google/wiki40b huggingface dataset:
רונית ורדי

ביוגרפיה

רונית ורדי, נולדה וגדלה בעפולה. הוריה, מרדכי (קליין) ורדי וחסיה פרביאש, הם ניצולי שואה, שכל משפחותיהם נספו בשואה.
את דרכה העיתונאית החלה ורדי בנעוריה, ככתבת ב"מעריב לנוער". בהמשך עבדה תחת דב יודקובסקי, אדם ברוך ורינו צרור, אצלם התמחתה בעריכת כתבות פרופיל ותחקירים מגזיניים וספרותיים.
נמנתה עם מייסדי העיתון "חדשות", שם ביצעה את התחקיר המפורסם, שליווה את הצילום של אלכס ליבק, ונודע כ"פרשת קו 300". מאוחר יותר שימשה כחברת מערכת ובעלת טורים פוליטיים ועסקיים מרכזיים, בעיתונים ובאתרי האינטרנט של "ידיעות אחרונות", "מעריב" ו"גלובס". במקביל, יצרה והובילה ורדי תוכניות טלוויזיה, רדיו ואינטרנט, ובהן תוכנית האקטואליה בענייני עסקים וחברה - "הכסף מדבר", בערוץ 10. תוכנית זו נחשבת לתוכנית העסקים הראשונה בטלוויזיה הישראלית, שעוצבה בפורמט הרענן של העיתונות הכלכלית הפורחת בישראל. פורמט התוכנית הותאם במיוחד, ושודר גם באתרי אינטרנט שונים. לצידה של ורדי הגישו את התוכנית עיתונאיות בכירות כמו סטלה קורין ליבר ולילך סיגן מ"גלובס", גילי דינשטיין מ"פורבס", עו"ד דבורה חן (לשעבר המשנה לפרקליטת המדינה), עו"ד יעל אלמוג (שהייתה יועצת בכירה לראש הרשות לניירות ערך) ועו"ד איילת ורבין (דירקטורית ומומחית לממשל תאגידי).
ורדי נמנתה על צוות מגישי התוכנית הפופולרית, "יש עם מי לדבר", בגלי צה"ל. בנתה והובילה קורסים אקדמיים ופופולריים בנושאי תקשורת-פוליטית ועיתונות-כלכלית. היא גם עורכת ומנחה כנסים העוסקים בתחומים הללו.
רונית ורדי כתבה וערכה שורה של ספרים שפורסמו על ידי הוצאות הספרים הגדולות בישראל. בין השאר כתבה את הספר "ביבי, מי אתה אדוני ראש הממשלה" בהוצאת כתר, הביוגרפיה הבלתי-רשמית של בנימין נתניהו. הספר עורר תגובות סוערות, ועמד במרכזה של הצעת אי אמון שהוגשה ונדונה בכנסת. היא כתבה את הביוגרפיה של יוסי פלד, והשתתפה בכתיבת הספר "אנו היהודים החילונים" עם הסיפור האוטוביוגרפי שלה, "מחגיגות סוף השואה" (הוצאת ידיעות אחרונות-ספרי חמד). ורדי גם ערכה את הספר "הפסיכולוגיה של הפרסום", שכתבה טלי פרידמן להוצאת גלובס וזאת, כאמור, לצד עריכה והפקת ספרים אחרים.
ורדי הקימה את "הקרן לקידום יזמות נשים בהייטק" ויצרה מסגרת ייחודית שהפגישה אנשי עסקים ממרכז הארץ עם אוכלוסיות חלשות בפריפריה.
מתגוררת בתל אביב.
הארמייה ה-57 (ברית המועצות)

