google/wiki40b huggingface dataset:
פרנסס הרפר

תחילת דרכה

פרנסס אלן וטקינס נולדה בבולטימור, מרילנד, בת יחידה להורים שחורים חופשיים. בגיל שלוש כבר הייתה יתומה, וגודלה בידי דודה ודודתה מצד אמה. הדוד, ויליאם וטקינס, היה איש כמורה ופעיל זכויות אזרח. היא התחנכה בבית הספר שאותו ניהל עבור ילדים שחורים בבולטימור. בגיל 14 יצאה פרנסס לשוק העבודה, ועבדה כתופרת, וכן כמשרתת בבית של לבנים קווייקרים, שם הייתה לה גישה לספריה עשירה, שאפשרה לה להרחיב את הידע הספרותי שלה.

קריירה ספרותית

ב-1845, כשהייתה בת 20, יצא לאור ספר השירה הראשון שלה, Forest Leaves (עלי יער). ספרה השני, Poems on Miscellaneous Subjects" (שירים במגוון נושאים) (1854), זכה להצלחה, ויצא במספר מהדורות. בשנת 1859, סיפור קצר פרי עטה, "The Two Offers" (שתי ההצעות), פורסם בכתב עת ספרותי שחור; היא הייתה האישה השחורה הראשונה לפרסם סיפור קצר.
היא המשיכה לפרסם שירים וסיפורים קצרים במהלך חייה. היא כתבה שלושה רומנים שפורסמו בהמשכים בכתב עת נוצרי בין השנים 1868 ל-1888, אך היא ידועה בשל הרומן הראשון שכתבה - שהיה האחרון שפורסם כספר - Iola Leroy, או Shadows Uplifted ‏(1892), שיצא לאור כשהייתה בת 67. במשך תקופה ארוכה נחשב ספר זה הרומן הראשון שפורסם מאת אפרו-אמריקאי, אך אחר כך גילו עבודות מוקדמות יותר של הרייט א. וילסון ווויליאם ולס בראון. ועדיין, ספריה הם מהמוקדמים. הרפר כתבה בסגנון הרומנטי שהיה מקובל בתקופתה, אך עסקה בספריה בסוגיות חברתיות רציניות, כולל חינוך של ילדות ונשים, "מעבר", כפי שנקרא כשאדם שחור בהיר עור נתפש כלבן, נישואי תערובת בין שחורים ולבנים, מיגור העבדות, תקופת השיקום, התנועה לאיסור אלכוהול, ואחריות חברתית.
בצלאל יפה

תולדות חייו

יפה נולד בעיר גרודנו שברוסיה הלבנה, בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית (כיום בבלארוס), נצר למשפחת רבנים ידועה, ובן בנו של הרב מרדכי גימפל יפה מרוז'ינוי. יחד עם אחיו, אריה לייב יפה, היה בין חובבי ציון הראשונים בעיר ועסק במסחר ובחינוך, בין היתר הקים את החדר המתוקן הראשון בעיר והיה ציר לקונגרסים הציוניים הראשונים. ב-1903 הוזמן על ידי מנחם אוסישקין להשתתף בכנסייה הארצישראלית הראשונה (והיחידה שהתקיימה) בזכרון יעקב. ב-1909 עלה לארץ ישראל בעצמו.
בארץ ישראל היה מנכ"ל חברת "גאולה" (שהוקמה על ידי מאיר דיזנגוף) לשם גאולת קרקעות (רכישתן מבעליהן הערבים ומכירתן ליהודים); הקרקעות שרכשה החברה הרחיבו את תחום העיר תל אביב דרומה. ב-1911 ייסד יחד עם מרדכי וייסר, עקיבא אריה ויס ויעקב שרתוק את חברת "חברה חדשה" אשר רכשה קרקעות מערבים ומכרה אותן ליהודים, על קרקעות "חברה חדשה" הוקם רחוב אלנבי. כמו כן יזם את הקמת מפלגת הסתדרות האזרח.
לאחר מלחמת העולם הראשונה והצהרת בלפור דחף להקמת גוף שיהווה סמכות ייצוגית מול שלטון המנדט הבריטי. ביוזמתו של בצלאל יפה התכנסו נציגי היישוב והחליטו על הקמתה של אספה מכוננת לתכנון הגופים הנבחרים ודרך בחירתם. בכינוס זה, ב-1918, הוחלט על בחירת ועד מייצג – "הועד הזמני ליהודי ארץ ישראל" אך מחלוקות מנעו את פעילותו הסדירה. לבסוף הוקמו ב-1920 מסגרות אספת הנבחרים והוועד הלאומי (הרשות המבצעת של האספה). יפה היה חבר אספת הנבחרים הראשונה והוועד הלאומי מטעם מפלגת הסתדרות האזרח עד מותו. כמו כן היה חבר הנהלת חברת הכשרת היישוב, ראש הוועד הראשון של מגן דוד אדום וראש ועד קהילת יהודי תל אביב-יפו.
אשתו, אנה (חנה; נפטרה ב-1938), הייתה מהפעילות הראשונות של ויצו בארץ ישראל ומנהלת בית הספר למשק בית וחקלאות להכשרת פועלות בתל אביב (בית חנה) מייסודה של חנה מייזל שוחט.
נפטר ב-1925 בתל אביב ונקבר בבית הקברות טרומפלדור בעיר.
על שמו רחוב במרכז תל אביב.
סנצ'ו פנסה

