google/wiki40b huggingface dataset:
Chemistry World

Chemistry World (באנגלית: "עולם הכימיה") הוא כתב עת פופולרי בנושא כימיה, הרואה אור בידי האגודה המלכותית לכימיה בקיימברידג', הממלכה המאוחדת. מערכת כתב העת מונה עשרה כימאים אנשי אקדמיה או פעילים בתעשייה. כתב העת ראה אור לראשונה בינואר 2004, והחליף את Chemistry in Britain, כתב עת ותיק אשר ראה אור לראשונה בשנת 1965. 
כתב העת מופץ מדי חודש לחברי האגודה ברחבי העולם והוא כולל חדשות, מאמרים העוסקים בכימיה באופן כללי, כגון ההיסטוריה של הכימיה או התפתחויות טכנולוגיות, ביקורות ספרים ומכתבי קוראים. 
מספר הסדרה הסטנדרטי הבינלאומי (International Standard Serial Number) של כתב העת הוא 1473-7604.
בואינג 247

פיתוח

פיתוח המטוס החל לאחר שבשנת 1931 התרסקה בקנזס טיסה של TWA, הסיבה לתאונה היה חלק עץ במטוס שהתפרק, לאחר התאונה החלה דרישה מצד חברות התעופה למטוסים עשויים מתכת בלבד.
המטוס היה מהיר יותר ממטוסי הקרב שהיו באותה תקופה, בנוסף יכול היה לנחות עם מנוע אחד בלבד.

המטוס הופעל על ידי שני מנועי כוכב R-1340 תוצרת פראט אנד וויטני, והוצג לראשונה בתערוכה העולמית של שיקגו בשנת 1933.

גרסאות

247 הגרסה הראשונית למטוס.
247A גרסה מיוחדת עבור לופטהנזה, נבנו ארבעה מטוסים.
247D ו-247E גרסאות משופרות עם מנועים חזקים יותר.
247Y גרסת ניסיון, נבנו שני מטוסים. 
C-73 גרסה צבאית, שיפור של גרסה 247D, נבנו 27 מטוסים.
תרפים

במקרא תְּרָפִים הם אלילי-בית שהיו בצורת ראש אדם, ייתכן שהיו גולגולת מכויירת בטין של ראש המשפחה. התרפים נועדו לשם ניבוי עתידות וגילוי מידע נסתר באמצעות ניחוש.
סברה אחרת- תרפים היו נראים כאבר מין נשי: כך נאמר במסכת ברכות- "כל המסתכל באצבע קטנה של אשה כאילו מסתכל במקום התורף", ברכות – דף כ"ד עמוד א'. ראה להלן "אזכורים במקרא, רחל המפקיעה את התרפים מאביה -  יושבת עליהם, בישיבה זו היא טומנת את התרפים במקום התורף, שבלשון חז"ל הוא אבר המין הנשי.

מקור השם

מקור השם הוא מהשפה החתית, והשימוש ברבים הוא כנראה דרך כבוד. במדרש תנחומא מובאת סיבה נוספת: "למה נקראו תרפים? - שהן מעשה תורף, מעשה טומאה" (מדרש תנחומא פרשת ויצא י"ב).  ואילו הרמב"ן כתב: "יקראו אותם 'תרפים' לרמז בשמם כי דִבורם כמו נבואה רפה - תבוא ברוב, ותכזב לעיתים רחוקות".

אופן השימוש בתרפים

לאחר ההקטרה לפניהם, ניתן היה לדובב את התרפים לקבלת עתידות. במדרש מובא תיאור כיצד היו שואלים בתרפים: 
וכיצד היו עושין? מביאין אדם בכור, ושוחטים אותו ומולחים אותו במלח ובשמים, וכותבין על ציץ זהב שם רוח טומאה, ומניחין הציץ במכשפות תחת לשונו, ומניחין אותו בקיר ומדליקין לפניו נרות ומשתחוים לו, ומדבר עמם בלחש
— מדרש תנחומא פרשת ויצא סימן י"ב
והרמב"ן כתב: "והקרוב מה שאומרים שהם כלים לקבל השעות ויקסמו בהם לדעת עתידות".

אזכורים במקרא

בתנ"ך התרפים מוזכרים לראשונה אצל רחל שגונבת אותם מאביה, לבן, ומחביאה אותם בכר הגמל ויושבת עליהם כאשר אביה מחפש אותם. יש אומרים שעשתה כן כדי שלבן לא ינחש בהם וכך יידע להיכן ברח יעקב מפניו. מיכל בת שאול שמה אותם במיטתו של דוד להטעות את אויביו, ולגרום להם לחשוב שהוא ישן בה. מיכה שהיה כהן של שבט דן משתמש בתרפים.  
בכמה מקומות ישנו קשר בין האפוד לתרפים, מה שמחזק את ההבנה שהשימוש בהם היה לחיזוי העתיד. מלכים השתמשו בהם כשעמדו על צומת הכרעה. על נבוכדנאצר מלך בבל מסופר כי שאל בהם כדי לבחור בהחלטה אסטרטגית במלחמה. בספר זכריה, פרק י', פסוק ב', נאמר "כִּי הַתְּרָפִים דִּבְּרוּ-אָוֶן", לצד חזיונות וחלומות שוא, כך שניכר בהם שהיו כלי חיזוי.
על המלך יאשיהו מסופר כי ביער עם כל עבודות האלילים שהיו בתקופתו גם את התרפים.
על פי חז"ל השימוש באפוד אצל הכהן הגדול, היה מכפר על עבודה זרה והם לומדים זאת מהסמיכות בהושע בין אפוד לתרפים.
נסטור קרבונל

