google/wiki40b huggingface dataset:
מוטקה אלון

חייו

אלון נולד בשכונת נוה צדק בתל אביב ולמד בגימנסיה הרצליה ובבית הספר מונטיפיורי. בנעוריו הצטרף להגנה והחל לפעול במסגרת ש"י. במקביל, למד באוניברסיטה העברית. במהלך לימודיו הכיר את אשתו לעתיד, שושנה לבית מזור. החל מ-1944 נשלח מטעם ש"י לבריטניה ולארצות הברית, ופעל בהן עם טדי קולק. 
עם קום המדינה, הצטרף אלון לחיל המודיעין, וקיבל דרגת רב-סרן. ב-1951 השתחרר, והחל לעבוד במחלקת המחקר של משרד החוץ, ובהמשך במשרד הביטחון. בשנת 1956 מינה אותו מנכ"ל המשרד, שמעון פרס, לעמוד בראש ועדה בין-משרדית, שמטרתה לפעול לשם הקמתה של עיר יהודית באזור העיר נצרת. הוועדה עסקה בתכנונה של העיר, ברכישת קרקעות או הפקעתן, ובהקמת המבנים הראשונים - יחידות דיור קטנות ומבני ציבור. בנוסף, פעלה הוועדה לשם מציאת מקורות תעסוקה, ובין היתר הוקם במקום מפעל עלית. באותה תקופה נקבע האופי של העיר שעיר קולטת עלייה. כבר באותה שנה הוחל בבנייתה של העיר, שנקראה בתחילה "קריית נצרת", ובסופה עברו להתגורר בה 13 המשפחות הראשונות, ובהן משפחתו של אלון. אלון ניצח על הפעילות בעיר וקלט באופן אישי את העולים שהגיעו לעיר. בדבר נכתב שהוא זכה לתשבחות רבות מתושבי המקום על מסירותו.
ב-1963 הוכרזה נצרת עילית כמועצה מקומית ואלון היה לראש המועצה. ב-1974 קיבלה מעמד של עיר, ותוארו של אלון השתנה בהתאם. 
בשנת 1973 הגיע להסכם עם מנחם אריאב שהלה ימונה לסגנו ובהמשך תמצא המפלגה תפקיד במישור הארצי לאחד מהם והשני יכהן כראש העיר. בספטמבר 1976 החליטה מועצת הסניף של מפלגת העבודה בנצרת עלית שאריאב יהיה מועמד המפלגה בבחירות הקרובות לראשות העיר, במה שאלון ראה כהדחה. בתגובה, אלון הדיח את אריאב מתפקיד סגן ראש העיר והודיע על כוונתו לרוץ באופן עצמאי לראשות העיר, מה שאילץ אותו לפרוש מהמפלגה. אריאב בתגובה ארגן קואליציה של חברי מפלגת העבודה שהיו נאמנים לו עם הליכוד בכוונה להדיח את אלון, שהקדים להתפטר במקום להיות מודח. 
לאחר שעזב את תפקידו בנצרת עילית, שב לעבודה במשרד החוץ. עד 1982 מילא תפקיד במזרח הרחוק, ולאחר מכן התגורר בירושלים ועבד במטה המשרד. 
מרדכי אלון נפטר ב-1993 ונטמן בבית העלמין בנצרת עילית. הותיר אחריו את אשתו ושתי בנות.
על שמו של אלון נקראה מכללה שנפתחה בנצרת עילית בשנת 2008, וכיכר באחת מיציאות העיר.
בדרי מאיסורדזה

בדרי מאיסורדזה (בגאורגית: ბადრი მაისურაძე) הוא זמר טנור גאורגי, שמופיע בסקנדינביה (דנמרק, פינלנד, איסלנד, נורווגיה, שוודיה).

חייו ויצירתו

מאיסורדזה נולד בגאורגיה, סיים את חוק לימודיו בקונסרבטוריון של טביליסי. הוא היה תלמידו של ג. בזואשווילי. לאחר מכן למד במוסקבה ובמילאנו. הופעתו האופראית הראשונה הייתה בטביליסי בשנת 1980 בתפקיד ראשי באופרה מינדיה של טקטקישווילי. הוא זכה בתחרות וינס שבספרד ובתחרות בג'וירלינג שבשוודיה. הקריירה הבינלאומית החלה בשנת 1993 כדימיטרי באופרה בוריס גודונוב. לאחר מכן שר במספר רב של מדינות, כולל מקומות כמו: ניו זילנד, אוסטרליה, קנדה, סינגפור וכמובן במדינות אירופאיות שונות. הוא למד משחק, כשחקן דרמטי, והופיע בתפקידים דרמטיים ב"תיאטרון השחקן הקולנוע" בטביליסי תחת הדרכתו של מ.י. טומנישווילי. והופיע גם בכמה סרטים.
בשנת 1999 הוא ערך את הופעתו הראשונה בלה סקאלה, מילנו, בקונצרט של צ'ייקובסקי, מזפה, בניצוחו של מ. רוסטרופוביץ'. בשנת 2000 ערך את הופעתו הראשונה באופרה של וינה, כקאווארדוסי בטוסקה בניצוחו של א. גואדאניו. 
מאיסורדזה הופיע בניצוחם של מסטיסלב רוסטרופוביץ', ואלרי גרגייב, סייג'י אוזאווה, ולדימיר פדוסייב, דניאל אורן, מאוריציו ארנה, אנטוניו גואדאניו, מרצ'לו ויוטי, מאוריציו ברבצ'יני, ריצ'רד ברדשאו, סטפן סולטץ', פטר פרנס, גארסיה נאבארו, קרלו ריצי, רוברטו טולומלי, אלכסנדר ודרניקוב, מנפרד הונק, ארוו וולמר, גינטרס רינקביציוס. 
משנת 1994, הוא סולן בתיאטרון בולשוי, שבמוסקבה, שם שר בתפקידים שונים. ביניהם: רדמס באאידה, אדגרדו בלוצ'יה די למרמור, אלפרדו בלה טראוויאטה, פוליונה בנורמה, קאווארדוסי בטוסקה
שירות ביטחון המדינה של מצרים

