הראשונה וזאת בניגוד לדעה שהייתה רווחת בקרב החיילים.
ב-26 בנובמבר (9 בדצמבר) לנין פרסם צו לפיו לתחילת הישיבות נדרשת נוכחות של 400 נבחרים. ב-28 בנובמבר (11 בדצמבר) לנין פרסם צו על הוצאת מפלגה חוקתית-דמוקרטית מוץ לחוק ומעצר כל חבריה. יצחק נחמן שטיינברג מראשי אס-ארים שמאליים התנגד למהלך שהיה צריך להביא למאסר של מפלגה שלמה, אך מעשית המפלגה לא עשה דבר.
ב-11 בדצמבר (24 בדצמבר) ולדימיר לנין הצליח להעביר החלטה בוועד המרכזי של הבולשביקים לפיו המפלגה תפעל לפיזור האספה. ב-20 בדצמבר סוכם שישיבות האספה יחלו ב-5 בינואר (18 בינואר) 1918 תוך הערכה שעד אז בסנקט פטרבורג יהיו מעל 400 חברי האספה. ה-23 בדצמבר 1917 הוכרז על מצב חרום בסנקט פטרבורג.
DAX

DAX (ר"ת של Deutscher Aktienindex - מדד המניות הגרמניות), ולעיתים DAX 30, הוא מדד מניות הכולל את 30 החברות העיקריות הנסחרות בבורסה לניירות ערך בפרנקפורט. חישוב המדד נעשה על ידי מערכת Xetra, ומתבצע מדי שנייה. לדברי דויטשה בורסה , מפעיל Xetra, מודד DAX את ביצועי של 30 חברות גרמניות הגדולות ביותר במונחים של נפח מסחר ושווי שוק. מדד זה מקביל ל-FT 30, מדד דאו ג'ונס ומדד תל אביב 25, ובשל מבחר החברות הקטן המיוצג בו, אינו מייצג בהכרח את כלכלת גרמניה כולה.

גרסאות

למדד שתי גרסאות המכונות מדד ביצועים ומדד מחירים. שני המדדים נבדלים זה מזה בכך שהראשון מתחשב בחלוקת דיבידנדים, בעוד שהשני אינו מתחשב בכך. מדד הביצועים הוא המדד המצוטט לרוב, אולם מדד המחירים מקביל למדדים דומים של מדינות אחרות.

היסטוריית מחירים

שיעור המדד הבסיסי, בן 1000 נקודות, נקבע ב-30 בדצמבר 1987. חישוב המדד באמצעות מערכת Xetra נעשה מדי שנייה החל מ-1 בינואר 2006.
ב-16 במרץ 2015 עבר לראשונה מדד הביצועים את רמת ה-12,000
בן ניקולסון

אודות

ניקולסון נולד בדנהאם שבבקינגהאמשייר. אביו, וילאם ניקולסון היה צייר וכן גם אמו מייבל פרייד. לבן היו שלושה אחים, בהם הארכיטקט כריסטופר ניקולסון והציירת ננסי ניקולסון. בשנת 1896 עברה המשפחה ללונדון שם למד ניקולסון בבית ספר יסודי ואחר כך למד בפנימיה בתיכון. בין השנים 1910 ל-1914 למד אמנות ב-Slade School of Fine Art. 
בשנת 1904, נפגש עם המחזאי ג'יימס מתיו ברי, אשר השתמש באחד מציוריו של ניקולסון לכרזה למחזה הנודע פיטר פן.
ניקולסון לא גויס לצבא במלחמת העולם הראשונה עקב מחלת האסתמה ממנה סבל. בשנת 1917 נסע לניו יורק לניתוח בשקדים וחזר לאנגליה שנה לאחר מכן.
בשנת 1922 הציג לראשונה תערוכה של אמנות פיגיורטיבית בלונדון. בהמשך החל להיות מושפע מסגנון הקוביזם ואחר כך מסגנון הפרימיטיביזם של אנרי רוסו. בלונדון הושפע מהפסלת ברברה הפוורת' (שלה ינשא) ומהפסל הנרי מור. בנסיעתו לפריז נפגש עם הצייר פיט מונדריאן אשר השפיע על יצירתו לכיוון האבסטרקטי ועם פיקאסו.
ניקולסון נישא שלוש פעמים. נישואיו הראשונים היו לוינפרד רוברטס ב-1920. לזוג היו שלושה ילדים והם התגרשו בשנת 1938. באותה שנה נישא לאמנית ברברה הפוורת', נישואים שהחזיקו מעמד עד שנת 1951. בשנת 1957 נישא לפליסיטס וולגר, צלמת גרמנית, ממנה התגרש בשנת 1977.
ברקוביצה