היסטוריה

הארמייה ה-57 הוקמה ב-27 באוקטובר 1941 מכוחות שגויסו במחוז הצבאי של צפון-קווקז, וכללה עם הקמתה 6 דיוויזיות חי"ר ו-2 דיווזיות פרשים. בינואר 1942 סופחה הארמייה לכוחות החזית הדרומית והשתתפה במתקפה הסובייטית באזור דונבאס במסגרתה הצליח הצבא האדום להשתלט על בליטה בקו החזית הגרמני באזור בארבנקובו. במאי 1942 ניסה הפיקוד הסובייטי לנצל את מובלעת בארבנקובו כנקודת מוצא למתקפה גדולה באזור העיר חרקוב. מתקפת נגד גרמנית מוצלחת גרמה לכיתור שלוש מהארמיות הסובייטיות שהשתתפו במתקפה, כולל הארמייה ה-57, ולהשמדתם עד לסוף החודש במסגרת קרב חרקוב השני. חלק קטן מיחידות הארמייה ה-57 הצליחו להיחלץ מהכיתור הגרמני. מפקד הארמייה, גנרל קוזמה פודלאס התאבד, כדי לא ליפול בשבי. שרידי הארמייה הוצבו בעתודת החזית. 
באמצע יולי 1942 סופחו שרידי הארמייה ה-57 לחזית סטלינגרד החדשה, שהוקמה כדי להגן על דרכי הגישה לעיר סטלינגרד מפני כוחות הציר, שפתחו במתקפה גדולה בדרום רוסיה בסוף יוני 1942. הארמייה הוצבה באזור העיר קראסנוארמייסק, מדרום לסטלינגרד, ובמהלך החודשיים הבאים השתתפה, ביחד עם הארמיות ה-64 וה-51, במערכה על דרכי הגישה הדרומיות לסטלינגרד, והצליחה להאט את התקדמות ארמיית הפאנצר הרביעית הגרמנית לכיוון העיר. לאחר פתיחת המערכה בתוך סטלינגרד באמצע ספטמבר, הוצבה הארמייה ה-57 באזור האגמים המלוחים בערבה שמדרום לעיר. ערב פתיחת מתקפת הנגד הסובייטית באזור סטלינגרד כללה הארמייה 2 דיוויזיות חי"ר, חטיבת חי"ר מיוחדת ו-2 חטיבות שריון עצמאיות. מפקדה (מאז יולי 1942) היה גנרל פיודור טולבוחין. לצורך המתקפה היא תוגברה בגיס ממוכן ה-13.
ב-20 בנובמבר 1942 פתחה הארמייה ה-57 במתקפה מדרום לסטלינגרד, כחלק ממתקפה סובייטית גדולה (מבצע אורנוס) שנועדה לכתר את כוחות הציר באזור סטלינגרד. ב-1 בינואר 1943 היא סופחה לחזית הדון, והשתתפה ביחד עם 5 ארמיות סובייטית נוספות במבצע לחיסול הכוחות הגרמניים, שנלכדו ב"כיס סטלינגרד". לאחר תום קרב סטלינגרד בראשית פברואר 1943 הועברה הארמייה לעתודת הסטאבקה, יחידותיה הועברו לארמיות אחרות, והארמייה ה-68 הוקמה על בסיס המפקדה שלה.
הארמייה ה-57 הוקמה בפעם השנייה ב-27 באפריל 1943 על בסיס שרידי ארמיית הטנקים השלישית, שספגה אבדות כבדות במהלך קרב חרקוב השלישי. הארמייה הוצבה בגדה המזרחית של נהר דונייץ העליון תחת פיקוד החזית הדרום-מערבית, ובאוגוסט 1943 השתתפה במבצע רומיאנצב במסגרתו שוחרר הערים בלגורוד וחרקוב מידי הגרמנים. הארמייה השתתפה במתקפה הסובייטית ששחררה את החלק המזרחי של אוקראינה, והחל מנובמבר 1943 השתתפה במתקפה סובייטית באזור קריבי ריה. בפברואר 1944 סופחה הארמייה לכוחות החזית האוקראינית הרביעית ותחת פיקודה השתתפה בשורת מתקפות במסגרתם שוחררה כל אוקראינה הדרומית. בסוף אפריל חצתה הארמייה את הנהר דנייסטר והקימה ראש גשר בגדה המערבית של הנהר.
בסוף אוגוסט 1944 השתתפה הארמייה ה-57 במבצע יאשי-קישינב, במסגרתו כותרו והושמדו הכוחות הרומניים-גרמניים, שהגנו על רומניה, ורומניה נכבשה על ידי הצבא האדום. בספטמבר-אוקטובר 1944 היא השתתפה בשחרור בולגריה משליטת הנאצים, ובמתקפה סובייטית בצפון יוגוסלביה במסגרתה שוחררה העיר בלגרד. בחורף 1944/1945 השתתפה הארמייה בשורת מבצעים סוביטיים במזרח הונגריה, ונטלה חלק בבלימת מתקפת הנגד הגרמנית באזור אגם באלטון. באפריל 1945 השתתפה הארמייה במבצע לכיבוש וינה, וסיימה את המלחמה במזרח אוסטריה.
בארלטה

גאוגרפיה

בארלטה שוכנת על חוף הים האדריאטי, שם החופים המסולעים מכוסים בטין שמקורו מנהר אופנטו. הנהר מהווה את הגבול שבין נפת בארי לבין נפת פוג'יה ומאז ומתמיד השפיע על הפעילות החקלאית באזור.
בארלטה ממוקמת על קצהו הדרום-מערבי של מפרץ מנפרדוניה (Manfredonia) ושוכנת מנגד לכף גארגאנו (Gargano). העיר שוכנת על מישור נמוך בגובה שנע בין 10 ל-15 מטרים מעל פני הים.  האקלים ממוזג בזכות הקרבה לים. הרוחות נושבות בדרך כלל מדרום. הגשמים מועטים, 500 מ"מ בשנה שרובם יורדים בסתיו ובחורף. כמות הגשמים בין מחצית יוני לבין מחצית אוגוסט מזערית.
העיר מחולקת לשני חלקים, מונטלטינו (Montaltino) ופיומארה (Fiumara). חופה של בארלטה ארוך וחולי ומשתרע ממערב וממזרח לנמל המסחרי שלה. לאורך החוף נמצאים כמה חופי רחצה שממערב להם שטח מיוער.