שירות ביטחון המדינה המצרי (בערבית: مباحث أمن الدولة; בתעתיק מבאחת' אמן א-דולה) היה הזרוע השלטונית המצרית שנועדה למנוע חתרנות פוליטית ולהלחם באדיקות איסלאמית. 
הארגון היה כפוף למשרד הפנים המצרי ושינה את שמו עשרות פעמים. את שמו הנוכחי נשא הארגון מאז שנות ה-70, עת הוענק לו שמו על ידי אנואר סאדאת, נשיא מצרים דאז. פורק בעקבות הפלתו של מובראכ בשנת 2011.

ההאשמות בעינויים

הארגון הואשם על ידי שורת ארגוני זכויות אדם בעולם, ביניהם גם אמנסטי אינטרנשיונל ו-Human Rights Watch בכך שביצע עינויים אכזריים בנחקריו שכללו כיבוי סיגריות על עורו החשוף של הנחקר, תקיפות מיניות, מכות חשמל, עלבונות ומכות ולחץ כללי להודות בפשעים שלא ביצעו. לאורך כל שנות קיומו סבל הארגון ממוניטין של ארגון אכזר שכדאי לשמור מרחק מנציגיו.
פמקה ינסן

ביוגרפיה

פמקה ינסן נולדה באמסטלפיין שבהולנד למשפחה בת שלוש אחיות. ב-1984 היגרה לארצות הברית, ושם היא התחילה קריירת דוגמנות. לפני תחילת קריירת המשחק שלה, היא למדה ספרות באוניברסיטת קולומביה. מלבד הולנדית, ינסן יודעת אנגלית, גרמנית וצרפתית.

קריירה

בשנת 1992 קיבלה ינסן את תפקידה הראשון בסדרת הטלוויזיה "מסע בין כוכבים: הדור הבא". באותה שנה, היא השתתפה בסרטים: אבות ובנים וגולדן איי. בשנות האלפיים, היא שיחקה בסרטי אקס-מן בתור ג'ין גריי. על תפקידה בסרט היא זכתה בפרס סאטורן. היא שיחקה גם בסרטים: ציידי המחשבות, משחקים נסתרים וקוטלי המכשפות.
בשנת 2004 שיחקה בדרמה הקומית "מת על ההספד" בכיכובה של זואי דשנל. ינסן השתתפה בשלושת החלקים של סדרת הסרטים "חטופה" בתור אלינור "לני" מילס, אשתו לשעבר של בריאן מילס (ליאם ניסן).
בשנת 2015 הצטרפה לעונה השנייה של סדרת המתח "המדריך לרוצח" ברשת ABC בכיכובה של ויולה דייוויס בתפקיד עורכת הדין איב רות'לו שמנהלת רומן עם אנאליס קיטינג. 
בשנת 2017 הצטרפה לסדרת הבת של הרשימה השחורה, "הרשימה השחורה גאולה" בתפקיד סוזן "סקוטי" הלסטד, אימו של טום קין.

חיים אישיים

כיום היא נשואה לטום ויליאמס. הם גרים בניו יורק.
ינסן היא גם שגרירה של רצון טוב לארגון UNODC.

