OV-1 מוהוק

OV-1 מוהוק הוא מטוס דו-מושבי המיועד למשימות תצפית ותקיפה קלה מתוצרת גראמן.

OV-1A/B/C

בתחילה היו שלוש גרסאות ל"מוהוק", אחת לתצפית יום (OV-1A, במקור: AO-1AF); אחת לתצפית מכ"ם מִפְתָּח סינתטי (OV-1B, במקור: AO-1BF); ואחת לתצפית תת-אדום (OV-1C, במקור: AO-1CF). שלוש הגרסאות יוצרו פחות או יותר במקביל.
ה-OV-1A נשא מערכת צילום אוויר מסוג KS-61 שנבנתה על בסיס מערכת KA-30 והותקנה בחלק האחורי של גוף המטוס. ניתן היה להתקין מעל לשורשי הכנפיים מארזי נורי הבזק שיכלו לאחסן בסך הכל 52 נורים, שהיו נורים כלפי מעלה על-מנת שההבזק יהיה מעל למצלמה ולא יפריע לצילום. מערכת ייחודית נוספת שה-OV-1A יכל לשאת הייתה ה-AN/ADR-6, גלאי קרינה שהותקן בחלק האחורי של גוף המטוס על-מנת לאפשר למטוס למפות קרינה בשדה קרב שבו נעשה שימוש בנשק גרעיני. הגלאי היה מפעיל אזעקה בתא הטייס במידה ורמות הקרינה היו גבוהות מדי, באופן שהיווה סכנה גבוהה לצוות המטוס. ה"מוהוק" צויד גם במערכות קשר וניווט, כמו גם במערכת משיב זע"ט.
שני אנשי הצוות של ה"מוהוק" ישבו בכיסאות מפלט סימן 5 מתוצרת מרטין-בייקר, ששוגרו כלפי מעלה ופרצו את תקרת תא הטייס שהייתה שבירה לצורך כך. היה זה המטוס הראשון שנבנה במיוחד עבור הצבא האמריקני שכלל כיסאות מפלט. כיסא המפלט סימן 5 יכל להיות משוגר מגובה 0, אך נדרשה מהירות מינימלית של 100 קשר על-מנת לנטוש באמצעותו באופן בטוח. גרסה משופרת של הכיסא, שכונתה סימן 5D, הותקנה מאוחר יותר והקטינה את המהירות המינימלית הדרושה לנטישה בטוחה ל-60 קשר.
רצפת תא הטייס הייתה עשויה מדורל (סגסוגת של אלומיניום, נחושת ומגנזיום) בעובי 6.4 מילימטר כדי לספק הגנה לצוות המטוס מאש של נשק קל, הואיל והמטוס נועד לטוס גם בגובה נמוך. זכוכית השמשה הקדמית הייתה בעובי 2.5 ס"מ וחסינה לירי נשק קל; ניתן היה להוסיף לתא הטייס שכבות הגנה נוספות נגד אש נ"מ.
ל"מוהוק" היו שלושה כני נסע מתקפלים, כאשר כן הנסע הקדמי היה מתקפל לאחור וכני הנסע הראשיים היו מתקפלים כלפי חוץ לתוך הכנפיים. כני הנסע היו מופעלים בלחץ הידראולי, עם מערכת פניאומטית לגיבוי. כל כני הנסע היו בעלי גלגל אחד כל אחד וכן הנסע הקדמי היה בר-ניווט לצורך הסעה על הקרקע.
ה-YOV-1A הונע על ידי מנועי טורבו-פרופ מדגם T53-L-3 מתוצרת לייקומינג בעלי דחף של 715 קילו-וואט כל אחד. המטוסים הראשונים ביוצרו באופן סדרתי הונעו על ידי מנוע כמעט זהה מדגם T53-L-3A, אך מטוסים שיוצרו מאוחר יותר הונעו על ידי מנועי T53-L-7 בעלי דחף של 750 קילו-וואט כל אחד. ה"מוהוק" היה המטוס קבוע-כנף הראשון שהונע על ידי ה-T53, שנבחר כבר עבור המסוק UH-1 יואי מתוצרת בל. המנועים הותקנו מעל הכנפיים, מה שסיפק להם הגנה מסוימת מאש מן הקרקע. צינור הפליטה היה מעל בית המנוע, מה שבהמשך הקשה על פגיעה באמצעות טיל כתף קרקע אוויר שואף חום. כל אחד משני המנועים סובב מדחף תלת-להבי בעל קוטר של 3.05 מטר. ניתן היה להפוך את כיוון המדחפים עם הנחיתה כדי לקצר את מרחקה. מרחק ההמראה של המטוס היה 358 מטר (1,175 רגל) בלבד. למרות שדגם מוקדם של ה-G-134 כלל זנב טי גבוה, הוחלט לבסוף על תכנון של זנב תלת-סנפירי.
מעצורי אוויר הידראולים הותקנו בכל אחד מצדי חלקו האחורי של גוף המטוס, מאחורי הכנפיים. קיבולת הדלק הפנימית הייתה 1,125 ליטר בתוך מכל דלק יחיד בגוף המטוס מעל לכנפיים, שהספיקו לשהות באוויר של עד שעתיים ועשרים דקות. המכל היה חלק משלדת המטוס, והיה בעל הגנה מיוחדת נגד ירי מקלעים.