היסטוריה

בארלטה התקיימה זמן רב לפני התקופה הרומית והייתה ידועה על ידי היוונים בשם בארדולוס ועל ידי הרומאים בשם בארדולום. ההיסטוריה שלה מתחילה מאה שנים לפני הגעתם של שתי האימפריות לאזור., כפי שניתן להסיק משרידי היישוב הפולי מהמאה הרביעית לפני הספירה ומשמה הפיניקי "בעל-אל". הפיניקים ייסדו במקום לראשונה תחנת סחר לצורך קשרי המסחר שלהם עם השבטים המקומיים ועם האטרוסקים ששכנו צפונה יותר. כאן נסחרו בין השאר יינות שיוצרו מהגפנים שגדלו על הקרקע הפורייה. בשל הצלחתה של ההתיישבות במקום נקרא האזור בפי הפיניקים בשם "ארץ היין", שם שבהמשך תורגם על ידי היוונים לאואנוטריה (Οἰνωτρία).
בימי הביניים היית בארלטה מעוזם של הנורמנים והלומברדים, והפכה לנקודת הערכות של הצלבנים, של המסדר הטבטוני, של מסדר אבירי היכל שלמה ושל ההוספיטלרים. בעקבות הכיבוש המוסלמי של ארץ ישראל, מצא הארכיבישוף של נצרת מקלט בבארלטה.
לאחר שאוכלוסייתה של בארלטה גדלה עקב ההגירה מקאנאי הסמוכה שהוחרבה על ידי הנורמנים, זכתה בארלטה לשיגשוג הגדול בתולדותיה תחת שלטונו של פרידריך השני ולאחר מכן של מלכי ממלכת נאפולי.
בראשית המאה ה-16, במהלך מלחמת גרילה בין הצרפתים ובין הספרדים על השליטה בדרום איטליה,  העיר הייתה לזירת הניצחון ההיסטורי של האבירים האיטלקים על השבויים הצרפתים. מאוחר יותר הייתה העיר למעוזם של השליטים הספרדים של דרום איטליה. ב-1528 נבזזה העיר על ידי כוחות צרפתים.
במהלך איחוד איטליה ולאחריו הייתה בארטלה עיר ענייה  כמו רוב דרום איטליה. כתוצאה מכך תנאי ההיגיינה היו גרועים במיוחד. סוגים שונים של מחלות  פגעו באוכלוסייה, כמו שחפת, שלשול, דלקת ריאות, אבעבועות שחורות ומלריה. כ-15% מהאוכלוסייה הייתה נגועה בגרענת. המחלה המחרידה ביותר שהייתה מנת חלקם של העניים הייתה הכולרה. מגפות כולרה התפרצו בעיר בשנים 1836, 1854, 1865, 1866, 1867 ולבסוף ב-1910, כאשר החיידק הגיע לבארלטה על ידי דייג בן המקום והמחלה הכחידה עשרות אלפים בדרום איטליה.
במהלך מלחמת העולם השנייה הייתה בארלטה מקום התרחשותו של העימות הראשון בין האיטלקים לבין כוחות גרמנים, כאשר גדוד של צנחנים גרמנים נשלח מפוג'יה לבארלטה כדי להרוס את הנמל לפני שכוחות הארמייה השמינית של הצבא הבריטי הצליחו להגיע. חיל המצב האיטלקי נכנע לאחר מאבק קצר. לאחר המלחמה היה בבארלטה מחנה עקורים.

כלכלה ותחבורה

כלכלת בארלטה מבוססת בעיקר על ייצור בטון ומלט. הענף הכלכלי המשני הוא החקלאות, בעיקר גידול גפנים וזיתים.
תחנת הרכבת של בארלטה מקושרת למסילת הברזל האדריאטית. ניתן להגיע לעיר באמצעות הכבישים המהירים A14 ו-SS16. נמל התעופה הקרוב ביותר הוא נמל התעופה של בארי השוכן במרחק 55 ק"מ מהעיר. נמל העיר משמש רק לספינות מטען ואין ממנו הפלגות נוסעים.
חיים גרטי