היסטוריה

תחילת ההתיישבות האנושית המאורגנת מתוארכת לתקופת הברונזה המאוחרת עידן הממלכה התראקית. בשלהי המאה ה-1 לפנה"ס, נכבש האזור על ידי האימפריה הרומית ובסמוך לעיר נבנתה מצודה רומית ונקודת מסחר. בהמשך עבר האזור לשליטת האימפריה הביזאנטית ובמקום נתגלו גם שרידי כנסייה.
היישוב מתועד לראשונה בכתב בתעודות עות'מאניות מ-1491 ומיקומו בסמיכות למצודת הדרכים שהייתה קיימת במקום, על אם הדרך בין סופיה (שנקראה סרדיקה), לבין העיר וידין בירת צארות וידין בימי איוון סרצימיר וקונסטנטין השני, שהיו השליטים האחרונים של הישות הוסלית שנותרה מהאימפריה הבולגרית השנייה. חפירות ארכאולוגיות שנערכו בשלהי המאה ה-20, מתארכות את בנייתה של המצודה לתקופתו של קאלויאן, קיסר בולגריה בשלהי המאה ה-12. בתעודה עות'מאנית מ-1565, תקופת הסולטאן סולימאן הראשון, מתוארת העיר כמרכז מינהלי אזורי. החל מאמצע המאה ה-18 הפך אזור וידין חזית לקרבות מתמשכים בין העות'מאנים לצבא ממלכת הבסבורג שהפכה בהמשך לקיסרות האוסטרית ופליטים רבים נמלטו מחמת הקרבות לברקוביצה, אשר גדלה והתפתחה עקב כך. במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878), שוחררה העיר על ידי צבא הדנובה של האימפריה הרוסית והיא הפכה מתוקף חוזה סאן סטפנו לחלק מנסיכות בולגריה, אשר הפכה בהמשך למדינת הלאום בולגריה.

כלכלה ודמוגרפיה

51.3 אחוזים מתושבי העיר הן נשים ו-48.7 אחוזים הם גברים. שיעור האבטלה בעיר גבוה בשיעור ניכר מהממוצע הארצי בבולגריה ועומד על כ-20 אחוזים. דרך העיר עובר הכביש המהיר II-81, המחבר את העיר לבירת המחוז מונטנה ולבירת המדינה סופיה. בעיר קיימת תחנת רכבת ובה קו ישיר לערים: לום, וידין וסופיה.
בשטח הרשות המקומית ישנם שני ענפי חקלאות מרכזיים, גידול צאן ובקר לתעשיית מוצרי החלב והבשר וגידולי שדה. הגידולים המרכזיים הן אפונה, שעועית, פרחי וזרעי חמניות, עגבניות ותפוחי אדמה. כמו כן מגדלים פרחי סחלב ליצוא. בשטח הרשות המקומית קיימת תעשייה כימית בתחום חומרי הניקוי וההדברה ומפעלים לעיבוד עץ ומזון.
אוונס קנגווה

קריירה

קנגווה התחיל את הקריירה שלו בנקאנה. בעונת 2010 עלה לקבוצה הבוגרת והבקיע 2 שערים בעונה זו כאשר הוא רק בן 16. בינואר 2013 היה אמור להצטרף לווטפורד אך המהלך לא יצא לפועל. ב-3 ביולי 2014 הושאל להפועל רעננה. ב-13 בספטמבר 2014 ערך את הופעת הבכורה שלו ברעננה בניצחון 0:4 נגד הפועל פתח תקווה. ב-25 באוקטובר 2014 הבקיע את שער הבכורה שלו בניצחון 0:2 נגד מכבי חיפה. ב-1 בנובמבר 2014 הבקיע צמד בניצחון 1:2 נגד מ.ס. אשדוד. ב-29 ביולי 2016 חתם ל-4 שנים בגזיאנטספסור הטורקית תמורת 850 אלף יורו. ב-27 באוגוסט 2017 חתם בארסנל טולה הרוסית.
קנגווה היה פעיל בנבחרת זמביה עד גיל 20, ונכלל בסגל הנבחרת הבוגרת לקראת גביע אפריקה לאומות 2012 בה זכתה נבחרתו לראשונה בתולדותיה.
בור (סרביה)

שם העיר

משמעות השם "בור" (Бор) בסרבית היא "אורן".

