google/wiki40b huggingface dataset:
דוארטה פיו, דוכס ברגנסה

ביוגרפיה

דוארטה פיו נולד ב-15 במאי 1945 בברן, לדוארטה נונו, דוכס ברגנסה, נכדו של מיגל הראשון, מלך פורטוגל, ולמריה פרנסיסקה מאורליאן-ברגנסה, דוכסית ברגנסה, בתם של פדרו דה אלקנטארה, נסיך גראו-פארה ואלז'בייטה, רוזנת דוברז'נסקי דה דוברז'ניץ. סנדקיו היו האפיפיור פיוס השנים עשר, המלכה האלמנה אמלי ודודתו הגדולה האינפנטה אדלגונדס, דוכסית גואימראס. על פי חוק הגירוש הפורטוגלי של 1834 והחוקה של 1838, נאסר על משפחתו להיכנס לפורטוגל, אולם הם כן החזיקו באזרחות פורטוגזית. בשנת 1950 בוטלו חוקי הגירוש נגד משפחתו, אולם בשל תאונת דרכים קשה שעבר אביו הם עברו להתגורר בפורטוגל רק בשנת 1952.
בין השנים 1957–1959 למד דוארטה ב-Colégio Nun'Álvres בסנטו טירסו. הוא החל את לימודיו במכללה הצבאית בליסבון בשנת 1960, ולאחר מכן הוא למד במכון העליון לאגרונומיה (כיום חלק מהאוניברסיטה הטכנית של ליסבון) ולאחר מכן במכון ללימודים מתקדמים של אוניברסיטת ז'נבה.
דוארטה שירת כטייס מסוקים בחיל האוויר הפורטוגזי באנגולה הפורטוגזית בשנים 1968–1971 בזמן מלחמת המושבות הפורטוגזית. בשנת 1972 הוא השתתף בארגון קבוצה אנגולית רב-אתנית של מועמדים לאספה הלאומית. הדבר גרם לגירושו מאנגולה בפקודתו של ראש הממשלה מרסלו קאטאנו. בשנת 1976 מת אביו דוארטה נונו, דוכס ברגנסה, ודוארטה פיו ירש את תאריו. דוארטה היה תומך נלהב במאבק העצמאות של מזרח טימור, אשר נכבשה על ידי אינדונזיה בשנת 1975, ובשנת 2012 הוא קיבל כהוקרה על תמיכתו אזרחות מזרח טימורית.
בתפקידו כנשיא קרן המלך מנואל השני, דוארטה פיו משתתף לעיתים קרובות בקהילת המדינות הדוברות פורטוגזית, ארגון בין-ממשלתי למען ידידות כלכלית, פוליטית ותרבותית בין פורטוגל לבין מושבות רבות שלה בעבר. כמו כן, דוארטה נוסע ומבקר לעיתים קרובות במדינות שונות, כחלק מפעילות תרבותית ודתית. כמו כן, מדי שנה ב-1 בדצמבר נואם דוארטה פיו, לרגל יום הזיכרון למלחמת השיקום הפורטוגזית, שבה השתחררה פורטוגל מעולו של בית הבסבורג, וחזרה להיות עצמאית תחת שלטונם של בית ברגנסה.
גוסטה רכב

גוסטה רֵכָב (2 במרץ 1891 (כ"ב באדר א' תרנ"א) – 31 בדצמבר 1982 (ט"ו בטבת תשמ"ג)) הייתה חלוצה בכנרת, חברת הנהלת המשרד לעבודות ציבוריות ולבנין, מקימת "בית החלוצות" הראשון בארץ בחיפה ומנהלתו, ומנהלת חברת הספנות נחשון מהקמתה ב-1937 ועד 1958.