ביוגרפיה

חיים גרטי נולד ב-1948 בפלובדיב שבבולגריה, וב-1950 עלה לישראל עם משפחתו, שהשתקעה ברחובות. בגיל צעיר החל להתעניין במדע, ובבית הספר התיכון למד במגמה המתמטית-פיזיקלית. לאחר שהשלים תואר בוגר באוניברסיטה העברית בירושלים, למד לתואר מוסמך ולדוקטורט בביופיזיקה במחלקה לחקר ממברנות מכון ויצמן למדע, בהנחיית פרופ' רוי קפלן (Caplan). הדיסרטציה (1980) הייתה בנושא "מנגנון ויעילות ניצול אור על ידי בקטריורודופסין". לאחר שערך פוסט-דוקטורט באוניברסיטת קולומביה, שב ב-1984 למכון ויצמן כחוקר בכיר. בשנת 1988 הועלה לדרגת פרופסור חבר, וב-1997 הועלה לדרגת פרופסור (מן המניין). בשנה זו הופקד על איחוד המחלקה לביוכימיה והמחלקה לחקר ממברנות וביופיזיקה, שיצרו יחד את המחלקה לכימיה ביולוגית, שבראשה עמד במשך חמש שנים. ב-1999 התמנה לראש מרכז מינרבה לחקר ביו-ממברנות ע"ש יוסף כהן. גרטי היה מופקד הקתדרה לביוכימיה ע"ש הלה ודריק קלימן.
בינואר 2002 התמנה לתפקיד סגן נשיא המכון ליישומים טכנולוגיים, ובמסגרת זו קיבל מספר החלטות שהובילו לחיזוק משמעותי של מצבו הכלכלי של המכון. בדצמבר 2006 הועלה לתפקיד סגן נשיא מכון ויצמן, וכיהן בתפקיד זה עד מותו.
בשנים 1999–2002 עמד בראש תחום מדעי החיים בקרן הלאומית למדע.
היה חבר מערכת של מספר כתבי עת מדעיים, בהם ה-American Journal of Physiology וה-Journal of General Physiology.

בשנת 2013 הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד מטעם האקדמיה הבולגרית למדעים כהוקרה על הישגיו המחקריים.
גרטי היה נשוי עד מותו לד"ר נירה גרטי (גם היא בוגרת המכון), והיה אב לשלושה בנים וסב לנכדים. שניים מבניו הם בוגרי המכון: פרופ' גיא גרטי, פרופסור חבר לאונקולוגיה קרינתית קלינית במרכז למחקר רדיולוגי של המרכז הרפואי של אוניברסיטת קולומביה  בניו יורק, וד"ר ארז גרטי, ראש תחום תקשורת המדע במכון דוידסון לחינוך מדעי.
חיים גרטי נפטר ב-2014, בגיל 65, ונקבר בבית העלמין ברחובות.

מחקריו

מחקרו של גרטי התמקד בתהליכים הטבעיים של ויסות הורמונלי של הובלת יונים ומים בכליה. מחקריו הדגימו את תפקידם המרכזי בוויסות לחץ הדם של שני חלבונים שדרכם עוברים מלחי נתרן אל תוך התא ואל מחוצה לו: תעלות נתרן ומשאבות נתרן-אשלגן. בין היתר מצא כי המנגנונים המווסתים את פעולת התעלות פועלים בתגובה לאיתות כימי המתבטא בשחרור מוגבר של הורמון סטרואידי מבלוטת יותרת הכליה, אשר חודר לתאי הכליה, נקשר לקולטן ייחודי ובעקבות זאת גורם לפתיחתן של תעלות שלא היו פעילות קודם לכן ולהיווצרות מוגברת של תעלות חדשות. מחקריו קידמו את הבנת גורמים המביאים לעלייה בלחץ הדם, וכן את היכולת לפתח שיטות חדשות וטיפול תרופתי יעיל לוויסות לחץ דם ומניעתו.
צלמונה

צלמונה הוא אתר מקראי, אחד מתחנות בני ישראל בעת מסעם במדבר לאחר יציאת מצרים עד שנכנסו לארץ ישראל.
בני ישראל הגיעו לצלמונה לאחר שהיו בהור ההר שם מת אהרן, ומצלמונה נסעו לפונון.

נחש הנחושת

לדעת תרגום יונתן בן עוזיאל, צלמונה הוא המקום בו קצרה נפש העם בדרך, ובו התלוננו על הלחם והמים שנחסרו מהם כפי המתואר בחומש במדברמיד לאחר שיצאו מהור ההר: "וַיִּסְעוּ מֵהֹר הָהָר דֶּרֶךְ יַם סוּף לִסְבֹב אֶת אֶרֶץ אֱדוֹם וַתִּקְצַר נֶפֶשׁ הָעָם בַּדָּרֶךְ, וַיְדַבֵּר הָעָם בֵּאלֹהִים וּבְמֹשֶׁה לָמָה הֶעֱלִיתֻנוּ מִמִּצְרַיִם לָמוּת בַּמִּדְבָּר כִּי אֵין לֶחֶם וְאֵין מַיִם וְנַפְשֵׁנוּ קָצָה בַּלֶּחֶם הַקְּלֹקֵל".
בתחנה שלאחר מכן ב'פונון' נענשו מחמת כן על ידי הנחשים, ושם נעשה נחש הנחושת.
בפירוש המלבי"ם ביאר על פי חז"ל, שאחר מיתת אהרן בהר ההר, הסתלקו מהם ענני הכבוד שהיו מיישרים לפניהם הדרך, ולכך הדרך לצלמונה נעשתה קשה ומייגעת (צל-מוות), ולכך מיד כאשר עזבו את 'הור ההר' ששם מת אהרן - 'קצרה נפש העם בדרך', והתלוננו.