היסטוריה

המכרה בבור הוקם ב-1903, ב-1904 חברה צרפתית החלה לחפור שם. במהלך מלחמת העולם השנייה, עם כיבוש יוגוסלביה בידי מדינות הציר, במקום הוקם מחנה הריכוז בור בידי הארגון הגרמני טודט על מנת לנצל את משאבי המכרות. האוסטאשה, ביחד עם הגרמנים וההונגרים הביאו למקום בעיקר יהודים ומעט קבוצות נוצריות פציפיסטיות, שם הועסקו בכפייה. ב-1947 בור קיבלה באופן רשמי מעמד של עיר, עם 10,000 תושבים באותה תקופה.

חינוך

החל מ-1961 פועלת בבור הפקולטה ללימודי מקצועות טכניים של אוניברסיטת בלגרד. עד היום 1804 סטודנטים סיימו את לימודיהם במכון, 122 המשיכו לתואר שני ו-70 סטודנטים כתבו עבודת דוקטורט.
מערכת בלק הילס

מערכת בלק הילס (שידועה גם בשם מלחמות הסו) היא סדרה של עימותים בין שבט הסו ובעלי בריתם ובין ארצות הברית, בשנים 1876 ו-1877.

הרקע למערכה

הגבעות השחורות, שעל שמם נקראת המערכה, נתבעו על ידי שבט הסו מאז ניצחונם על שבט השאיין ב-1876, נחשבו לקדושות בקרב האינדיאנים. שמועות על זהב באזור אומתו והחלה בהלה לזהב של כורים לאזור. האדמות באזור היו שמורת טבע של האינדיאנים בהתאם לחוזה שנחתם עם ממשלת ארצות הברית ב-1868. הכורים הגיעו לאזור תוך הפרה של ההסכם והשבטים האינדיאנים שראו שהצבא אינו מגן עליהם מפני הפולשים החליטו להתאחד ולצאת למלחמה. היסטוריונים טוענים היום שלמעשה נשיא ארצות הברית דאז יוליסס סימפסון גראנט עודד והסית למלחמה שכן רצה להשתלט על האזורים עם הזהב.

המערכה

מפקד הכוח האמריקאי גנרל טרי החליט לחלק את כוחותיו לשלושה טורים. העובדה שחייליו פעלו באזור עצום (שטח של חמש מדינות) הייתה בעוכריו. ההתנגשות הראשונה ארעה בקרב רוסבד שבו לוחמי שבט הסו הביסו את אחד הטורים של גנרל טרי. כמה ימים לאחר מכן הוביל לויטננט קולונל ג'ורג' קסטר את גדוד הפרשים השביעי להתקפה על המחנה של שבטי הסו והשאיין על גדות נהר הליטל ביגהורן. הקרב (אשר נודע בשם קרב ליטל ביגהורן) היה אחד התבוסות המחפירות ביותר של צבא ארצות הברית במהלך מלחמותיו עם האינדיאנים. הלוחמים האינדיאנים השמידו כמעט חצי מהכוח האמריקאי, כולל קסטר עצמו אשר נהרג בקרב.
מאוחר יותר הביסו כוחות עדיפים אמריקאים את צבאות הסו והשאיין.
המערכה הסתיימה עם חתימת חוזה חדש שבו האינדיאנים קיבלו שטחים נוספים לשמורתם וממשלת ארצות הברית קיבלה את אזור הגבעות השחורות.
מפעל לימוד משנה יומית והלכה יומית

"מפעל לימוד משנה יומית והלכה יומית" הוא ארגון הפועל לעידוד לימוד יומי קבוע של משניות והלכות. כיום נקרא הארגון "קביעותא".
נבחרת מקדוניה הצפונית בכדורגל

שיאים

נכון ל-10 בספטמבר 2019. כתב מודגש מסמל שחקן פעיל בנבחרת.
בית העלמין דבלינג

תולדות האתר

בית העלמין בדבלינג היה קיים עוד במאה ה-18. לאור מצוקת מקום, בשנת 1880 הוחלט על הקמת בית העלמין במיקום חדש. בהתאם לתכנון המקורי היעד היה כ-30 אלף מקומות ובית העלמין נפתח ב-10 ביוני 1885.
בית העלמין היה פתוח לכל הדתות. החלקה היהודית נפתחה ב-1888 וחלקה מוסלמית נפתחה בשנת 1894 והיא הייתה מיועדת לחיילים של צבא האימפריה האוסטרו-הונגרית מבוסניה.
בתחילת המאה ה-20 שטח בית העלמין הוגדל ופיתוח זה כלל גם הגדלת של החלקה היהודית. בשנת 1917 המקום בבית העלמין נגמר. רק בשנת 1920, בעקבות שיחרור מקומות פנויים בחלקה המוסלמית, קבורה במקום חודשה לכמה שנים.
בין האנשים הנטמנים במקום נמנים: בנימין זאב הרצל (עד להעברת גופתו לירושלים בשנת 1949), לורנץ בהלר, אוטו סקורצני, לודוויג מינקוס, וילהלם מיקלס.
במקום קיים חדר מתים וניתן לקיים טקס שריפת גווייה.
ספוטניק 1