ביוגרפיה

גוסטה רכב (לבית שטרומפף) נולדה בעיירה (היום עיר) ריישא (ז'שוב – Rzeszow) בגליציה, כצאצא חמישי במשפחת חסידים דלה, לצבי ורחל (לבית ברייס). המשפחה עברה למינכן ב-1892, והתיישבה ברובע קתולי שמרני סמוך לנהר איזר. 
רכב למדה מזכירות והנהלת חשבונות, ובגיל 16 החלה לעבוד ולתרום את הכנסתה לכלכלת הבית. ב-1913 נחשפה לראשונה לרעיון הציוני, וב-1914 שמעה הרצאות על הציונות מפי פליקס רוזנבליט. רכב חיפשה דרכים לעלות לישראל אך מלחמת העולם הראשונה שהחלה באוגוסט קטעה את תוכניותיה. 
לאחר פרוץ המלחמה חזרה למינכן ואחר כך עברה לברלין, שם הכירה את זלמן רובשוב, עמו פיתחה ידידות עמוקה שנותרה בעינה עד פטירתו. ב-1916 הציע לה ויקטור יעקובסון משרה כמזכירת הלשכה הציונית המרכזית בקופנהגן דנמרק, והיא עבדה תחת הנהלתו של ארתור רופין עד מועד עלייתה לארץ בסוף 1919. 
בינואר 1920 הגיעה גוסטה לישראל יחד עם זלמן רובשוב, ובמשך שבועת אחדים למדה עברית בתל אביב יחד עם לאה מירון, אשתו של ברל כצנלסון, אצל מרדכי שטיין. לאחר מאורעות תל-חי התחזק בה הרצון לפנות לחיי הגשמה ועבודה, והיא עברה לקבוצת כנרת בה חייתה כשנתיים ועבדה במאפיה, בגן-הירקות ובמשתלה.
בשל מחלות, קשיים בעבודה הפיזית וחשש מפני שממה רוחנית, עברה בשנת 1921 לירושלים והצטרפה למשרד לעבודות ציבוריות ובנין (מאוחר יותר סולל-בונה), בהנהלתו של דוד רמז, כמנהלת חשבונות וכחברת-הנהלה. בשנת 1925 נשלחה להולנד למכור מניות של סולל-בונה וגייסה 3000 לירות. עם העמקת המשבר הכלכלי בשנת 1927 ושיתוקה של סולל בונה התפטרה ועברה ללונדון שם עבדה במשרדי ההנהלה הציונית. בשנת 1930, לבקשת ברל כצנלסון, ערכה והוציאה-לאור את העיתון השבועי "דבר" בשפה הגרמנית, תחילה בברלין ובהמשך אותה שנה בתל אביב.
בשנת 1931 קיבלה לבקשת מועצת-הפועלות את הקמתו וניהולו של בית-החלוצות הראשון בחיפה, מפעל משותף למועצה ולאגודת נשים חלוצות-ציוניות בניו-יורק (פיוניר ווימן), ועמדה בראשו למעלה משש שנים.
בשנת 1937 קיבלה על עצמה את ניהול החברה לספנות ולדייג של ההסתדרות, נחשון, ועמדה בראשה במשך עשרים ואחת שנים. בחירתה הייתה מינוי פוליטי ולא מקצועי, כנהוג בימים ההם. בתפקידה זה רכשה באירופה, ציידה והפעילה כעשר ספינות שעסקו בספנות חופים ודיג. לאחר מלחמת העולם השנייה הייתה נחשון אחד משלושת הגופים שהקימו את "צים", יחד עם הסוכנות היהודית והחבל הימי לישראל. ב-1946 פיקחה גוסטה מטעמה של צים על רכישתה, שיפוצה וציודה של אנית הנוסעים הלאומית הראשונה "קדמה". לאחר קום המדינה נכנסה להנהלה האקזקוטיבית של צים עד פרישתה ב-1958.
גוסטה קיימה במשך שנים ארוכות מערכת יחסים קרובה ואינטימית עם דוד רמז, שהיה נשוי ובעל משפחה, וב-1931 נולד לה ולרמז בן. היא קראה לו אורי, כהד לשירה הידוע של חברתה, רחל המשוררת, וגידלה אותו לבדה. להצעתו של רמז אימצה לעצמה ולבנה את שם המשפחה העברי רֵכָב. 
רכב נקברה לבקשתה בבית-העלמין של קבוצת כנרת.
איוואן רגן

