google/wiki40b huggingface dataset:
אביגייל פילמור

ביוגרפיה

אביגייל נולדה במחוז סרטוגה שבמדינת ניו יורק. באותה עת היה המחוז מחוז ספר, הנמצא "בשולי הציוויליזציה". אביה, כומר בפטיסטי בשם למואל פרוורס (Lemuel Powers) נפטר זמן קצר לאחר לידתה. אמה עברה עם המשפחה מערבה, וחינכה את אביגייל ואחיה באמצעות ספריו של בעלה המנוח.
אביגייל פגשה את מילארד פילמור בהיותה בת 21 (ובהיותו בן 19) בעת לימודיהם במכללה שנפתחה באותה שנה בכפר ניו הופ, והם התאהבו במהרה, אך לא נישאו עד שמילארד סיים לימודי המשפטים ופתח משרד עורכי דין. בני הזוג נישאו בשנת 1826. לאחר נישואיהם המשיכה אביגייל לעבוד כמורה בבית ספר (בניגוד למקובל באותה עת). נולד להם בן אחד - מילארד פאוורס פילמור (Millard Powers Fillmore) בשנת 1828.
לאחר שמשרדו הצליח, רכש מילארד פילמור בית בן שישה חדרים בבאפלו שבמדינת ניו יורק בשנת 1832 ושם נולדה בתם היחידה - מרי אביגייל בשנת 1832.
בשנת 1847 כשנבחר מילארד למבקר מדינת ניו יורק עברו בני הזוג לבירת המדינה אולבני (הילדים למדו באותה עת בפנימיות).
בשנת 1849 נבחר מילארד פילמור כסגן נשיא ארצות הברית ובני הזוג עברו לוושינגטון הבירה. 16 חודשים לאחר מכן, עקב מותו של הנשיא זכארי טיילור, היה מילארד פילמור לנשיא, ובני הזוג עברו לבית הלבן.
בעת היותה הגברת הראשונה, ולאחר סיום תקופת האבל הרשמית על מותו של הנשיא, החלה אביגייל לקיים אירועים רשמיים בבית הלבן, אולם אלה היו מינימליים, ולמעט ארוחות רשמיות לא נערכו מסיבות בבית הלבן, ואביגייל העדיפה לבלות את זמנה בקריאה בפרטיות ועל כן העבירה את תפקיד הגברת הראשונה לבתה אביגייל.
אביגייל פילמור קיבלה את אישור הקונגרס לבחור ספרים מספריית הקונגרס, והקימה את ספריית הבית הלבן.
על אף בריאותה הרופפת נשארה לעמוד במהלך טקס השבעת הנשיא פרנקלין פירס שנערך בסופת שלג. לאחר תום הטקס חלתה אביגייל פילמור בדלקת ריאות ונפטרה זמן קצר לאחר מכן, ב-30 במרץ 1853.
יום מותה נחשב יום אבל לאומי, הקונגרס הפסיק את דיוניו ומשרדי הממשלה לא עבדו ביום בו נלקחה גופתה לבאפלו לקבורה.
מרסא מטרוח

גאוגרפיה

העיר שוכנת לצד הדרך המובילה מהדלתא של הנילוס ללוב. דרך נוספת יוצאת מהעיר דרומה, לעבר המדבר המערבי. 
את העיר משרת נמל התעופה מרסא מטרוח. הנמל הימי היה אחד הבסיסים ששימשו את הצי הסובייטי בים התיכון.
בתקופה התלמאית ובתקופה הביזנטית נודע המקום בשם פראיתוניון (Παραιτόνιον), ובתקופה הרומית נודע בשם פראתוניום (Paraetonium). העיר שימשה בתקופה הרומית כנמל חשוב להעברת סחורות לרומא.
העיר משמשת כאתר נופש לתושבי קהיר ולתיירים בחודשי הקיץ. בעיר מספר אתרים, בהם חורבות מקדש המיוחסים לרעמסס השני (בערך שנת 1200 לפני הספירה), כנסייה קופטית ובה מספר מערות, בתי הקברות הגרמני והאיטלקי הבנויים על גבעה הצופה לים, חוף אג'יבה ובו מספר מערות טבעיות, ועוד.
גבעת מיכאל

