google/wiki40b huggingface dataset:
סלמנדרת מערות טקסנית

מאפיינים

זוהי סלמנדרה קטנה שאורכה 13 ס"מ בלבד והיא חסרת צבע, איבריה חיוורים, היא עיוורת ובעלת זימים אדומים העוזרים לה לסנן חמצן מהמים הדלילים של המערה. על גופה חיישנים יעילים הקולטים כל תנועה קטנה במים וכך היא מאתרת את טרפה. היא ניזונה על חסילונים עיוורים, חלזונות ומאמפיפודים אותם היא שואבת לגרונה כשהם במרחק מספיק. 
הסלמנדרה נמצאה בכמה חלקים בטקסס כמו בסמוך לעיר San Marcos. הסלמנדרה אינה יכולה לצאת כלל מהמערה והיא טרוגלוביטית מובהקת.
מרגריט יורסנאר

ביוגרפיה

מרגריט יורסנאר הוא שם העט של הסופרת מרגריט קְלֶנֶוֶורק דה קְרָאיָינקוּר שנולדה בבריסל. אמה נפטרה עשרה ימים אחרי לידתה, והיא קיבלה את חינוכה באופן פרטי באחוזת אביה בצפון צרפת. בהיותה בת שמונה קראה את רסין ואת אריסטופאנס. אביה, שהיה אדם משכיל שהרבה לנסוע, לימד אותה לטינית ויוונית. בסוף מלחמת העולם הראשונה התלוותה לאביה במסעותיו ללונדון ולדרום צרפת, ועברה את בחינות הבגרות בעיר ניס מבלי להזדקק לבית ספר. הם המשיכו לשווייץ ולאיטליה, שם גילו את וילה אדריאנה בטיבולי שליד רומא.
ב-1921 פרסמה את יצירתה הראשונה, הפואמה "גן ההזיות", שעליה חתמה בשם העט "יורסנאר" (כמעט היפוך של שם משפחתה). ב-1928 פרסמה את "אלכסיי", שהיה הרומן הראשון שלה ואשר ניכרת בו השפעתו של אנדרה ז'יד. ברומן זה מדובר במכתבו של מוזיקאי מפורסם לארוסתו, שבו הוא מתוודה כי הוא הומוסקסואל, ונפרד ממנה מתוך דאגה כנה לשלומה. אחרי מות אביה ב-1929 בילתה יורסנאר את זמנה בחיי בוהמה בפריז ונסעה לשווייץ, לאתונה, לאיי יוון, לאיסטנבול ולבריסל. היו לה פרשיות אהבים עם נשים, והיא התאהבה בסופר שהיה הומוסקסואל.
ב-1937 פגשה בגרייס פריק, מתורגמנית אמריקנית שהפכה למאהבתה. ב-1939 נסעה לארצות הברית על פי הזמנתה של פריק, ושימשה כמרצה לספרות בניו יורק. ב-1942 עקרה אל האי מאונט דזרט שבמדינת מיין, ולימדה ספרות צרפתית עד 1949. ב-1951 פרסמה את הנובלה "זכרונות אדריאנוס", שזכתה להצלחה מיידית. בנובלה זו מתארת יורסנאר את חייו ומותו של אדריאנוס, אחד משליטיה הנאורים של האימפריה הרומית, הכותב מכתב ארוך אל נכדו המאומץ והקיסר העתידי, מרקוס אורליוס.
יורסנאר, שכתבה בצרפתית, פרסמה נובלות, מאמרים ופואמות, והותירה את זיכרונותיה בשלושה כרכים. ב-1980 הייתה לאישה הראשונה שנבחרה לאקדמיה הצרפתית. היא בילתה את מרבית חייה בעיירה נורת'איסט הארבור (באי מאונט דזרט שבמדינת מיין), ושם הוקם מוזיאון המוקדש לזכרה.
משפחה (שבועון)

היסטוריה

העיתון נוסד בדצמבר 1987 (טבת תשמ"ח) על ידי קבוצת משקיעים ואנשי תקשורת חרדים. העורך הראשון היה אשר צוקרמן (כיום עורך העיתון שעה טובה). במקור יצא העיתון כירחון ונקרא משפחה: ירחון הבית היהודי. מאוחר יותר הפך העיתון לשבועון בשם "השבוע של משפחה". כעבור זמן התפצל העיתון לשני שבועונים מתחרים. אחד נותר עם השם המקורי "משפחה" והשני נקרא "השבוע".
לפי סקר TGI מספטמבר 2016 שיעור החשיפה של "משפחה" הוא 24.1%. לאור זאת, הוא השבועון החרדי וגיליון סוף השבוע החרדי הנפוצים ביותר בישראל, ירחון "טעימות" שיוצא אף הוא על ידי משפחה, זוכה על פי סקר זה ל-6.7% חשיפה. העיתון נמצא בבעלות אלי פלאי.
בשנים 2011 - 2013 הוציא "משפחה" חינמון שחולק באמצע השבוע, אך הוצאתו הופסקה בעקבות לחץ מצד מערכת עיתון יתד נאמן שאף הוא מוציא מהדורה חינמית באמצע שבוע.
באוקטובר 2019 עורר השבועון סערה כאשר פרסם מעין ראיון עם ראש "המוסד", יוסי כהן, ובו שלל התבטאויות של כהן בנושאי ביטחון ופוליטיקה.