ביוגרפיה

רגן נולד בליישה, אוסטרו-הונגריה (היום חלק מסלובניה) והתעניין בקולות חרקים עוד בילדותו. משפחתו לא יכלה להרשות לעצמה לשלם על לימודיו, לכן הוא למד תחילה בסמינר לכמרים שעבורו הוא קיבל מלגה ובמרוצת הזמן הצליח לשלם שכר לימוד בווינה. בווינה רגן למד ידיעת הטבע באוניברסיטת וינה, תחת הדרכתם של קרל גרובן, זיגמונד אקסנר וקרל פרידריך וילהלם קלאוס. הוא קיבל את הדוקטורט שלו ב-1897 והחל לעבוד בתור פרופסור בגימנסיה, קודם בווינה ואחר כך במוראביה. לבסוף הוא חזר, בהמלצתו של אקסנר, לגימנסיה בווינה, ועבד בה עד פרישתו בשנת 1918.
הוא החל את מחקרו בפיזיולוגיה והפך להיות מהמדענים הסלובניים הראשונים העובדים מחוץ לארצם לאחר מלחמת העולם הראשונה. לאחר שערך מספר תצפיות על חרגוליים וצרצריים, הוא הוכיח כי חרקים מגיבים לגירויים אקוסטיים של בני אדם אחרים. עבור תרומותו הרבה לתחום, רגן נחשב לאבי הביואקוסטיקה המודרנית. רגן גם למד תופעות פיזיולוגיות אחרות בחרקים כגון נשימה, תרדמת חורף, התפתחות פיגמנט ביולוגי בתנאים שונים והתנשלות.
מיזמו הגדול ביותר של ריגן היה מה שנקרא "מעבדה גיאוביולוגית", מעין טרריום (מכל שקוף וסגור לגידול חיות יבשה קטנות או לגידול צמחים מיוחדים) גדול שבו למד את תחום הפנוטקסיס - תחום החוקר משיכת חרקים לעבר קול.
הוא היה מדען פרטי מאז 1911, אך שמר על קשר עם סלובניה, תמך בכמה חברות מקומיות ובמוסדות תרבות, ויצר טרמינולוגיה בשפה הסלובנית עבור שדות המחקר שבהם התמחה. ב-1921 הוא דחה הזמנה להיות פרופסור באוניברסיטת לובליאנה. בשנת 1940 הוא הפך לחבר האקדמיה הסלובנית למדעים ולאמנויות והיה גם חבר כבוד של החברה הסלובנית להיסטוריה הטבעית.
הנדסת ביוטכנולוגיה

הנדסת ביוטכנולוגיה היא ענף של ההנדסה העוסק ברתימת תהליכי החיים במערכות ביולוגיות לצורך ייצור מוצרים בתחומי התעשייה, הרפואה והחקלאות. זוהי נגזרת של תעשיית ההיי טק, אשר משתמשת באורגניזמים שונים או חלקים ממנה לתועלת המין האנושי.  זהו מקצוע רב תחומי, עתיר ידע ודינמיות, המבוסס על חידושים מדעיים וטכנולוגיים בתחומי הביולוגיה והכימיה. 
הנדסת ביוטכנולוגיה דורשת כוח עבודה מיומן בתחומי המדעים, ההנדסה, ובתהליכי פיתוח ומחקר. הידע הנרכש בכל הנושאים האלו בלימודי הנדסת ביוטכנולוגיה, מיושם הן במתקני פיילוט והן במפעלי תעשייה רחבי היקף.
אנשי הנדסת ביוטכנולוגיה משתלבים בתהליכי המחקר והפיתוח והן בתהליכי הייצור בהנדסה גנטית, הנדסת רקמות, הנדסת הסביבה, הנדסה סביבתית-מיקרוביאלית, הנדסת מזון ופיתוחים מתחום הביולוגיה.

הכשרה

תוכנית הלימוד לתואר מהנדס ביוטכנולוגיה כוללת מדעי יסוד כמו מתמטיקה פיזיקה, סטטיסטיקה וכימיה, את תחומי הביולוגיה כמו ביולוגיה תאית,  ביולוגיה מולקולרית, ביוכימיה, מיקרוביולוגיה, הנדסה גנטית, ואימונולוגיה, לימודי הנדסה וביוטכנולוגיה כמו הנדסה כימית, תהליכי תסיסה, תהליכי הפרדה ודיאגנוסטיקה.
מוסדות הלימוד בישראל המעניקים את התואר הם הטכניון, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, אוניברסיטת בר-אילן, המכללה האקדמית להנדסה אורט בראודה והמכללה האקדמית ספיר (שנה א' כאפשרות מעבר לאוניברסיטת בן-גוריון בנגב).
לואי דה מודהוי

תחילת דרכו

דה מודהוי נולד ב-17 בפברואר 1857, בעיר מץ שהשתייכה אז לקיסרות הצרפתית השנייה. החלטתו להתגייס לצבא צרפת בשנת 1878, הונעה, כמו רבים מבני דורו, מתוצאותיה של מלחמת צרפת-פרוסיה. הוא למד באקדמיה הצבאית סן-סיר, בשנת 1907 קיבל פיקוד על רגימנט החי"ר ה-35 בבלפור. ב-10 ביולי 1913 הוא כבר החזיק בדרגת גנרל של בריגדה, וקיבל פיקוד על בריגדת החי"ר ה-80. ב-4 ביולי 1914 קיבל פיקוד על הדיוויזיה ה-19, והוא פיקד עליה עד 24 ביולי.