גבעת מיכאל, לשעבר אתר התיישבות ארעי (גבעת קיבוצים) מצפון מערב לנס ציונה. נקראת על שמו של מיכאל הלפרן, חלוץ ומנהיג מהעלייה הראשונה. בין מפעליו הרבים, היה אחד ממייסדי נס ציונה. מיכאל הלפרן תרם כספים רבים לרכישת קרקעות ברחבי ארץ ישראל. בין היתר רכש קרקעות רבות בנס ציונה. באחד המקורות צויין שגם אדמת הגבעה נרכשה על ידו.
בינואר 1929 הוקצתה הגבעה, שכללה כ-50 דונם של הקרן הקיימת, להתיישבות ארעית והכשרה של קיבוצים. בשנת 1931 נרשמה באופן רשמי אגודת השומר הצעיר גבעת מיכאל, שמטרתה הכנת חברים להתיישבות. המקום שימש כמרכז להכשרת גרעיני התיישבות וקיבוצים רבים, לפני עלייתם להתיישבות ביישובי הקבע, בשנות השלושים והארבעים של המאה העשרים.
בכל עת ישבו בגבעה מספר קיבוצים שבדרך, כאשר כל קיבוץ ישב במקום מספר שנים. הישיבה במקום התארכה ונכפתה עליהם, בעודם ממתינים להחלטת המוסדות, היכן תוקצה להם הקרקע להתיישבות הקבע.
במהלך מלחמת השחרור, סבלה הגבעה מאיומים מצד הכפר הערבי הסמוך סרפנד אל חרב ששכן ממזרחה (כיום שכונת יד אליעזר).
בשנת 1952 הוקצה המקום על ידי מחלקת הנוער והחלוץ לקיום סמינרים של תנועות נוער. המקום שימש לצורך זה אל תוך שנות השבעים של המאה ה-20.
במהלך שנות התשעים נבנתה על הגבעה שכונה צפופה בבנייה כפרית, שמתחילה מרחוב ההסתדרות פינת רחוב המאה ואחד, בנס ציונה. יחד איתה נחנכה קריית חינוך, שכוללת חטיבות הביניים ע"ש גולדה מאיר ומנחם בגין ותיכון על שם דוד בן-גוריון.
למרות הדמיון בייעוד המקום, אין מדובר בגבעת הקיבוצים, אשר שכנה בדרום מזרח נס ציונה, במרחק 2.5 ק"מ ממנה, בקרבת תחנת הרכבת של רחובות דהיום, ובה פעל גם מכון איילון, המפעל המחתרתי ליצור נשק. בגבעה ההיא ישבו ישיבת ארעי, בין היתר הקיבוצים רמת השופט ומעגן מיכאל.
כמה מאות מטרים מהגבעה פורח ריכוז של פרחי אירוס ולכן כונה גבעת האירוסים. גם באזור זה נבנית שכונת מגורים ויש כעת חשש אמיתי לפגיעה בערכי טבע שם.
בפסגת הגבעה נמצאת אנדרטה לזכר 50 חיילי ניו זילנד שנהרגו בקרב עיון קרא שנערך בסביבה ב־14 בנובמבר 1917. כן נמצאת שם בריכת מים מעוטרת בציוריו של רמי מאירי.
פדריקו גראווינה

ביוגרפיה

גראווינה נולד בעיר פלרמו שבאי סיציליה שנשלטה על ידי ספרד להורים ששמם חואן וליאונור. בעזרת דודו שגריר ממלכת נאפולי בספרד התקבל כצוער בצי הספרדי והוא בן 12 בלבד. מאוחר יותר הוצב על הפריגטה סנטה קלרה והוצב בברזיל הוא פיקד על כוח ספרדי שכבש כמה איים ליד סנטה קטלינה, וב-1777 שרד תאונה בריו דה לה פלטה שבמהלכה טבעו מרבית צוות הספינה שלו לאחר מכן חזר לספרד ופיקד על דיכוי שודדי ים ליד חופי אלג'יריה. במהלך מלחמת העצמאות האמריקנית לחמה ספרד לצד צרפת והמושבות גראווינה פיקד על המצור הכושל על גיברלטר ומאוחר יותר על הכוח הספרדי שכבש את מנורקה. ולאחר המלחמה פיקד על פינוי אוראן שנמכרה לאימפריה העות'מאנית. כשפרצו מלחמות צרפת המהפכנית לקח בהן גראווינה חלק פעיל.
לאחר הסכם השלום מונה גראווינה לשגריר ספרד בצרפת בתנאי אחד אם תפרוץ שוב מלחמה הוא חוזר מיד לצי. גראווינה השתתף בהכתרתו של נפוליאון לקיסר, והיה ביחסים טובים עם האדמירלים הצרפתיים אולם כאשר חתמו צרפת וספרד הסכם והכריזו מלחמה על בריטניה חזר לצי ומונה למפקדו. הוא פיקד על הכוחות הספרדיים בקרב כף פיניסטרה, לאחר הקרב השתבשו תוכניותיו של נפוליאון לכבוש את האיים הבריטיים והאדמירל הצרפתי וילנב שפיתח לעצמו פרנויה מנלסון מאז קרב הנילוס נאלץ לסגת לקדיס שם המתין בעוד הספינות הבריטיות המתינו גם הן. גראווינה ומפקדים ספרדיים נוספים טענו שיש לצאת ולתקוף בעוד שהאדמירלים הצרפתיים חששו בסופו של דבר כאשר שמע וילנב שנפוליאון שלח אדמירל אחר להחליף אותו הורה בלית בררה וילנב לצי המאוחד לצאת מקדיס שם המתינו הבריטיים תחת פיקודו של נלסון והתחולל קרב טרפלגר.
פרינציפה דה אסטוריאס ספינתו של גראווינה הותקפה בידי שלוש ספינות בריטיות וגראווינה נפגע מכדור בזרועו והובא לחוף. למרות הכישלון הוא הועלה בדרגה והתקבל בכבוד ובהערכה אולם מהפציעה הוא לא התאושש, ארבעה חודשים הוא שרד כשמצבו משתפר ומתדרדר כל הזמן במרץ הוא נפטר, מילותיו האחרונות היו "אני הולך להצטרף לנלסון".
Boom Beach