פיקוח ותכנים

לשבועון ועדה רוחנית בראשות הרב מנחם כהן, וחברים בה הרב אליהו גוט והרב אפרים זלמן גלינסקי. מערכת העיתון רואה כמנהיגה הרוחני את הרב אשר וייס, אליו היא פונה להכרעות מורכבות (דוגמת הביקורת על השבועון ב-2010). הוועדה מבקרת את תוכני העיתון מבחינה דתית ורעיונית. להבדיל מהעיתונים המפלגתיים, פונה השבועון לכל הזרמים החרדיים. כמו בעיתונים חרדיים אחרים, בעיתון לא מתפרסמות תמונות של בנות ונשים מעל גיל 3. לעיתים מטושטשות או מוסרות דמויות נשיות המופיעות בתמונה (לדוגמה, בתמונת חדר המצב בבית הלבן הוסרה הילרי קלינטון).
ככתב עת בלתי מפלגתי מרבה "משפחה" לבקר את העסקנים והפוליטיקאים החרדיים. סגנונו של השבועון פתוח יחסית לשאר העיתונים החרדים. בשונה מהעיתונות החרדית השמרנית, "משפחה" נותן במה למגוון דעות ובכלל זה של אישים שאינם מהמגזר החרדי, ובהם רבנים ואנשי ציבור מן המחנה הדתי לאומי.
בשנת 2014, במהלך מבצע צוק איתן, פרסם העיתון את תמונות הנופלים, לצד מילות הערכה אישיות. יו"ר העיתון, אלי פלאי, אמר כי הפרסום הוא אכן תופעה חדשה בעיתונות החרדית אך היא נותנת ביטוי לתודעת האחדות הכלל-יהודית שהופגנה באותה תקופה, מאז רצח שלושת הנערים.
נבחרת מונטנגרו בכדורגל

שיאים

נכון ל-9 ספטמבר 2019. כתב מודגש מסמל שחקן פעיל בנבחרת.
ויליאם וקי

קריירת מועדונים

וקי שיחק במילאן מהסרייה א' בין השנים 1967 ל-1974, ולאחר מכן עבר לקליארי. לאחר שתי עונות במועדון עבר לקומו, איתה נע בין הליגות הראשונה, השנייה והשלישית. בעונת 1981/1982 שיחק וקי בספאל.

קריירת אימון

לוקי הייתה הזכות לאמן את דידה ואת ג'אנלואיג'י בופון כמאמן שוערים במילאן ובפארמה. הוא שימש בתפקיד זה גם ברג'יאנה וביובנטוס. בשנת 2013 החל לשמש כמאמן שוערים בריאל מדריד, ואימן את איקר קסיאס, את קיילור נבאס ואת פרננדו פאצ'קו. ב-25 במאי 2015 עזב וקי את ריאל מדריד לאחר שפלורנטינו פרס החליט לפטר את קרלו אנצ'לוטי, המאמן תחתיו אימן וקי בכל הקבוצות בהן שימש כמאמן שוערים.
כיום וקי משמש כמאמן שוערים בא-סד מליגת העל הקטרית.
דונובן ביילי

ביוגרפיה

ביילי נולד במנדוויל שבג'מייקה והיגר לקנדה בגיל 13. החל להתחרות כריצות קצרות ב-1991, אך רק ב-1994 החל לעסוק באתלטיקה באופן מקצועי.

אלוף עולם

בשנת 1995 עשה את פריצת הדרך הבינלאומית שלו כשבאליפות העולם בגטבורג שבשוודיה זכה בשתי מדליות זהב, בריצת 100 מטר ובריצת שליחים 4x100 מטר.

אלוף אולימפי ושיאן עולם

באולימפיאדת אטלנטה (1996) חזר ביילי על הזכייה הכפולה ואף שבר את שיא העולם בריצת 100 מטר בתוצאה של 9.84 שניות, שיפור במאית השנייה לשיא העולם של לירוי בורל מארצות הברית. שיא זה נשבר על ידי מוריס גרין מארצות הברית בשנת 1999. קנדים רבים הרגישו כי ניצחונו שיקם את תדמית האתלטים הקנדים, שהוכתמה על ידי פסילת ניצחונו הקודם של בן ג'ונסון באולימפיאדת סיאול (1988). אותה שנה ברינו שבנבדה הוא קבע שיא עולם בריצת 50 מטר באולם (5.56 שניות). מוריס גרין שבר שיא זה ב-1999, אך ריצתו לא אושרה כשיא עולם. 
באליפות העולם שנערכה באתונה יוון בשנת 1997 זכה ביילי בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב בריצת שליחים 4x100 מטר, ומדליית כסף בריצת 100 מטר אחרי מוריס גרין ולא הצליח להגן על תוארו. ביוני 1997 התחרה נגד מייקל ג'ונסון בריצת 150 מטר בטורונטו במטרה להוכיח מיהו האדם המהיר בעולם וזכה בשני מיליון דולר עבור ניצחונו בתחרות זו, בה ג'ונסון חצה את קו סיום מאה המטרים עם פציעה בשריר הארבע ראשי. 
לאחר אותה עונה סבל ביילי מפציעות, ובאולימפיאדת סידני (2000) סבל מדלקת ריאות. מכאן והלאה לא הצליח ביילי לשחזר את הישגיו ופרש מספורט תחרותי בשנת 2001.
לאחר פרישתו פנה ביילי לעולם העסקים כשהקים את חברת "DBX ניהול ספורט" (DBX Sport Management), העוזרת לאתלטים חובבנים לקדם את עצמם.
עזריאל הורוויץ

רבי עזריאל הלוי איש הורוויץ (תקי"ז, 1757 - כ"ב בחשוון תקע"ט, 21 בנובמבר 1818) היה רבה של לובלין. נודע בכינויו "ראש הברזל".