אחריתו

לאחר המלחמה פרש מודהוי מהצבא. הייתה לו קריירה פוליטית קצרה כנציג של מחוז מוזל. ביולי 1920 הוא נבחר כנשיא של תנועת הצופים בצרפתית. הוא מת בפריז ב-16 ביולי 1921 והוא בן 64.
תל כודאדי

תל כּוּדָאדִי הוא תל השוכן על הגדה הצפונית של נחל הירקון בתל אביב, בסמוך לשפכו אל הים. בתל אתר ארכאולוגי, שנחשף לראשונה בשנת 1934, בעת ביצוע עבודות לבניית המגדלור שבשפך. השרידים נחפרו בשנים 1936–1938 במסגרת חפירות הצלה שנערכו לקראת בניית תחנת הכוח רדינג בסמוך. רוב השרידים נפגעו כתוצאה מעבודות הבניה והשטחת התל, וכמעט שאינם נראים עוד בשטח.
החפירות חשפו שרידי שתי מצודות, ומשך עשרות שנים ייחסו אותן החוקרים בשגגה לממלכת ישראל. אולם דבר זה הסתבר מאוחר יותר כטעות, וכיום מקובל כי מדובר במצודות מהמאה ה-8 לפנה"ס, אשר שימשו כשלוחה קדמית של הנמל ששכן סמוך לתל קסילה. המצודות הגנו על שפך הירקון ובעת שלום שימשו כתחנת סחר. החוקרים אורן טל ואלכסנדר פאנטלקין משערים כי "המצודה של תל כודאדי שייכת לסדרה של מצודות אשוריות אשר נבנו לאורך החוף". המצודה חרבה בשנת 732 לפנה"ס בעת מסעו של מלך אשור תגלת-פלאסר השלישי.
במקום התגלו גם שרידי יישוב שהתקיים החל מהתקופה הפרסית, וחרב בסוף התקופה הביזנטית. 
במלחמת העולם הראשונה שימש השפך כאחת משלוש נקודות צליחת הירקון על ידי הצבא הבריטי, ובתל כודאדי ניצב אחד משלושת עמודי הזיכרון לציון הצליחה.
בשנת 2007 ערכה רשות העתיקות עבודות שימור וחיזוק באתר, והוא הוקף ברציף עץ.
פשה פארפאני

ביוגרפיה

פארפאני נולד באורחיי, מולדובה, לאם מורה לפסנתר ולאב זמר וגיטריסט, מגיל צעיר למד נגינה בפסנתר. ב-2006 החל ללמוד באקדמיה למוזיקה ותיאטרון.
ב-2007 הצטרף ללהקת "SunStroke Project" כאשר הם חיפשו סולן. 
ב-2009 השתתפה הלהקה בתחרות הלאומית לנציגות מולדובה באירוויזיון 2009, והגיעו למקום השלישי עם השיר "No Crime" אותו כתב והלחין, באותה שנה עזב את הלהקה על מנת להתפתח כזמר סולו.
הוא זכה במקום הראשון בפסטיבל מוזיקת פופ ברומניה ובמקום השני בפסטיבל הבזאר הסלאבי בויטבסק, בנוסף הוא לקח חלק בפסטיבל הבמה המוזהבת.
ב-2010 ו-2011 ניסה לייצג את מולדובה באירוויזיון אך לא הצליח.
ב-2012 נבחר לראשונה לייצג את המדינה באירוויזיון 2012. בחצי הגמר הוא הגיע למקום החמישי, והעפיל לגמר, בו סיים במקום ה-11.
שרון קנת

ביוגרפיה

קנת נולדה וגדלה בכוכב יאיר לאם הידרותרפיסטית ודוגמנית לשעבר ואב טייס באל על, בתיכון היא למדה במגמת היסטוריה וצרפתית, 
לאחר שירותה הצבאי החלה לדגמן והתמודדה בתחרות מלכת היופי של ישראל, שם זכתה בתואר נערת ישראל, המקום השני. היא ייצגה את ישראל בתחרות מיס תבל שנערכה במקסיקו סיטי.
במסגרת עבודות הדוגמנות שלה היא עסקה בצילומי קטלוגים, תצוגות והפקות אופנה שונות. היא גם למדה לתואר בתקשורת מהמרכז הבינתחומי בהרצליה, בתקופת לימודיה שימשה כמפיק ועורכת ברדיו סטודנטים וגם כתבה כתבות אופנה ל-Nrg.
היא עבדה תקופה כמגישה בערוץ הקניות וב-2011 מהדורת חדשות HOT מקומית באזור המרכז, ב-2015 החלה לשמש ככתבת בתוכנית "הכול אישי" עם חיים אתגר.
כשחקנית היא הופיעה בסרט חתולים על סירת פדלים ובפרקים של הסדרות חברות ושאטו עין כרם.
מירי לשם-פלאי

מירי לשם-פֶּלאי (נולדה ב-1968) היא סופרת ומאיירת ישראלית.