סנצ'ו פנסה (בספרדית: Sancho Panza), הוא דמות בדיונית ברומן "דון קישוט" שנכתב על ידי הסופר הספרדי מיגל דה סרוואנטס סאבדרה, וראה אור בשני כרכים: הראשון בשנת 1605, והשני בשנת 1615. סנצ'ו פנסה הוא נושא הכלים של גיבור הרומן דון קישוט, ומלווה את אדונו במסעותיו לאורך הרומן תוך כדי אמירת הערות מחוכמות לרוב.
בתחילת הרומן פנסה הוא איכר עני ופשוט החי בכפר, נשוי ואב לשני ילדים. פנסה מחליט להתלוות לדון קישוט במסעותיו בתור נושא הכלים שלו, לאחר שדון קישוט מבטיח להפוך את סנצ'ו למושל של אי.
בעוד התעתיק המקובל של שם הדמות המתבסס על המקור הספרדי הוא "סנצ'ו פנסה", הצורה שהשתרשה בתרבות העברית הפופולרית היא "סנצ'ו פנצ'ו". משמעות המילה "פנסה" (panza) בספרדית היא "בטן" או "כרס".
ויטוריו דה סיקה

חייו

נולד בסורה שבמרכז איטליה וגדל בעיר נאפולי במשפחה קשת יום. כבר בנערותו יצא לעבודה כפקיד. נמשך מגיל צעיר למשחק ובזכות מראהו הנאה זכה כבר בגיל 17 לשחק בסרט. ב-1923 הצטרף לחבורת תיאטרון ובסוף שנות העשרים כבר נחשב כשחקן פופולרי מאוד בהצגות תיאטרון שרובן היו קומדיות קלילות. הוא החל לשחק גם בסרטים בעלי אופי דומה וגם שם צבר הצלחה מרובה. ב-1940 הוא החל לביים סרטים ושוב, בדרך כלל קומדיות קלילות.
ב-1943 חל מפנה כאשר בסרטו החמישי של דה סיקה "הילדים צופים בנו" הוא הראה בעבודת הבימוי שלו עמקות מפתיעה ומגע רגיש בעבודה עם שחקנים ובמיוחד עם ילדים. זה היה גם הסרט הראשון שבו שיתף פעולה עם התסריטאי צ'זרה זוואטיני שאיתו יצר מאוחר יותר את רוב סרטיו המפורסמים. שני הסרטים שפרצו עבורו את הדרך לפרסום העולמי, היו ממבשרי זרם הנאו ריאליזם בקולנוע האיטלקי ועסקו במצוקות האדם העני והפשוט על רקע סיום מלחמת העולם השנייה. הסרט הראשון היה "מצחצחי הנעליים" שיצא ב-1946 והשני, אולי סרטו המפורסם ביותר, "גונבי האופניים" יצא ב-1948. שני הסרטים זכו בפרס מיוחד מהאקדמיה האמריקאית (באותה תקופה עדיין לא הוענק פרס אוסקר ל"סרט הזר הטוב ביותר"). ב-1951 יצאו שני סרטים נוספים בבימויו. "נס במילאנו" ו"אומברטו דה" שעסק בחייהם של הקשישים. למרות אהדת הביקורת, הסרט נחל כישלון מסחרי ודה סיקה הפסיק לתקופה של חמש שנים לביים סרטים וחזר להופיע כשחקן.
אף על פי שבשנים הבאות הוא המשיך וביים מדי פעם סרטים, מקובל לחשוב שסרטיו החשובים ביותר של דה סיקה היו אלו שהוא ביים בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה. הוא זכה בעוד שני פרסי אוסקר עבור שניים מסרטיו היותר מאוחרים. "אתמול היום ומחר" ב-1964 ו"הגן של פינצי קונטיני" (על פי ספרו של ג'ורג'ו באסאני) ב-1970. בסרטו זה הוא מותח ביקורת על הפאשיזם האיטלקי ומשרטט את קורותיה של משפחה יהודית עשירה באיטליה של מלחמת העולם השנייה. ב-1965 שיחק בסרט מול פלנדרס בתפקיד הרוזן.
בשנת 2003 נטען על ידי עיתון איטלקי, כי דה סיקה פעל יחד עם הותיקן ב-1943, לעכב סיום עבודה על סרט בבימויו, שהופק על ידי הכנסייה, על מנת למנוע את גירושם למזרח של 300 פליטים (חלקם יהודים) ששיחקו כניצבים בסרט. וזאת, עד אשר הגרמנים עזבו את רומא ב-1944.

