google/wiki40b huggingface dataset:
מיג-21

היסטוריה ודגמים

אב הטיפוס של המיג-21, שסומן Ye-6, טס לראשונה בשנת 1956 והמטוס הראשון נכנס לשירות מבצעי בחיל האוויר הסובייטי בשנת 1958. דגם מיוחד הוא דגם אימון דו־מושבי (Mongol).

בזירה המזרח-תיכונית

מטוסי מיג-21 סופקו למדינות רבות במזרח התיכון שהיו מקורבות לברית־המועצות דוגמת מצרים, סוריה ועיראק. כחודש לפני פרוץ מלחמת ששת הימים הפילו טייסי חיל האוויר הישראלי ששה מטוסי מיג-21 סוריים. במלחמה עצמה הושמדו מטוסי מיג-21 רבים על הקרקע במבצע מוקד. בשנת 1970 בעת מלחמת ההתשה נערך קרב אוויר בין שמונה מיראז'ים וארבעה פנטומים ישראליים לבין 24 טייסי מיג-21 רוסיים שהוצבו במצרים - קרב שהסתיים בהפלת חמשה מיגים. המטוס השתתף גם במלחמת יום הכיפורים ובמלחמת שלום הגליל, ועדיין נמצא (נכון למאי 2018) בשירות חיל האוויר הסורי, אך פינה את מקומו כמטוס המוביל לטובת מטוסים חדישים יותר - בסוריה מיג-29, מיג-23 ומיג-27, ובמצרים F-16 ומיראז' 2000.
מטוס מיג–21 היה המטוס הראשון שהופל על ידי מטוס F-15 ישראלי בשנת 1979.

מלחמת וייטנאם

כאחד ממטוסי הקרב החדישים באותה תקופה נעשה במיג-21 שימוש רב במלחמת וייטנאם. עם זאת, טייסים צפון-וייטנאמים רבים העדיפו על פניו את המיג-19 שיכול היה לשאת משקל רב יותר על כנפיו.

הערכת ביצועים יחסית למטוס המיראז' 3

לפי דני שפירא למטוס המיג-21 היו מגבלות מהירות נמוכות מאשר למיראז' 3 אך הדלק שבו הספיק למשך שהיה באוויר גדול יותר. הנסיקה שלו הייתה טובה יותר מאשר של המיראז' 3 אך בגובה נמוך ביצועיו היו נמוכים יותר.
לטיס מיג שפלט עצמו בגובה נמוך ובמהירות גבוהה, היה סיכוי טוב להישאר בחיים מכיוון שהחופה שימשה כעין מגן רוח בזמן ההפלטה מאחר שהייתה מחוברת בציר לחלק הקדמי של המטוס ולמושב המפלט.
ראות הטיס אחורה הייתה גרועה. תפעול ההגאים של המיג קשה במהירויות שמעל 500 קשר, ובעומס תאוצה גבוה הטייס היה חייב להפעיל כוח רב והמטוס איבד כמחצית מכושר תמרונו.
מנוע המיג ומערכותיו היו אמינים.
הקורפוס ה-11 (האימפריה הגרמנית)

היסטוריה

הקורפוס הוקם ב-30 באוקטובר 1866 וכמפקדו הישיר מונה היינריך פון פלונסקי. מטה הקורפוס היה בקאסל, וחייליו גויסו מפרובינציית הסן-נסאו (שטחי נסיכות הבוחר מהסן 
ודוכסות נסאו לשעבר). במהלך מלחמת צרפת-פרוסיה כלל הקורפוס את הדיוויזיות ה-21 וה-22, והיה תחת פיקודו של יוליוס פון בוזה. לאחר מכן חזר היינריך פון פלונסקי להיות מפקדו הישיר של הקורפוס, ותחת פיקודו הפך הקורפוס לחלק מהארמייה השלישית בפיקוד פרידריך, נסיך הכתר של פרוסיה. תחת פון פלונסקי השתתף הקורפוס בקרבות ויסמבורג, וורת' וסדאן.
בשנת 1871 צורפה הדיוויזיה ה-25 (הדוכסות הגדולה של הסן) לקורפוס. בשנת 1899 הוקם הקורפוס ה-18 והועברו אליו הדיוויזיות ה-21 וה-25. בתמורה קיבל הקורפוס ה-11 את הדיוויזיה ה-38.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הוצב הקורפוס בחזית המערבית כחלק מחלק מהארמייה השלישית, ונטל חלק במערכה על הגבולות. לאחר מכן הועבר לחזית המזרחית, שם לחם פון בקרב הראשון על האגמים המזוריים, ולאחר מכן בקרבות נוספים, ביניהם מתקפת גורליצה-טרנוב והנסיגה הגדולה. בשנת 1915 הועבר שוב לחזית המערבית, שם לחם בקרבות שונים בזירה. בשנת 1918 השתתף הקורפוס במתקפת האביב, ובאוגוסט הותקף בקרב אמיין. לאחר מכן לחם הקורפוס כנגד מתקפת מאה הימים של מדינות ההסכמה, ולאחר תבוסת גרמניה במלחמה פורק הקורפוס ב-30 בספטמבר 1919.
יוהנה ווקלק

ראשית חייה

ווקלק נולדה בעיר פרייבורג שבגרמניה לאב פרופסור לדרמתולוגיה, ולאחר שהתקבלה לגמנסיית פרדריק שבפרייבורג החלה בתיאטרון חובבים בשנת 1991.
עם תום לימודיה בשנת 1994, הגישה ווקלק שלוש בקשות לבתי ספר למשחק, ולבסוף התקבלה ל"מקס ריינהרדט סמינר" שבווינה, ומשנת 1995 החלה את לימודיה כתלמידתו של קלאוס מריה ברנדאואר.