ביוגרפיה

נולד בזמושץ' לרב דוב מזאמושץ'. נשא את בתו של הרב בנימין בושקא מזמושץ', אביו של הרב צבי הירש בושקא.
שימש ברבנות העיירה קרשניק ובשנת ה'תקס"ו התמנה כרב העיר לובלין. 
הוא נודע בכינויו "ראש הברזל" (ביידיש: "דער אייזערנער קָאפ"), וכך גם נקרא ספר החידושים לתלמוד והשו"ת שלו שנדפס שנים רבות לאחר מותו מכתב יד.
רבי עזריאל הורוויץ נודע בהתנגדותו לחסידות, ויחסיו עם חסידי עירו לובלין, ובפרט עם "החוזה מלובלין", משמשים רקע לסיפורים עממיים שונים. למרות יחסיו המתוחים עם החוזה מלובלין, ניהל מערכת יחסים ידידותית עם אדמו"רי בית פשיסחה הראשונים, רבי יעקב יצחק ורבי שמחה בונים.
כשפרסם פעם המגיד מקוז'ניץ היתר עגונה, שהתבסס על נימוקים שלא עמדו בקריטריונים הנדרשים לפי דעתו של רבי עזריאל, פרסם קונטרס שבו תקף את יסודות ההיתר. במהדורות המודפסות של ההיתר, "עגונת ישראל", נדפסו השגותיו של רבי עזריאל הורוויץ כנספח תחת השם "דברי ריבות" עם תגובתם של תומכי ההיתר, בהקדמת הנספח מייחסים המדפיסים החסידיים את הדברים ל"איש אחד ורצונו להשבית שמחתינו, בשלחו מכתב עמל חפשי בארמנותינו. דברי ריב ומצה, לפורעם לשמצה...", זאת בלי לנקוב בשמו של רבי עזריאל. 
רבי עזריאל הורוויץ נפטר בלובלין בשבת, כ"ב בחשוון ה'תקע"ט, 21 בנובמבר 1818.

משפחתו

לרב עזריאל הורוויץ היו שני בנים: דוד ואפרים פישל, ובת אחת שנישאה לרב משה ליב בן ישראל איסר מריצוויל. הוא היה מחותנו של רבי אפרים זלמן מרגליות ואף התכתב עמו בענייני הלכה.
לודוויק פלק

תולדות חייו

פלק נולד בעיר לבוב שבגליציה, אוסטריה (לאחר המלחמה בפולין). הוא למד רפואה באוניברסיטת לבוב וקיבל תואר דוקטור לרפואה בשנת 1920. בין השנים 1923 ו-1935 עבד כרופא פנימי בבית החולים העירוני של לבוב וניהל את המעבדה הבקטריולוגית. משנת 1935 ועד 1941 עבד במעבדה פרטית.
ביוני 1941, עם הפלישה הנאצית, גורשו הוא, אשתו ארנסטינה ולדמן ובנם רישארד-אריה (Ryszard) לגטו. גם שם עבד פלק בבית החולים וייצר חיסון לטיפוס משתן של חולים. ב-1942 העבירו הגרמנים את המשפחה למפעל "לאוקון" לייצור תרופות לשם המשך פיתוח החיסון למחלה. 
ב-7 בפברואר 1943 הועבר פלק למחנה הריכוז אושוויץ, ושם הועסק באבחון מחלות כעגבת וטיפוס בקרב האסירים. מאוחר יותר הועבר למחנה הריכוז בוכנוולד, שבו עסק בייצור חיסון עבור טיפוס. על-פי עדותו, הוא ייצר שני חיסונים: אחד חסר כל ערך, ניתן לחיילי האס אס, והשני, היעיל מאוד, הועבר למעבדות בפריז, שערכו בקרה על הפיתוחים המדעיים בבוכנוולד. ממחנה זה שוחרר ב-11 באפריל 1945.
פלק, בנו ואשתו, שעבדה במעבדה באושוויץ, התאחדו אחרי המלחמה בלובלין. משם עלה בנם לישראל.
בשנים 1945–1952 כיהן כראש המחלקה למיקרוביולוגיה בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת לובלין, וב-1952 עבר לבירה ורשה. בשנת 1954 נבחר לחבר האקדמיה הפולנית למדעים. מחקריו בתקופה שבין 1946 ו-1957 דנו בהתנהגות לויקוציטים בזיהומים בתנאי דחק ("עקה" או "לחץ"). בשנים אלה פרסם 87 מאמרים מדעיים בכתבי עת פולניים, צרפתיים, בריטיים ושווייצריים. בשנת 1951 קיבל פרס לאומי להישגים מדעיים ובשנת 1955 קיבל את צלב "מסדר התחייה של פולין"  כהוקרה על תרומתו המדעית לתקומת המדינה לאחר מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1957 עלה פלק לישראל. בארץ כיהן במשרה ייחודית במחלקה לפתולוגיה ניסויית במכון למחקר ביולוגי בנס ציונה יחד עם ידידו הטוב מרקוס קלינגברג. הוא נפטר בשנת 1961 מהתקף לב.