פילמוגרפיה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.
קתדרלת בילבאו

היסטוריה

הכנסייה נבנתה כנראה בסביבות 1300 כמקדש קטן, בתקופה שבילבאו הייתה כפר דייגים. המבנה הנוכחי מקורו ב-1379. היא בנויה בסגנון אקלקטי כאשר הסגנון השולט הוא הסגנון הגותי. הקלויסטר והקמרונות נבנו במאה ה-15 בסגנון גותי, וכך גם "שער המלאך" (Puerta del Angel) לרחוב קוראו. ב-1571 פגעה שריפה בכנסייה ובעקבותיה שופצו החזיתות בסגנון אדריכלות הרנסאנס. חזית הקתדרלה, חלון הרוזטה והצריח המחודד נבנו על ידי Severiano Achucarro בגל התחייה הגותית של המאה ה-19.
ב-1950 הוכרזה הכנסייה כקתדרלה. היא מוקדשת ליעקב בן זבדי הנקרא בספרדית "סנטיאגו" ונמצאת בדרך הצפונית (Camino del Norte) של דרך סנטיאגו.
הקתדרלה בנויה ברובה בסגנון גותי. תוכניתה היא כשל צלב לטיני: הספינה הראשית מחולקות ל-3 אגפים: אולם התווך ושתי סיטראות, ובקצהה יש אמבולטוריום. בבית הרוחב הצפוני ישנו חלון רוזטה. מבנה הקיר מחולק לשלוש: קומת הקשתות, טריפוריום ובתוכו מנורות כתומות וקומת תאורה ובה חלונות ויטראז' רחבים. גובה הספינה הראשית הוא כ-20 מטר.
הקשתות הן בצורת אוגיב. במקום שבו עמדה הכנסייה המקורית נמצאת היום הקריפטה. התמיכות של הקמרונות הראשיים מעוטרות בתגליפי אבן של סוחרים מקומיים. החזית המערבית הנאו-גותית כוללת שער נאה, חלון רוזטה וצריח מחודד בודד משמאל לדלת. בתוך הקתדרלה פזורים קברים ופסלים, הבולט שבהם הוא כנראה ה"פייטה" של Aloitiz מהמאה ה-17. בעת השקיעה ניתן לראות ניצוצות צבעוניים על הקירות המזרחיים של הטרנספט, הנוצרים כאשר השמש מטילה את אורה על חלונות הויטראז'.
I'll Show You

רקע וסוגה

השיר הוא בלדת טמפו בז'אנר EDM אשר כולל צלילים של כלי הקשה, וסינתיסייזר ככלים העיקריים בלחן. השירה של ביבר ברצועה נחשבה רגשית, נמוכה ורגועה יותר. מבחינה מילולית, "I'll Show You" נחשב לשיר אוטוביוגרפי על הדימוי הציבורי שלו, עם מילים על לחץ התהילה ועל הצורך בקשר אנושי.
ובנוסף, זכה השיר זכה לביקורות חיוביות מרוב מבקרי המוזיקה, אשר שיבחו את הכימיה של סקרילקס עם ביבר בהפקה ובכתיבה.

וידאו קליפ

קליפ השיר צולם בדרום איסלנד ופורסם ב-2 בנובמבר 2015, ובו נראה ביבר על צלעות הר, בוהה בטבע מקצה צוק, ורוכב על סקייטבורד על גבי מטוס הרוס. כמו כן, השיר נכלל בסיבוב ההופעות של ביבר, Purpose World Tour.
יצחק יהודא ירוסלבסקי

ביוגרפיה

נולד בתל אביב לחיה אסתר ולמשה זאב ירוסלבסקי. למד בישיבת תומכי תמימים בלוד, בשנת תשכ"ב נסע ללמוד בישיבת תומכי תמימים המרכזית שבמרכז חב"ד העולמי בברוקלין למשך כחצי שנה. באלול תשכ"ה נישא לשולמית, בתו של הרב דב בעריש רוזנברג, משפיע בשיכון חב"ד לוד.
הוסמך לרבנות בשנת תשכ"ה על ידי הרב שניאור זלמן גרליק. בשנת תשכ"ט מונה על ידי הרבי מליובאוויטש לרב של שכונת "נחלת הר חב"ד" בקריית מלאכי, שהוקמה אז.
בשנת תשל"ח, לאחר פטירתו של הרב שלמה יוסף זוין, מונה למזכיר בית דין רבני חב"ד בישראל. בתפקיד זה הוא משמש למעשה כיושב ראש בית הדין. בחייו של הרבי מלובביץ' היה הקשר עם בית הדין עובר דרך הרב ירוסלבסקי.
בשנת תשמ"ה החל להסמיך רבנים צעירים. כמה פעמים בשנה הוא יוצא לבחון בוגרי מכוני הסמכה לרבנות ברחבי העולם.
בשנת תשע"ב הכריז רב העיר הספרדי של קריית מלאכי הרב חיים פינטו, כי הרב ירוסלבסקי הוא הרב האשכנזי של המקום. סמוך לכך החליטה מועצת העיר כי רבני העיר האשכנזים הם הרב ירוסלבסקי וכן הרב יצחק עזריאל, ואולם להכרזות אלו אין תוקף רשמי.
אלישבע ברק-אוסוסקין

ראשית חייה

אלישבע ברק נולדה בשם אלישבע ג'וספינה אוסוסקין ב-1936 בבוקרשט, בעת שאביה ניהל את המשרד המקומי של הג'וינט. היא עלתה עם משפחתה לישראל בשנת 1941, והתגוררה בירושלים. טרם עלייתם ארצה שימש אביה, משה אוסוסקין, מנכ"ל הג'וינט בארצות הבלקן.
בסיום שירותה הצבאי, כסמלת ח"ן וסעד, שאפה ללמוד רפואה, אך משפחתה התנגדה לכך בנימוק שאין מדובר במקצוע לנשים. על כן, פנתה בשנת 1956 ללימודי ביולוגיה. בשנת 1963 סיימה בהצטיינות את לימודי התואר השני באוניברסיטה העברית. במקביל, החלה בשנת 1959 לעבוד במחלקה לזואולוגיה ובמחלקה לגנטיקה של האוניברסיטה. התמחותה הייתה במחקר מחלות גנטיות בקרב יהודים ממוצא כורדי.
בין השנים 1967-1966 שהתה עם בעלה, אהרן ברק, באוניברסיטת הרווארד, ועסקה בעיקר בציור. לזוג ברק ארבעה ילדים, שלוש בנות ובן וכולם בעלי רישיון עורך דין, בתם אסתר נשואה לרם לנדס.