משחקיות

בום ביצ' הוא משחק אסטרטגיה שמשלב תקיפה על בסיסים של שחקנים יריבים וכן של בסיסי אויב מדומים. המשחק מתנהל על פני ארכיפלג גדול ובו השחקן מחזיק בבסיס צבאי עם הגנות וחיילים על פני אי משלו (בדומה למוצר הנוסף של SuperCell, הלהיט Clash of Clans).
השחקנים במשחק זה יכולים לשדרג את הבסיס הצבאי שלהם, לצבור חטיבות חזקות ומשופרות וכן לשחרר נעילה על יחידות חזקות במיוחד. בום ביץ' משלב מצב בו השחקן משחק לבדו במשחק ומצב בו מספר שחקנים תוקפים זה את זה על גבי אותה המפה. המשחק עמד בין עשרת המשחקים המדורגים בראש טבלת משחקי האסטרטגיה ב-22 מדינות עם הפצתו. אויבו של השחקן, מלבד יריבים אנושיים, הוא "המשמר השחור", צבא של חיילים הלבושים במדים שחורים ומזכירים ארגון פשיסטי. 
מלבד התחזקות וכיבוש של שטחים יריבים, השחקן יכול להשיג גם "מודיעין" (על ידי הישרדות מתקיפות יריבים או ניצחון בכיבושים) שמסייע לו לגלות שטחים נוספים לכיבוש ולהתרחבות.

מטבע

המשחק גורם לשחקן לצבור ולאגור עם הזמן משאבי טבע שונים כגון זהב, עץ, אבנים ובשלבים מתקדמים יותר גם ברזל. במשאבים אלה נעשה שימוש כדי לשדרג את בסיסי הצבא והיחידות הלוחמות. במשחק נעשה שימוש גם ביהלומים אותם ניתן להרוויח תוך כדי התקדמות במשחק או על ידי רכישה בכסף אמיתי. ביהלומים השחקן משתמש כדי לזרז תהליכים שונים דוגמת הקמת בסיס צבאי או שדרוג של חייל. את היהלומים ניתן אף להמיר במשחק לזהב, עץ, אבנים וברזל. הדברים היחידים שלא ניתן לרכוש ביהלומים במשחק הוא מודיעין ואבנים יקרות שמחזקות את בריאות הלוחמים, חוזק המבנים, קצב ייצור המפעלים ועוד.
מקדש

מקדש הוא מבנה שנבנה למטרות דתיות, כמקום פולחן. כמעט לכל דת ותרבות קיים מקדש מסוג כלשהו אשר סגנון האדריכלות שלו תואם את אופי הפולחן ואת מאפייני החברה. בניית המקדש מייצגת בדרך כלל את מיטב האדריכלות של התרבות אשר בנתה אותו בתקופתה. הדבר משתקף בפאר המבנה, עבודות האמנות המלוות אליו ומיקומו של המבנה ביחס לעיר. 
לאורך ההיסטוריה מקובל היה להקים מקדשים במקומות בהם כבר היה מבנה מקודש בעבר, וכך נמצא גם באתרים ארכאולוגיים בעיראק. באופן דומה, גם בימי הביניים ובעת החדשה מוסבים מקומות מקודשים לטובת הדת השולטת. מסגדים, כנסיות ובתי כנסת ברחבי המזרח התיכון שינו את ייעודם הדתי בהתאם לרצון השליטים. דוגמאות בולטות לכך הן קבר דוד המלך בהר ציון ומסגד איה סופיה באיסטנבול.
בנוסף להיות המקדש מקום לפולחן דתי, הוא משמש לעיתים את החברה גם לטובת התכנסות ופעילות קהילתית שאינה דתית. חלל המקדש או המרחב הסמוך אליו מתוכננים כך שקהילת המשתמשים בו תוכל להתכנס ולשמוע את מנהיגם, לקיים אירועים חברתיים שונים או אפילו לקיים בסמוך למקדש שוק, מתוקף העובדה שאנשים רבים מגיעים למקום זה. מאפיינים אלה גלובליים אך לכל סוג של מקדש בכל דת ותרבות קיימים מאפיינים שונים בתכלית.

המצאת מבנה המקדש בארץ ישראל

פרק זה דורש שכתוב. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולשכתב אותו. הסיבה לכך: ניסוח, פיסוק, ויקיזציה.
על פי חלק מהחוקרים, המבנים הראשונים בעולם של מבני פולחן ומקדש נבנו בארץ ישראל. המקדש הראשון הידוע בעולם נמצא בבקעת עובדה ונקרא מקדש הנמרים (4600 לפני הספירה). לאחריו נמצא מקדש נוסף שנבנה בעין גדי בתקופה הכלכוליתית (3150 לפני הספירה). עוד שנים עשר מקדשים מתקופת הברונזה הקדומה נמצאו בארץ ישראל: ארבעה מקדשים במגידו, שלושה בעי (ליד בית אל), שני מקדשים בערד, מקדשים בודדים בבית ירח, יריחו, ירמות, גילת ובאב א דרעא. מקדשים אלה קדמו בזמן למקדשים במצרים העתיקה שנבנו מאוחר יותר: לוקסור-1400 לפנה"ס, כרנך-1600 לפנה"ס, אבו סימבל- 1284. אהרון קמפינסקי כתב במאמרו, כי גם המקדשים שנמצאו בסוריה ובמסופוטמיה נבנו על ידי מהגרים מארץ ישראל. על פי חז"ל והתנ"ך, משכן המדבר נבנה החל משנת 1440 לפני הספירה ומקדש שלמה נבנה ב-1000 לפני הספירה. כמו כן מקדשים יווניים אינם ידועים לפני המאה ה-8 לפני הספירה.