ביוגרפיה

קרבונל נולד בניו יורק להורים קובנים ממוצא ספרדי. משפחתו עברה לקראקס, ונצואלה ושם הוא למד בבית ספר פרטי בריטי. בהמשך משפחתו חזרה לארצות הברית והוא למד באקדמיית דירפלד. לקראת סוף שנות ה-80 הוא קיבל תואר בוגר אוניברסיטה באנגלית באוניברסיטת הרווארד. אביו הוא איש עסקים. קרבונל הוא אחיין של שחקן הבייסבול לשעבר, רפאל פאלמאירו.
קרבונל החל את קריירת המשחק שלו בהופעות אורח בסדרות טלוויזיה כמו "חוק וסדר", "מלרוז פלייס" ו"עולם אחר". בין השנים 1996–2000 הופיע קרבונל בתפקיד ראשי כלואיס ריביירה בסדרה "סוף סוף סוזן" למשך ארבע עונותיה. הופעות אורח נוספות כללו השתתפות בסדרות "אלי מקביל", "מבוקש", "סקראבס", "האוס", "מונק", בניחוש חוקר"," האישה הטובה" ו"פשע מן העבר". 
תפקידו המשמעותי ביותר עד כה הוא בסדרת הטלוויזיה "אבודים" בתור ריצ'רד אלפרט. הוא החל לשחק בה במשך 7 פרקים שבהם דמותו עוררה התעניינות רבה בקרב מעריצי הסדרה. לקראת העונה הרביעית הוא חתם חוזה עם רשת CBS שבה הוא שיחק תפקיד ראשי בסדרה "קיין", וכך נאסר עליו לשחק באבודים. לאחר שהסדרה "קיין" הופסקה בעקבות שביתת התסריטאים ב-2007, חזר קרבונל לשחק ב"אבודים" במשך העונה הרביעית והחמישית. לקראת העונה השישית של הסדרה הוא חתם חוזה עם רשת ABC, בה הוא שיחק בתפקיד ראשי.
ב-2006, הוא שיחק בסרט "לחסל את האס". ב-2008, הוא שיחק בסרט "האביר האפל" בתור ראש העיר של גות'אם סיטי, אנתוני גרסיה - תפקיד אותו שב לגלם ב"עלייתו של האביר האפל". בשנת 2011 שיחק בסדרת הטלוויזיה "מתחזה" ברשת The CW.  
קרבונל גם עוסק בעבודת דיבוב. תפקידיו כוללים השתתפות בסדרות האנימציה "ליגת הצדק", "קים פוסיבול", "אמריקן דרגון: ג'ייק לונג" ו"הפינגווינים ממדגסקר".
ניהול זמן

שיטת אייזנהאואר

על פי שיטה זו, המשימות מחולקות לפי ארבעה קריטריונים: "חשוב" לעומת "לא חשוב", ו"דחוף" לעומת "לא דחוף", ומחולקות בהתאם באיור של ארבעה רבעונים. לפי השיטה, מהמשימות שאינן חשובות ואינן דחופות יש להתעלם, את המשימות הדחופות והחשובות יש לבצע מיידית, את המשימות הדחופות אך הבלתי חשובות יש להעביר לביצוע על ידי כפיף, ולמשימות החשובות שאינן דחופות יש לקבוע תאריך לסיום ולביצוע באופן אישי.

שיטת פארטו

רעיון זה מקביל במהותו לעקרון פארטו ולפיו ניתן להשלים 80% מהמשימות ב-20% מהזמן. שאר ה-20% מהמשימות ידרשו הקצאה של 80% מהזמן. על פי שיטה זו, יש למיין את המשימות לאחת משתי הקטגוריות הללו, ולתת לקטגוריה הראשונה עדיפות גבוהה יותר. מכיוון שמטרת ניהול הזמן היא הגדלת הפריון, ניתן להצדיק זאת על ידי הטענה שניתן להשיג 80% מהפריון על ידי השלמת 20% מהמשימות.

שיטת הדומינו

שיטה זו מציגה רעיון כי קיימות פעולות מסוימות שמשקיעים בהן פעם אחת והן מייצרות תפוקה בכמה ערוצים שונים ולאורך זמן. שימוש בפעולות אלו חוסך זמן בצורה משמעותית ובראייה רחבה מאפשר לעסוק בדברים אחרים אשר דורשים טיפול. כתיבת ספר היא דוגמה טובה לשימוש בשיטת הדומינו משום שהיא דורשת מאמץ חד-פעמי, ומשעה שהספר נכתב ופורסם הוא עשוי לשרת את המחבר פעם אחר פעם ולמשך שנים, ידאג לפרסמו, לבנות את תדמיתו ואף יתגמל את המחבר בתגמול כספי.
ססיל פאוול