השפעה

השפעת סרטיו של דה סיקה, ובמיוחד אלו שיצר בין השנים 1946–1952, ניכרת על דורות שלמים של במאים, במיוחד במאים שהראו בסרטיהם את חייהם של בני המעמדות הנמוכים, אך לא רק הם. גם במאים מודרניים כמו קן לואץ' למשל, מצהירים בצורה גלויה על ההשפעות הללו. במשאל שעורך מדי עשור המגזין הבריטי Sight & Sound בקרב מבקרי קולנוע ובקרב במאים לגבי עשרת הסרטים הטובים ביותר בהיסטוריה של הקולנוע, הגיע בשנת 2002 הסרט "גונבי האופניים" למקום השישי אצל הבמאים בני זמננו ולמקום ה-45 בלבד אצל המבקרים. בשנת 2012 דורג הסרט במקום ה-10 במשאל הבמאים.
גם בסרט הישראלי מ-1965, "הילד מעבר לרחוב", בבימויו של יוסף שלחין, שזכה לשבחים בפסטיבל הסרטים של ונציה וזכה להצלחה מסחרית בישראל, ניכרת השפעת סרטיו של דה סיקה.
הפלך

הפלך (באנגלית: The Shire) הוא מקום בארץ התיכונה, העולם הדמיוני שהמציא ג'.ר.ר. טולקין ("שר הטבעות"). הפלך הוא מקום מושבם של רוב ההוביטים, השוכן באזור ארידור שבמערב הארץ התיכונה.

יסודו של הפלך

ראשית ישובו של הפלך הייתה בשנת 1601 לעידן השלישי, כאשר האחים מרצ'ו ובלנקו מבני פלוהיד עזבו את אזור ברי (שם גרו הוביטים רבים באותו זמן) וחצו את נהר הברנדוין מערבה בראש קבוצה גדולה של הוביטים (משנה זו מתחיל מניין השנים של ההוביטים). ארגלב השני מלך ארנור העניק להם את כל האדמות של האזור ההוא (שממערב לברנדוין) והם קראו לארצם החדשה הפלך. בשנים שלאחר מכן הצטרפו אליהם רוב ההוביטים.

הגאוגרפיה של הפלך

גבולותיו של הפלך הם: בצפון הרמות הצפוניות, במערב השפלות הרחוקות, בדרום אזור הביצות ובמזרח נהר הברדוין (אם כי מחוז בקלנד שיוּשב על ידי בני ברנדיבאק נמצא ממזרח לו) והיער העתיק.
הפלך מתחלק ל־4 נפות: צפונית, דרומית, מערבית ומזרחית. ממזרח לפלך, בין נהר הברדוין לבין היער העתיק, נמצא מחוז בקלנד, שיושב בערך בשנת 740 למניין הפלך (2340 לעידן השלישי) על ידי גוֹרְהֶנדַד אולדבק איש מריש (אזור בנפה המזרחית), ששינה את שם משפחתו לברנדיבאק. בימי מלכותו של אראגורן נוסף לפלך מחוז המערב, השוכן בין השפלות הרחוקות לבין גבעות הצריח. בירת הפלך היא העיר מיקל דלבינג שבשפלות הלבנות בנפה המערבית.

סדרי השלטון בפלך

מאז חורבן ממלכת ארנור (ב־1974 לעידן השלישי) הפלך היה פחות או יותר מחוסר ממשל. להלכה מינו ההוביטים נגיד שינהיג אותם, אבל סמכותו הייתה בעיקר בימי מלחמה, ומכיוון שבפלך כמעט ולא היו עיתות מלחמה זה היה תפקיד של כבוד בלבד. הנגיד הראשון היה בקה איש מריש וממנו יצאו בני אולדבק. מאוחר יותר עברה משרת הנגיד למשפחת טוק. בעל הסמכות הממשית היחיד בפלך היה ראש עיריית מיקל דלבינג (או ראש עיריית הפלך). הוא היה אחראי לניצוח על הנשפים המתקיימים בעיר, ומלבד זאת היה ממונה על דואר הפלך, על שוטרי הפלך (הם היו מעטים מאוד ועסקו בטיפול בבעיות שוליות כמו בהמות טועות, מכיוון שבעיות חמורות יותר לא היו בנמצא) ועל שומרי הגבול.
אלכסיה, נסיכת הולנד