ביוגרפיה

מירי לשם-פלאי נולדה בישראל בשנת 1968, גדלה בחולון. לאחר שירותה הצבאי למדה אמנות וציור בבית הספר לאמנות חזותית מימד בתל אביב.
לשם-פלאי פרסמה 13 ספרים שכתבה ואיירה. כמו כן איירה ספרים עבור סופרים אחרים, ביניהם דורית אורגד, תמר אדר, לאה איני ועוד. בשנת 1996 זכתה בפרס נחום גוטמן לאיור על איוריה לסדרת הספרים שלה "פצפונטבע", ובשנת 2002 זכתה בפרס ראש העיר ראשון לציון מקום ראשון בתחרות איורים ארצית בהשראת אצ"ג.
בשנים 2001-2003 כיהנה לשם-פלאי כיו"ר אגודת המאיירים בישראל. מאז שנת 2011 מנהלת את הסניף הישראלי של ארגון SCBWI – ארגון בינלאומי לסופרים ומאיירים לילדים.
ספרה "הלילה הגדול של לון-לון" נבחר לעשרת הספרים האהובים ב"מצעד הספרים" תשע"ב. ספרה "לוטי וטרי גורי הלוטרה" נבחר לרשימת "מצעד הספרים" לשנת תשס"ט. בשנת 2006 תורגם לאנגלית ספרה "הלילה הגדול של לון-לון" ויצא לאור בארצות הברית. בעקבות ספר זה הוזמנה למסע לקידום הספר ברחבי ארצות הברית בשנת 2007.
לשם-פלאי עורכת מפגשים, שעות סיפור וסדנאות לילדים ברחבי הארץ.
מירי לשם-פלאי מתגוררת בחדרה, נשואה ואם לשני ילדים.
עוזי אבן

פעילותו המדעית

אבן נולד בחיפה. הוא בעל תואר ראשון ושני בפיזיקה מהטכניון ותואר דוקטור מאוניברסיטת תל אביב. את שירותו הצבאי הוא עשה כמדען גרעין בכור הגרעיני בדימונה, והגיע לדרגת סגן-אלוף. ב-1968 עזב את עבודתו בכור והצטרף ללק"ם. במקביל לעבודתו המדעית, כתב אבן מאמרים בתקשורת על מדיניות הגרעין הישראלית ותפוצת הנשק הגרעיני בעולם. 
פרופ' אבן הוא חבר בית הספר לכימיה באוניברסיטת תל אביב. מחקרו עוסק בייצור וחקר אלומות מולקולריות קרות. הוא פיתח, בשיתוף פעולה עם נחום לביא, מקור יונים המבוסס על התפשטות על-קולית (Supersonic Expansion Ion Source).

פעילותו הפוליטית

במאי 1981 הדליף אבן לראש האופוזיציה, שמעון פרס, את דבר ההכנות של ראש הממשלה מנחם בגין למבצע אופרה להפצצת הכור הגרעיני "אוסיראק" בעיראק. בעקבות ההדלפה כתב פרס לבגין ודחק בו לבטל את המבצע ולטפל בסכנה באמצעות לחץ פוליטי על צרפת, ספקית הכור, וכן על משטרו של סדאם חוסיין. בסופו של דבר, גרם המכתב לדחיית המבצע בלמעלה מחודש.
ב-1993 השתתף אבן בישיבה הראשונה שנערכה בכנסת בנושא הומוסקסואלים ולסביות, וסיפר על התייחסות מערכת הביטחון אליו כהומוסקסואל. בעקבות עדותו הוקמה ועדה מיוחדת ותוקנו רוב תקנות הצבא שהפלו עד אז הומוסקסואלים ולסביות.
ב-1996 זכה אבן בתביעה שהגיש, באמצעות האגודה לזכויות האזרח, נגד אוניברסיטת תל אביב לאחר שזו סירבה לאפשר לבן זוגו באותה עת, עמית קמה, לקבל אותן זכויות להן זכאים בני זוג הטרוסקסואלים של חברי סגל האוניברסיטה.
באותה שנה התמודד לראשונה לכנסת ה-14 במסגרת רשימת מרצ אך הגיע למקום לא ריאלי. שלוש שנים מאוחר יותר שב והתמודד ונבחר במקום ה-13 בפריימריס של המפלגה. בשלהי הכנסת החמש עשרה, ב-31 באוקטובר 2002, הושבע אבן כחבר הכנסת והחל לפעול בוועדה לקידום מעמד האישה ובועדת הפנים ואיכות הסביבה. אבן היה חבר הכנסת הראשון שהצהיר בגלוי, עוד בטרם היבחרו, על היותו הומוסקסואל (קדמה לו מרשה פרידמן ש"יצאה מהארון" בפומבי, אך זאת רק לאחר תום כהונתה). בזמן השבעתו לכנסת ח"כים מש"ס, יהדות התורה והמפד"ל עזבו את המשכן במחאה על כניסת הומוסקסואל גלוי לכנסת. בבחירות 2003 שוב כשל בפריימריס (הוא הוצב במקום ה-15 ברשימה לכנסת) ופרש מהחיים הפוליטיים.
פרופ' אבן קרא, משיקולי בטיחות, לסגור את הכור הגרעיני בקריה למחקר גרעיני - נגב. הוא בדעה שיש הגזמה רבה בהצגת האיום הקיומי על ישראל הגלום בתוכנית הגרעין האיראנית, ובניגוד לגישה הרווחת בישראל לפיה הסכם המעצמות על תוכנית הגרעין האיראנית רע לישראל, הציג עמדה לפיה "ההסכם שנחתם עדיף על המצב הקיים, משום שהוא מעכב לפחות ב-15 שנה את היכולת של איראן לפתח פצצה גרעינית, ובעצם מעקר את כל התוכנית שלה". 
ביוני 2015, במלאת 40 שנה לאגודת הלהט"ב, זכה אבן להיכלל בין 40 המשפיעים בתולדות קהילת הלהט"ב בארץ.
ב-2018 הוענק לו תואר יקיר העיר תל אביב-יפו.