קריירת המשחק

את הופעתה הראשונה עשתה ווקלק בשנת 1996 בפסטיבל וינה, עת ששיחקה במחזה "עלמה" של המחזאי הישראלי יהושע סובול, שבויים על ידי הבמאי פאולוס מנקרס. זמן מה לאחר מכן שיחקה במחזה המוזיקלי אופרה בגרוש, אשר הוצג ב"בורגתיאטר", התיאטרון הלאומי האוסטרי שבווינה.
בשנת 1997 השתתפה ווקלק בסרטה הראשון "אמייה אונד ג'אגואר", סרטו של מקס פרברבוק.
עם הזמן קיבלה ווקלק תפקידים שונים בסרטים גרמניים כגון "באדר-מיינהוף קומפלקס", "Hierankl",‏ "Barfuss" ואת התפקיד ראשי בסרט "האפיפיורית יוהנה" משנת 2009.
Boig per Tu

רקע וכתיבה

השיר נכתב והופק על ידי כל חברי הלהקה יחדיו, פפה סלה, קרלס סאבטר וג'ואן קדווילה. בשל הצלחתו הרבה של השיר, בוצעו לאורך השנים מספר רב של גרסאות כיסוי, רמיקסים, וסימפולים.
הופעה מוכרת של הלהקה עם השיר הייתה באמנסטי אינטרנשיונל, בשנת 1993.
ארכיון בואזקיי

ארכיון בואזקיי (Boğazköy) הוא אוסף טקסטים שנתגלו במקום מושבת בירתה של האימפריה החתית, חתושש (כעת בואזקיי בטורקיה). בחפירות נמצאו כ-14 אלף קלפים בכתבי יתדות מן האלף השני לפנה"ס. זהו אחד הארכיונים הראשונים שנתגלה ויש בו את המידע המפורט ביותר עבור האימפריה ותושביה.
הארכיון נתגלה על ידי הוגו וינקלר שקיבל מימון מהמוסד הגרמני לארכאולוגיה של המזרח לחפירותיו ב-1906 ודבר גילויו פורסם שנה לאחר מכן. עד אז המקור הגדול ביותר לחקר חתים היו מכתבי אל-עמארנה שנתגלו ב-1891 וכללו בין השאר התכתבויות שליטי החאתים.

תוכן הארכיון

הארכיון מפורסם החל משנת 1965 במסגרת פרויקט אקדמי לימודי הטקסטים של בואזקיי  והוא כולל ספרי השנים, כרוניקות, צוים מלכותיים, הסכמים ביניהם ורשימות שלהם, תכתובת דיפלומטית, מתנות, אוספי חוקים, רשמי בתי משפט, טקסטים דתיים ואגדות, נבואות, מילונים בין השפות השומרית, האכדית וחתית, מכתבים על גידול סוסים וכו'.
רוב הכתבים שייכים לתקופה החתית החדשה (מאות ה-14 - ה-13 לפנה"ס) אך יש גם השייכים לאימפריה המוקדמת (מאות ה-17 - ה-16 לפנה"ס).

חשיבות של הגילוי

חקר השפה שהתגלתה נהיה יותר מערכתי וב-1915 הוכח על ידי בדז'יך הרוזני כי השפה החתית שייכת למשפחה ההודו-אירופאית. הארכיון גם נהיה למקור חקר הספרות החתית והיחסים בין חתים לחורים.
ריצ'רד ויטסחה

קריירת מועדונים

ויטסחה גדל במחלקת הנוער של איאקס אמסטרדם והופיע לראשונה בליגת העל ההולנדית ב-26 באוקטובר 1986, כבר בגיל 17, וכבש את שער הליגה הראשון שלו כשנה לאחר מכן. אחרי שביסס לעצמו מקום בהרכב המועדון בעונתו החמישית באיאקס, ויטסחה הצטרף לברצלונה הספרדית תחת הדרכתו של יוהאן קרויף. את הופעת הבכורה שלו בברצלונה, ערך ב-14 בספטמבר 1991, כאשר שיחק את מלוא 90 ה-דקות בניצחון הביתי 3:1 על ריאל סרגוסה. ויטסחה שיחק בקטאלוניה שנתיים, וזכה עם הקבוצה פעמיים בלה ליגה ופעם אחת בגביע אירופה לאלופות. לאחר מכן, שיחק שלוש שנים בבורדו הצרפתית, כאשר במהלך התקופה הושאל למחצית עונת 1994/1995 לבלקבורן מהפרמייר ליג. בבלקבורן, שותף במשחק ליגה אחד נגד ווסטהאם יונייטד, כאשר המועדון זכה באליפות היסטורית. לאחר שחזר לבורדו, היה ויטסחה שותף להעפלה לגמר גביע אופ"א 1996, בו נוצחה הקבוצה 5-1 על ידי באיירן מינכן בסיכום שני המשחקים. ב-1996/1997, חזר לקדנציה שנייה במועדון נעוריו איאקס בו שיחק עד סיום עונת 2002/2003, והיה שותף לקטיפת תארים רבים בליגה ההולנדית. בין לבין הושאל בעונת 2001/2002 לדפורטיבו אלאבס בספרד. אחר כך, חתם באדו דן האג, אך לא שותף באף משחק בשורותיה. את הקריירה המקצוענית שלו סיים בשנת 2004, בקבוצת אויטה טריניטה מיפן.