חיים

הנסיכה אלכסיה נולדה ב-26 ביוני 2005 בשעה 14:41 (שעון מקומי), בבית החולים ברונובו שבהאג, הולנד. אביה רשם את לידתה ב-28 ביוני בבניין העירייה הישן בהאג. הנסיכה אלכסיה היא בת של וילם-אלכסנדר, מלך הולנד ומקסימה, מלכת הולנד. מצד אביה היא נצר לשושלת אורנג'-נסאו ונכדה לביאטריקס, מלכת הולנד. מוצאה של אמה הוא מארגנטינה. ב-19 בנובמבר הוטבלה לנצרות בכנסייה בעיר ואסנאר, תוך שימוש במי נהר הירדן מארץ ישראל. בין סנדקיה נמנים יוהאן-פריסו, נסיך אוראניה-נסאו ומתילדה, מלכת בלגיה.
אלכסיה היא בתם השנייה של המלך והמלכה. אחותה הגדולה קתרינה אמליה היא יורשת הכתר הנוכחית. אחותה הקטנה הנסיכה אריאן נולדה ב-2007. אלכסיה מתגוררת בטירה מלכותית הממוקמת בעיירה במערב הולנד ביחד עם הוריה ואחיותיה. הנסיכה דוברת הולנדית, אנגלית וספרדית ומתעניינת בנגינה בפסנתר, רכיבה, הוקי קרח, טניס ובלט. בפברואר 2016 שברה הנסיכה את עצם הירך הימנית שלה במהלך חופשת סקי באוסטריה. היא נאלצה להשתמש בקביים במשך זמן מה.

שם

על פי עדותו של המלך, השם "אלכסיה" הוא על שמו, ונבחר בגלל התעקשותה של אשתו. המלך הדגיש שבתו אינה קרויה על שם אלכסיה גרינדה, בתו הבלתי-חוקית של ברנהרד, נסיך ליפה-ביסטרפלד. היא קרויה גם "יוליאנה" - על שם סבתא רבה שלה יוליאנה, מלכת הולנד, "מרסלה" - על שם אחת מדודותיה של אמה המשמשת גם כסנדקית שלה, ו"לאוריטיאן" על שם לאוריטיאן ברינקהוסט, אשת דודה קונסטנטין, נסיך הולנד.
הרלד צור האוזן

ילדות ונעורים

כילד, גדל צור האוזן עם משפחתו בגלזנקירכן שבגרמניה, בתקופת מלחמת העולם השנייה. הוא התחיל את לימודיו בבית הספר בשנת 1942, אך בית הספר נסגר מיד לאחר מכן בגלל ההפצצות בעיר. צור האוזן לא הלך לבית ספר עד סוף המלחמה, בסוף שנת 1945. כבר כילד התעניין בביולוגיה, ציפורים, בעלי חיים ופרחים. בנוסף, מגיל צעיר היה נחוש להפוך למדען. בגיל 10, התחיל ללמוד בגימנסיה, אך בגלל שלימודיו עד אז לא היו סדירים, היו לצור האוזן פערים בהכשרתו החינוכית והלימודים בגימנסיה היו קשים. אף על פי כן, לאחר השנה הראשונה, למרות שלא היה תלמיד מצטיין, המשיך בלימודיו. בשנת 1950 עבר עם הוריו לצפון גרמניה, שם למד בבית הספר התיכון "abitur" עד לסיום לימודיו בשנת 1955.

קריירה מחקרית

צור האוזן התלבט אם ללמוד באוניברסיטה ביולוגיה או רפואה, בחר רפואה והתחיל את לימודיו באוניברסיטת בון. השנתיים הראשונות היו קשות במיוחד, מפני שהוא החליט לשלב בלימודי הרפואה גם הרצאות וקורסים בביולוגיה. הוא המשיך את לימודיו שנה באוניברסיטת המבורג ובאוניברסיטת דיסלדורף, שם גם סיים את לימודיי הרפואה וקיבל תואר דוקטור לרפואה (MD).
בשנת 1964 התחתן עם אשתו הראשונה ולהם שלושה ילדים. אחרי סיום הדוקטורט, עבד במשך 3.5 שנים במכון למיקרוביולוגיה רפואית של אוניברסיטת דיסלדורף, עד שקיבל הצעה מהזוג ורנר וגרטרוד הנלה (Werner and Gertrude Henle) לעבוד בבית החולים לילדים בפילדלפיה, שם התחיל לעבוד בתחילת 1966. 
ב-1969 חזר לגרמניה, ועבד באוניברסיטת וירצבורג, בה קיבל הכרה במומחיותו. בשנת 1972 התמנה ליושב ראש מכון הוירולוגיה הקלינית שהוקם באוניברסיטת ארלנגן-נירנברג. יחד עם קבוצת חוקרים, ביניהם פרופ' לוץ גיסמן ואתל-מישל דה ויליארס (אשר גם נישאה לצור האוזן לאחר גירושיו), ביצעו מחקרים על וירוס הפפילומה האנושי. ב-1977 התמנה ליושב ראש המכון לווירולוגיה באוניברסיטת פרייבורג ורוב הקבוצה שהייתה אתו בארלנגן הצטרפה אליו בפרייבורג, בה המשיכו באינטנסיביות את מחקריהם בנושא וירוס הפפילומה. משנת 1983 עד לשנת 2003 היה צור האוזן יו"ר וחבר במועצת המנהלים של המרכז לחקר הסרטן בהיידלברג שבגרמניה. הוא המשיך לעבוד במעבדה בתחום וירוסים במרכז לסרטן ומשנת 2000 היה לעורך הראשי של כתב העת " International Journal of Cancer". בשנת 2006 כתב את ספרו "Infections Causing Human Cancer" ומשנת 2010 הפך לנשיא ארגון סיוע הסרטן הגרמני.