משפחתו

ב-2004 נישאו עוזי אבן ובן זוגו עמית קמה בקנדה, שהייתה אז המדינה היחידה שאיפשרה נישואים חד-מיניים לנתינים זרים. בסוף 2006, בעקבות בג"ץ בן-ארי, נרשמו בני-הזוג כנשואים גם במרשם האוכלוסין בישראל.
לאבן ולקמה בן מאומץ, יוסי אבן-קמה. יוסי הגיע לביתם של בני הזוג ב-1994, לאחר שנזרק מביתו בשל נטייתו המינית. בני הזוג שימשו לו כמשפחת אומנה עד הגיעו לגיל 18, גיל שבו שינה יוסי את שם משפחתו לשם משפחתם. ב-2009 ניתן על ידי בית משפט לענייני משפחה צו אימוץ שנתן גושפנקא פורמלית למערכת היחסים המשפחתית.
בסוף 2012 אישר בית משפט לענייני משפחה ברמת גן את הגירושים של קמה ואבן. בכך היו השניים לזוג החד-מיני הראשון שהתגרש בישראל וכן לזוג היהודי הראשון בישראל שהתגרש שלא דרך הרבנות - אלא בבית משפט.
לידיה גורדון-קנכט

לידיה גורדון-קנכט היא סופרת ישראלית.

ביוגרפיה

לידיה גורדון-קנכט נולדה וגדלה בבית חילוני-הומניסטי במונטוידאו, אורוגוואי. הוריה, לאה (לבית טייטלבאום) ומשה גורדון, הם ילידי פולין, והגיעו לאורוגוואי בסוף שנות העשרים של המאה העשרים. בתחילת דרכם עבדה אמה בבית חרושת לבגדים ואביה היה סוכן-נוסע של מפעל תכשיטים, ובהמשך בעל עסק ליבוא ויצוא. 
גורדון-קנכט עלתה לישראל ב-1958 עם גרעין של השומר הצעיר שהתיישב בקיבוץ געתון, שבו היא מתגוררת עד היום. בצבא שירתה בנח"ל, ואחר כך למדה בסמינר של עליית הנוער והייתה מדריכת נוער בקיבוץ. בשנים 1979-1981 שהתה עם משפחתה ברומא, איטליה, בשליחות מטעם השומר הצעיר. אחר כך שימשה מורה לספרות בתיכון הקיבוצי "אופק". כיום היא ממשיכה לכתוב, ומנחה סדנאות לכתיבה יוצרת. 
לידיה גורדון-קנכט נשואה ולה שלושה ילדים בוגרים. בתה הבכורה, גלית ראב"ד, היא סופרת ילדים.

השכלה

גורדון-קנכט סיימה בהצטיינות תואר ראשון בספרות כללית באוניברסיטת חיפה, ותואר שני בחוג לתורת הספרות באוניברסיטת תל אביב. התזה שלה עסקה בנורמות תרגום לספרדית מהשפות אנגלית, צרפתית ואיטלקית, בהנחיית פרופ' איתמר אבן-זהר. בשנת 1989 זכתה במלגה לכתיבת התזה באוניברסיטת העיר לאון בספרד. את הלימודים לדוקטורט עשתה בחוג ללימודים רומאניים ולטינו-אמריקניים באוניברסיטה העברית בירושלים, בהנחיית פרופ' מירנה סולוטורבסקי. משנת 2000 זכתה בשלוש מלגות מחקר לדוקטורט כאורחת האוניברסיטה האוטונומית במדריד וכאורחת אוניברסיטת קומפלוטנסה. עבודת הדוקטורט נכתבה בספרדית ויצאה לאור כספר בשם "המשחק בטקסט" בהוצאת אוניברסיטת מרילנד.