יפן

המקדשים ביפן לרוב מקודשים גם לבודהיזם וגם לשינטו, עם זאת מקדשים שנבנו עבור פולחן בודהיסטי לרוב יקבלו סיומת ג'י (Ji) בעוד מקדשים שינטואיסטים יקבלו את הסיומת ג'ינגוּ (Jingū)
נימבוסטרטוס

נִימְבּוֹסְטְרָטוּס (לטינית: נימבו - מוריד גשמים; סטרטוס - שכבתי) הוא ענן בעל אופי שכבתי אשר מפותח דיו על מנת להוריד משקעים, לרוב בעוצמה חלשה אך רציפה ("גשם חקלאי").
בסיסו לרוב ממוקם ברום הנמוך, והוא מאפיין קלאסי מובהק של חזיתות חמות.
קו צינור אילת-אשקלון

היסטוריה

מאז הקמתה סבלה ישראל ממחסור בדלק, ומאי נכונות של מדינות רבות למכור לה נפט גולמי ותוצריו. לאחר הרעת הקשרים עם ברית המועצות בעקבות מלחמת סיני (1956) פנתה ישראל לאיראן לקניית דלק. כבר למחרת פרוץ מלחמת סיני ביקש לוי אשכול לתכנן צינור נפט מאילת צפונה. 
בשנת 1957 נבנתה התשתית הבסיסית: נבנו 3 מכלים באילת ו-3 מכלים בבאר שבע, והונח צינור בקוטר 8 אינץ' בין אילת ובאר שבע. מבאר שבע הועבר הדלק לחיפה באמצעות רכבת. בהמשך הונח צינור בקוטר 16 אינץ' מבאר שבע לאשדוד. מאשדוד הועבר הדלק לחיפה באמצעות אוניות. 
בחודשים שבהם שלטה ישראל בחצי האי סיני לאחר המלחמה, החרימה ישראל משאבות וצינורות מהם נבנה קו צינור נפט מאילת לחיפה. צינור זה, בקוטר 16 אינץ', המשמש היום להעברת דלק מזוקק, שימש להעברת דלק מאיראן לאירופה, הקו הופעל על ידי חברת "פימרקו" הרשומה בנסיכות ליכטנשטיין החל משנת 1959. 
הנחת קו צינור אילת-אשקלון, בקוטר 42 אינץ', הוטלה על חברת מקורות, ועבודות הנחתו ארכו 18 חודשים. בדצמבר 1969 נסתיימו העבודות לבניית קצא"א וכן להקמת נמלי הדלק באילת ובאשקלון, והחל השימוש בקו להזרמת נפט איראני לאירופה. בשנים אלו הייתה חשיבותו רבה בגלל חסימתה של תעלת סואץ עקב מלחמת ששת הימים ומלחמת ההתשה. בשנת 1970, שנת השיא של הצינור, הוזרמו בו 10 מיליון טונות נפט.
בשנת 2014 אירע זיהום חמור עקב דליפת נפט.
הטריאנון הגדול

היסטוריה

בשנת 1670 רכש לואי ה-14 שטח בסמוך לארמון ורסאי והורה לאדריכל לואי לה וו לתכנן ביתן חרסינה (pavillon de porcelaine). חזית המבנה עוטרה באריחי חרסינה (פורצלן) בסגנון העיר דלפט שבהולנד. האריחים יוצרו ברואן, ליסיו, נוור וסן-קלוד. הקמת המבנה החלה בשנת 1670 והסתיימה בשנת 1672.
במהלך השנים נפגעו האריחים העדינים, וצבעם דהה. בשנת 1687 הורה לואי ה-14 על הריסת הביתן והקמת ביתן חדש על פי תוכניות האדריכל ז'ול ארדווין מאנסאר. ארדווין-מאנסאר תכנן מבנה כפול בגודלו מהביתן שתכנן לה וו, וציפה אותו בשיש ורוד מלאנגוודו.
הקמת המבנה החלה ביוני 1687 והושלמה בינואר 1688. המבנה נחנך בנוכחות לואי ה-14 ופילגשו, פרנסואז ד'אובינייה, מרקיזת מנטנון.
לאחר המהפכה הצרפתית ננטש המבנה. בעת שלטונו של נפוליאון בונפרטה שיפץ נפוליאון את המבנה, ריהט אותו מחדש, והשתמש בו כמגוריו האישיים בעת ששהה בורסאי.
בשנת 1920 נערכו במבנה הדיונים לקראת החתימה של הסכם טריאנון, שנחתם לבסוף במבנה ונקרא על שמו.
כיום משמש המבנה כמוזיאון וכן כאתר אירוח של נשיא צרפת.
חשבון וריאציות