שם המקום

במדרש אמרו ששמו של המקום 'צלמונה' הוא על שם שהיה אותו מקום 'צל-מוות'.
בית הקברות היהודי בסטארה זאגורה

בית הקברות

בית הקברות הוקם ככל הנראה במהלך המאה ה-18 בפאתי העיר, והקבורה בו נמשכה עד 1950, מועד בו הסתיים גל העלייה לישראל. בשנה זו הופקע ונהרס חלק משטח בית הקברות לצורך הקמת מתחם תחנת הרכבת של סטארה זאגורה. במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20 נמשכו בהדרגה פעולות ההריסה עד להשלמתן ב-1970. 
מנהל מוזיאון ההיסטוריה של העיר הצליח להציל כ-40 מצבות, חלקן דמויות סרקופג אשר הכיתוב עליהן היה בעברית ובלאדינו. המצבות הונחו בחצר המוזיאון והפארק העירוני הסמוך. אחת המצבות שזוהתה הייתה של הרב דוד קריספין, אשר כיהן כרב הראשי של הקהילה בראשית המאה ה-19. עוד זוהו מצבות מהמאה ה-18.
קרל וארנט

קרל פטר וארנט (בדנית: Carl Peter Værnet;‏ 28 באפריל 1893 – 25 בנובמבר 1965) היה רופא דני ששירת במחנה הריכוז בוכנוואלד. הוא ערך ניסויים רפואיים באסירי המחנה, בעיקר התנסה עם הורמונים שונים וניסה לרפא הומוסקסואליות על ידי הזרקת הורמונים סינתטיים לאשכי גברים. ביצוע מחקריו וניסויו האכזריים במחנה אושרו על ידי היינריך הימלר.

כרופא אזרחי

וארנט קיבל את הדוקטורט שלו בקופנהגן ושם החל לעסוק ברפואה. הוא עבר קורסים והשתלמויות רבות בגרמניה, צרפת והולנד בתחום הטיפולים ההורמונליים. בשנות השלושים הוא הצטרף למפלגה הנאצית הדנית, אך הקריירה שלו כרופא דעכה עקב איכות ירודה של מחקריו וכן מפני שבארצו הוא נחשד כמשתף פעולה עם אנרכיסטים. כדי להמשיך את מחקריו בתחום ההורמונים, הוא הוצג לרופא ואיש האס אס ארנסט רוברט גרוויץ על ידי זמרת האופרה הלגה רוזואנגה. לאחר מכן מקורביו הציגו אותו בפני היינריך הימלר והוא קיבל מידיו משרה רפואית בפראג בתחילת שנת 1944.

בוכנוואלד

בין יוני לדצמבר 1944 נכח וארנט במחנה הריכוז בוכנוואלד, הוא ביצע ניסויים רפואיים ב-17 אסירים, בהם הוזרקו חומרים כימיים לאשכיהם. אם כי אף אחד מן האסירים לא מת מן הניסויים עצמם, שניים מהם נותרו עם נכות רפואית תמידית עקב זיהומים. אין עדויות שתומכות בכך שמי מן האסירים עבר תהליך של עיקור. תוצאות מחקריו לא היו חד משמעותיות, וסר חינו בעיני הממונים עליו.
משה סער

ביוגרפיה

סער נולד בעיירה רדז'בילוב (אז פולין והיום אוקראינה) בשם משה סימיגרן. בתקופת מלחמת העולם השנייה שרד כילד את השואה. לאחר המלחמה ופטירתו של אביו שמחה סימיגרן, העפיל עם משפחתו (אמו מלכה, אביו החורג משה ואחיו בני) לארץ ישראל באוניית המעפילים  "מולדת". האונייה נתפסה על ידי הבריטים והם הוגלו למחנות המעצר בקפריסין (מחנה 67). ביולי 1948 עלו מקפריסין לארץ באונייה "עצמאות". 
בארץ שוכנו במעברת כפר ברנדייס (ליד חדרה) ומשם הועברו לשכונת ואדי ג'מאל בחיפה (עין הים) שם התגוררה המשפחה כשנה ולאחריה עברה לדירה בשכון עולים בקריית חיים שם למד בבית ספר מקצועי "עמל". לאחר סיום לימודיו עבד בבוקר במפעל "המגפר" והשלים את בחינות הבגרות בבי"ס "אליאנס" בחיפה. האבא החורג (משה פיטקוביץ) עבד בעבודות דחק וכנגר בחברת "העוגן" במספנות חיפה ואמו (מלכה פיטקוביץ) עבדה כאחראית מטבח בבית ספר. 
סער התגייס לצה"ל בשנת 1955 וב-1957 סיים את קורס טיס מס' 23 כחניך מצטיין והוצב בקורס אימון מתקדם בטייסת 113. לאחר מכן עבר לשרת בטייסת 109 (טייסת מיסטר בבסיס רמת דוד) ובהמשך עשה הסבה למטוסי ווטור ושירת בטייסת 110 בין היתר בתפקיד סמ"ט א' והדריך בבית הספר לטיסה. 
בשנת 1966 סיים למודיו בפו"מ והוצב כראש מדור במטה חיל האוויר בהצבת חירום שירת כטייס קרב בטייסת 110. עם פרוץ מלחמת ששת הימים הוביל במסגרת מבצע מוקד את מבנה התקיפה הראשון של בסיס בני סואף במצרים עילית כשנווטו הוא עלי מלצר (ענבר). בהפצצה הושמדו שמונה מפציצי טופולב Tu-16, כרבע מכוח המפציצים האסטרטגיים של חיל האוויר המצרי. בגיחתו הבאה באותו יום הוביל מבנה תקיפה לשדה התעופה דמייר בסוריה כשנווטו הוא אורי טלמור. בגיחה נוספת הוביל מבנה לתקיפה השנייה של שדה התעופה H-3 בעיראק.
לאחר מלחמת ששת הימים, בדצמבר 1967 מונה למפקד טייסת 116, טייסת מטוסי מיסטר. בדצמבר 1969 מונה למפקד טייסת 102 (מטוסי סקייהוק), שמפקדה הקודם ניסים אשכנזי נפל בשבי המצרי. סער עשה הסבה לסקייהוק ופיקד על הטייסת עד דצמבר 1970. בתקופה זו הוביל את הטייסת למבצעים רבים במלחמת ההתשה. בהמשך שירותו שימש בתפקיד מפקד טייסת תעופה וסגן מפקד בסיס חצרים.
במאי 1973 מונה למפקד כנף 15 ובמלחמת יום הכיפורים טס בהצבת חירום בטייסת 102. בספטמבר 1974 הקים את מנהל בקרת איכות ובטיחות (מבק"א) במטה חיל האוויר ושירת בתפקיד במשך ארבע שנים והשתחרר מצה"ל בדרגת אל"ם בשנת 1982.
לאחר שחרורו הצטרף למנהלת פרויקט הלביא בתעשייה האווירית, סיים תואר ראשון במדעי החברה באוניברסיטת בר-אילן והמשיך ללימודי תואר שני וכיום עובד כיועץ לארגונים עסקיים בתחום מערכות אבטחת איכות.
סימי נשוי לצופי (לבית ליכטמן) ולהם שני ילדים.
יעקב כספי