מלגות ופרסים ספרותיים

בשנים 1995-1997 זכתה במלגת סופר-מורה מטעם משרד החינוך ואגודת הסופרים. 
בקיץ 2000 שהתה במושבת האמנים יאדו (Yaddo) בסרטוגה ספרינגס, ארצות הברית, במימון מלגה לסופר ישראלי.
הסיפור "תסריט דרום-אמריקני" זכה בפרס אריכא לסיפור הקצר בשנת 1986, והספר זכה בפרס ע"ש פרננדו חנו מטעם הקהילה היהודית במקסיקו לסופר ישראלי בשנת 1988. 
הסיפור "האישה שגידלה חד-קרן במטבח" תורגם לאנגלית בידי אשר הריס, ראה אור בהוצאת אוניברסיטת קיימברידג' וזכה בפרס תרגום של BCLA.
גרמקנודל

גרמקנודל (בגרמנית אוסטרית: Germknödel - "כופתת שמרים") היא מאכל קינוח עשוי בצק שמרים העשוי עם זרעי פרג וסוכר וממולא בריבת פובידל. המאכל מוגש לרוב עם חמאה נמסה או עם רוטב וניל.
המאכל פופולרי באוסטריה, ובאזורי בווריה ובוהמיה, ונאכל באופן מסורתי בימי שישי.
צורת הכופתא לרוב כצורת לחמנייה.
יש למאכל מספר גרסאות, ובהן גרסאות בהן המאכל מוגש כמנה עיקרית.
דמינית

דמינית (Damin) הייתה שפת פולחן סודית לה נחשפו רק גברים משבט הלרדיל באוסטרליה שעברו טקס חניכה. במהלך טקס החניכה גברים לאחר גיל ההתבגרות עברו מילה ולאחר מכן למדו שפת סימנים שהפכה במשך שנה לאמצעי היחיד שלהם לתקשר עם סביבתם. לאחר מכן על מנת לעבור לשלב הבא עברו הגברים פיום שופכה ורק אז למדו את השפה הדמינית. כיום טקסי חניכה אלו אינם מתבצעים עוד, השפה הדמינית אינה מדוברת ואף השפה הלרדילית מאויימת על ידי החלפתה באנגלית.
הדמינית היא השפה היחידה מחוץ לאפריקה שהשתמשה בעיצורים מצוצים כחלק ממאגר הפונמות שלה וכמו כן קיימים בה צלילים שאינם קיימים באף שפה אחרת בעולם. אוצר המילים הדמיני מצומצם ומכיל 250 שורשים לכל היותר המוטים לפי מערכת הנטייה של הלרדילית, כאשר כל שורש מייצג משמעות כללית ולא ספציפית המקבילה לקבוצה של מילים ספציפיות רבות בשפה הלרדילית. גברים שעברו טקס חניכה דיברו בדמינית באירועים פולחניים אך גם בחיי היומיום לצד השפה הלרדילית כמו במסעות ציד ורכילויות.
קדמת צבי

כלכלה

כלכלת היישוב כוללת חקלאות שלחין מטעי תפוחים, ענבי יין, אגסים, רפתות ולולים. ביישוב פועלים כחמישה יקבי בוטיק קטנים בעלי כושר ייצור משותף של 130,000 בקבוקים בשנה.
מחצית מתושביו הבוגרים של היישוב הם מורים, וחציו השני עוסק במקצועות חופשיים.

היסטוריה

בסמוך למקום בו נמצא כיום היישוב היו קיימים יישובים בתקופת המשנה, ונתגלו שני בתי כנסת עתיקים בא-דנקלה ועין נשוט.
קדמת צבי הוקמה בשנת 1981, ובהמתנה לאיתור מקום יישוב קבע התיישבו המתיישבים בקלע (מוצב סורי שהיה צפונית לאזור בו נמצא היום היישוב קלע אלון. 
המתיישבים התכוונו להקים מושב אולם לבסוף הוקמה מושבה.
יישוב הקבע נוסד בשנת 1985.

אוכלוסייה

המושבה חילונית, ואין בה בית כנסת.
גידול במספר המשפחות נמוך (מ40 ל85 משפחות בעשרים שנים) אך יש ביקוש רב מצד בני היישוב לחזור ולהקים בית במושבה.
הקבלה ליישוב מותנה בסינון, תוך שמירת ערכי המקום.

שירותים ציבוריים

מרפאה, מגרש כדורגל וכדורסל, מועדון נוער וגן.
במושבה פועלת  חטיבת בני המושבים של תנועת הנוער העובד והלומד.