קורות חיים

פאוול נולד בטונברידג' קנט, אנגליה, בנו של חרש נשק מקומי. הוא למד בבית ספר מקומי, עד שקיבל בגיל 11 מלגה לבית הספר ג'אד בטונברידג'. לאחר מכן למד מדעים בסידני סאסקס קולג' בקיימברידג', וסיים את לימודיו בהצטיינות בשנת 1925.
כסטודנט לתואר שני עבד במעבדת קוונדיש באוניברסיטת קיימברידג', תחת צ'ארלס וילסון וארנסט רתרפורד, ביצע מחקר על תופעות של התעבות החומר וקיבל דוקטורט בפיזיקה בשנת 1927.
בשנת 1928 החל לעבוד כעוזר מחקר במעבדה הפיזיקלית באוניברסיטת בריסטול, ובהמשך התמנה למרצה. בשנת 1948 מונה לפרופסור לפיזיקה.
בשנת 1932 התחתן פאוול עם איזבל ארטנר, ונולדו להם שתי בנות.
בשנת 1936 לקח חלק במשלחת לאיי הודו המערבית כחלק ממחקר על פעילות וולקנית.
בשנת 1949 התקבל פאוול כחבר בחברה המלכותית של לונדון, וקיבל את מדליית יוז של החברה באותה השנה. בשנת 1950 הוענק לו פרס נובל לפיזיקה על פיתוח שיטת צילום למחקר תהליכים גרעיניים, ועל תגליותיו הנוגעות למזונים שהתקבלו בשיטה זו.
החל משנת 1952 מונה פאוול למנהל משלחות מחקר לסרדיניה ועמק הפו באיטליה.
בשנת 1955 נהיה פאוול חבר בפדרציה העולמית לעובדים מדעיים. הוא הוסיף את חתימתו למניפסט ראסל-איינשטיין שפורסם על ידי ברטרנד ראסל, אלברט איינשטיין והמדען יוסף רוטבלט, והיה מעורב בהכנות לכנס פגוואש הראשון לענייני המדע והעולם. פאוול עמד בראשות הישיבות של הוועדה המייסדת, לעיתים כמחליפו של ראסל והשתתף בפגישות עד 1968.
בשנת 1961 קיבל פאוול את המדליה המלכותית, וכיהן בארגון האירופאי למחקר גרעיני (CERN) באותה השנה. בשנת 1967 הוענקה לו מדליית הזהב של לומונוסוב על ידי האקדמיה למדעים של ברית המועצות (כיום האקדמיה הרוסית למדעים) על הישגים יוצאי דופן בפיזיקה של חלקיקים יסודיים.
פאוול מת ב-9 באוגוסט 1969, בזמן שיצא לטיול למרגלות הרי האלפים.
שפשוף נעים

עלילה

השלישייה נמצאת לקראת סיום לימודי התיכון. נילי (אורנה דגן) שדמותה זכורה מהסרט הראשון בסדרה (בו גילמה אותה ענת עצמון) חוזרת לעיר ומעוררת בבנצי רגשות. נורית (אריאלה רובינוביץ') היא חברתו הקבועה של בנצי שלא נותנת לו. בנצי מתקנא בהוללות המינית של חברו מומו וחוזר בתיווכו לנילי. פרידה (סיביל ראוך), בת דודה של בנצי (הקוזינה), מגיעה לביקור מארצות הברית. פרידה היא בלונדינית תמירה ושופעת המתגלה כנימפומנית. בנצי וגם אבא שלו, רומק (מנשה ורשבסקי) יחד עם כל הגברים בסביבה חושקים בה. נורית מעמידה את בנצי למבחן.

הסרט בקופות

הסרט מכר 570 אלף כרטיסים בישראל ו-1.75 מיליון כרטיסים בגרמניה המערבית.
פרנצ'סקו אראיה

חייו

אראיה נולד בנאפולי, שם השתלם בלימודי מוזיקה. הוא החל לחבר אופרות בגיל 20. האופרות המוקדמות שלו הופקו בתיאטראות נאפולי, פירנצה, רומא, מילאנו וונציה. ב-1735 הוזמן לסנקט פטרבורג עם להקת אופרה איטלקית גדולה, והתמנה למאסטרו די קאפלה של הצארינה אנה איבנובנה ואחריה הצארית יליזאווטה פטרובנה.
בחודשי החורף הוצגו האופרות בדרך כלל באגף של ארמון החורף (Zimniy Dvorets) ובחודשי הקיץ בתיאטרון של גן הקיץ (Letniy Sad). 
האופרה "כוחן של אהבה ושל שנאה" La forza dell'amore e dell'odio של אראיה הייתה האופרה האיטלקית הראשונה שהוצגה ברוסיה. היא הועלתה בשנת 1736 בשם Сила любви и ненависти בלוויית תרגום רוסי מאת ואסילי טרדייקובסקי. הייתה זו ליברית האופרה הראשונה שהודפסה ברוסיה. אחריה הוצגו Semiramide (Il finto Nino, overo La Semiramide riconosciut ב-1737,Artaserse ב-1738, Seleuco, בתרגום לרוסית, שהצגת הבכורה שלה הייתה במוסקבה ב-1744, Scipione בתרגום לרוסית בסנקט פטרבורג ב-1745, ואחרות. 
רוב האופרות שכתב ברוסיה היו לליבריות איטלקיות. עם זאת, ב-1755 חיבר אראיה את Цефал и Прокрис ("קפאלוס ופרוקוריס"), אופרה בשלוש מערכות לליברית רוסית מאת אלכסנדר סומארוקוב, על פי "המטאמורפוזות" של אובידיוס. אופרה זו הוצגה בסנקט פטרבורג ב-7 במרץ 1755 עם תפאורות מרשימות מעשה ידיו של ג'וזפה ולריאני. הייתה זו האופרה הראשונה המבוצעת על ידי זמרים רוסים. האופרה נחלה הצלחה רבה ואראיה בא על שכרו ביד רחבה מאת הצארינה יליזאווטה פטרובנה. האופרה הועלתה שוב בהפקה מחודשת בתיאטרון מרינסקי בסנקט פטרבורג ב-14 ביוני 2001. הצגות בכורה של שתי האופרות הבאות של אראיה הועלו בערים שונות ברוסיה: "שבויי האהבה" באורניינבאום ב-1755, ו"איפיגניה בטאוריס" במוסקבה ב-1758. ב-1759 חזר אראיה לאיטליה, אך נקרא לשוב להכתרת הצאר פיוטר השלישי ב-1762. זמן קצר לאחר מכן עזב בעקבות הדחתו של פיוטר על ידי קתרינה הגדולה. חיבוריו האחרונים היו אורטוריה להולדת ישו ואופרה, "לה צ'ימוטאה". אראיה מת בבולוניה בין 1762 ל-1770.
אנגולם