הקריירה המשפטית

בגיל מאוחר יחסית החלה בלימודי משפטים בפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית, שבה כיהן בעלה כפרופסור וכדיקן. בשנת 1977 סיימה את לימודיה והחלה בהתמחות, חצייה אצל נשיא בית המשפט העליון יואל זוסמן וחצייה בפרקליטות מחוז ירושלים. 
בשנת 1978 הוסמכה ברק כעורכת דין והחלה לעבוד כעוזרת משפטית לנשיא בית המשפט העליון. ב-9 שנות עבודתה, כיהנו 4 שופטים כנשיאי בית המשפט העליון: יואל זוסמן, משה לנדוי, יצחק כהן ומאיר שמגר. 
בשנת 1987 מונתה לרשמת בית הדין האזורי לעבודה בירושלים, ובשנת 1990 נבחרה לשופטת בבית משפט זה ובמקביל בבית הדין האזורי לעבודה בבאר שבע, כדרישת נשיא בית הדין לעבודה, מנחם גולדברג. ב-1995, טרם מינוי של אהרן ברק לנשיא בית המשפט העליון, מונתה לשופטת בבית הדין הארצי לעבודה (שלושת השופטים החברים בוועדה לבחירת שופטים, בראשות מאיר שמגר, לא נטלו חלק בהצבעה, מחשש למראית עין של ניגוד עניינים). ב-2000 הייתה לסגניתו של נשיא בית הדין, השופט סטיב אדלר. בשנת 2002 קיבלה את התוצאות הנמוכות ביותר מבין שופטי בית הדין הארצי לעבודה במשוב לשכת עורכי הדין, עקב קצב עבודתה הנמוך. עם הגיעה לגיל 70, בשנת 2006, פרשה לגמלאות, כחודש לאחר בעלה. 
כיום משמשת כמרצה לדיני עבודה בבית הספר למשפטים במרכז הבינתחומי הרצליה, שבו מלמד גם בעלה.

פועלה כשופטת


ברק הייתה שותפה לקו שהוביל השופט אדלר, הנוטה לטובת העובדים וארגוני העובדים. היו שהגדירו זאת כ"אקטיביזם חברתי", הדומה לאקטיביזם השיפוטי של בעלה.
אסרסי גטו

ילדות באתיופיה

אסרסי נולדה בכפר גיינאה במחוז גונדר ב-1958, הבת הקטנה מבין עשרה ילדים. אביה, גטו סהלו, היה חקלאי וראש הקהילה המקומית, שמנתה 58 משפחות יהודיות. בשנות ה-60 נפתח בכפר בית ספר יהודי, על ידי יונה בוגלה. בשונה מהמקובל באותה תקופה באתיופיה, אביה של אסרסי השתכנע לשלוח ללימודים לא רק את בניו, אלא גם את בנותיו. לאחר ארבע שנות לימודים בכפר, אסרסי סירבה להתחתן ושכנעה את הוריה לאפשר לה להשלים 12 שנות לימוד בבית הספר בעיר אזזו. היא המשיכה את לימודיה בבית הספר לאחיות בדברה תבור.

המסע לסודן

לאחר שסיימה את הכשרתה כאחות ב-1983, הרשויות החליטו לשלוח אותה לעבוד בחזית אסמרה, שם התנהלו קרבות בין המורדים האריתראים לצבא, במסגרת מלחמת האזרחים האתיופית. בעצת משפחתה הצטרפה אסרסי לאחת הקבוצות שיצאו למסע לישראל דרך סודאן, היחידה ממשפחתה ומהכפר כולו שיצאו למסע בשלב זה. בדרכם נדרשו פעמים רבות כישוריה כאחות לטיפול במשתתפי המסע, ביניהם תינוקות, קשישים ונשים הרות.