הגותו בסוציולוגיה של המדע

פלק הקדים רבים מהסוציולוגים של המדע בתובנות ומחקרים. הוא הקדים את תומאס קון ברעיון הפרדיגמה המדעית. קון הכיר בקדימות זו והזכיר את פלק בהערת שוליים בספרו "המבנה של מהפכות מדעיות". לדבריו, מדענים נכנסים ל"קולקטיב חשיבתי" שבמסגרתו הם מפענחים תצפיות ותוצאות ניסויים אמפיריים. כתוצאה מכך האמת המדעית היא פרי של מבנה חברתי. הוא הקדים בדברים שכתב בספרו משנות ה-30 של המאה ה-20 Genesis and Development of a Scientific Fact את הקונסטרוקטיביזם החברתי במדע. הוא חקר את היחס למחלת העגבת לאורך הדורות וגילה שלאותן תופעות ניתנו שמות שונים בקרב מדענים שנבעו מגישותיהם החברתיות והמוסריות. כתוצאה מההבניה החברתית של המדענים הם פירשו באופן שונה את התצפיות. הוא לא נחשב לסוציולוג של המדע בשעתו אך כיום רבה ההכרה בו כמי שקידם את התחום.
וסטמינסטר (קולורדו)

היסטוריה

בשנת 1858 התגלה זהב בעמק הנהר סאות פלאט והדבר גרם לכך שהאזור בו נמצאת כיום וסטמינסטר זכה לתשומת לב רבה בקרב תושבי ארצות הברית. בעקבות כך אנשים רבים ממזרח ארצות הברית החלו להתיישב בקולורדו במקום בקליפורניה. 
לאחר שהמתיישב הלבן הראשון באזור, פלזנט דה-ספיין (Pleasant DeSpain), בנה את ביתו באזור זה בשנת 1870 בשטח שהשתרע על 160 דונם, האזור שבו התיישב נודע מאותה העת ואילך בשם צומת דה-ספיין (DeSpain Junction) ואזור זה החל למשוך אליו גם מתיישבים אחרים, בהם מגדל הסוסים אדוארד ברוס בולס (Edward Bruce Bowles) אשר לקח חלק בבניית מוסך הרכבת בעיר במהלך 1881. בשנת 1885 יזם הנדל"ן מקונטיקט ס. ג'יי. האריס הגיע לצומת דה-ספיין והחל לקנות קרקעות. בעקבות כך בהמשך שונה שמו של היישוב ל"האריס".
בשנת 1891 החלה בניית טירת וסטמינסטר בתחום היישוב. כאשר היישוב עבר קורפורציה בשנת 1911 שונה שמה ל"וסטמינסטר" על שם טירת וסטמינסטר הנמצאת ביישוב.

דמוגרפיה

על פי מפקד האוכלוסין של ארצות הברית, נכון לשנת 2000 היו בעיר 100,940 תושבים, 38,343 משקי בית ו-26,034 משפחות. צפיפות אוכלוסייה הייתה 1,236.9 נפש לקמ"ר. היו בעיר 39,318 יחידות דיור בצפיפות ממוצעת של 481.8 דירות לקמ"ר. 84.19% מהתושבים הם לבנים, 1.23% אפרו-אמריקאים, 0.74% אינדיאנים, 5.48% אסיאתים, 5.52% מגזע אחר ו-2.76% משני גזעים או יותר.
ההכנסה החציונית למשק בית בעיר הייתה $56,323 וההכנסה החציונית למשפחה הייתה $63,776. ההכנסה החציונית לגברים הייתה $41,539 לעומת $31,568 לנשים. ההכנסה לנפש הייתה $25,482. בערך 3.1% מהמשפחות ו-4.7% מהאוכלוסייה היו מתחת לקו העוני, מהם 5.1% מתחת לגיל 18 ו-6.3% מגיל 65 ומעלה.

גאוגרפיה

העיר משתרעת על שטח של כ-85 קילומטרים רבועים, מתוכם 82 קמ"ר שטחים יבשתיים ו-3.6 קמ"ר שטחי מים. העיר נמצאת 1,641 מטרים מעל פני הים.
החדר (מחזה)