קריירה בינלאומית

ריצ'רד ערך את הופעת הבכורה שלו עבור הנבחרת ההולנדית ב-21 בפברואר 1990, במשחק ידידות נגד איטליה שהסתיים בתיקו 0:0. הוא נכלל בסגל הולנד למונדיאל 1990, תחת הדרכתו של לאו בינהאקר. על אף שהיה שחקן סגל קבוע עבור הנבחרת, ויטסחה החמיץ את טורניר הגמר של יורו 1992 עקב פציעה שספג בעת ששיחק בברצלונה. הוא נמנה עם סגל נבחרתו מחדש במהלך יורו 1996, אך את מקומו בסגל תפס דווקא אחיו הבכור רוב. סך הכל, הופיע 31 פעמים במדי הנבחרת הלאומית ההולנדית, וכבש שער אחד במהלך משחקים אלו.
מקדש דנדור

מקדש דנדור הוא מקדש נובי שנבנה בתקופת האימפריה הרומית (שנת 15 לפנה"ס) עבור האלים איזיס, הרפוקרטס ואוזיריס וכן שני אלים נוביים מקומיים - פדסי ופיחור. המקדש נבנה בדרומה של מצרים של ימינו, סמוך לאסואן. כיום המבנה ממוקם באגף סאקלר של מוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק.

היסטוריה

המבנה הוקם בשנת 15 לפנה"ס בדנדור (שנקראה בעבר טוטזיס - כ-80 ק"מ דרומית לאסואן) בהוראת אוגוסטוס ושימש מקדש מצרי עד הפיכתו, בשנת 577 לכנסייה קופטית. כתובת המנציחה את הקדשת המבנה ככנסייה מופיעה על חזית המבנה. 
במהלך המאה ה-19 הותירו תיירים אירופים שביקרו במבנה כתובות גרפיטי על קירותיו.
בשנת 1963 בשל בניית סכר אסואן היה המבנה צפוי להיות מוצף במי האגם שדרומית לסכר, ולכן הוחלט להעביר את המקדש ממקומו. לאות תודה על המימון והעזרה שנתנה ארצות הברית לממשלת מצרים להעתקת מקדשים ואנדרטאות מצריות ממקומם ולהצילם מהצפה, החליטה ממשלת מצרים בשנת 1965 לתת את המקדש במתנה לארצות הברית. המבנה פורק, אבניו במשקל כולל של 800 טונות סומנו (הגדולות שבהן שקלו 6.5 טונות כל אחת), ונשלחו לארצות הברית באונייה קונדורדיה סטאר. בארצות הברית נערך מכרז בין 661 מוסדות שונים אשר רצו להציג את המקדש. כמו כן נשקלו הצעות להקים את המקדש על גדת נהר הפוטומק בוושינגטון הבירה או על גדת נהר צ'ארלס בבוסטון, אולם בשל חשש מפגיעת מזג האוויר באבן החול של המקדש הוחלט כי המבנה יינתן למי שיוכל לבנותו בתוך מבנה המסוגל לשמר אותו בתנאים אקלימיים מתאימים. ב-27 באפריל 1967 הוחלט להעניק את המבנה למוזיאון המטרופוליטן לאמנות. המקדש נבנה מחדש בתוך אגף סאקלר של המוזיאון בשנת 1978 באולם שתוכנן על ידי משרד האדריכלים קווין רוש, ג'ון דינקלו ושות'. באולם נבנתה בריכת השתקפות וקיר מוטה מאחורי המקדש מסמלים יחד את מיקום המקדש ביחס לנילוס ולצוקים שניצבו מאחורי המקדש במקומו המקורי. קירות הזכוכית של האולם נועדו להראות את המקדש בתאורה טבעית.