גילוי הקשר בין וירוס הפפילומה לסרטן צוואר הרחם

בשנות השבעים, כשהחל לחקור בנושא, חוקרים לא האמינו שישנו קשר בין וירוסים לסרטן, אבל צור האוזן המשיך במחקרו. הוא הבין שה-DNA  של וירוס הפפילומה יכול להתקיים במצב לא פעיל בגידול סרטני וניתן למצוא אותו באמצעות חיפוש ספציפי אחר DNA ויראלי. בנוסף, גילה כי וירוס הפפילומה מהווה משפחה הטרוגנית של וירוסים. באמצעות דגימות ביופסיה של חולות סרטן צוואר הרחם גילה שבעיקר זנים 16 ו-18 ממשפחת וירוס הפפילומה, הם הגורמים לסרטן צוואר הרחם. בשנים 1983-1984 הוא שיבט את הווירוס מסוגים 16 ו-18 והסתבר ששני הזנים הללו נמצאו בכ-70% מהביופסיות של חולות סרטן צוואר הרחם מכל העולם. ב-2008 זכה צור האוזן בפרס נובל על גיליו שווירוס הפפילומה גורם לסרטן צוואר הרחם.
משחק מתודי

מקורות

"השיטה" היא ביסודה אסכולה אמריקאית שפותחה ונהפכה להיות פופולרית על ידי לי סטרסברג ב"אולפן השחקנים" וב"קבוצת התיאטרון" בעיר ניו יורק בשנות הארבעים והחמישים. היא נגזרת משיטת סטניסלבסקי על שמו של קונסטנטין סטניסלבסקי, שהיה חלוץ בפיתוחם של רעיונות דומים בשאיפתו ל"אמת תיאטרלית". הדבר יושם בצוותא עם השחקנים המובילים ברוסיה בד בבד עם הדרכתו, כתיבתו ומשחקו בתיאטרון האמנותי של מוסקבה (שנוסד ב-1897).
תלמידיו של סטרסברג כוללים רבים מן השחקנים המפורסמים ביותר באמריקה במאה העשרים ובכללם פול ניומן, אל פאצ'ינו, ג'יימס דין, דסטין הופמן, מרילין מונרו, רוברט דה נירו, סטיב מקווין, מרלון ברנדו ורבים אחרים.

הטכניקה

ישנם המחשיבים את המשחק המתודי כקשה ללימוד. באופן חלקי הדבר הוא תפיסה מוטעית שלפיו זוהי שיטה "בלבדית". השיטה "The Method" (בניגוד ל"method" ב-m קטנה) מתייחסת על פי רוב להוראתו של לי סטרסברג, אך למעשה אין איש שקבע מסמרות בה. סטניסלבסקי בעצמו שינה את שיטתו באופן תדיר ורב תהפוכות במהלכה של הקריירה שלו. רב הגוניות וחוסר הבהירות יכולים להופכה לקשה ללימוד כשיטה בלבדית. הדבר נובע חלקית אף מן העובדה שלעיתים שיטות משחק מאופיינות על ידי צופים מן הצד כנטולות כל גישה טכנית או ייחודית למשחק, בעוד שהרוויה בבתי ספר למשחק, בתוכניות לימודים ובשנים הרבות המוקדשות ללימודים סותרות הנחה זו.
על כל פנים ניתן לטעון בהכללה שהמשחק המתודי משלב עיון זהיר במניעיה הפסיכולוגיים של הדמות ובמידה מסוימת הזדהות אישית עמו, ובוודאי שיעתוק מצבה הרגשי של הדמות בדרך מציאותית. בדרך כלל יוצר הדבר ניגוד לקלישאות, אי מציאותיות ו"חותמת גומי" כביכול או משחק מופגן. ברוב המקרים, על כל פנים, הסברה נעשית אודות הדמות וטבעם הגחמני, החמקמק והרגיש של הרגשות המשתלבים יחדיו והופכים את שיטת המשחק לקשה ללימוד.
השיטה משתנה בגרסה המדויקת הנלמדת על ידי במאים ומורים רבים הטוענים להפצתם של עקרונות הטכניקה, התהליך יכול לכלול אידאולוגיות ותרגולים שונים כמו: "כאילו", "תחליף", "זיכרון רגשי", ו"הכנה".
חלוץ תיאטרון אחר, סנפורד מייזנר, דגל באסכולת משחק שונה, אם כי קרובה, המכונה טכניקת מייזנר. מייזנר נפרד מסטרסברג על רקעו של (sense memory או sensory memory) "זיכרון תחושה" או "זיכרון רגשי" אחת מעקרונות השיטה האמריקאית בת הזמן ההוא. אלו שהתלמדו אצל סטרסברג ניסו לעיתים קרובות לחוות את כל מנעד הרגשות כמו הדמות אותה הם מגלמים, והשתמשו לעיתים קרובות בניסיון אישי על הבמה על מנת להזדהות עם חיי הרגש של הדמות ולהביעם על הבמה. מייזנר סבר כי זהו דבר שכלתני יתר על המידה ודגל בשקיעת עצמנו לתוך הדמות ולהתפתח באופן חופשי באמצעות ההבנה של מניעיה ודרך תרגילים הוא תכנן לעזור לשחקן להשיג השקעה אמוציונלית בפרץ הרגשות ואז לשחרר אותו או אותה על מנת שיוכלו להגיב לדמות.
סטלה אדלר, המאמנת שתהילתה חוזקה על ידי הצלחתם של תלמידיה מרלון ברנדו ורוברט דה נירו, כמו גם היותה המורה היחידה מקבוצת התיאטרון שלמדה את טכניקת המשחק בצוותא עם סטניסלבסקי עצמו, נפרדה אף היא מסטרסברג ופיתחה צורת משחק אחרת משל עצמה. הטכניקות שלה היו מבוססות על הרעיון שאין האדם חייב להעלות באוב רגשות מעברו, אלא להשתמש במקום זאת בנסיבות נתונות. הטכניקה של סטלה אדלר נסמכת על ההתמדה במשימה של רצונות, צרכים, ומטרות. הדבר גם גורם להמריץ את השחקן לתור אחר דמיונו עם השימוש ב"כאילו". כפי שהיא הטיפה לעיתים מזומנות, "אנו מה שאנחנו עושים, לא מה שאנחנו אומרים".
אמנות הסלע בטאנום