העלילה

כמו המחזה השני של פינטר, מסיבת יום הולדת, גם עלילת מחזה זה מתרחשת בבניין דירות מתפורר, "אכסניה", שבו מבקרים זרים. 
העלילה במחזה היא עלילה סתומה, חסרת כל רצף זמנים, לא ברור שמה שמוצג לצופה קודם באמת קרה קודם, להרבה מהדברים שקורים במחזה אין שום משמעות מובנת, כל משמעות שתינתן היא ניחושית ואין לה ראיות מן מבוססות. קשה מאוד להבין איזה מסר היא מנסה להעביר לצופים. 
המחזה מתאר אישה בשנות ה-60 לחייה בשם רוז האד, הנשארת בדירתה בעוד דמויות שונות נכנסות ויוצאות מהדירה. ברט בעלה, שיוצא בתחילת המחזה וחוזר בסופו, אדון קיד בעל הבית, הזוג סנדרז, שהם זוג שבא לחפש דירה פנויה (הזוג בא פעמיים אך לא ברור מה הקשר הזמני בין שני הביקורים). לבסוף מגיע ריילי כושי סומא שבא לקרוא לרוז, ששמה לפתע אינו רוז, לחזור לביתה. לאחר מכן נכנס בעלה של רוז ורוצח את העיוור.
בסוף המחזה לאחר הרצח, צועקת רוז "אני לא יכולה לראות אני לא יכולה לראות" לא ברור אם מדובר בעיוורון פיסי או רק בחוסר יכולת להסתכל במראֶה.

מאפיינים

כבר במחזה ביכורים זה של פינטר ניתן לזהות דפוסים אשר יחזרו על עצמם גם במחזות מאוחרים יותר שלו. בין היתר, הדיאלוגים מוכרים לצופה מצד אחד, מצד שני הם מטרידים בסתמיותם. הדמויות מאופיינות בצורה עדינה וכמעט בלתי מורגשת והקהל אינו יכול ללמוד כמעט דבר עליהן. האווירה במחזה משלבת הומור עם תחושת איום.

ציטוטים מהמחזה

חזרתי. הייתה לי נסיעה טובה לשם. היסעתי אותה לשם, לחצתי על כל הגז. חושך שמה בחוץ. אחרי זה היסעתי אותה חזרה, לחצתי על כל הגז. כפור שמה בחוץ. אבל היסעתי אותה. הטסתי אותה. לקחתי אותה מהר. היא נסעה יופי. אחרי זה חזרתי. ראיתי טוב את הכביש. היה ריק, הכביש. רק אוטו אחד היה. לא רצה לזוז, אז דפקתי אותו. לקחתי את הכביש. מלך הכביש הייתי. שוב פעם לשם וחזרה. כולם תפשו מרחק ממני. נסעתי ישר ככה. לא היו לי פשלות, לא איתה. היא הייתה בובה. היא לא מפשלת. אני מחזיק אותה ככה, אני משתלט עליה. אני נוסע איפה שבא לי. היא הביאה אותי לשם. היא הביאה אותי חזרה. חזרתי.
— ברט האד
יחסי ליטא–סן מרינו

סקירה כללית

בין ליטא לסן מרינו התעוררו מגעים בתחילת שנות התשעים של המאה העשרים, מיד לאחר עצמאותה מברית המועצות והפיכתה מהרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של ליטא לרפובליקה דמוקרטית ועצמאית. ליטא הכירה דה יורה בסן מרינו ב-26 באוגוסט 1991 - לא היו תנודות ביחסים שבין המדינות למשך שתים עשרה שנים.
תקופת השקט נגמרה כשבשנת 2003 חתמו ליטא וסן מרינו על הסכם, הסכם זה כלל גם כינון יחסים דיפלומטיים בין שתי המדינות.
כיכר סן-מישל

כיכר סן-מישל (בצרפתית: Place Saint-Michel) היא כיכר עירונית הממוקמת בין הרובע השישי לבין הרובע החמישי של פריז בירת צרפת.
הכיכר קרויה על שם "מזרקת סן-מישל" (מזרקת מיכאל הקדוש) שהוקמה על ידי גבריאל דאוויו בשנת 1855. על פי התכנון המקורי של הכיכר הוחלט להקים בה מזרקה ובמרכזה פסלו של נפוליאון בונפרטה אולם דאוויו הקים מזרקה ועליה פסלו של המלאך מיכאל (בצרפתית: סן-מישל), שלצדו שני דרקונים. מימי המזרקה נשפכים מפיות הדרקונים.
הכיכר ממוקמת למול הפאלה דה ז'סטיס שבאי איל דה לה סיטה שבמרכז נהר הסן.
אליפות ריו דה ז'ניירו בכדורגל

היסטוריה

אליפות ריו דה ז'ניירו נוסדה ב-1906 והיא השלישית הוותיקה ביותר בברזיל, אחרי אליפות סאו פאולו (1902) ואליפות באהיה (1905). היא מאורגנת על ידי פדרציית הכדורגל של מדינת ריו דה ז'ניירו (Federação de Futebol do Estado do Rio de Janeiro), אשר כפופה לקונפדרציית הכדורגל הברזילאית. 
עד לשנת 1978, הליגה כללה קבוצות מהעיר ריו דה ז'ניירו בלבד ונקראה Campeonato Carioca (קמפאונטו קריוקה בתעתיק לעברית, שפירושו "אליפות העיר ריו דה ז'ניירו"). באותה תקופה, העיר ריו דה ז'ניירו הייתה בירתה של מדינה בשם גואנברה, בזמן שהייתה מדינה אחרת בשם ריו דה ז'ניירו (שבירתה הייתה ניטרוי), עם ליגת כדורגל נפרדת. 
בשנת 1975 אוחדו המדינות גואנברה וריו דה ז'ניירו למדינת ריו דה ז'ניירו הנוכחית, שבירתה העיר ריו דה ז'ניירו. כתוצאה, אוחדו גם הליגות ב-1978 וכך נוצרה אליפות מדינת ריו דה ז'ניירו הנוכחית, עם קבוצות מכל המדינה.
על אף שאינו השם הרשמי יותר, וכבר אינו מדויק, "קמפאונטו קריוקה" ממשיך להיות כינוי עממי נפוץ לתחרות, בברזיל ומחוץ לה.