תיאור המקדש

המקדש בנוי אבן חול, אורכו 25 מטרים משער המקדש ועד חלקו האחורי (קודש הקודשים), וגובהו 8 מטרים בנקודה הגבוהה ביותר. המקדש מעוטר בכתב חרטומים ובתחריטים אשר היו צבועים (כיום הצבע דהה ואינו נראה). בין התחריטים המופיעים על קירות המקדש ניתן לראות גומא הפפירוס ופרחי לוטוס. על שער המקדש הראשי ושער הכניסה למבנה הראשי תחריטים של השמש וכנפיים המסמלים את אל השמים הורוס. על הקירות החיצוניים של המבנה מופיעה דמותו של אוגוסטוס בדמות פרעה המביא מנחות לאלים איזיס, אוזיריס ובנם הורוס. בחדר הראשון של המקדש (האולם) תגליפים של אוגוסטוס מתפלל. החדר האמצעי של המקדש (הקודש) בו הוקרוב המנחות, והחדר הפנימי (קודש הקודשים) אינם מעוטרים.
לודוויג פרזיוס

פרידריך לודוויג פרזיוס (גרמנית: Friedrich Ludwig Persius‏; 15 בפברואר 1803, פוטסדאם - 12 ביולי 1845, פוטסדאם) היה אדריכל פרוסי, מתלמידיו של קארל פרידריך שינקל.
פרזיוס נולד בפוטסדאם, בה החל את חינוכו היסודי. בין 1817 ל-1819 הוא עבד עם פקח הבנייה גותיל הקר, ונרשם ללימודי נגרות. ב-1819 הוא החל ללמוד באקדמיה לאדריכלות של ברלין, וסיים במרץ 1821. באותה שנה הוא החל לעבוד כמתכנן בניינים, ובין היתר עבד תחת שינקל בבניית הטירה והכנסייה על אדמות הגרף פוטוצקי בקרקוב. ב-1824 הוא הצטרף לאגודת האדריכלים.
ב-1826 עבר בהצלחה את בחינת ההסמכה לבנאי ראשי של האקדמיה לאדריכלות בברלין, והחל לעבוד כמתכנן בניין בשרלוטנהוף. כעבור שנה נישא לפאולין סלו, ובמשך השנים נולדו לזוג שישה ילדים.
ב-1829 התמנה פרזיוס למפקח בנייה תחת הממשלה המלכותית שבפוטסדאם. ב-1833 השלים את עבודתו העצמאית הראשונה, שהייתה חידוש הטחנות המלכותיות ליד המרחצאות הרומיים בסנסוסי והפיכתן לבית מגורים עבור הגנן. ב-1834 הוא התמנה למפקח הבנייה של חצר המלך.
פרזיוס ערך מסע לאורך הריין ב-1840, ובין השאר ביקר בהיידלברג, בכרך, וטירת שוטלצנפלס ומבצר ארנברייטסטיין שליד קובלנץ. בשנה שלאחר מכן ביקר בפריז, מינכן, שטרסבורג, אנדרנך, רמאגן, באד גודסברג וקלן. בשנה שלאחר מכן ערך מסע נוסף, וביקר במספר מקומות בגרמניה.
המלך הפרוסי פרידריך וילהלם הרביעי מינה את פרסיוס לאדריכל החצר ב-1841, וכעבור שנה התמנה ליועץ האדריכלות הראשי ולחבר ברשות האדריכלות המרכזית. בשנתיים שלאחר מכן הוא עבד לסירוגין תחת הנסיך הרמן פון פיקלר-מוסקאו.
פרזיוס סייע לשינקל עם בנייתם של ארמון שרלוטנהוף והמרחצאות הרומיים בפארק סנסוסי שבפוטסדאם. הוא היה מעורב גם בבנייתם של המזרקה הגדולה, כנסיית השלום, ארמון אורנג'רי ומגדל התצפית שעל הרויננברג מול ארמון סנסוסי.
בין 1843 ל-1844 ערך פרזיוס מסעות נוספים, ובין השאר ביקר בהולנד ובאיטליה.
ב-1845 הוחלט לאשר בפועל את מינויו ליועץ אדריכלי ראשי, שהיה תפקיד בו כיהן פרזיוס מאז ה-12 באוקטובר 1842. ב-12 ביולי נפטר פרזיוס. הוא נקבר בבית הקברות בורנשטדט.
בוב דה דראג קווין

חיים מוקדמים

קולדוול נולד בקולומבוס, ג'ורג'יה, אך כעת מתגורר בניו יורק. לפני שהחל לעסוק בדראג עבד בתיאטרון לילדים ואמר שהוא "תמיד ראה ילדים כמקור אושר עבורו". הוא פעיל לזכויות להט"ב ונעצר כאשר השתתף במחאה בלבוש דראג.
הוא אם-דראג של מיז קראקר ואחות-דראג של מונה אקס צ'יינג' שסיימו במקומות החמישי והשישי בהתאמה בעונה העשירית של המירוץ לדראג של רופול.

קריירה

קולדוול התחיל לעסוק בדראג לאחר שצפה בעונה הראשונה של המרוץ לדראג. מאז ההתחלה עסקה הדמות שלו בקומדיית סטאנדאפ וביצועי ליפסינק. הוא שינה את שמו לבוב דה דראג קווין ב-2013 כאשר עד אז היה שמו קיטן וית'אוויפ (באנגלית: Kittin Withawhip).