תכנון

הלוויין ספוטניק 1 היה כדור בקוטר 585 מילימטרים עשוי מסגסוגת אלומיניום קלה שפניה לוטשו היטב כך שתחזיר את אור השמש. עובי הדופן היה 2 מילימטר. מהכדור יצאו ארבע אנטנות באורכים של 2.9-2.4 מטרים. בתוכו היו שני משדרי רדיו ששידרו בתדרים 20.005 ו־40.002 מגה־הרץ. ניתוח אותות הרדיו שימש לאיסוף נתונים אודות צפיפות האלקטרונים ביונוספירה. הטמפרטורה והלחץ קודדו לאותות רדיו שנקלטו ברחבי העולם ושימשו גם כחיווי שהלוויין לא נפגע ממטאוריטים.

המשימה

המתכננים, המהנדסים והטכנאים שפיתחו את המשגר ואת הלוויין צפו בשיגור ממכון המחקר וממשרד התכנון שבו נבנה ספוטניק 1. גם המשגר שהעלה את הספוטניק לחלל הגיע למסלול סביב כדור הארץ והוא נראה מהקרקע בלילה כעצם בעל בהירות 1. הלוויין עצמו, כדור קטן אך ממורק היטב, נראה כעצם בעל בהירות 6, כמעט על סף יכולת הצפייה, ולפיכך היה קשה לעקוב אחריו ללא משקפת או טלסקופ.

השלכות

הניו יורק טיימס כתב: 
הסרטים ותוכניות הטלוויזיה בשנות החמישים היו מלאים ברעיונות של טיסה לחלל. מה שהפתיע אותנו היה שברית המועצות שיגרה את הלוויין הראשון. קשה להיזכר באווירה של אותו הזמן.
— ג'ון לוסדון
צוותי צופים ב־150 תחנות בארצות הברית ומדינות אחרות הביטו לשמים כדי לחפש את הכדור הסובייטי בשמי הדמדומים של הערב והשחר. הם צפו במשקפות ובטלסקופים כאשר הוא חלף מעליהם. ברית המועצות ביקשה מחובבי רדיו ומתחנות מסחריות להקליט את קולו של הלוויין על סרטים מגנטיים.
לראשונה הסכימה ברית המועצות להשתמש בציוד "תואם" לזה של ארצות הברית, אך לאחר מכן הודיעה על השימוש בתדרים נמוכים יותר. הבית הלבן לא הגיב אז על היבטים הצבאיים של השיגור, אך אמר כי הוא "לא בא בהפתעה". ב־5 באוקטובר הודיעה מעבדת המחקר של הצי כי הקליטה ארבע חליפות של ספוטניק 1 מעל ארצות הברית. הנשיא אייזנהואר הציג תמונות של מתקנים צבאיים סובייטיים שהושגו בטיסות מטוסי לוקהיד U-2 מאז 1956. כדוגמה לחשש בארצות הברית מפני הלוויין ניתן לציין שבאטול ג'ונסטון הנמצא באוקיינוס השקט ניתנה הוראה לכל אנשי הצבא לשאת נשק באופן קבוע בשל האיום מהחלל.

העתקי הלוויין

כמה העתקים של הלוויין ספוטניק 1 מצויים במספר מוזיאונים ברוסיה, ואחרים נמצאים בתצוגה במוזיאון הלאומי לתעופה וחלל בוושינגטון, ובמוזיאון המדע בלונדון, בריטניה.
אני יריתי באנדי וורהול