פורמט

שש עשרה קבוצות משתתפות מדי שנה באליפות ריו דה ז'ניירו. לאליפות שלושה שלבים: סיבוב ראשון הקרוי "גביע גואנברה", סיבוב שני הקרוי "גביע ריו", ושני משחקי הגמר, אשר מפגישים את זוכות שני הסיבובים, כל משחק במגרש הביתי של אחת המשתתפות. אם אותה הקבוצה זוכה בשני הסיבובים, אזי היא נקבעת כאלופת המדינה ללא קיום שלב משחקי הגמר.
הפורמט הנ"ל תקף מאז שנת 2008. בין 2004 ו-2007 הפורמט היה זהה למעט מספר המתחרות, שהיה 12 במקום 16. עד לשנת 2003, היו מספר פורמטים שונים, כולל מספר ניסיונות שבוטלו כעבור שנה או שנתיים. אך המשותף לרוב השנים, מאז 1965, הוא הענקת גביע גואנברה ומאז 1982 (למעת בשנים 1994 ו-1995), הענקת גביע ריו.

גביע ריו

גביע ריו (בפורטוגזית: Taça Rio) היא תחרות שנוסדה בשנת 1978 ומאז 1982 היא הסיבוב השני של אליפות ריו דה ז'ניירו. 
הקבוצות המשתתפות מחולקות לאותם שני הבתים של גביע גואנברה של אותה השנה. כמו לגביע גואנברה, לתחרות שני שלבים - שלב ליגה ושלב נוקאאוט, עם שני חצי-גמר ומשחק גמר אחד. אולם, להבדיל מגביע גואנברה, בשלב הבתים כל קבוצה משחקת פעם אחת נגד כל קבוצה בבית האחר, ולא באותו הבית.
בנוסף, הקבוצות המסיימות במקומות 3 ו-4 בכל בית מתחרות בתת-תחרות נפרדת, על גביע אחר, פחות יוקרתי. 
גביע ריו לא שוחק בשנים 1979, 1980, 1981, 1994 ו-1995.

גמר אליפות ריו דה ז'ניירו 2013

מאחר שבוטפוגו נצחה את שני סיבובי התחרות, היא הוכרזה אלופת ריו דה ז'ניירו ל-2013 ללא צורך במשחקי גמר.
בן-ציון יהושע-רז

בן-ציון יהושע (נולד בה' בסיוון ה'תרצ"ו, 26 במאי 1936) הוא סופר, חוקר עמים ויהודים במרכז אסיה ומוציא לאור עברי.

ביוגרפיה

בן-ציון דוד יהושע-רז נולד בירושלים, לבכורה יוכבד לבית אלקלעי, בת היישוב הספרדי הישן' ולמולא רפאל יהושע-רז, שעלה מאפגניסטן בילדותו (1898).
יהושע למד באוניברסיטה העברית: מדעי-הרוח, מדעי-היהדות (ספרות עברית ותולדות עם ישראל) ולימודי אסיה. תחומי התמחותו: יהודים באיראן, באפגניסטן ובמדינות המוסלמיות של מרכז אסיה. יהושע דובר שפות מזרחיות ואירופיות.
כיהן כמנכ"ל הוצאת מאגנס באוניברסיטה העברית בירושלים, וכעורך ראשי שלה. תפקידים נוספים בקריירה המקצועית שלו: מנהל אגף ההסברה והפרסומים בעיריית ירושלים וראש הרשות להסברה ולמידע בשעת חירום בירושלים; נספח תרבות ומנהל המרכז הישראלי למרכז אסיה הסובייטית בטשקנט מטעם לשכת הקשר ("נתיב"), שכלל חילוץ יהודים מאזורי מצוקה במדינות מוסלמיות והעלאתם לארץ; יצא בשליחות הצלה מטעם הספרייה הלאומית וחילץ והעלה לארץ בדרך לא דרך ספרים וכתבי-יד של יהודי מרכז אסיה הסובייטית לשעבר. במסגרת פעילותו הציבורית כיהן כיו"ר אגודת הסופרים העבריים בירושלים וכחבר ועד האגודה ושימש כמנכ"ל זמני של אגודת הסופרים. יו"ר אתר 'יהודי אפגניסטן בארץ ובתפוצות'. זכה בתשל"א בפרס הרי הרשון של האוניברסיטה העברית ובפרס נשיא המדינה. בשנת 2015 זכה בפרס אקו"ם ובפרס גולדברג של קק"ל. שימש שופט בוועדת פרס טשרניחובסקי לתרגומי מופת, בפרס קוגל של עיריית חולון ובפרס בית שמש לספרות.
זכה בתואר יקיר ירושלים לשנת ה'תשע"א.
יהושע הוא אלמן ואב לשלושה.
תאגיד הרשת הממשלתי של סין