היסטוריה

הנוכחות האנושית באזור החלה בתקופה המזוליתית (האלף ה-9 עד האלף ה-4 לפנה"ס). סביב 3800 לפנה"ס הגיעה המהפכה החקלאית לדרום סקנדינביה, ועודדה את הקמת יישובי הקבע הראשונים. תקופת הברונזה באזור החלה בסביבות שנת 1800 לפנה"ס, בתקופה בה קו החוף היה גבוה בכ-25 עד 30 מטרים מגובהו כיום. בתקופה זו החלה אמנות הסלע באזור לפרוח. במאה ה-5 לפנה"ס החל האקלים בסקנדינביה להתקרר באופן משמעותי, דבר שהביא לשקיעה תרבותית ולסופה של תרבות תקופת הברונזה הנורדית. המחקר באזור החל במאה ה-18.

הממצאים

סלע האם בסביבות טאנום עשוי גרניט, ובמקומות רבים הוא הוחלק בידי הקרחונים שנעו צפונה לקראת סוף עידן הקרח האחרון. במקרים מסוימים חורץ הסלע על ידי סלעים שנישאו על ידי הקרחונים. אמני הסלע בחרו במשטחים סלעיים אלה לציורי הסלע שיצרו, ואלה מרוכזים בגובה התואם את גובהו של קו החוף בתקופת הברונזה.
תחילה גילפו האמנים בסלע מסגרת לציורים, תוך שהם שוברים את פני הסלע ומסירים את הפסולת; ולאחר מכן חצבו לעומקו בעזרת פטישים ואיזמלי אבן. ביצירות שנתגלו נע עומק החריטה בין מילימטר בודד ל-40 מילימטרים, והחוקרים הציעו כי ככל שליצירה נודעה חשיבות וסימבוליות גדולות יותר, כך נחרטה לעומק רב יותר בסלע, וזאת כדי שתהיה ברורה גם במקרים של התאספות קהל רב אשר חזה בה. ברי כי חלק מהמשטחים תוכננו בטרם החלה העבודה עליהם.
בבוהוסלן התגלו לפחות 1,500 אתרי אמנות סלע שונים, ובכל אחד מהם מספר ציורים או חריטות. באתרים הגדולים מגיע מספר הציורים למאות, ובסך הכל ישנם בבוהוסלן יותר מ-40,000 ציורים ידועים. הציורים והחריטות עוסקים במגוון נושאים, דוגמת חיי יום יום, ענייני מלחמה, פולחן ודת. עם הדמויות והנושאים שנתגלו נמנים שקעים, מעגלים וגלגלים, סירות ואוניות, בעלי חיים ובני אדם, ידיים, רגליים וכפות רגליים, מרכבות, מחרשות פרימיטיביות, רשתות דיג, מלכודות, מבוכים, עצים, כלי נשק ועוד.
שניאור זלמן פרדקין