ביוגרפיה

כספי נולד בעיר העתיקה בירושלים לאברהם חיים זילברמן ולנחמה רבקה, בתו של הרב משה יהושע יאנובר (דיסקין), ממייסדי שכונת מאה שערים. אחיו של מרדכי כספי, בילדותו למד בתלמוד תורה עץ חיים. את השכלתו המסחרית רכש בבית הספר למסחר של חברת "עזרה".
הוא עבד בחברת "וילהלם גרוס", חברה גרמנית שעסקה בסחר גלויות מארץ הקודש. בשנת 1909, בגיל 20, עבר לגור בחיפה במסגרת עבודתו. בשנת 1913 נשא לאשה את עדה גליקברג.
בחיפה היה ליזם ואיש עסקים. בשנת 1920 הקים סוכנות שעסקה ביבוא ובמסחר ברחבי ארץ ישראל יחד עם שותפיו דיסקין וקפלן. במשך השנים התרחבו עסקי החברה גם לעסקי ספנות וביטוח. בשנת 1939 הפך לבעליה היחיד של החברה והיא נקראת "כספי ספנות". בנוסף, היה חבר ועד לשכת המסחר העברית וסגן הנשיא שלה, בשנת 1927 נבחר לגזבר הלשכה. היה חבר בוועד לשכת הספנות הישראלית.
בשנת 1921 נמנה עם קבוצת אנשי עסקים חיפאיים חברי אגודת הסוחרים שיזמו את הקמת המרכז המסחרי הישן. עם הקבוצה נמנו גם שבתי לוי, שמואל פבזנר ונוספים. לצורך הרכישה הקימו השותפים את "החברה למרכז מסחרי".
בין השנים 1935–1938 שימש כיו"ר ועד אגודת בת גלים.
כספי היה פעיל במסגרות חברתיות והתנדבותיות שונות. היה חבר בארגון בני ברית, ייסד לשכת "כרמל" ושימש כנשיאה במשך שנתיים. הוא היה חבר ברוטרי ובלשכת הבונים החופשיים, והיה ממייסדי בית האבות של הבונים החופשיים בנהריה.
במלחמת העצמאות שימש כנשיא בפועל של לשכת הספנות הישראלית וניהל עם ממשלת המנדט את המשא ומתן להעברת נמל חיפה לשלטונות הישראליים. לאחר קום המדינה שימש כמנהל הכספים של נמל חיפה. בשנת 1956, לאחר שפרש ממנהלת הנמל, היה נשיא אגודת סקאל לעידוד התיירות, ייסד את האיגוד לחוק הימי בישראל ושימש כנשיא האיגוד.
בשנותיו האחרונות שימש גם כגבאי בית הכנסת המרכזי בבת גלים, ולאחר מותו נקרא על שמו הרחוב שבו שוכן בית הכנסת.
בשנת 1960 זכה כספי לאזרחות לשם כבוד בעיר חיפה על פועלו בתחום הספנות.
בשנת 1965, לאחר מותו, קיבלה החברה שהקים תעודת הוקרה מלשכת המסחר והתעשייה בחיפה על קיום רצוף של חמישים שנות עסק בעיר.
לכספי נולדו שלושה ילדים. בנו אוריאל המשיך את דרכו בניהול החברה.
מקדונל דאגלס MD-90