Controversy

היו מספר דיווחים על שחיתות בקרב בכירים במשרד הכוללים טענות בדבר מעילה. מספר גורמים בהנהלה התפטרו לאחר הפרסומים.
ספר הזהב של הקרן הקיימת לישראל

ספר הזהב של הקרן הקיימת לישראל הוא אוסף שמות של אישים וארגונים שתרמו תרומה נכבדה לתנועה הציונית. הרישום בספר מהווה אות הוקרה לנרשם, המקבל תעודה מפוארת המעידה על רישומו בספר.
הרעיון לספר עלה כבר בקונגרס הציוני הראשון שהתקיים בבזל ב-1897. הספר עצמו נפתח ב-1901, עם הקמת קרן קיימת לישראל. הראשון בספר אמור היה להיות בנימין זאב הרצל אבל הוא ויתר, למייסד הקרן צבי הרמן שפירא]. כמו כן נרשמו בנימין זאב הרצל, דוד וולפסון, משה מונטיפיורי, מקס נורדאו ורבים אחרים. אגודות ציוניות ברחבי העולם עשו מאמצים לאסוף את הכסף הנדרש כדי לרשום את מקומם בספר הזהב. כן נרשמו קונגרסים ואסיפות ציוניות. 
בספר נרשמו אלו שתרמו לפחות סכום מסוים של כסף לקרן הקיימת. בשנת 1902 התרומה המזכה ברישום בספר הזהב עמד על 10 לירות שטרלינג או מאה רובל.
הרישום בספר נחשב למתנה מיוחדת לרגל יום הולדת, בר מצווה או חתונה במשפחה פעילה בתחומי העשייה הציונית. 
כרכי הספר מוצגים לציבור במשרדי הקרן הקיימת בירושלים. יש גם מאגר מידע המאפשר לערוך חיפוש ולמצוא את שמות האנשים שנרשמו בספרים.

קצב הרישום

עד 20 באוקטובר 1902 נרשמו בספר הזהב 138 יחידים ואגודות.
עד שנת 2008 הכיל הספר 24 כרכים. נכון לתחילת שנת 2013 קיימים 26 ספרי כבוד ו-6 כרכים מיוחדים, כל אחד בעל עיצוב מיוחד.
מחלת אגן תורשתית

מחלת אגן תורשתית בכלבים (בלועזית: canine hip dysplasia) היא מחלה התפתחותית של מפרק האגן, הנפוצה בעיקר בקרב גזעי כלבים גדולים. תחילתה בהתפתחות לקויה של מבנה המפרק וסופה בדלקת מפרקים כרונית. מלבד אופיה התורשתי יש לה גם רקע סביבתי.
כלבים הסובלים ממנה יסבלו החל מכאבים קלים ועד לנכות וחוסר יכולת התניידות מוחלטת. לרוב תהיה המחלה ניכרת ברמות שונות של צליעה או נדנוד אגן בהליכה המפצה על התנועה הכואבת במפרק. "קפיצות ארנב" כפי שהן מכונות אף הן אופייניות למחלה וקלות לזיהוי אצל הכלב בתנועתו עם שתי רגליים אחוריות בתנועה מקבילה.

פתופיזיולוגיה

המחלה נפוצה למדי והדרך הטובה ביותר למניעתה היא הוצאת הכלבים הידועים כנשאים ממעגל הרבייה. גורמים נוספים המשפיעים על התהוות מחלת האגן הם: מחלות רקמת חיבור וטראומה אשר הסבה נזק למפרק, או תזונה לקויה, ובפרט תזונה עשירה מדי בקלוריות ובסידן.
התפתחות נורמלית של מפרק האגן מתאפשרת בזכות גדילה מתואמת בין העצמות לרקמה הרכה ולשרירים הסובבים אותן. אחת ההנחות היא שכאשר קצב התפתחות העצמות אטי מקצב התפתחות השרירים, או כאשר העצמות נחלשות, מופעל עליהן לחץ משיכה חזק המביא לחוסר יציבות מפרקית. לפיכך, בכלבים צעירים לא ייראו שינויים ניווניים במפרק בצילום רנטגן, אך במשיכה ניתן להוציא את ראש עצם הירך מן המפרק.
המחלה אופיינית בדרך כלל לגזעים גדולים ולגזעים שבהם יש רבייה סלקטיבית מטפחת, כדוגמת רועה גרמני, דני ענק וכדומה.