תולדותיו

נולד לשלמה ואידל בעיירה לאדי, עיירתו של מייסד תנועת חב"ד – רבי שניאור זלמן מלאדי, ונקרא על שמו. היה תלמיד מובהק של בעל הצמח צדק מלובביץ'. בשנת תרט"ו (1855) נבחר לכהן כרב העיר פולוצק בבלארוס, בשנת תרכ"ח (1868) נבחר לכהן כרבה של העיר לובלין, ומאז נודע בכינוי "הגאון מלובלין". היה ידוע בגאונותו וכאחד מגדולי דורו. עם פטירת רבו, בעל הצמח צדק, פעל רבות למען המשכה של תנועת חב"ד על ידי בנו הרב שמואל שניאורסון, בעיירה לובביץ'.
עלה לירושלים בקיץ תרנ"ב (1892) ויסד בה את בית הדין של כוללות החסידים, בנפרד מבית הדין של עדת הפרושים בראשות הרב שמואל סלנט. התגורר בחצר ראנד. בתחילה לא קיבל עליו את עול הרבנות, אך לבסוף שימש גם כרב הקהילה החסידית בירושלים לזמן קצר. כרב, נהג לקבל פתקאות ובקשות ברכה. נפטר בה' בניסן ה'תרס"ב (1902) ונקבר בחלקת חב"ד שבבית הקברות בהר הזיתים.
הרב מלובלין כתב את ספר השו"ת תורת חסד, שחלקו הראשון על חלק אורח חיים יצא לאור בוורשה תרמ"ג, ירושלים תרס"ט. חלקו השני של הספר על חלק אבן העזר, הודפס לאחר פטירתו על ידי הדיין טוביה אריה גולדברגר.
רחוב "תורת חסד" בקריית בעלז בירושלים קרוי לזכרו.

משפחתו

ידוע על תשעה ילדים שהיו לו -ארבעה בנים וחמש בנות. בנו וממשיך דרכו, היה הרב דוב בער שכונה 'לאדיער'.
נכדו – בן בתו רבקה, הוא מפקד הפלמ"ח הראשון יצחק שדה.
מאסינדי

מחוז מאסינדי נמצא במערב התיכון של אוגנדה, במרחק של 210 קילומטרים מקמפלה, עיר הבירה של אוגנדה. המחוז גובל עם המחוזות הבאים: מחוז בוליסה בצפון-מערב, מחוז אמורו בצפון, מחוז אויאם בצפון-מזרח, מחוז אפק במזרח, המחוזות נאקאסונגולה ונאקאסאקה בדרום מזרח, מחוז קיבוגה בדרום ומחוז הוימה במערב.
שטחו של המחוז הוא 9,326 קמ"ר וגובהו הממוצע של המחוז הוא 1,259 מטר. כמות הגשם הממוצעת שיורדת בשנה היא 1200 מ"מ והיא מתפרשת לשתי עונות, הגשמים העוצמתיים ביותר יורדים בין החודשים מרץ-מאי ואוגוסט-נובמבר.
האוכלוסייה במחוז מאסינדי היא כ-400,000 נפש והוא נחשב מגוון מבחינה אתנית, כאשר יש בו מעל 56 עמים שונים, כמעט לכל שבטי אוגנדה יש ייצוג במחוז. קבוצת האוכלוסייה הגדולה ביותר היא שבטי בניורו ובאגונגו שהם כ-59.9% מהאוכלוסייה, שבטי אלור, ז'ון וארינגה הם כ-5.3% ושבט הבארולי שהוא 4.5% מהאוכלוסייה.
לנקסטר (קליפורניה)

היסטוריה

לנקסטר הוקמה בסוף המאה ה-19 על ידי מ.ל ריגס, איש נדל"ן שראה עתיד בשטח המדברי, לצד מסילת רכבת של יוניון פסיפיק ורכש את האדמה.
שמה של העיר ניתן לה על שם לנקסטר, פנסילבניה או לנקסטר (לנקשייר), אנגליה. 
בתחילת דרכה היה זה ישוב מנומנם שכלל מספר קטן של בתים, בית מלון אחד ותחנת רכבת קטנה על מסילת הרכבת בין לוס אנג'לס לסן פרנסיסקו. 
האוכלוסייה של העיר החלה לגדול לאחר שנמצא זהב בהרים סביב עמק אנטילופה. השמועה התפשטה במהרה, ובתוך זמן קצר החלו לנהור לאזור אנשים מכל רחבי ארצות הברית.
אומנם ההתפתחות הגדולה של העיר החלה בשנת 1930 בזכות התעשייה האווירית. חיל האוויר האמריקאי שעוד היה בתחילת דרכו דאז, בנה בסיס ניסויים בקרבת העיר. דבר שתרם משמעותית לגידול האוכלוסייה. עד היום תחום התעופה הוא השולט בלנקסטר ושכנתה הדרומית, פאלמדייל. כאשר מפעלים גדולים של חברות ענק בינלאומיות כמו נורת'רופ, בואינג ולוקהיד מרטין נמצאות בפאלמדייל ונותנות תעסוקה לרבים מתושבי שתי הערים הללו.
במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20, הגיע לעיר גל גדול של תושבי לוס אנג'לס אשר חיפשו בית בפרברים וכאלה שבאו בעקבות הזדמנויות עבודה רבות שהציעוה התעשייה האווירית. 
בשנת 1977 הוכרזה לנקסטר רשמית לעיר וחיו בה באותה תקופה כ-45,000 תושבים.