בטיסה מבצעית, ה"מוהוק" נשא בדרך כלל שתי מכלי דלק בנפח 567 ליטר תחת הכנפיים, מה שהאריך את השהות המרבית של המטוס לארבע שעות ושלושים דקות. ניתן היה להשתמש גם במכלי דלק חיצוניים בעלי נפח כפול לטיסות העברה, אך השימוש בהם היה נדיר. ה-OV-1A תוכנן לכלול עד לשש נקודות נשיאה תחת הכנפיים, על-פי דרישת חיל הנחתים, אך רק שניים נכללו במטוסי הייצור הראשונים, על-מנת לאפשר את נשיאתם של שתי המכלים החיצוניים. המטוס תוכנן לאחזקה קלה, עם גישה ישירה למרבית המערכות דרך פנלים שנגישים ללא צורך בסולמות או מתקני הגבהה אחרים. מפרצי האוויוניקה היו בגוף המטוס מתחת לכנפיים.
היו הבדלים מינוריים בין האב טיפוס YOV-1A לבין ה-OV-1A, כגון כן נסע קדמי משופר, חסרונם של חלונות ה"גבה" מעל השמשה הקדמית וחסרונם של חלונות קטנים מאחורי שמשות צד תא הטייס. בסך הכל יוצרו 64 מטוסי OV-1A, כשהראשונים נמסרו בתחילת 1960 והאחרונים נמסרו בתחילת 1965.
אב הטיפוס של ה-OV-1B הותאם מאחד מתשעת מטוסי ה-YOV-1A וערך את טיסת הבכורה שלו ב-13 בספטמבר 1960. השיפור העיקרי היה הוספתו של מכ"ם מִפְתָּח סינתטי מסוג N/APS-94 Side Looking Airborne Radar‏ (SLAR), מתוצרת מוטורולה, כשהאנטנה שלו שכנה בתוך פוד עשוי פיברגלס באורך 5.5 מטר שנתלה תחת צידו הימני של גחונו של ה"מוהוק". ה-OV-1B שימר גם את המצלמות האופטיות של ה-OV-1A.
ה-AN/APS-94 SLAR איפשר לייצר הדמאות ביום או בלילה ובכל מזג אוויר. שליטה ובקרה במכ"ם התאפשרה באמצעות מכשור שהותקן במושב הימני. למכ"ם הייתה יכולת זיהוי מטרות נעות (MTI) לסימון מטרות נעות על ההדמאות. טייס אוטומטי ומכ"ם דופלר לניווט  נוספו למטוס על מנת להקל על טיסה ישרה בנתיבים, וכן נוספה מערכת לשידור ההדמאות ב-VHF לתחנה קרקעית בזמן אמת.
בתחילה, תצורת השלדה של ה-OV-1B הייתה דומה מאוד לזאת של ה-OV-1A. אולם בהמשך הוסרו מעצורי האוויר והוארכה מוטת הכנפיים ב-1.79 מטר על-מנת להקל את נשיאת המכ"ם. הארכת הכנפיים נעשתה גם למרבית המטוסים שיוצרו קודם לכן. כמו ה-OV-1A, מטוסי ה-OV-1B  הראשונים שיצאו מקו הייצור הונעו על ידי מנועי T53-L-3A, בעוד שמטוסים שיוצרו מאוחר יותר הונעו על ידי מנועי T53-L-7. מנועיהם של מספר מטוסי OV-1B שודרגו ל-T53-L-15 בעל דחף של 860 קילו-וואט.
101 מטוסי OV-1B יוצרו, הראשונים נמסרו בקיץ 1960 והאחרונים באביב 1965.
מטוסי ה-OV-1C הראשונים לא היו יותר ממטוסי OV-1A שנוספו להם חיישן תת-אדום מסוג AN/UAS-4 רד הייז (AN/UAS-4 Red Haze) בנוסף למצלמות האופטיות. ה-AN/UAS-4 יכל לגלות עצמים חמים בלילה, במזג אוויר גרוע, או תחת סבך צמחייה. החיישן הותקן במקור בחלק האחורי של גוף המטוס, אך מאוחר יותר הועבר לגחון מיד אחרי הכנף, לצד מצלמה פנורמית והמשואה נגד התנגשות.
כמו ב-OV-1B, גם ב-OV-1C הותקן מכשור לשליטה בחיישן במושב הימני, והדמאות התת-אדום הוקלטו על-גבי סרט צילום. ה-AN/UAS-4 הוחלף מאוחר יותר ב-AN/UAS-14 הרגיש יותר, שכלל מערכת לשידור ההדמאות לתחנה קרקעית בזמן אמת. הרגישות הגבוהה יותר של החיישן המשופר אפשרה לפעול מגובה רב יותר, מה שהפך את המטוס לפחות פגיע לנ"מ.
כמו ה-OV-1B, גם ל-OV-1C הייתה בתחילה שלדה דומה לזאת של ה-OV-1A, עם מעצורי אוויר וכנפיים קצרות, כמו גם מנועי T53-L-3A; אך שהמשך, הוארכו הכנפיים, מעצורי האוויר הוסרו, והמנועים הוחלפו במנועי T53-L-15. ה-OV-1C הייתה הגרסה הראשונה של ה"מוהוק" שכללה מזגן. מטוסי OV-1C שיוצרו מאוחר יותר כללו פנל בחרטום עבור המצלמה הפנוראמית KA-60. הפנל נוסף גם למטוסי OV-1C  ישנים יותר.
169 מטוסי OV-1C יוצרו, והם נמסרו מתחילת 1961 עד סוף 1969.