מימי הביניים עד המאה ה-20

העיר מוזכרת על ידי גרגוריוס מטור, המוסר כי היא הייתה דיוקסיה (מושב בישוף) מן המאה ה-3. בשנת 507 לאחר שנכבשה מן הויזיגותים על ידי קלוביס הראשון. בהמשך עברה העיר לידי הנורמנים במאה ה-9.
מאז המאה ה-9 הייתה העיר רוזנות. כאשר נשא ג'ון, מלך אנגליה את איזבלה מאנגולם, יורשת הרוזנות, הפכה העיר לנחלת הכתר האנגלי. ב-1220, לאחר מותו של המלך ג'ון, נישא איזבלה ליו דה לוזיניאן והעיר עברה לנחלת משפחתו עד מותו ללא יורשים של האחרון בשושלת ב-1302, אז שבה העיר לנחלת הכתר. מייסד בית ולואה, שארל, רוזן ולואה היה רוזן אנגולם. ב-1360 הועברה העיר, במסגרת הסכם ברטיני, לידי בית פלנטג'נט. ב-1378 שחרר את העיר שארל החמישי, מלך צרפת מידי השלטון הבריטי וב-1394 עברה הרוזנות לידי בית אורליאן.
אחד מיורשי הרוזנות היה ב-1515 לפרנסואה הראשון, מלך צרפת. הוא הפך את מעמד העיר לדוכסות והעניקה לאמו, לואיז, נסיכת סבויה. בעת מלחמות הדת בצרפת סבלה העיר ממצור חוזר ונשנה ועברה בין הצדדים. ב-1568 נכבשה על ידי ההוגנוטים בראשות גאספאר דה קוליני השני ולאחר מכן שבה הדוכסות לרשות הכתר. מ-1515 ועד הכחדותה של שושלת ולואה ועליית בית בורבון ב-1589 נקראה שושלת מלכי צרפת שושלת ולואה-אנגולם ומלך צרפת נשא בתואר דוכס אנגולם. הדוכס האחרון של אנגולם היה לואי-אנטואן (נפטר ב-1844), בנו של שארל העשירי, מלך צרפת, הוא הוכרח לוותר על תוארו ב-1830.

המאה ה-20

בעקבות היותה של העיר צומת דרכים חשוב, הפכה במאה ה-20 לצומת מסילות רכבת מרכזי בו מתחברת המסילה מנמל לה רושל למסילת פריז-בורדו.
לאחר כיבוש צרפת במלחמת העולם השנייה הייתה העיר בשטח הכיבוש הגרמני. יהודי העיר והסביבה גורשו למחנות ריכוז מתחנת הרכבת שלה. אנשי רזיסטנס חיבלו ברכבות ובתחנת הרכבת, לזכרם ולזכר יהודי העיר, הוצבה בתחנה אנדרטה. בהמשך הפציצו בעלות הברית את התחנה לקראת הפלישה לנורמנדי.

אתרים

האתר המרכזי בעיר מבחינה תיירותית ודתית הוא הקתדרלה של אנגולם המוקדשת לפטרוס הקדוש. הקתדרלה שהוקמה במאה ה-12, היא דוגמה לאדריכלות ואמנות רומנסקית.
אתרי העיר התיירותיים המרכזיים מלבד הקתדרלה הם החומות והביצורים, ארמון העירייה והממשל המקומי מן המאה ה-19 (hôtel de ville) פרי תכנונו של האדריכל פול אבדי שאף ערך את השיפוץ בקתדרלה והשוק העתיק.

מרכז קומיקס

העיר מיצבה עצמה כבירת הקומיקס של צרפת, יש בה מוזיאון קומיקס חשוב, ניצב בה פסל של ארז'ה, יוצרה של דמות הקומיקס טינטין ומ-1974 מתקיים בה פסטיבל הקומיקס השני בגדלו באירופה המעניק גם פרס חשוב בתחום. המרכז הלאומי לקומיקס ותמונות (CNBDI) שבאנגולם הוא ספריית הפקדה רשמית ליצירות קומיקס בצרפת וסניף של הספרייה הלאומית של צרפת.
מאיר ברנד (מחנך)

מאיר ברנד (אורבן) (6 ביולי 1911 - 31 במאי 1963) היה מורה ומחנך ישראלי.