גאוגרפיה

לנקסטר שוכנת בגובה 720 מטרים מעל פני הים בעמק אנטילופה השטוח מוקפת הרים, 112.5 ק"מ צפונית ללוס אנג'לס. שטחה הכולל של העיר הוא 243.9 ק"מ רבועים. היא גובלת בפאלמדייל מדרום והרי סן גבריאל.

אקלים

האקלים בסביבת לנקסטר הוא ים תיכוני. הטמפרטורה הממוצעת בקיץ 35 מעלות והטמפרטורה הממוצעת בחורף היא 10 מעלות.
זיווגים

הפקה

בסדרה נעשה שימוש בשיטות לא קונבנציונליות מבחינה קולנועית כמו מסך מפוצל ועלילה לא ליניארית.
בשנת 2003 צולמה גרסה אמריקאית לסדרה, שהייתה למעשה כמעט שכפול של הגרסה הבריטית. גרסה זו שודרה בספטמבר ברשת NBC אך נחלה כישלון חרוץ וירדה מהמסך לאחר 4 פרקים בלבד (צולמו מראש 10 פרקים, אך שישה מהם לא שודרו מעולם בארצות הברית, אלא רק במדינות אחרות, ביניהן ישראל). גם ביוון צולמה גרסה מקומית לסדרה, שלא האריכה ימים.

השראה

לעיתים קרובות עלתה ביקורת על כך שהסדרה היא מעין גרסה בריטית של הסדרה "חברים", בעיקר בגלל הפורמט הדומה - שלושה בנים ושלוש בנות בגילאי ה-30 לחייהם עם קשרים רומנטיים בין חלק מהם. רבים השוו גם את הפאב בסדרה לבית הקפה Central Perk שב"חברים". יוצר הסדרה ציין דווקא את הסדרה "סיינפלד" כמקור השראה משפיע יותר.

נקודה ישראלית

הפרק החמישי בעונה הראשונה עושה שימוש נרחב בישראל ובעברית. ג'ף פוגש בפאב בחורה ישראלית שמוצאת חן בעיניו והוא בעיניה, אך עקב הבדלי שפה הם לא זוכים לממש את משיכתם. שמה לא צויין מעולם, כי עקב אי הבנה מבין ג'ף ששמה בישראל הוא שדיים. את הבחורה מגלמת ישראלית המתגוררת בארצות הברית בשם ענת דיכטוולד. הפרק משתמש בטכניקה בלתי שגרתית - ג'ף מדבר באנגלית והבחורה בעברית ללא כתוביות לצופה האנגלי, ובסוף הסצנה היא מוקרנת מחדש מהכיוון ההפוך - הבחורה מדברת באנגלית וג'ף בשפה שנשמעת לעיתים דומה לספרדית, אך למעשה הומצאה על ידי השחקן, שוב ללא כתוביות. רק אז מגלה הצופה שלא מבין עברית את המשמעות האמיתית של השיחה.

תגובות וביקורת

הסדרה התקבלה לרוב בביקורות חיוביות בקרב מבקרי הטלוויזיה, ותסריטיו של מופאט לפרקיה זכו להערכה. ב-2003 זכתה הסדרה בפרס הקומדיה הבריטית בקטגוריית הקומדיה הטלוויזיונית הטובה ביותר.
בתחילה קיבלה הסדרה נתוני רייטינג נמוכים יחסית למצופה, אך אלו עלו בהדרגה ובעונה השלישית היא זכתה לנתוני צפייה גבוהים בקרב הקהל הבריטי.
נעיאל

נְעִיאֵל הייתה עיר מקראית בנחלת שבט אשר, הנזכרת פעם אחת בתנ"ך.
העיר נזכרת בתיאור גבול נחלת שבט אשר בספר יהושע: "וְשָׁב מִזְרַח הַשֶּׁמֶשׁ בֵּית דָּגֹן וּפָגַע בִּזְבֻלוּן וּבְגֵי יִפְתַּח אֵל צָפוֹנָה בֵּית הָעֵמֶק וּנְעִיאֵל וְיָצָא אֶל כָּבוּל מִשְּׂמֹאל".
במאה ה-19 זיהה החוקר קלוד קונדר את העיר הקדומה עם חורבה הקרויה ח'רבת יעניין, הנמצאת כשלושה קילומטר מצפון לכפר כאבול (הוא "כבול" המקראית והתלמודית), והאתר מופיע במפת הקרן הבריטית לחקר ארץ ישראל.
בסקר ארכאולוגי שנערך במקום נמצאו שרידים מתקופת הברונזה ומתקופת הברזל.