המירוץ לדראג של רופול

בפברואר 2016 פורסם כי בוב היא אחת ממשתפות העונה השמינית של המירוץ לדראג של רופול. בתוכנית הוא נודע בעיקר ביכולות הקומיות שלו וזכה בשלושה אתגרים כולל ב-Snatch Game שם גילם את אוזו אדובה וגם את קרול צ'אנינג. ב-16 במאי של אותה שנה הוכתרה בוב הזוכה של בעונה וזכה ב-100,000$.
יהודה לייב פורר

הרב יהודה לייב פוֹרֶר (ביידיש: פאָרער; באנגלית: Judah (Yehuda) Leib Forer;‏ ~1879? – י"ג באלול תש"ח, 1948) היה רבה של וואבאלניק שבליטא ורב בהוליאוק שבמסצ'וסטס. אחד מרבותיו של הרב אלעזר מנחם מן שך, יליד וואבוילניק.

תולדותיו

יהודה לייב פורר נולד בעיירה פרוזניה שבליטא, ועל שמה כונה "ר' לייבסק'ה פרוזינר". בצעירותו למד בישיבת טלז אצל הרב שמעון שקופ. לאחר מכן עבר ללמוד בבריסק אצל הרב חיים סולובייצ'יק, והיה בחבורת תלמידיו הקרובים שכללה את הרב לייב גאוויה והרב שלמה פוליצ'ק, "העילוי ממייצ'יט".
התמנה לרבה של וואבוילניק. בתקופת לימודיו של בן העיירה, הרב אלעזר מנחם מן שך, בישיבת סלובודקה, הוא זכה לביקוריו של הרב פורר. בתקופת מלחמת העולם הראשונה קיבץ בבית המדרש בוואבוילניק קבוצה של שישה עשר תלמידי ישיבה, ובהם הרב שך, ומסר להם שיעורים יומיים. במשך שלושים ושתיים שנה שימש כדיין בפוניבז'.
בשנות ה-20 היגר לארצות הברית ושימש כרב בהוליאוק  שבמסצ'וסטס במשך עשרים וחמש שנה. מסר שיעורים בישיבת רבנו יצחק אלחנן ושימש כ"מסמיך" בישיבת רבנו חיים ברלין.
בשנת 1944 התאלמן מאשתו מנוחה מושא. הוא עצמו נפטר בי"ג באלול תש"ח. הרב שך לא ידע על פטירתו, ומספר שבועות לאחר מכן הוא שלח אליו במתנה את ספרו "אבי עזרי" שיצא אז. במכתב המצורף לספר הוא מכנהו: "מורי ורבי הגאון הגדול שר התורה ואוצר היראה". 
לאחר פטירתו הוסב על שמו של הרב פורר שם הרחוב שבו שוכן בית הכנסת של קהילתו.
פפואה גינאה החדשה במשחקים האולימפיים לנוער

אולימפיאדת הנוער סינגפור (2010)

המשלחת הראשונה של פפואה גינאה החדשה למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור. המשלחת כללה 21 ספורטאים שהתחרו בארבעה ענפי ספורט. בענף ההרמת משקולות סיימה המשלחת במקום הרביעי בקטגוריית משקל עד 77 ק"ג בנים. בענף השחייה העפילה המשלחת לחצי הגמר במקצה 50 מטר חזה בנים. בענפים אתלטיקה וכדורגל הגיעה המשלחת למקום האחרון.

אולימפיאדת הנוער נאנג'ינג (2014)

המשלחת לאולימפיאדת הנוער נאנג'ינג הייתה המשלחת הגדולה ביותר ששלחה פפואה גינאה החדשה עד כה ומנתה 24 ספורטאים שהתחרו בחמישה ענפים. נבחרת הבנות בכדורגל שיפרה את מקומה מהאולימפיאדה הקודמת וסיימה במקום אחד לפני האחרון. עם זאת, בענפים אתלטיקה, הרמת משקולות, שחייה ושיט הגיעה הנבחרת למקומות האחרונים.
טיפול סלידה

טיפול סלידה (בלועזית: תרפיה אברסיבית) הוא טיפול פסיכולוגי קוגניטיבי-התנהגותי שנועד להפחית התנהגות לא-רצויה; במהלך הטיפול נחשף המטופל לגירוי (stimulus) המקושר להתנהגות לא-רצויה מסוימת, תוך כדי חשיפה לגירוי לא נעים (אברסיבי) שמעורר אי נוחות, במטרה ליצור התניה וקישור בין שני הגירויים, כך שהמטופל ילמד להעדיף להימנע מההתנהגות הלא-רצויה כדי לא להיחשף שוב לגירוי האברסיבי והתחושות השליליות שהוא מעורר.

התוויות לטיפול

הטיפול משמש בעיקר במצבים של התמכרויות לסמים או אלכוהול או קומפולסיות מסוימות. למשל, מריחת חומרים בעלי טעם חריף על הציפורניים במטרה להפסיק התנהגות לא רצויה של כסיסת ציפורניים; מתן תרופות היוצרות תחושת בחילה או חמרמורת לאחר כל שתיית אלכוהול במטרה ליצור גמילה במקרה של אלכוהוליזם; או מתן שוק חשמלי לאחר התנהגות לא-רצויה (כגון פנטזיות לא מותאמות בקרב פדופילים) במטרה לקשר בין השוק להתנהגות, כדי שהמטופל יימנע מהתנהגות זו.