במחנה פליטים

בשנת 1984 עברה הקבוצה את הגבול מאתיופיה לסודן והגיעה למחנה הפליטים וואד אל-הילו, הסמוך לגדריף. הפליטים סבלו ממחסור במזון ובמים נקיים, ממחלות רבות, מהיעדר שירותי רפואה ומהתנכלות של המקומיים. רבים מיהודי אתיופיה מצאו את מותם במחנות הפליטים בסודן, בהמתינם לעלות לישראל.
אסרסי פנתה לצלב האדום בבקשה להתנדב בשורות הארגון. לאחר שהוכיחה את כישוריה כמתנדבת התקבלה כאחות מן המניין. במסגרת עבודתה טיפלה בפליטים רבים, בני כל הדתות, ובמיוחד בפליטים יהודים, שאנשי צוות אחרים סירבו לטפל בהם בגלל דתם.
לבקשתה, הוצבה לעבודה גם בבית המרקחת של המרפאה, עמדה שאפשרה לה לסייע ליהודים שלא היה באפשרותם לרכוש את התרופות שנדרשו להם. תוך סיכון חייה מסרה לחולים בסתר תרופות ללא תשלום, ולעיתים קנתה עבורם תרופות מכספה.
עקב חששה שתיחטף על ידי סודניים מקומיים ותיאלץ להינשא בעל כורחה, החליטה אסרסי להתחתן עם רווק יהודי, שהכירה עוד לפני הגעתה למחנה.
בעקבות פגישתה עם הנרי גולד, ממייסדי הארגון ההומניטרי הקנדי CPAR, החלה אסרסי לסייע בחלוקת כספי סיוע למשפחות יהודיות במחנה הפליטים. פעילות זו הופסקה לאחר שקיבלה איומים על חייה מצד פליטים שלא נמצאו זכאים לסיוע, ואזהרה שהיא תוסגר לרשויות הסודניות בעקבות פעילותה.
בשנת 1985, לאחר שכל קהילת ביתא ישראל במחנה וואד אל-הילו עלתה לישראל במסגרת מבצע משה, החליטה גם אסרסי לעזוב את סודן. היא ביקשה לצאת לישראל, אבל הדרך ארצה נחסמה בעקבות הדלפה לעיתונות על עליית היהודים. בעזרת פעילים יהודים אתיופיים בשירות המוסד נוצר קשר עם שגרירות קנדה בסודן. אסרסי, שהייתה בהריון מתקדם, ילדה את בתה בבית החולים בחרטום, וכעבור כחודש, במאי 1985, הגיעה עם משפחתה לקנדה.

מקנדה לישראל

היא החלה ללמוד רפואה בוויניפג, אבל עקב מאסרם של שניים מאחיה, שהיו פעילי עלייה בגונדר, נאלצה להפסיק את לימודיה ולסייע בפרנסת משפחותיהם. היא התקבלה לעבודה בבית חולים מקומי כאחות במשמרת לילה, ובימים עבדה כמזכירה. בזמנה הפנוי סייעה בגיוס תרומות למען יהדות אתיופיה. במקביל גידלה בעצמה את בתה, לאחר גירושיה מבעלה.
אחרי מאמץ שנמשך חמש שנים, הצליחה להביא את אימה מאתיופיה לקנדה. האם עלתה לישראל, שני האחים שוחררו מהכלא האתיופי בסיוע המוסד, עלו לישראל והוכרו כאסירי ציון. כשנה לאחר מכן, ב-1992, היא עלתה לישראל יחד עם בתה.
בישראל פגשה את ברוך גרמאי, שאותו הכירה עוד באתיופיה. השניים נישאו ומתגוררים בירושלים. אסרסי ממשיכה לעבוד כאחות מעשית.
סויוז 5

משימת החללית

משימת החללית הייתה להתחבר עם החללית המאוישת סויוז 4, שעליה הקוסמונאוט ולדימיר שאטאלוב. לאחר ששתי החלליות עגנו, יצאו שני קוסמונאוטים מחלליתו של וולינוב לריחוף בחלל, ועברו לחללית סויוז 4, ושבו לכדור הארץ. וולינוב נותר לבדו בחללית וחזר עמה לכדור הארץ ב־18 בינואר 1969. הייתה זו הפעם הראשונה בהיסטוריה של הטיסות לחלל ששתי חלליות מאוישות עגנו יחדיו בחלל, ובוצעו חילופי צוותים.

כמעט אסון בחלל

לאחר שהפעיל וולינוב את מנועי הבלימה של חלליתו, תא החזרה לכדור הארץ היה צריך להתנתק מתא השירות של החללית, אך עקב תקלה ניתוק זה לא התבצע. החללית של וולינוב החלה בנפילתה אל כדור הארץ כשחרטום החללית מופנה קדימה במקום מגן החום. הטמפרטורה עלתה באופן ניכר, ותא החללית של וולינוב החל להתמלא בעשן כתוצאה מאטמי הגומי של הפתח, שהחלו נשרפים. דלת התא, העשויה טיטניום, החלה להתעוות מהחום, ושניות שלפני שהחללית החלה להישרף ולהתפרק, נותק תא השירות ותא הפיקוד של החללית החל לייצב עצמו עם מגן החום כלפי מטה.

נחיתה קשה

עקב הסחרור של החללית, משנפרש המצנח שלה, הוא לא התנפח כראוי, והחללית צנחה במהירות רבה הרבה יותר מהמתוכנן. החללית פגעה בקרקע בעוצמה רבה, ולוולינוב נגרמו פציעות מרובות, ובהם שברים בצלעות, בלסת, ורוב שיניו נשברו. כשהוא פצוע קשה, יצא מחלליתו על מנת לגלות כי נחת בהרי אוראל, בשלג עמוק, עקב תקלה במערכת הניווט של החללית. הטמפרטורה הייתה 38 מעלות צלזיוס מתחת לאפס, וולינוב הבין כי אם ימתין לחילוץ, סביר שלא ישרוד, לכן יצא למסע מילוט רגלי, ולאחר כעשרה קילומטרים הגיע לבית של אזרח מקומי, שם קיבל מחסה, והוזעקה עזרה.
סיפור הנחיתה הקשה, שכמעט הסתימה באסון לא פורסם עד שנת 1997, אז התראיין וולינוב לראשונה. פרטים מלאים על קורותיו במשימת חלל זו נתן וולינוב בראיון מקיף בשנת 2003, עת ביקר בישראל.
היפרמודרניזם (שחמט)