פיתוח

המטוס הוא פיתוח של מטוס MD-88, הוא נכנס לשירות בשנת 1995 בחברת התעופה דלתא איירליינס. לדגם זה מנועים מתוצרת יצרנית המנועים הבינלאומית "International Aero Engines".
סדרת מטוסים זו (דאגלס DC-9 ו-מקדונל דאגלס MD-80) זכתה להצלחה רבה, והם מדורגים במקום השלישי במכירות, אחרי איירבוס A320 ובואינג 737.
ההבדלים העיקריים בין סדרת הMD-90 לסדרות הDC-9 והMD-80 שקדמו לה הוא שימוש במנועי טורבו מניפה בעלי מעקף גבוה שהם חסכוניים ושקטים משמעותית ממנועי הJT8D בעלי המעקף הנמוך בסדרות הקודמות, ואווירונאוטיקה  מתקדמת יותר הכוללת שימוש בצגים דיגיטליים בתא הטייס.
ייצור המטוס הופסק בשנת 2000. דגם חדיש יותר של המטוס היה אמור להיקרא בשם MD-95, אולם בואינג (שרכשה ב-1997 את מקדונל דאגלס) ייצרה את המטוס תחת השם בואינג 717.

גרסאות

MD-90-30 ו-MD-90-30IGW הגרסאות הראשונות למטוס.
MD-90-30ER פיתוח של MD-90-30 לטווחים ארוכים יותר, נבנו שני מטוסים מדגם זה.
MD-90-30T Trunkliner מספר מטוסים מדגם זה יוצרו ברישיון מקדונל דאגלס על ידי יצרנית המטוסים הסינית "China Aviation Industry Corporation I"

מפעילים

באוגוסט 2009 הפעילו את המטוס החברות הבאות: סעודי ערביין איירליינס, דלתא איירליינס, ג'פאן איירליינס, צ'יינה סאות'רן איירליינס, אווה אייר, בלו 1, הלו, Uni Air, ו-Lion Air.
יצחק מאיר העשיל מקופיטשניץ

רבי יצחק מאיר העשיל (כ"א בכסלו תרכ"ב, 1861 - א' בתשרי תרצ"ו, 1935) היה אבי חסידות קופיטשניץ.

תולדותיו

נולד בזינקוב לרבי אברהם יהושע העשל ממז'יבוז', דור רביעי ל"אוהב ישראל" מאפטא, וללאה רחל בת רבי שלום יוסף פרידמן מסדיגורה. נישא לגיטל בתו של רבי מרדכי שרגא פרידמן מהוסיאטין. התגורר בהוסיאטין ליד חמיו. בשנת תרמ"א, מעט לאחר נישואיו, נפטר אביו והחסידים רצו למנותו לרבי, אך הוא סירב והמשיך לגור בחצרו של חמיו.
בשנת תרנ"ד, לאחר פטירתו של חמיו פנו אליו מעיירות שונות לשמש כרבם, והוא שאל את דודו - רבו רבי דוד משה פרידמן ממצ'ורטקוב מאיזה עיירה לקבל את המינוי, הרבי הטיל גורל, וכשיצא הפתק "קופיטשניץ" אמר הרבי "מזל טוב קופיטשניצער רבי". 
במלחמת העולם הראשונה, נמלט עם משפחתו לווינה כרוב אדמו"רי רוז'ין, עקב פחדם מהשלטון הרוסי, ונשאר בה עד לפטירתו ביום ראשון של ראש השנה תרצ"ו. נקבר בווינה.
סנט אנדראה דלה פראטה

סנט אנדראה דלה פראטה (באיטלקית: Sant'Andrea delle Fratte ) היא בזיליקה שנבנתה במאה ה-17 ברומא המוקדשת לאנדריאס הקדוש.
הכנסייה בנויה על שרידי כנסייה שנבנתה במקום בשנת 1192 ונקראה "אינפרה הורטס" (infra hortes - "בינות הכרמים") - ומכאן שמה כיום "דלה פראטה" - בתוך היער.
הייתה זו כנסייה של יוצאי סקוטלנד שהתגוררו ברומא, עד שבשנת 1585 העניק האפיפיור סיקסטוס החמישי את הכנסייה למסדר האחים של סן פרנצ'סקו די פאולה.
בשנת 1604 החל שיפוץ הכנסייה על פי תוכניות האדריכל גאספארה גוארה, אולם הפרויקט לא הושלם. בשנת 1653 המשיך פרנצ'סקו בורומיני בשיפוץ הכנסייה ובנה את האפסיס, כיפת הכנסייה, ומגדל הפעמונים. לאחר מותו המשיך בשיפוץ מאטיה דה רוסי. חזית הכנסייה, הבנויה בסגנון הרנסאנס, הושלמה בשנת 1826.
פנים הכנסייה מורכב מאולם תווך אחד. הקאפלה הראשונה מצד ימין היא "בית תפילה קטן" (tempietto) עשוי עץ, עם ציורים מעשי ידי בורגוניונה. כמו כן מצויים בכנסייה שני פסלי מלאכים מעשי ידי ג'ובאני לורנצו ברניני, שהוכנו במקור עבור גשר סנטאנג'לו והובאו לכנסייה במאה ה-18. הציירת אנג'ליקה קאופמן ובעלה קבורים במקום.
Greensleeves