העלילה

הסרט נפתח רגעים לאחר הירי, כאשר ואלרי סולאנס (לילי טיילור) במעצר בגין הירי של אנדי וורהול (ג'ארד האריס). הסרט אז חוזר לעבר בסדרה של פלאשבקים המציירים את ילדותה הקשה, והצלחתה בלימודי פסיכולוגיה באוניברסיטה. כאן, ואלרי מגלה שהיא לסבית, שהיא יודעת לכתוב, וכן שיש לה נקודת מבט ייחודית לגבי העולם. היא נוסעת לניו יורק כדי להצליח בתור סופרת ומחזאית, אך עד מהרה מבינה כמה ההצלחה חמקמקה. ואלרי מעורה בחיי הפרינג' של ניו יורק. דרך חברתה סטיבי (מרתה פלימפטון), היא פוגשת את קנדי דרלינג (סטיבן דורף), אישה טרנסג'נדרית שנמנית בין ה"סופרסטארז" של אנדי וורהול, ודרכה היא פוגשת גם את וורהול.
ואלרי רוצה שוורהול יפיק מחזה שהיא כתבה, Up Your Ass, אך וורהול וחבריו רואים בסולאנס קוריוז משעשע. וורהול מתעלם מבקשותיה, וחברו מוריס ג'ירודיאס (לותייר בלוטו), המו"ל של הוצאת ספרים אולימפיה, רוצה שהיא תכתוב עבורו רומן פורנוגרפי. אחרי שהיא חותמת איתו על חוזה, היא מתחרטת ומרגישה מנוצלת כשהיא מבינה שתקבל רק פרוטות מהכנסות הספר. היא הולכת ומבקשת מוורהול שיחזיר לה את כתב היד שמסרה לו, והוא טוען שהוא אבד. ואלרי, שמרגישה בשלב זה מושפלת ורדופה, ונשלטת על ידי וורהול וג'ירודיאס, פורצת בזעם והופכת את שולחן הכתיבה של וורהול. 
עכשיו שאבד חינה, גם באירועים ציבוריים קהל המזדנבים של וורהול וחבריו מפנים לסולאנס כתף קרה. ייאושה של סולאנס גובר וגובר, וגם מצבה הכלכלי נואש. היא עומדת יומיום בפינות רחובות ניו יורק ומנסה למכור את המניפסט שלה, אך אף אחד לא לוקח אותה ברצינות. בלית ברירה, היא פונה לעבודת מין לכלכלתה, ולפעמים גם גונבת מלקוחותיה. מצבה הנפשי מתדרדר, ובאקט נואש אחרון, היא מחליטה להרוג את וורהול, ויורה בו. הסרט קופץ קדימה, ומראה שאת שארית חייו וורהול חי בפחד כתוצאה מהירי, וכן שהספר ה"פורנוגרפי" שכתבה סולאנס היה בעצם מניפסט החלאה, אשר היה לקלסיקה פמיניסטית.

ביקורת

באתר Rotten Tomatoes הסרט זכה לציון של 77% ביקורות חיוביות. באתר Metacritic יש לו ציון משוקלל של 75/100, המבוסס על 20 מבקרים, ציון אשר נחשב ל"ביקורות חיוביות באופן כללי".
תורת ההצגות המודולרית

תורת ההצגות המודולורית הנה תחום באלגברה מופשטת, בו נחקרות הצגות של חבורות סופיות מעל שדות בעלי מאפיין חיובי. זהו תת-תחום של תורת ההצגות, בה נחקרות הצגות כלליות של חבורות סופיות. מקרה מעניין במיוחד בתורה זו הנו המקרה בו מאפיין השדה מחלק את גודל החבורה, בו משפט משקה לא תקף ולאלגברת החבורה יש רדיקל לא טריוויאלי.
בעוד שמדובר בנושא שעומד בפני עצמו, תחום זה גם קשור למספר תחומים בולטים נוספים במתמטיקה, בהם קומבינטוריקה, תורת המספרים וגאומטריה אלגברית. יתירה מכך, למידת תורת ההצגות המודולרית תורמת בתורה לתחומים הנ"ל. למחקר התחום עצמו תרמו מספר מתמטיקאים לאורך המאה ה-20, הבולטים בהם הם דיקסון ובראוור. עבודתו של בראוור בתחום תרמה רבות לפיתוח הכלים שהובילו למשפט המיון לחבורות פשוטות סופיות.

כאמור לעיל, המקרה המעניין בתורה זו הנו המקרה בו מאפיין השדה לא זר לגודל החבורה. במקרה זה משפט משקה לא תקף; במקומו, חוקרים את המבנה של אלגברת החבורה בעזרת חלוקתה לבלוקים, שהם אוסף מקסימלי של אידיאלים דו-צדדיים שסכומם הישר שווה לאלגברה. חישוב הבלוקים נעשה בעזרת פירוק איבר היחידה לסכום של אידמפוטנטים של מרכז האלגברה. בלוקים אלו קשורים גם למודולים האי-פריקים של אלגברת החבורה, אשר בדר"כ לא יהיו פרויקטיביים.