חשבון וריאציות הוא תחום במתמטיקה אשר עוסק במציאת נקודות קיצון של פונקציונלים, בניגוד לחשבון דיפרנציאלי רגיל אשר עוסק בפונקציות. פונקציונל הוא בדרך כלל מיפוי מסט של פונקציות לשדה המספרים הממשיים. פונקציונלים לרוב מבוטאים כאינטגרלים מסוימים של פונקציות בלתי ידועות ונגזרותיהן. המטרה היא מציאת פונקציות אשר יביאו את הפונקציונל למקסימום או למינימום.
השיטה פותחה בשלהי המאה ה-17 על ידי ניוטון, האחים יוהאן ויאקוב ברנולי, לייבניץ, ומאוחר יותר על ידי לופיטל, אוילר, לגראנז' ואחרים.
הדוגמה הפשוטה ביותר לבעיה כזו היא מציאת העקום בעל האורך המינימלי בין שתי נקודות, אשר נקרא גאודיזה. במרחב אוקלידי הפתרון הוא קו ישר, אבל אם יש מגבלות על הפתרון, למשל שהקו יימצא על משטח כלשהו, הפתרון פחות ברור מאליו. בעיה קשורה היא עיקרון פרמה באופטיקה: האור עובר במסלולים בעלי מסלול אופטי מינימלי בין שתי נקודות (המסלול האופטי תלוי בתווך). עיקרון קשור במכניקה הוא עקרון הפעולה המינימלית.
בעיות חשובות רבות עוסקות בפונקציות בעלות משתנים מרובים. פתרון בעיות עם תנאי שפה למשוואת לפלס מקיימות את עיקרון דיריכלה. בעיית פלטיאו דורשת מציאת משטח בעל שטח מינימלי אשר עובר במתאר נתון במרחב. הפתרון לבעיה זו קשור לאופן היווצרות בועות סבון בעת טבילת מסגרת ברזל במי סבון. אף על פי שניסויים כאלו הם קלים לביצוע, התיאור המתמטי שלהם לעיתים סבוך: ישנם כמה פתרונות אפשריים ויכולה להיות להם טופולוגיה לא טריוויאלית.

אופי הבעיה

נביא את הבעיה המתמטית לצורה הבאה:

עם תנאי השפה:
מטרתנו היא למצוא את הפונקציה 
אשר תביא את הפונקציונל לאקסטרמום.
מציאת הפונקציה המבוקשת מתבצעת על ידי פתרון משוואת אוילר־לגראנז':

דריבציה

נניח שקיים אקסטרמום לפונקציונל ושהפונקציה אשר מביאה אליו היא 
.
נוכל לבטא כל פונקציה בצורה 
כאשר 
היא פונקציה כלשהי ובעלת תנאי השפה
כך ש
מקיימת את תנאי השפה

הוא מספר ממשי כלשהו.
נשים לב שתחת הנחותינו מתקיים:

ויותר מכך, מתקיים:
נפתח את הביטוי למקסימה של הפונקציונל:
מכיוון שגבולות האינטגרל בפונקציונל אינם תלויים בε נוכל להחליף את סדר הגזירה והאינטגרציה. לאחר מכן נשתמש באינטגרציה בחלקים ונקבל:
נזכור כי בנקודות הקצה הפונקציה השרירותית מתאפסת ולכן האיבר האחרון מתאפס. נקבל:
נשים לב כי גבולות האינטגרל שרירותיים, ולכן האינטגרנט חייב להתאפס. מכיוון שη היא פונקציה שרירותית ובאופן כללי שונה מפונקציית האפס, נקבל כי:

וזו ידועה כמשוואת אוילר־לגראנז'.
אבי זהר

ביוגרפיה

זהר נולד בירושלים, התגייס לצה"ל ב-1956 ושירת בחיל ההנדסה. במלחמת ששת הימים שירת כקצין מבצעים של חיל ההנדסה. לאחר המלחמה הוטל עליו להקים את גדוד הצליחה של צה"ל, גדוד 605. הוא יצא במשלחת לאירופה, לרכישת אמצעי צליחה מגוונים ליחידה וללימוד תחום הצליחה. תחת פיקודו הגדוד נטל חלק בפעולת כראמה ובמלחמת ההתשה. במלחמת יום הכיפורים נקרא מלימודיו בטכניון לפקד על גדוד הדוברות המאוחד של גדודי ההנדסה הקרבית 605 ו-630, שהקים במהלך מבצע אבירי לב את גשר הדוברות וסייע בהצבת גשר הגלילים וגשרים נוספים שאפשרו את חציית תעלת סואץ. בהמשך מונה זהר לקצין ההנדסה הפיקודי של פיקוד הצפון, הוא פיקד על כוחות ההנדסה במהלך מבצע ליטני, מבצע בו נטלו חלק כוחות סדירים ומילואים רבים של החיל, בחוד הלחימה. במרץ 1979 קודם לדרגת תת-אלוף ומונה לקצין חינוך ראשי. הוא שירת בתפקיד עד אוקטובר 1982. בתקופתו נוסד המקא"ם - מרכז קידום אוכלוסיות מיוחדות ("נערי רפול"). 
ב-1998 מונה למנכ"ל מגן דוד אדום וכיהן בתפקיד עד 2005. ב-2012 מונה לנשיא הארגון.
זהר נשוי ואב לשלושה. הוא חלה בסרטן הלימפומה, שנגרם לטענתו בשל חשיפה למי נחל הקישון המזוהמים, ותבע בשל כך את משרד הביטחון.
ישעיהו אנגלרד