ביקורת והגבלה

רבים מעבירים ביקורת חריפה על שיטת הטיפול בצורתה הקיצונית יותר (במיוחד שוק חשמלי). הטיעונים העיקריים נוגעים בבעיה האתית שכרוכה במתן טיפול אברסיבי כל כך עבור האדם והנזק העלול להיגרם, ובמידת היעילות הנמוכה יחסית שנמצאה במחקרים על השיטה. במספר מדינות בארצות הברית נחקקו חוקים המגבילים מאוד את השימוש בטיפול לפסיכולוגים מורשים בלבד, ומגבירים את הפיקוח הצמוד על התהליך.

טיפול בסלידה נגד הומוסקסואליות

במרבית המדינות נאסר הטיפול האברסיבי בשנים האחרונות כטיפול המרה להומוסקסואליות. זאת בהמשך למחקרו הידוע של מרטין זליגמן מ-1966, שהראה ממצאים מעורבים לפיהם כ-50% מהגברים ההומוסקסואלים שעברו את הטיפול לא הביעו עוד דחפים הומוסקסואליים - אך זליגמן סייג את מסקנותיו בכך שרובם התגלו כביסקסואלים, בעוד בקרב בעלי נטייה מינית הומוסקסואלית ברורה לא ניכר שינוי בעקבות הטיפול האברסיבי.

בתרבות הפופולרית

טיפול סלידה זכה להתייחסויות ואזכורים בספרות ובקולנוע. בספר (ובסרט) "תפוז מכני" ניתן לטיפול סלידה מקום מרכזי בעלילה: גיבור הספר, סדיסט אלים בשם אלכס, עובר סדרת טיפולים הכוללת התניות שליליות בעזרת מעוררי בחילה בעת צפיה מאולצת בדימויים אלימים.
גטו קלוגה

גטו קלוגה היה גטו יהודי שהוקם על ידי הנאצים במהלך מלחמת העולם השנייה בשטח העיר קלוגה. הגטו התקיים במשך חודשיים, בחודשים נובמבר-דצמבר 1941, עד שהצבא האדום שחרר את מוסקבה. זהו הגטו הראשון ששוחרר באירופה.

הכיבוש והקמת הגטו

בשנות 1920 בקלוגה, היו כ-800 יהודים, שהיוו כ-2% מהאוכלוסייה. ב-1939 הם מנו 2,157 איש. במהלך המלחמה הפטריוטית הגדולה, חיילים גרמנים כבשו את האזור ב-13 באוקטובר 1941. בזמן הזה רוב יהודי קלוגה ברחו מזרחה, בתוך העיר לפי נתונים שונים נשארו בין 150 ל-200 יהודים, רובם נשים, ילדים, זקנים או חולים. מיד עם תחילת הכיבוש, הרשויות אימצו מספר גזירות מכוונת נגד היהודים. נאסר עליהם לבקר במקומות ציבוריים, לא הייתה להם זכות להשתמש בחשמל. הקשר בין התושבים המקומיים לבין יהודים היה אסור. הפיקוד הגרמני העליון הציב כרזות ברחובות קלוגה, המאשימים את היהודים בבולשביזם ובמלחמה. היהודים נאלצו ללבוש טלאי צהוב תפור בימין החזה ובצד ימין בגבם.
14 יהודים נורו בימים הראשונים של הכיבוש באשמת היותם פעילים סובייטיים. ב-8 בנובמבר 1941 בצו מספר 8 של מועצת העיר קלוגה "אודות ארגון זכויות היהודים", ליהודי העיר ניתנו 5 ימים לרישום. באותו חודש הוחלט על הקמת "יישוב שיתופי" (באתר שבו עמד מנזר בין הרחובות קוטוזוב וקרסנאיה גארה). הגטו היהודי נבנה עבור 155 אנשים — 64 גברים, 91 נשים. אישה אחת נלקחה לגטו אחרי השלמת הרישום. 17 גברים בלבד היו כשירים לעבודה. בגטו היו 46 ילדים עד גיל 14 ו-64 מבוגרים יותר מגיל 60 או שהיו נכים. ל"זקן היהודים" הגרמנים בחרו את רואה החשבון מ. פרומקין, שכיהן כראש היודנראט. 