ביוגרפיה

ברנד נולד ב-1911 בעיר קולו שבפולין לנתן בן יוסף זאב ואסתר בת מרדכי בלום, בבית ציוני. רכש את השכלתו התיכונית בגימנסיה העברית של קולו.
בשנת 1934 סיים את לימודיו האקדמיים באוניברסיטת ננסי שבצרפת והוסמך לאגרונום ומהנדס מים. היה פעיל בארגוני נוער ציוניים, בקרן הקיימת לישראל ובהסתדרות הציונית החדשה. בשנת 1938 נשא לאשה את חיה בת יעקב פצנובסקי ופלה לבית ז'פקוביץ. סבה יוסף פצנובסקי מפיוטרקוב היה ענק בתורה וכתב את הספרים פרדס יוסף בהם פירש את חומשי התורה, כיום ספרים אלו ידועים ומבוקשים בין הקהילות החרדיות בארץ ובעולם. פצנובסקי היה נצר לרבנים מפורסמים ביניהם הרב מליסא והחכם צבי.
בין השנים 1936–1939 ביקר ברנד בארץ ישראל לצורך ארגון עלייה של מעפילים.
בשנת 1939 בחודש אוקטובר, חודשים ספורים לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, הצליחו ברנד ורעייתו להימלט מהמלחמה ולהגיע בעור שיניהם לארץ ישראל. אחיו, אהרן בראנד, עלה גם הוא.
בשנים 1939–1948 שימש מורה ומחנך במספר בתי-ספר בירושלים, והאחרון ביניהם היה בית הספר "מעלה". במהלך שנים אלו פעל במסגרת "ההגנה", ובמהלך מלחמת העצמאות היה בין מהלוחמים שהגנו על ירושלים ועשה רבות למען הנצורים בעיר העתיקה.
ברנד היה פעיל בתנועת הצופים והנהיג את שבט "משואות" של עדת הצופים לאחר נפילתו של עמנואל מידב בהגנה על הרובע היהודי.
בשנת 1949 החל ללמד ולנהל ברמת גן על פי הזמנתו של ד"ר אלימלך רימלט, שהיה ממונה על החינוך בעיר. בשנת 1952 מונה על ידי שר החינוך בן-ציון דינור כחבר בוועד החינוך של ממשלת ישראל. בשנים 1949–1952 ניהל את בית הספר "יהלום", ובשנים 1952–1962 ניהל את בית הספר "המתמיד". במהלך שנים אלו לימד את מקצוע הביולוגיה בתיכון אהל שם. בשנים 1955–1963 נבחר ויצג את מורי ישראל מהמחנה הלאומי במרכז הסתדרות המורים וייצג את מורי ישראל בכנסים בינלאומיים בארץ ובעולם.
אחד מאלפי תלמידיו כתב בספר שנכתב לזכרו " אני ממשיך תפילתך " התלמידים פחדו אבל אהבו והעריצו את ברנד. הוא חינך את תלמידיו לנימוסים, לכבוד לזולת, להתנהגות נאותה-ערכים שהיו חלק בלתי נפרד מאישיותו".]
הוא כתב בעיתונים "חרות", "הבוקר" ו"הארץ" וכן בביטאון המורים "הד החינוך".
מאיר ברנד נפטר ב-31 במאי 1963, בגיל 52. נקבר בבית העלמין קריית שאול.
בעת פטירתו השאיר אשה שני בנים ובת. שנים מנכדיו הקרואים על שמו: מאיר ברנד, מנכ"ל גוגל ישראל, ומאיר אורנשטין, שעומד בראש מפעלות חינוך וחברה.
זינגה

היסטוריה

זינגה נוסדה ביולי 2007 על ידי מארק פינקוס, מייקל לאקסטון, אריק שירמאייר, ג'סטין וולדרון, אנדרו טריידר וסטיב שוטלר. ביולי 2008 קיבלה זינגה מימון ראשוני ממספר חברות בסכום של כ-29 מיליון דולר. כשנה לאחר מכן קנתה החברה את YoVille, משחק רשת המדמה עולם וירטואלי. 
בדצמבר 2009 קנתה חברת ההשקעות הרוסית Digital Sky Technologies (החברה שקנתה מ-AOL את ICQ) מניות של זינגה בשווי 180 מיליון דולר.
ב-2010 ביצעו Google ו-SoftBank השקעה משותפת בחברה, בסך 300 מיליון דולר.
בנטו (אוכל)