לפני השואה

נולד בתרמ"ה (1885) בכפר שטשימישיץ. למד אצל חותנו, רבי נתן נחום הכהן רבינוביץ, הרבי מקרימילוב, בנו של רבי אברהם ישכר הכהן מראדומסק שנודע בחיבורו החסידי "חסד לאברהם". נבחר ברוב גדול כרבה של סוסנוביץ. הרב אנגלרד טיפח בקהילה מוסדות חינוך וצדקה.

בשואה

אזור סוסנוביץ היה הראשון לכיבוש הנאצי. לעיר באו פליטים יהודיים רבים מהעיירות הסמוכות. הרב אנגלרד אירחם בביתו, והשיג להם קורת גג ומזון. הנהיג את הקהילה במשך כשלוש שנים תחת השלטון הנאצי. בתקופה זו דאג שבני קהילתו ובני הקהילות הסמוכות ישלחו סיוע לבני קהילות ה"חסות", ובייחוד לגטו לודז', לשם נשלחו חבילות מזון רבות.
כשהחלו הגירושים מגטו סוסנוביץ, דרשו הגרמנים מהיודנראט רשימת יהודים המיועדים לגרוש. הרב אנגלרד פסק בתוקף שאין למסור רשימה כזו, כיוון שאסור מדין תורה להסגיר אחים לידי מרצחים. ראש היודנראט כעס על כך, והחליט לנקום ברב וצירף את הרב ומשפחתו לרשימת המגורשים. אחרי שהרב הועלה לרכבת התחרט ראש היודנראט וביקש להורידו מהרכבת, אולם הרב סירב להינצל באומרו כי במקומו עלולים לשלוח יהודי אחר וזה אסור על פי דין. 
משנתמלאו קרונות המשא, השמיע הרב באוזני אחיו דברי עידוד וניחומים, והרכבת יצאה לדרכה לאושוויץ-בירקנאו, ושם נספה הרב עם רוב בני משפחתו ורבים מבני עדתו ומהסביבה בתש"ב.
מרדכי זעירא