החיים בגטו 

אסירי הגטו יכלו לקחת איתם רק את מה שיכלו לסחוב ביד או להביא במזחלת. הם חיו בתאים ללא חימום, מזון ומים. מדי יום יהודים שגורשו מדירותיהם בעיר, נאלצו לעבוד בפינוי גופות, ניקוי אסלות ציבוריות ובורות.היציאה מהגטו הייתה מותרת רק 3 פעמים בשבוע מ-8 עד 11 בבוקר, הביקור במרחצאות היה אסור. התקשורת עם האוכלוסייה הלא-יהודית נאסרה כליל והפרה של הוראה זאת טמנה בחובה עונש מוות.
מעת לעת, הגרמנים ארגנו חיפוש בגטו, שדדו מהאנשים בגדים חמים, נעליים ועוד. החיפושים היו מלווים באלימות, מכות, וישנן עדויות שהנאצים התעללו בזקן משותק בשם הרשקוביץ ששפכו עליו בנזין ושרפוהו בחיים. בצל תנאים אלה, היו כמה אזרחים שעזרו ליהודים, בהברחת מזון ותרופות אל תוך הגטו. ראש היודנראט פרומקין הוכה מאחר שהיה רושם ברשימת תושבי הגטו "עברי" או "יהודי" במקום בכינוי הגנאי "ז'יד". הנאצים איימו על תושבי העיר בענישת 15 איש, על כל יהודי שיימצא מסתתר מחוץ לגטו.
ב-22 בדצמבר 1941 הגרמנים שרפו את הגטו וירו ביהודים שניסו לברוח והרגו 11 אנשים (שישה מהם — קשישים וחולים), השאר הצליחו לברוח. בדצמבר 1942, הילדים שהיו בגטו, סיפרו על החיים בגטו. מאוחר יותר סיפוריהם נכללו בספר "המלחמה דרך העיניים של הילדים" (Война глазами детей), שפורסם על ידי ארכיון המועצה האזורית. כך למשל סופר כי "כאשר הגרמנים הגיעו, זה היה ב-12 באוקטובר 1941, אותנו כיהודים גירשו אל כפר שיתופי (בעבר מנזר לנשים). שם הם לעגו לנו: הכו, ירו, אילצו לבצע עבודות מלוכלכות שונות. כאשר היינו בכפר השיתופי, הקיפו אותנו בגדר, כשאת הגדר בנינו בעצמנו: ילדים מגיל ארבע עשרה עד חמש עשרה שנים וגברים בגילאי שבעים, שבעים וחמש שנים."
ב-30 בדצמבר 1941, העיר שוחררה על ידי הצבא האדום. על פי אומדנים רשמיים בסך הכל בקלוגה נהרגו 25 יהודים.

זיכרון

בקלוגה אין אף אנדרטה או לוחות זיכרון על האירועים הללו. במרץ 2012 במתחם הארכיון להיסטוריה בת זמננו של קלוגה נערך אירוע השקת הספר "הגטו היהודי בקלוגה" (Еврейское гетто в Калуге) ביוזמת הקהילה היהודית המקומית.
לואיש פיליפה, נסיך הכתר של פורטוגל

ביוגרפיה

לואיש פיליפה נולד ב-21 במרץ 1887 בליסבון, בשם המלא לואיש פיליפה מריה קרלוס אמיליו פרנסיסקו ויקטור מנואל אנטוניו לורנסו מיגל רפאל גבריאל גונזגה חאווייר פרנסיסקו דה אסיס בנטו דה סקסה קובורג גותה א ברגנסה (Luís Filipe Maria Carlos Amélio Francisco Víctor Manuel António Lourenço Miguel Rafael Gabriel Gonzaga Xavier Francisco de Assis Bento de Saxe-Coburgo-Gotha e Bragança), לקרלוש, מלך פורטוגל ולאמלי, נסיכת אורליאן, בתם של הנסיך פיליפ, רוזן פריז ומארי איזבל, נסיכת אורליאן, ועם לידתו קיבל את התואר "נסיך ביירה".
בשנת 1889 מת סבו לואיש הראשון, מלך פורטוגל, ואביו קרלוש עלה לשלטון במקומו, ובעקבות כך קיבל לואיש פיליפה את התארים "נסיך הכתר של פורטוגל" ו"דוכס ברגנסה". בשנת 1907 פעל הנסיך כעוצר המלוכה בעוד אביו נמצא מחוץ למדינה, ובאותה שנה הוא ערך ביקור רשמי מוצלח מאוד במושבות הפורטוגזית באפריקה, והיה החבר הראשון של משפחת המלוכה שאי פעם ביקר בהן. לואיש פיליפה היה תלמידו של ז'ואקים אוגוסטו מזינהו דה אלבוקרקי, אולם כמו כל בני ברגנסה הצטיין מאוד באמנויות, אך לא בחינוכו הצבאי. באותה תקופה הציעו ללואיש פיליפה את דודניתו פטרישיה, נסיכת קונוט, בתם של הנסיך ארתור, דוכס קונוט וסטראת'רן ולואיזה מרגרטה, נסיכת פרוסיה, ונכדתה של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת.
ב-1 בפברואר 1908 בעת נסיעתה של המשפחה המלכותית בככר מרכזית בליסבון, נורו לעברם יריות מתוך הקהל שהצטופף בצדי הדרך. אביו המלך מת מיד, ואילו לואיש פיליפה נפצע אנושות ומת זמן קצר לאחר מכן, ובעקבות כך אחיו מנואל עלה על כס המלוכה.
בועז צפריר