היסטוריה

מקורות הבנטו מגיעים עד לתקופת קאמאקורה במאה ה-12, כאשר אורז מבושל ומיובש שנקרא הושי-אי (糒 או 干し飯 - "ארוחה מיובשת") החל להתפתח.
ניתן לאכול הושי-אי כמו שהוא או להרתיחו במים ולאחסנו בכלי אחסון קטן. במאה ה-16 החלו לייצר תיבות עץ מצופות לק, ותוכנן נאכל במסיבות תה או בחגיגות הנאמי (花見 - "צפיה בפריחה", בעיקר של עץ דובדבן). בתקופת אדו (1603 עד 1867) התפשטה תרבות הבנטו והתעדנה. נוסעים נהגו לשאת עימם קושי-בנטו (腰弁当 - "בנטו-מותניים") שהכילו מספר חתיכות אוֹניגירי (כדורי אורז מצופים אצה) עטופות בעלי במבוק או בתיבות במבוק, וצופים בתיאטרון נו נהגו לאכול ארוחות בנטו בין חלקי המחזה, ומכאן שמן - "מקונו-אוצ'י בנטו" (בנטו שבין המחזות). מספר ספרי בישול יצאו לאור ובהם מידע כיצד להכין ולארוז ארוחות בנטו, וכיצד להתאימן לאירועים ייחודיים. בתקופת מייג'י, נמכרו לראשונה אקי-בנטו (駅弁当 - "בנטו תחנות-רכבת"), ככל הנראה בשנת 1885. מאחר שבתי הספר הראשונים לא הגישו ארוחות צהריים, נהגו תלמידים ומורים, וכך גם עובדים רבים, לשאת עימם ארוחות בנטו. אותה עת החלו לשווק גם בנטו בסגנון אירופי שהכיל כריכים. בתקופת טאישו, בתחילת המאה ה-20, הופיעו תיבות בנטו מאלומיניום שהיו למוצר יוקרה בשל דמיונו של החומר לכסף ובשל הקלות לנקותן. באותה עת החל דיון ציבורי בעניין ביטול ארוחות הבנטו בבתי ספר, שכן אלה הבליטו פערים כלכליים בין התלמידים. מנהג הבאת הבנטו לבתי הספר החל להיעלם לאחר מלחמת העולם השנייה, והוחלף בארוחות אחידות שסופקו לכל התלמידים והמורים. בשנות ה-80 של המאה ה-20 החל הבנטו לצבור פופולריות מחודשת, שניזונה מהופעת תנורי המיקרוגל ומהתפשטות חנויות הרווחה. תיבות העץ והמתכת הישנות הוחלפו בתיבות פוליסטירן זולות, אך במקביל הופיעו שוב גם תיבות עשויות בעבודת-יד.
הבנטו שב גם לבתי הספר, אך כמו בעבר איכות התיבה ותוכנה עדיין מהווים סמל מעמד של תלמידים מבתים אמידים. מחוץ ליפן הבנטו פופולרי במיוחד ברפובליקה הסינית.
פרשת וילמה מונטסי

פרשת וילמה מונטסי היא פרשת מין, סמים ורצח שהסעירה את איטליה בשנות החמישים.

מהלך הפרשה

בבוקר ה-11 באפריל 1953 נשטפה אל חוף הים הטירני ליד העיירה אוסטיה, מדרום מזרח לרומא, ליד שפך נהר הטיבר, גופה של אשה צעירה יפת תואר. הגופה זוהתה כגופתה של וילמה מונטסי (Wilma Montesi) בת 21 (ילידת 1932), בת למשפחה מן המעמד הבינוני שאביה היה נגר. מונטסי, ששימשה כדוגמנית, נעדרה מבית הוריה שברומא מאז ה-9 באפריל. עד מהרה הפכה ידיעה יום-יומית זאת לאחת מן השערוריות הגדולות ביותר שהתחוללו באיטליה הדמוקרטית שלאחר מלחמת העולם השנייה.
בראשונה סבורה הייתה המשטרה כי הצעירה התאבדה, או שכשלה למימי הים וטבעה, אך כשהתברר כי לגופה חסרים פרטי לבוש כגון חצאית, גרביים ונעלים, החלה המשטרה לחקור את המקרה כרצח. התברר כי הגופה נמצאה ליד מועדון-חוף שבזמנו היה אתר ציד לבני משפחת המלוכה האיטלקית, ובעת המקרה שימש כמועדון אקסקלוסיבי לבני המעמדות העליונים ואנשי החברה הגבוהה. באי המועדון היו שחקניות מתחילות שמחפשות תפקיד, פוליטיקאים מושחתים ואנשי משפחות האצולה של המלוכה האיטלקית לשעבר ואפילו בכירים בוותיקן ובהם רופאו האישי של האפיפיור.
הלכו והצטברו ראיות כי באי המועדון ערכו בו אורגיות ונטלו בו סמים. החשד נפל על נגן ג'אז בשם פיירו פיצ'וני, בנו של שר החוץ האיטלקי. החשד היה כי מונטסי הולעטה במועדון במנת יתר של סמים, וכי היא הוטלה לחוף, הלומת סמים, כדי להרחיקה מקשר עם המועדון והופקרה למותה.
המקרה הפך לסנסציה ועיתוני איטליה עסקו בה ובספקולציות השונות שעוררה ברעבתנות. אורחי המועדון מכרו את סיפוריהם לצהובונים, וחשפו עצמם למצלמות העיתונאים כדי להפיק מן הפרשה פרסום לעצמם. המקרה הפך אף לעניין חדשותי בינלאומי ועיתוני העולם, לרבות עיתוני ישראל, עסקו בו בהרחבה. השערוריה הפכה לשערוריה פוליטית והובילה להתפטרותו של שר החוץ האיטלקי, אביו של החשוד העיקרי.
במשפטם של פיירו פיצ'וני ומספר מחבריו, הופיעה כעדת הגנה כוכבת הסרטים האיטלקית אלידה ואלי ובעדותה סיפקה לו אליבי, בהעידה כי בעת מותה של וילמה מונטסי היא שהתה בחברתו של פיצ'וני בעיר אמלפי, ששוכנת כ-300 קילומטר דרומית לרומא, כשפיצ'וני חולה בדלקת גרון ושרוי בחום. עדותה ועדויות חברים אחרים של הנאשמים, שנועדו אף הן להגן על הנאשמים, התקבלו בציבור האיטלקי בחוסר אמון ועוררו ספקולציות נוספות. המשפט הסתיים בשנת 1957 בזיכויים של הנאשמים.
נסיבות מותה של וילמה מונטסי נותרו עלומות עד היום.
היחסים בין אנשי החברה הגבוהה של רומא, שהיו רודפי תענוגות,  מבלי להתחשב במחיר האנושי, באו לידי ביטוי בסרט הקולנוע "לה דולצ'ה ויטה" (באיטלקית: "החיים המתוקים") של פדריקו פליני משנת 1960.
דורות