היסטוריה

אמנם, הווארד סטאונטון ורבים מהשחמטאים בני דורו, הכירו אסטרטגיות היפרמודרניות שונות, אך רק ב-1920 הפכה אסכולת ההיפרמודרניזם לתיאורית שחמט לגיטימית. בין רבי האמנים שדגלו באסכולה זו היו אהרון נימצוביץ', ריכרד רטי, סבלי טרטקובר, גיולה ברייר וארנסט גרינפלד, אשר מוצאם המשותף היה מרכז אירופה. הם חשו כי השחמט נעשה משעמם, איטי ולא משתלם. הם גם סברו כי המשחק איננו מוגדר רק על ידי מערכת פשוטה של ​​חוקים או עקרונות, כמו אלה שנקבעו על ידי זיגברט טאראש הגרמני.
הרעיונות שלהם היוו אתגר לתאוריה הקלאסית הקיימת שהגה טאראש בשנות ה-90 של המאה ה-19. תאוריה זו, הייתה למעשה זיקוק דוגמטי של רעיונות שעובדו על ידי חלוץ השחמט וילהלם שטייניץ. האחרון היה השחקן הראשון אשר הפגין במשחקו סגנון עמדתי, על פי אסכולת שחמט שנודעה בשם "האסכולה הקלאסית" או "האסכולה המודרנית". אסכולה זו הדגישה את חשיבותם של מהלכים "סטטיים" כגון הימנעות מהחלשת רגלי, מאחזים חזקים עבור פרשים, וחתירה לרצים "טובים" ולא "רעים"  בעמדות עם מבני רגלים סגורים. אסכולה זו היוותה תגובה לסגנון ההרפתקני והנועז שקדם לה ונודע בשם האסכולה הרומנטית  אשר יוצגה על ידי אדולף אנדרסן, הנרי בלקבורן ואחרים.
בשנת 1922, פרסם ריכרד רטי את ספרו, רעיונות חדשים בשחמט (גרמנית: Die Neuen Ideen im Schachspiel), אשר בוחן את התפתחות תהליכי החשיבה והאסכולות השונות בשחמט מפול מורפי עד תחילתה של אסכולת ההיפרמודרניזם. בשנת 1924 יצא לאור ספרו של טרטקובר, השחמט ההיפרמודרני (גרמנית: Die hypermoderne Schachpartie). מ-1925 ועד 1927, ב-5 פעימות שונות, פורסמו חמשת חלקיו של ספרו של נימצוביץ', שיטתי (גרמנית: Mein System) אשר אמנם דן בהרחבה באלמנטים היפרמודרניים, אך מתמקד בעיקר במשחק עמדתי.
פרבומאי

גאוגרפיה

גובהה הממוצע של העיר הוא 134 מטרים מעל פני הים. בסמוך לעיר עובר נהר המריצה.

תחבורה

בעיר פועלת תחנת רכבת שמשרתת את תושבי העיר והסביבה. העיר שוכנת בסמוך לכביש הראשי מס' 8, שחוצה את המדינה לכל אורכה - ממשולש הגבולות יוון-טורקיה-בולגריה עד גבול בולגריה-סרביה. מהעיר יש רכבות לסופיה, לפלובדיב ולערים נוספות.
פרנסואז-אתנה דה רוששור, מרקיזת מונטספאן