שרוולים ירוקים (באנגלית: Greensleeves) הוא שיר עם אנגלי מסורתי, וכן נעימה, אוסטינטו של הצורה המכונה "רומנסקה".
בלדה בעלת כינוי זה נרשמה ב"חברת מוכרני מכשירי הכתיבה של לונדון" בשנת 1580 כ"פזמון צפוני חדיש של הגבירה שרוולים ירוקים". או אז הופיעה ב"חופן מנעמים" (A Handful of Pleasant Delights; 1584), אשר השתמר עד ימינו אנו, כ"סונטה אצילה חדישה של הגבירה שרוולים ירוקים. לנעימה החדישה של שרוולים ירוקים".
הנעימה מצויה במקורות אחדים אשר חוברו בשלהי המאה ה-16 ובראשית המאה ה-17, כדוגמת "Ballet's MS Lute Book" וכן "Het Luitboek ban Thysius", כמו גם בכתבי יד שונים השמורים בספריות אוניברסיטת קיימברידג'.

"Greensleeves" והנרי השמיני

רווחת אמונה עיקשת לפיה הולחן "Greensleeves" בידי הנרי השמיני עבור אהובתו ובת זוגו לכס המלכות לימים, אן בוליין. אן דחתה את מאמצי הנרי לפתותה, ודומה כי דחיה זו נזכרת בשיר כאשר אהובת הדובר "השליכתני בלי גינונים" (cast me off discourteously). עם זאת, לא הלחין הנרי את "Greensleeves", אשר קרוב לוודאי אליזבתני במקורו ויסודותיו שאובים מסגנון קומפוזיציה איטלקי אשר לא התפשט לאנגליה אלא לאחר מות הנרי.

פרשנות מילולית

פרשנות אפשרית היא, כי הייתה הגבירה שרוולים ירוקים עלמה מופקרת ואף זונה. בעת ההיא נקשרה המילה "ירוק" במובנים מיניים, ובפרט בצירוף "שמלה ירוקה" (a green gown), התייחסות להופעת כתמי דשא על גבי שמלת עלמה אילו התנתה אהבים בחוצות.
ביאור חלופי הוא, כי טעו לחשוב את הגבירה שרוולים ירוקים לבלתי מוסרית עקב מלבושיה. דחייתה נטולת האדיבות את מהלכי הדובר תומכת בטענה כי אין כך הדבר.
בתרגומו של נוויל קוגהיל את "סיפורי קנטרברי", הוא מבאר כי: "ירוק [בעידנו של צ'וסר] היווה את גוון החדווה אשר באהבה. הדבר מהדהד ב'הייתה שרוולים ירוקים חדוותי' [Greensleeves was my delight] ועוד".

תמליל חלופי

המזמור "איזהו הילד?" (What Child Is This?), מאת ויליאם צ'אטרטון דיקס, חובר בשנת 1865 על-פי נעימת "Greensleeves" וזוכה לשימוש ברחבי הכנסייה הנוצרית המערבית.
נעשה שימוש נרחב בווריאציה בסרט הקולנוע "כיצד נכבש המערב" (1962) כשיר "בית באחו", מילים מאת סמי קאהן (Sammy Cahn), בביצועה של דבי ריינולדס.

אזכורים ספרותיים מוקדמים

ב"נשי וינדזור העליזות" מאת שייקספיר, אשר חובר בשנת 1602 לערך, מתייחסת המאהבת פורד פעמיים ללא כל ביאור לנעימת "Greensleeves", ובהמשך מזדעק פלסטף:
מי יתן וימטירו המרומים תפוחי אדמה! מי יתן וירעימו לנעימת "שרוולים ירוקים"!
ארמזים אלה מעידים כי השיר היה ידוע היטב בעת ההיא.

מוזיקה

"Greensleeves" הנו במודוס דורי, אולם יש כי הוא מנוגן בידי מלחינים עכשוויים בסולם מינורי.
בשנת 1929 הכניס המלחין רייף וון ויליאמס קטע מבוסס על Greensleeves במבוא למערכה השלישית של האופרה שלו "סר ג'ון מאוהב" (שגיבורו פלסטף). הקטע הכולל באמצעו גם שיר עם נוסף Lovely Joan עובד על ידי המלחין ראלף גריווס (1966-1889), תלמיד של וון ויליאמס, לתזמורת מיתרים, אחד או שני חילילים ולנבל (או פסנתר). העיבוד נודע כ"פנטזיה לפי Greensleeves מאת וון ויליאמס".