ביוגרפיה

צפריר נולד בירושלים ב-1957 לאם פסיכולוגית ולאב כלכלן.
את שירותו בצה"ל עשה בסיירת שקד ויחידת שלדג. הוא אלוף-משנה במילואים. לאחר השירות הצבאי, עבד כ-13 שנה בתפקידים שונים בחברת שמן תעשיות לרבות סמנכ"ל הכספים. ביוני 1996 מונה למנכ"ל, ושימש בתפקיד זה עד לשנת 2004, אז פרש מתפקידו. לאחר מכן שימש כמנכ"ל חברת זוגלובק, והיה למנכ"ל הראשון שאינו בן למשפחות בעלי השליטה בזוגלובק. לאחר מכן מונה ליו"ר ומנכ"ל חברת PETROTEC AG, מקבוצת החברה לישראל, הפועלת במערב אירופה.
בספטמבר 2011 מונה צפריר למנכ"ל רכבת ישראל וכיהן בתפקידו עד אוקטובר 2016. באפריל 2018 מונה צפריר למנכ"ל החברה הציבורית ממן מסופי מטען וניטול בע"מ.
הוא בעל תארים בכלכלה ומדע המדינה מאוניברסיטת תל אביב.
צפריר נשוי ואב לשלושה ילדים.
לזרוס

לזרוס (בעברית: אלעזר), היה על פי המסורת הנוצרית אדם שקם לתחייה לאחר שמת.

דמותו

על-פי המסופר בברית החדשה, חלה לזרוס, תושב הכפר בית עניה,  במחלה קשה.
ישו שהה באותה עת בבית עניה בביתו של שמעון המצורע , ומרתא, אחותו של לזרוס, ביקשה ממנו לסייע לאחיה הגוסס. ישו שהה יומיים נוספים באותו מקום, אך לא ריפא את אלעזר, אלא ביקש מתלמידיו, "בואו נחזור לארץ יהודה". האח נפטר, ורק ארבעה ימים לאחר מותו חזר ישו אל הכפר, והגיע אל קברו:
"ויאמר ישוע שאו את-האבן מעליה ותאמר אליו מרתא אחות המת אדני הנה כבר באש כי-ארבעה ימים לו: ויאמר אליה ישוע הלא אמרתי לך כי אם-תאמיני תחזי את-כבוד האלהים: וישאו את-האבן אשר המת הושם שם וישוע נשא את-עיניו למרום ויאמר אודך אבי כי עניתני: ואני ידעתי כי תענני תמיד ואולם בעבור העם הזה אשר סביבותי דברתי למען יאמינו בי כי אתה שלחתני: ויהי ככלותו לדבר ויקרא בקול גדול לעזר קום צא: ויצא המת וידיו ורגליו כרוכת בתכריכין ופניו לוטים בסודר ויאמר אליהם ישוע התירו אתו וילך לדרכו." (הבשורה על-פי יוחנן 11, 39-44)
תיאור זה של תחיית המת בבשורה על פי יוחנן  שונה באופיו מסיפורים דומים בבשורות הסינופטיות, בהן פעמים רבות לאחר עשיית הנס מבקש ישו שלא יספרו על כך. כאן, הוא מתעכב במטרה מכוונת לגרום למותו של לזרוס (אלעזר) כדי שתחייתו תגרום לאנשים להאמין בישו ובמסר שהביא לאנושות.
בתשובתו של ישו למרתה שאומרת לו "לו היית פה כי אז לא מת אחי", עונה ישו במילים הפותחות עד היום את תפילת האשכבה בהלוויות נוצריות: "אנוכי התקומה והחיים, המאמין בי יחיה גם כי ימות. וכל החי אשר יאמין בי לא ימות לעולם" (יוחנן 11, פסוקים 25-26).
לזרוס חי חיים ארוכים, ואחרי מותו של ישו והקמת הכנסייה על ידי פאולוס הפך לבישוף חשוב בכנסייה הצעירה. יש המאמינים כי לזרוס נקבר בביזנטיון, ועצמותיו הועברו לאירופה כחלק מהביזה של מסעות הצלב.
עם זאת, מאחר שלפי האמונה הנוצרית מעשיו של האלוהים אינם הפיכים, ואת מי שאלוהים השיב לתחייה "לא הזמן ולא האדם יוכלו שוב להמית", יש נוצרים המאמינים שלזרוס מהלך עדיין בינינו, ומחכה לשובו של ישו בביאה השנייה.
עקב שובו מהמוות, ועקב האגדה על אורך חייו, הפך השם לזרוס לכינוי לאורך ימים והתחמקות ממוות, ומופיע כמשל ביצירות ספרותיות רבות.
בעיירה אלעזריה, היא בית עניה, שוכן על-פי המסורת הנוצרית, קברו של אלעזר ועל שמו היא קרויה. כיום מוחזק הקבר בידי המוסלמים ולצדו  עומד מסגד, שנבנה במאה ה-16 על יסודות של כנסייה צלבנית. 
בכנסייה המזרחית חוגגים את יום לזרוס בשבת, 8 ימים לפני הפסחא (כלומר יום אחד לפני יום ראשון של הדקלים), מקובל לאפות לכבוד שבת זו חלה מתובלת הנקראת לזארייקה (lazarakia).