ביוגרפיה

פרנסואז-אתנה נולדה ב-5 באוקטובר 1640 בלוסאק לה שאטו, לגבריאל דה רוששור דה מורטמר ולדיאן דה גרנסיין, בתם של ז'אן דה גרנסיין, מרקיז מרסילאק וקתרין דה לה ברודייר, ובצעירותה היא אימצה לה את התואר מדמואזל דה טוניי-שרנטה. אמה הייתה אחת מנערות הלוויה של אן מאוסטריה, אשתו של לואי השלושה עשר, מלך צרפת. בשנת 1660 מונתה פרנסואז למשרתת הכבוד של הנרייטה אן, נסיכת אנגליה, אשתו של פיליפ הראשון, דוכס אורליאן, ומאוחר יותר, בשל יחסי הקרבה בין אמה למלכה האלמנה, היא מונתה לנערת לוויה של מריה תרסה, נסיכת ספרד, אשתו של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת. ב-28 בינואר 1663 התחתנה פרנסואז עם לואי אנרי דה פרדאילאן דה גונדרין, ממנו נולדו לה שני ילדים. השניים התגוררו בבית קטן סמוך ללובר, וכך יכלה פרנסואז להמשיך בתפקידיה בחצר המלוכה.
בשנת 1666 ניסתה פרנסואז לתפוס את מקומה של המאהבת הנוכחית של לואי הארבעה עשר, לואיז דה לוואלייר. בעזרת שנינותה וקסמיה, היא ביקשה להתחנף למלך, וכן ניסתה להתקרב לדופן. אף שלואיז דה לוואלייר ידעה שפרנסואז מנסה לכבוש את לבו של המלך, ואף צחקה על מאמציה העלובים, היא בהחלט לא העריכה נכונה את יריבתה החדשה. פרנסואז טיפחה חברויות ידידותיות עם לואיז והמלכה מריה תרסה, וכששתי הנשים היו בהריון, התבקשה פרנסואז לעזור להן לארח את המלך בארוחות פרטיות. עד מהרה הם הצטערו על החלטתם, שכן היא טיפחה עכשיו יחסים אינטימיים עם המלך. פרנסואז סיפרה כי פיתתה את המלך בכך שהפילה את מגבתה, כאשר הבחינה בלואי שריגל אחריה בזמן שהתקלחה. זמן קצר לאחר מכן, מעמדה של לואיז פחת למקום השני. כדי להסתיר את יחסיו החדשים, הניח המלך את הגברות בחדרים מחוברים שאותם היו צריכים לחלוק, כדי שיוכל לגשת לשניהם. פרנסואז גם התיידדה בחצר המלוכה עם עוד אשה שניסתה להתקרב למלך, לואיז בוייר, אשתו של אן דה נואיי. בנו הצעיר של מונטספאן, לואי אלכסנדר, רוזן טולוז, עתיד להתחתן עם אחת מנכדותיה של בוייר.
בין השנים 1669–1672 נולדו לה 3 ילדים מלואי הארבעה עשר, ובשנת 1673 העניק להם המלך לגיטימציה ואת התואר דה בורבון. בעקבות כך קיבלו שלושת ילדיה הגדולים את התארים דוכס מיין, רוזן וקסין ומדמואזל דה נאנט, בהתאמה. בשנת 1674 היא התגרשה באופן רשמי מבעלה, ובשנת 1675 היא קיבלה מחילה על חטאיה מהכנסייה הקתולית.
בשנת 1677 החל המלך לפזול לעבר מארי אנג'ליק דה סקוריל, אולם היא מתה בשנת 1679 מסיבוכים בלידה, והיו שהאשימו את פרנסואז בהרעלתה. בעקבות השערוריות שנקשרו בשמה, נשלחה פרנסואז למנזר סן-דומיניק בפריז, וקיבלה קצבה של חצי מיליון פרנקים. בהכרת תודה על עזיבתה, מינה המלך את אביה למושל פריז ואת אחיה, הדוכס דה-ויון, העלה לדרגת מרשל צרפת. למרות שהמלך חיתן את בנותיה עם בני אצולה מהשורה הראשונה במלכות, לא הורשתה פרנסואז להשתתף בחתונות בנותיה. אף בפרישתה הממושכת תרמה פרנסואז סכומים עצומים לבתי חולים ולצדקה, ובנוסף היא גם הייתה פטרון נדיב של אמנות ומחזאים, והתיידדה עם קורניי, רסין ולה פונטן.
ב-27 במאי 1707 מתה פרנסואז בבורבון-ל'ארשאמבו, בעת שנסעה להתרפא ממחלתה, אולם המלך אסר על ילדיה ללבוש בגדי אבל.
אן הייד

ההמרה לקתוליות

בשנות חייה המאוחרות המירה אן את דתה לקתוליות, על אף מוצאה ממשפחה אנגליקנית. לאחר מותה גם בעלה, ג'יימס, המיר את דתו לקתוליות. בנותיהם גודלו במסגרת האמונה האנגליקנית על פי הוראתו המפורשת של המלך צ'ארלס שהבין שהציבור האנגלי והפרלמנט לא יסתכלו בעין יפה על הפיכת שושלת המלוכה לשושלת קתולית.
בשנת 1688 הודח ג'יימס במהלך המהפכה המהוללת בשל הקתוליות שלו, ומרי, בתה של אן עלתה לשלטון לצד בעלה ויליאם מאורנג'.
בד"ד