היסטוריה

היישוב הוקם בחנוכה, שנת ה'תש"ב (1941) על קרקעות שנרכשו מתושבי הכפר הסמוך הוג' על ידי עולים מגרמניה שהצטרפו אליהם גרעינים מהארץ, מלטביה ומצ'כיה.
שמו הוא ראשי תבות של שלושת שמות בני משפחת הוז (דוב, רבקה ותרצה הוז) שנספו בתאונת דרכים בכביש תל אביב-חיפה הישן ליד היישוב נורדיה שבשרון. דב הוז היה מהמנהיגים הבולטים של תנועת העבודה וכן פעל רבות בהגנה ובהסתדרות.
גרעין הקיבוץ נקרא "הבונה" וישב בחדרה במשך שש שנים. במהלך 1942 נקדחה באר המים, הילדים הגיעו מחדרה, הובא עדר צאן והנגרייה הועברה מחדרה לקיבוץ.
בסקר הכפרים משנת 1945 נאמדה אוכלוסיית דורות ב-230 תושבים. שטחי הקיבוץ השתרעו על פני 4,236 דונמים.
באותה שנה תרמה "הדסה" האמריקנית 1250 לא"י להקמת מרפאה משותפת עם הכפר השכן הוג'.
ב-1946 פתח קואופרטיב "דרום יהודה" קו אוטובוסים מתל אביב לקיבוץ ולקיבוצים השכנים ניר עם ורוחמה. באותה שנה נחנכה בריכת השחיה בקיבוץ - הראשונה בנגב.
חברי הקיבוץ השתתפו בסוף 1946 בעלייה לקרקע של 11 הנקודות.
עם פרוץ מלחמת העצמאות התמקמה בסמוך לקיבוץ טייסת הנגב והקיבוץ סבל מהפצצות יומיות של חיל האוויר המצרי. 
תחילה פונו ילדי קיבוץ בארות יצחק לדורות, ובליל ה-23 במאי פונו ילדי דורות וילדי היישובים האחרים צפונה לגבעת עלייה שביפו.
היישוב השתייך בהקמתו לקיבוץ המאוחד ואחר כך לאיחוד הקיבוצים, לאיחוד הקבוצות והקיבוצים, לתק"מ ולתנועה הקיבוצית. בשנת 1956 חובר היישוב לרשת החשמל הארצית.

אוכלוסייה ותעסוקה

אוכלוסיית הקיבוץ מורכבת, פרט לחברי הקיבוץ, גם מכ-80 ילדים בני משק, מכ-60 סטודנטים ומתושבים נוספים המתגוררים בשכירות בקיבוץ.
הקיבוץ מתקיים מתעשייה, מחקלאות ומתיירות. בין הגידולים החקלאיים ניתן למצוא גזר, שום, תפוחי אדמה, חיטה, מטעי פקאן, הדרים ורפת. בקיבוץ שני מפעלים: מפעל מגופים לתעשייה וחקלאות, ומפעל למוצרי שום.

דורות בספרות

ספר הילדים "נא לא לדרוך על הדשא" (1969) של הסופר עודד בצר שהיה אחד מראשוני המתיישבים בקיבוץ דורות, הוא סיפור אוטוביוגרפי במהותו מהווי ימי הראשית של הקיבוץ בנגב, כסיפורו של חלוץ צעיר המספר בגוף ראשון על התנחלות אנשי קיבוץ "תל אחווה" (שם בדוי לקיבוץ דורות) בשנת 1942 בגבעה מדברית. הספר מתאר אירועים שונים בחיי הקיבוץ: את העלייה על הקרקע, החריש הראשון, חפירת הבאר, ראשית בניית הבתים, היחסים עם השכנים והפיכת הקיבוץ למשק פורח.
גם בספרו הראשון של בצר "ביבר הארגמן" (1956), קובץ סיפורי ילדים, ישנם סיפורים שונים מחיי קיבוץ דורות.
יונתן פארדס

ביוגרפיה

פארדס נולד במקסיקו סיטי.