תולדות חייו

מרדכי זעירא נולד כדמיטרי מארק (מיטְיָה) גְרֶבֶּן בעיר קייב שבאימפריה הרוסית (כיום בירת אוקראינה). למד במגמת מכונאות בפוליטכניקום של קייב, אך עקב קשיי הפרנסה הפסיק לימודיו לאחר שני סמסטרים ועבר לעסוק בתפירת נעליים. בשנת 1924 נעצר עקב השתייכותו לתנועת הנוער הציונית "השומר הצעיר", אך קיבל היתר לעזוב את ברית המועצות ועלה לארץ ישראל בגיל 19. בארץ הצטרף לקיבוץ אפיקים (שאז נקרא "קיבוץ השומר הצעיר ס.ס.ס.ר."), ששכן אז ליד יבנאל. חברי הקיבוץ העלו הצגת אופרה עברית בשם "כרמלה". על התזמורת, שכללה קונצרטינה ונגני מסרק, ניצח זעירא, שהיה מוכשר בנגינה על מסרקים. בפי חבריו נקרא אז בשם "מסרקי".
לאחר חודשים אחדים עברה הקבוצה לעפולה והעלתה הצגה חדשה, "חולצה כחולה", ובה שירו הראשון של זעירא (מילים ולחן) הקרוי אף הוא "חולצה כחולה", שזכה לפופולריות רבה בקרב תנועות הנוער הסוציאליסטיות בארץ ישראל. משה הלוי, מייסד "האהל", שכנע את זעירא לעבור לתל אביב וללמוד משחק. בשנת 1927 החליט זעירא להפסיק את לימודי המשחק וללמוד הלחנה. באותה שנה הכיר את שרה גוטמן, תלמידת סמינר לוינסקי לגננות, כששרו שניהם במקהלת "בית הלויים" של מנשה רבינא בתל אביב. השניים היו לבני-זוג, כעבור כמה שנים, בינואר 1933, נישאו בכפר ויתקין, וב-1935 נולד בנם היחיד, יובל.
בשנת 1928 פרסם עם יצחק שנהר אוסף שירי עלייה לירושלים, שבו כתב שנהר את המילים וזעירא את הלחנים. זעירא ראה בכך את ראשית יצירתו כמלחין. בשנה זו שינה את שם משפחתו ל"זעירא", בשל קומתו הנמוכה, בעצתו של הסופר אהרן אשמן.
מסוף שנת 1933 התפרנס למחייתו מעבודה בחברת החשמל, בתחילה כקורא מונים ואחר כך, בעקבות התקף לב, עבר לעסוק בהנהלת חשבונות. בהקשר זה כתב והלחין את השיר "שיר הרשת" ("הזקן מנהריים") על אודות פנחס רוטנברג. בשנת 1966 פרש לגמלאות.
במלחמת העולם השנייה התגייס זעירא לצבא הבריטי, נמנה עם מקימי להקת "מעין זה" של הבריגדה היהודית והלחין חלק משיריה, בהם "שלכת" ("עמוק העצב בעיניים").
זעירא היה קשוב למתרחש בארץ, וכמה משיריו הם תגובות בזמן אמת למאורעות שאירעו. כך לדוגמה, שירו "חמישה יצאו מולדת לבנות" הוא  תגובה על רצח חמשת היהודים על ידי פורעים ערבים שעל שמם קרוי קיבוץ מעלה החמישה. שירו הנודע "לילה לילה" הולחן באחד מימי העוצר של השלטון הבריטי זעירא הלחין שניים משיריו של אלכסנדר פן לזכרו של אלכסנדר  זייד. ביום השנה הראשון הלחין את השיר "שיר של זייד" ("פעם ועוד") (זייד נרצח שנה קודם), ושנתיים אחר כך הלחין את "אדמה אדמתי" (בטעות סוברים כי שיר זה הולחן ליום השנה הראשון.)
בשיריו של זעירא קיים מיזוג של מזרח ומערב, אך בולטת בשיריו נימת הזמר החסידי שקלט עוד כילד מהבית וכן השפעת הלחן הרוסי. הצלחת שיריו מוסברת בהיותם קליטים אך בו בזמן יש בהם התפתחות פיוטית מעניינת ובעלת חן מלודי. יצירתו זכתה להערכה רבה והקנתה לו את התואר "הטרובדור של הזמר העברי".
כשנשאל לימים כיצד הוא מחבר את שיריו, השיב: "אני אוהב שירה וקורא הרבה שירים וחוזר וקורא. והנה יש אשר עם קריאה בשיר מסוים נרטט משהו בקרבי לפתע. אז כאילו נזרע הניגון ומתחילה 'נביטתו', אשר יש ותארך שעות, ימים, חודשים ואפילו שנים – עד שהלחן מופיע ויוצא לאור העולם".
זעירא נפטר מהתקף לב ב-1968 ונטמן בבית העלמין קריית שאול בתל אביב. הותיר אחריו את רעייתו, שרה ובנם היחיד, יובל.
שרה עסקה בהפצת שיריו לאחר פטירתו. היא יזמה את הוצאתם לאור של שני ספרים של שיריו - "עוד שיר אחד" ו"לילה לילה". כמו כן, הופק גם אלבום השירים "לילה לילה" שכולל 43 שירים ב-2  תקליטורים.
ארכיונו מופקד במחלקת המוזיקה בספרייה הלאומית בירושלים.
האנדרטה הלאומית (אינדונזיה)

הקמת האנדרטה

הרעיון להקמת אנדרטה לאומית במרכז ג'קרטה הועלה על ידי נשיא אינדונזיה אחמד סוקרנו מיד לאחר ההכרה ההולנדית בעצמאות אינדונזיה בסוף שנת 1949. חזונו של סוקרנו היה לאנדרטה דמוית מגדל אייפל וגבוהה ממקדש בורובודור. תחרות לעיצוב האנדרטה נפתחה פעמיים אך בחירת תוכנית עיצוב התעכבה במשך שנים עקב מחלוקות. לבסוף אומצה תוכנית שהוכנה במקור על ידי פרדריק סילבאן (Frederich Silaban) ופותחה לבקשת סוקרנו על ידי האדריכל ר"מ סודארסונו (R.M. Soedarsono).
עבודות הקמת האנדרטה החלו בשנת 1961 במרחב פתוח הנקרא כיום כיכר מרדקה. לצורך הבנייה נהרסו מספר מבנים שניצבו בו. בשנת 1963 הושלמה בניית האובליסק. לאחר מכן עוכבו העבודות עקב קשיי מימון וההשלכות של ניסיון ההפיכה הצבאית של תנועת 30 בספטמבר בשנת 1965. בשנת 1969 התחדשו העבודות והוקם המוזיאון שבתחתית האנדרטה. היא נפתחה לציבור ב-12 ביולי 1975.

מבנה האנדרטה

האנדרטה מועצבת כאובליסק הניצב על גבי בסיס רבוע דמוי גביע, שאורך צלעותיו 45 מטרים. גובהה הכולל של האנדרטה הוא 134.7 מטרים, מהם גובהו הכולל של האובליסק הוא 117.7 מטרים. בראש עמוד האובליסק, המצופה שיש, מצויה מרפסת תצפית שממנה נשקף נוף העיר. מעל המרפסת מתנשאת להבת העצמאות היצוקה ארד ומצופה עלי זהב, שגובהה 17 מטרים ומשקלה 24.5 טון. עיצובו של המבנה כולו מיועד לבטא את פילוסופיות הלינגאם והיוני.
בתוך מבנה הבסיס דמוי הגביע ממוקם אולם העצמאות. בטבורו, מוקף על ידי שורות מושבים נמוכות, ניצב חדר שקירותיו מצופים בשיש שחור ובו נשמר הנוסח המקורי של הכרזת העצמאות האינדונזית. דלתות מקושטות בקיר המערבי של החדר - שערי העצמאות - מובילות אל תוכו. יתר קירותיו החיצוניים של החדר מקושטים בסמלי עצמאות שונים. על גג מבנה הבסיס ממוקמת מרפסת תצפית נוספת.
מתחת למבנה האנדרטה נמצא מוזיאון ההיסטוריה הלאומית של אינדונזיה. זהו אולם רחב ממדים שבהיקפו ובטבורו מוצבות 51 דיורמות, המתארות את ההיסטוריה של אינדונזיה מאז המאה הרביעית לפני הספירה ועד ימי סוקרנו.
בכיכר סביב מבנה האנדרטה ניצבים תבליטים, המתארים אף הם את ההיסטוריה של אידונזיה.
המרחב המרוצף שסביב האנדרטה הוא אתר לעריכת טקסים ואירועים לאומיים שונים.