אבחון

האבחון מתבצע על סמך המופע הקליני, הבדיקה הגופנית וצילומי רנטגן. כלבים בוגרים מציגים צליעה וממאנים לבצע פעילות גופנית בשל הכאבים הנגרמים מהדלקת המפרקית. בכלבים צעירים המופע הקליני נגרם מחוסר יציבות שהביאה לנזק בסחוסים או ברצועות הסמוכות ובכלבים בוגרים המופע הוא תולדה של כאב, שינויים ניווניים ותהליך דלקתי מתקדם. האבחון הסופי מסתמך על שיטות שונות של צילומי רנטגן, אך רצוי שיהיה חשד מבוסס עוד לפני ביצוע הצילומים. בצילום ניתן דירוג לחומרת מחלת האגן, הדירוג הבינלאומי המקובל ניתן בציון האותיות הלטיניות A עד E כאשר ציון A ניתן לאגן תקין וציון E מבטא מחלת אגן חמורה מאוד.
ישנה שיטת אבחון אמריקאית המבוצעת על ידי וטרינרים בודדים בישראל הנקראת "פאן היפ", שבאמצעותה ניתן לחזות ברמת ודאות גבוהה התפתחות עתידית של המחלה עוד בזמן היות הגור צעיר מאוד.
לונל

היסטוריה

זמן הקמתה של העיר לונל קשה לתארוך כי היא שוכנת על אזור שהיה בעבר ביצות אך על פי האגדה היא נוסדה במאה הראשונה על ידי יהודים שברחו מיריחו לאחר כיבושה בידי אספסיאנוס. לונל הייתה חלק ממדינת פרובאנס שהייתה מדינה נפרדת מצרפת ונשלטה על ידי האפיפיור.
במאות ה-11 וה-12 הפכה לונל למרכז יהודי חשוב ואף כונתה "ירושלים הקטנה". היא ספגה השפעות תורניות ותרבותיות הן מספרד שמדרום לה והן מאשכנז (גרמניה וצרפת) שמצפון לה.

הקהילה היהודית בלוניל

יהודים ישבו בלוניל כבר מימי הביניים המוקדמים. משמעות שם העיר בצרפתית הוא ירח, ולכן כונתה בפי היהודים "בקעת ירחו" או "מגדל ירחו". 
בתקופת ימי הביניים הייתה העיר מרכז תורני חשוב שחיו ופעלו בו תלמידי חכמים מלומדים ופילוסופים יהודיים, בהם משולם בן יעקב מלוניל וחמשת בניו, בני משפחת אבן תיבון, יהונתן מלוניל, זרחיה הלוי, אבא מארי הירחי, אברהם בן נתן, מנוח בן יעקב, רבי אהרן הכהן מלוניל. הנוסע בנימין מטודלה התארח בעיר בשנת 1166 ומצא שם כ-300 יהודים. 
"חכמי לוניל" עמדו בקשרי מכתבים עם הרמב"ם ועם חכמי ספרד הסמוכה, כרמ"ה והרשב"א, ונטלו חלק פעיל בפולמוסים השונים על ספריו של הרמב"ם ועל לימוד הפילוסופיה באותה תקופה.
עדני מפואר

מאפיינים

העדני המפואר הוא מין קטן יחסית, אורכו כ-26 ס"מ, והוא חי ביערות גשם בגינאה החדשה. הוא מין יחיד בסוגו הטקסונומי.
הזכר שחור, ובעל "כיפה" ירוקה ססגונית, ומעין "מגן" כחול על בטנו. העדני מאופיין בדו-צורתיות זוויגית, והנקבה אדומה-חומה. הצעיר דומה לנקבה.
ישנן מעט מאוד נקבות, ותחרות החיזור בין זכרים לבחירת בני זוג היא מאוד קשה, וזה הוביל את המין לפתח את אחת מתצוגות החיזור המוזרות ביותר בעולם העופות. אחרי הכנה זהירה וקפדנית של "רחבת ריקודים" (אפילו ניקוי הענף עם עלים חלקים), הזכר קורא לנקבה. אחרי שהנקבה הסקרנית מגיעה, ה"מגן" הכחול שעל מצחה מתפשט לכיוון ראשה, והופך באופן מיידי את מראה הציפור, לאליפסה בצבע כחול, עם עיגולים כחולים במקום עיניים, המצליף בנוצותיו בקרקע במעגל קדחתני סביב הנקבה. למרות התצוגה המרשימה, הנקבה הממוצעת דוחה 15-20 מחזרים פוטנציאליים לפני שתסכים להזדווג.
כביש 45

היסטוריה

לראשונה עלה הרעיון לכביש  בידי שר השיכון אברהם עופר שהציע ב-1976 להקים שרשרת של יישובים לארוך כביש מהיר חדש. כאשר כביש הגישה היחיד לירושלים ממערב היה כביש 1 שהיה כביש מיושן, מוזנח, בעל עיקולים חדים וללא שוליים בחלק מהתוואי. לכן עלה הצורך בכביש חדש, מהיר ואיכותי, שיהווה את הכניסה העיקרית לבירה מכיוון השפלה. במשך שנות השבעים התבצע תכנון מפורט של הכביש, ובתחילת שנות השמונים הממשלה הכריזה עליו כפרויקט בעל "עדיפות לאומית".
על תכנונו וסלילתו של הכביש נמתחה ביקורת, ונטען שהכביש הוא מיותר לאור העובדה שבמקביל אליו עובר כביש 443 (זאת למרות שבכביש 443 יש צמתים ורמזורים, ואילו כביש 45 מתוכנן להיות ממוחלף לכל אורכו). ביקורת זאת מתעצמת לאור העובדה שכביש 45 מתוכנן לעבור באזור בעל רגישות נופית גבוהה. הכביש ידרוס את הפיתולים ההרריים נחל מודיעים.
קטע הכביש הקיים, המחבר את כביש 443 בצומת גבעת זאב עם אזור התעשייה עטרות נפתח ב-30 בדצמבר 2002.