2013

באליפות העולם שנערכה בברצלונה, ספרד בשנת 2013 זכה פארדס במדליית ארד, בתחרות הראשונה בתולדות אליפויות העולם ממקפצה של 27 מטר, בתוצאה של 578.35 נקודות, אחרי אורלנדו דוקה מקולומביה (590.20 נקודות) וגארי האנט מבריטניה (589.30 נקודות).

סגן אלוף עולם

באליפות העולם שנערכה בקאזאן, רוסיה בשנת 2015 זכה פארדס במדליית כסף, בתחרות ממקפצה של 27 מטר, בתוצאה של 596.45 נקודות, אחרי גארי האנט (629.30 נקודות) ולפני ארטם סילצ'נקו מרוסיה (593.95 נקודות).
פונטיניב

אישורים ואינדיקציות

פונטיניב מאושרת על ידי ה-FDA ב-2012 עבור חולים בלוקמיה מיאלואידית אשר עמידים  לטיפולים קודמים או שפתחו אי סבילות לתופעות הלוואי של הטיפולים הקודמים, הן בשלב כרוני, השלב המואץ או השלב הבלסטי, ולחולי לוקמיה לימפוציטית חריפה בעלי כרומוזום פילדלפיה חיובי, בהתבסס על תוצאות מחקר הPACE – מחקר בפאזה שנייה. 
האישור לשיווק התרופה ניתן בתוכנית אישור מואץ של ה-FDA ולכן נדרשים בהמשך מחקרים נוספים.

תופעות לוואי

התרופה אושרה על ידי ה-FDA ב-2012 אך באוקטובר 2013 ה-FDA הורה על השהיה זמנית של שיווקה בעקבות הצטברות של מידע לגבי תופעות ללואי מסכנות חיים כגון חסימות והיצרויות של כלי דם. השהיה זמנית זו שנמשכה 7 שבועות זו הוסרה בדצמבר 2013, ולאחריה נתקבל אישור מחדש של התוויות הטיפול, שינוי בעלון לרופא של פונטיניב והוספת אזהרת חמורה לעלון לרופא בדבר הסיכון שבהופעות חסימות בכלי הדם בעת הטיפול.

מנגנון פעולה

אתר המטרה הראשוני של Ponatinib הוא BCR-ABL, שהוא אנזים טירוזין קינאז (חלבון) לא תקין הפעיל  ב-CML  וב-ALL בעלי כרומוזום פילדלפיה חיובי. חלבון זה היא אתר המטרה והחסימה של התרופות ממשפחת מעכבי הטירוזין קינאז. מחלת ה-CML מתאפיינת בייצור מוגבר ולא מבוקר של תאי דם לבנים הנגרמת על ידי פעילותו הלא מבוקרת של ה BCR-ABL. ה-BCR-ABL נוצר עקב טרנסלוקציה (שעתוק) בין הכרומוזומים 9 ו-22 (ויצירת כרומוזום מספר 22 מקוצר המכונה כרומוזום פילדלפיה).
ללא טיפול, לאחר השלב הכרוני בו יש ייצור מוגבר של תאי דם לבנים, המחלה תתפתח ותעבור לשלבי מחלה יותר אגרסיביים כמו השלב המואץ והשלב הבלסטי, בהם התאים הלבנים מקבלים מאפייני סרטן אגרסיביים ומספרם גדל מאוד.
החולים ב-ALL - לוקמיה לימפובלסטית חדה בעלי כרומוזום פילדלפיה חיובי, הם תת-אוכלוסייה של חולי ALL, שגם להם כרומוזום פילדלפיה חיובי וגם הם מייצרים את ה-BCR-ABL. לסוג מחלה זה אופי מחלה אגרסיבי יותר מאשר ל-CML ולרוב המחלה מטופלת בכימותרפיה בשילוב של מעכבי טירוזין קינאז. מכיוון שגם בה יש ביטוי ל-BCR-ABL, בשתיהן אפשרי לטפל בפונטיניב.

מחקרים

מחקר הפאזה הראשונה שפורסם בניו אנגלנד ג'ורנל אוף מדיסין כלל 81 חולים שמעל 50 מהם נכשלו על יותר מ-3 קווי טיפול קודמים. 98% מהחולים בשלב הכרוני השיגו תגובה מלאה המטולוגית, 72% השיגו תגובה ציטוגנית מלאה ו-44% השיגו תגובה מולקולארית. בפאזה השנייה מחקר ה PACE Ponatinib Ph+ ALL and CML Evaluation השתתפו 449 חולים כולל חולי CML וחולי ALL עם כרומוזום פילדלפיה חיובי. 267 עם CML בשלב הכרוני השתתפו במחקר ומתוכם 56% השיגו תגובה ציטוגנטית מג'ורית (51% בחולים לאחר כישלון או אי סבילות לדור שני ו-70% לאלו אם מוטצית השעה T315I), 46% השיגו תגובה מולקולארית מלאה ול-34% תגובה מולקולארית מלאה. בחולי ALL עם כרומוזום פילדלפיה חיובי 41% השיגו תגובה המטולוגית מג'ורית ו 47% תגובה ציטולוגית מג'ורית. המינון שנבדק במחקרים אלו הוא 45 מ"ג של פונטיניב ליום, כשמחקרים עתידיים יבחנו התכנות של מינונים מופחתים וכן קווי טיפול מוקדמים יותר עם פונטיניב.