מוצגים במוזיאון

בין המוצגים שבמוזיאון בבסיס ה"מונאס" נמצאים נוסח הכרזת העצמאות של אינדונזיה בכתב יד והנוסח המודפס של הכרזת העצמאות של אינדונזיה שניהם מיום ששי 17 באוגוסט 1945.
RDS-1

RDS-1 (ברוסית: РДС-1) - שם הקוד של הפצצה הגרעינית הסובייטית הראשונה. עוצמת פיצוצה היה 22 קילוטון TNT. הפצצה לא הועברה ליחידות של הצבא האדום. כל הפצצות שנבנו נשמרו באתר מיוחד. עד סוף שנת 1951 נבנו עד 29 יחידות.

היסטוריה

ראשי תוכנית הגרעין הסובייטית החליטו לייצר פצצה שתהיה דומה מאוד לפצצה איש שמן האמריקאית. המודיעין הסובייטי השיג מידע רב על הטכנולוגיה של פצצה זו, בין היתר באמצעות ג'ורג' קובאל, אלן נאן מיי, קלאוס פוקס ותאודור הול.
בעקבות החלטת מועצת השרים של ברית המועצות מ-21 ביוני 1946, בה דובר על "מנוע סילון מיוחד" - ברוסית "RDS", החלו עבודות בניית הפצצה והוקמה מעבדה מיוחדת בראשות איגור קורצ'טוב בה היו מרוכזות עבודות תכנון הפצצה.

ביצוע הניסוי

לקראת קיץ 1949 ייצור הדגם הראשון למעשה הושלם ובצו מיוחד של מועצת השרים של ברית המועצות הוגדרה תוכנית הניסוי. האחריות על הניסוי הוטלה על יולי חריטון. הניסוי עצמו נערך באתר הניסויים סמיפלטינסק בשטח של קזחסטן של היום. 
לצורך הניסוי הוקצב שטח בקוטר 20 ק"מ שבמרכזו נבנה מגדל מתכת בגובה של 37.5 מ'. הפצצה הוצבה על המגדל. אתר הניסוי חולק למספר שטחי משנה בהם נבנו מבנים, הוצבו כלי נשק, מטוסים וחיות ניסוי.
הניסוי בוצע ב-29 באוגוסט 1949. כתוצאה מפיצוץ המגדל הוא נעלם לחלוטין מהשטח ובמקומו נוצר מכתש בקוטר של 3 מ' ובעומק של 1.5 מ'. במרחק 25 מ' מהמגדל היה מבנה מבטון עם מנוף. המבנה נהרס אך קונסטרוקציית ברזל של המנוף שרדה. מטוסים שהוצבו במרחק של עד כ-1,500 מ' ניזוקו. במרחק של 1–5 ק"מ הוצבו מכוניות מדגם פובדה, כולן נשרפו כליל. כל מבני המגורים במרחק של עד 5 ק"מ מהפיצוץ נהרסו. מתוך כ-1,500 חיות הניסוי נהרגו 345.

לאחר הניסוי

למדענים, אנשי תעשייה ואנשי המנגנון המפלגתי שעבדו על ייצור הפצצה הוענקו עיטורים ופרסי סטלין. פרטי ההענקה לא פורסמו ועד היום לא ברורה הרשימה המלאה של האנשים שהוזכרו בצו. ניתן לציין שליולי חריטון, איגור קורצ'טוב ואלכסנדר וינוגרדוב הוענקו תוארי גיבור העמל הסוציאליסטי, עיטור לנין ופרס לנין. לכ-800 מדענים ומהנדסים הוענקו עיטורים, פרסים ותוארי כבוד.
ב-3 בספטמבר זיהה מטוס סיור של חיל האוויר האמריקאי שטס מעל קמצ'טקה שרידי נשורת גרעינית, וב-23 בספטמבר הודיע הנשיא הרי טרומן שברית המועצות ערכה ניסוי גרעיני. האמריקאים קראו לפצצה הסובייטית "Joe-1" (על שם יוסיף סטלין). 
ב-26 בספטמבר 1949 עיתון פרבדה פרסם הודעה בה צוין כי ברית המועצות בעלת נשק גרעיני וב־8 במרץ 1950 סגן ראש הממשלה קלים וורושילוב הוציא הודעה שבה הזכיר את פצצת האטום של ברית המועצות.