בד"ד (ראשי תיבות של בכל דרכיך דעהו) הוא כתב עת מדעי לענייני תורה ומדע היוצא לאור על ידי אוניברסיטת בר-אילן אחת לכמה חודשים החל משנת 1995. נכון לתשע"ח, יצאו לאור 32 גליונות. בכל גיליון שני חלקים: חלק עיקרי בעברית וחלק נוסף באנגלית. עורך כתב העת מראשיתו היה פרופ' יחיאל דומב, ובשנת 2007 החליפו פרופ' עלי מרצבך.
כתב העת עוסק בנקודות המפגש של תחומי המדע המודרני והשכלה הכללית לבין מחשבה והגות יהודית אורתודוקסית, ובהתמודדות הדת עם אתגרי המדע וההשכלה. לפי הצהרת המערכת, "כתב העת בד"ד נועד בראש ובראשונה לאנשים שומרי מצוות, הפתוחים לתחומי ההשכלה הכללית ומעוניינים בהגות ובמחקר של העולם המודרני. ... כמו כן נועד כתב העת לשמש צוהר לאדם המשכיל שאינו שומר מצוות לראות ולהבין באמצעותו את דרכם של שומרי מצוות בהתמודדותם עם האתגרים שהמדע וההשכלה הכללית מציבים בפניהם בעידן המודרני". בפתח הגיליון הראשון כתב רקטור אוניברסיטת בר-אילן, פרופ' משה קווה: "בד"ד הוא ביטוי מובהק לאוניברסיטה הדוגלת בשילוב של תורה ומדע, שילוב המתבטא בסמלה: ספר תורה ומיקרוסקופ אחוזים זה בזה".
כתב העת מקיף מגוון רחב של תחומים, בהם: מדעים מדויקים (מתמטיקה, פיזיקה וכימיה), מדעי החיים (ביולוגיה ורפואה), מדעי החברה (כלכלה, סוציולוגיה ופסיכולוגיה) ומדעי הרוח (פילוסופיה, היסטוריה, ארכאולוגיה, משפטים וספרות). המאמרים מוגשים למערכת ועוברים שיפוט אקדמי.
כתב העת "הגיון", כתב עת מדעי שעסק בדרכי החשיבה של חז"ל, אוחד ב-2002 לתוך בד"ד.
חנה דודיוק

ביוגרפיה

דודיוק נולדה ביוני 1948 למשפחת אורבך, בעיר קראקוב שבפולין הקומוניסטית. הוריה נכלאו במחנה הריכוז אושוויץ וניצלו בהיותם ברשימת שינדלר. היא נצר למשפחת גרינברג, שהשתייכה לזרם החסידות, וכן ליהודי ספרד שהיגרו לפולין לאחר תקופת האינקוויזיציה.
בהיותה בת שנה עלתה משפחתה לישראל והתיישבה בחיפה. את שנות התיכון עשתה בבית הספר "אליאנס" בעיר. בצה"ל שירתה בלהק המודיעין של חיל האוויר.
דודיוק היא בוגרת אוניברסיטת תל אביב בכימיה (סיימה את לימודיה ב-1970). באותה פקולטה סיימה בהצטיינות ב-1973 את התואר השני שלה בכימיה אורגנית וגם את הדוקטורט בכימיה אורגנית-פיזיקלית, אותו השלימה בהצטיינות יתרה ארבע שנים אחר כך. לאחר השלמת לימודי הדוקטורט, שימשה מרצה בפקולטה לכימיה בה למדה. לימודי פוסט-דוקטורט עשתה במכון ע"ש מקס פלאנק באוניברסיטת גטינגן.
ב-1979 החלה לעבוד ברשות לפיתוח אמצעי לחימה (רפא"ל), בהמשך מונתה לראש קבוצת טכנולוגית דבקים והדבקות ברשות ובין השנים 1997-1991 ניהלה את המפעל לחומרים ותהליכים של רפא"ל. בכך, הייתה לאישה הראשונה שהגיעה לתפקיד בכיר מסוג זה בתעשיות הביטחוניות בישראל. מחזור המכירות של המפעל בתקופתה עמד על מעל ל-25 מיליון דולר.
בשנים 1991–1996 לימדה בטכניון ואז עברה ללמד במכללת שנקר.
בשנים 2005–2006 שימשה פרופסור-אורח במכון הטכנולוגי של ניו ג'רזי. בשנות שבתון, שהתה באוניברסיטת "ברוקלין פוליטכניק" בשנת 1987 וב-University of Massachusetts Lowell, ב-2013.
בין השנים 1998–2000 כיהנה כנשיאת "האגודה הישראלית לפולימרים ופלסטיקה". בשלהי 2013 הוענק לה תואר "חברת כבוד" באגודה זו, על תרומתה למחקר בתחום ועל פועלה באגודה. נוסף על כך, היא חברה בחברה האמריקאית לכימיה ובחברה האמריקאית להנדסת פלסטיקה.
במהלך השנים, פרסמה פרופ' דודיוק מעל ל-130 מאמרים בספרות המקצועית, היא אחראית לכ-20 פטנטים ונשאה כ-160 הרצאות בכנסים בינלאומיים. ערכה שני ספרים מקצועיים בתחום הפלסטיקה והפולימרים, חברה פעילה במערכות עיתונים מקצועיים מובילים ובאגודות רבות העוסקות בתחומי התמחותה. היא משמשת כיועצת למספר חברות ישראליות ובינלאומיות.
באמצע העשור השני של המאה ה-21 היא חברה בוועדה העליונה למינוי פרופסורים בתחום המדעים המדויקים וההנדסה של המועצה להשכלה גבוהה.
דודיוק היא בוגרת הכשרת נשים לתפקידי ניהול בדירקטריונים ובהנהלות בתעשייה ולימודי ניהול עסקי בכיר באוניברסיטת חיפה.
בגיל 19 נישאה לעורך הדין דן דודיוק. השניים נפרדו בראשית שנות ה-90. מאז 1995 היא נשואה לשמואל קניג, פרופסור לכימיה אף הוא, המשמש ב"שנקר" דיקן הפקולטה להנדסה וראש המחלקה לתואר שני בהנדסת פלסטיקה. היא אם לשתי בנות מנישואיה הראשונים. מתגוררת בחיפה.