יד עתניאל

ליד הכניסה לקדמת צבי נמצא אתר הזיכרון "יד עתניאל" לזכר טייס חיל האוויר הישראלי עתניאל שמיר שמטוס האוראגן שלו הופל על ידי הסורים במקום זה ב-8 ביוני 1967 במלחמת ששת הימים. גופתו נמצאה רק באוגוסט 1974 והובאה לקבורה בקיבוצו דורות. באתר יש גלעד ועליו זנב המטוס עם סמל חיל האוויר  ולידו חלקים נוספים מהמטוס.
דז'רז'וניוב

היסטוריה

בעבר, העיירה הייתה ידועה כרייכנבאך (Reichenbach), שילוב של המילה הגרמנית רייך (עשיר, חזק) ובאך (זרם), השם מתייחס לזרם החזק של נהר פילאבה.
במהלך המאה ה-16, התפתח ברייכנבאך מרכז מסחרי, בייחוד לטקסטיל ופשתן. לאחר מלחמת שלזיה הראשונה, הפכה רייכנבאך לחלק ממלכת פרוסיה. בשנת 1762 במהלך מלחמת שבע השנים, באזור שבין רייכנבאך ושווידניצה התרחש קרב בורקטוף בין פרוסיה ואוסטריה.
בשנת 1790 נציגים מאוסטריה, פרוסיה, הרפובליקה ההולנדית ופולין נפגשו ברייכנבאך לדון בעניין המלחמה העות'מאנית באירופה. בשנת 1855, התחברה רייכנבאך לרשת רכבות. בשנת 1871 הפכה העיירה לחלק מהאימפריה הגרמנית.
במהלך מלחמת העולם השנייה היה מחנה ריכוז גדול בשלזיה תחתית, גרוס-רוזן, עם סניפים חשובים בעיירה ובשתי עיירות סמוכות נוספות. היו שם בערך 20,000 ניצולים יהודים של המחנה, רבים מהם פולנים. אליהם הצטרפו מאוחר יותר על ידי יהודים פולנים הוחזרו מברית המועצות, ואחרים ששרדו במחבוא בפולין או חזרו ממחנות ריכוז בגרמניה. אחד מבתי הכנסת בעיירה שרד את המלחמה ושוחזר.
לאחר המלחמה, בשנת 1945, העיירה הועברה מגרמניה לפולין. רוב תושביה הגרמנים נמלטו לפני סוף המלחמה ורוב אלה שכן נשארו גורשו לאחר מכן. הגרמנים הוחלפו במתיישבים פולנים, בעיקר מהחלק המזרחי של פולין שסופח לברית המועצות.
בתקופה שלאחר המלחמה, העיירה הייתה ידועה בשמות שונים: ריכבאך (Rychbach - שמה הפולני המסורתי), רייכנבאך (Reichenbach) ודרובנישב (Drobniszew). בשנת 1936 כונתה העיירה גם דז'רז'וניוב (Dzierżoniów) או דז'רז'ון (Dzierżon) על שם אותו כומר, חוקר דבורים ודבוראי יאן דז'רז'ון.
שרפרף

שרפרף הוא אחד מרהיטי הישיבה הראשונים.
שרפרף הוא כיסא ללא משענת, בדרך כלל משמש כמושב לאדם אחד. שרפרפים עשויים ממגוון חומרים; בדרך כלל מעץ, אך גם ממתכת או חומרים פולימריים; עשויים להיות מחומרים קשים או מרופדים בבד, עור וספוג. שרפרפים הם רהיט הנמצא בבתי משפחה, במסעדות וברים.

שרפרפים מלכותיים

בכמה ממלכות באפריקה משתמשים בשרפרפים במקום כיסאות. המפורסם שבהם הוא שרפרף הזהב של אסאנטאנה בגאנה, שידוע כגורם למלחמה בין הבריטים לאשנטי.

ספורט ובריאות

סיבולת לב-ריאה ניתן לשפר על ידי מאמץ גופני מתון לאורך זמן. אחת הדרכים לעשות זאת היא ירידה ועלייה במדרגות או על גבי שרפרף.
דויד פ. בודר

דויד פבלו בודר (9 בנובמבר 1886 – 18 בדצמבר 1961) היה פרופסור לפסיכולוגיה במכון הטכנולוגי של אילינוי  בשיקגו. ב-1946 הוא נסע לאירופה והקליט ראיונות עם ניצולי השואה.
במשך מסע זה הוא הקליט יותר ממאה ראיונות (עם יותר ממאה ועשרים שעות הקלטה), על מכשיר הקלטה חדיש, על חוט מתכת , שפותח על ידי עמיתו במכון בשיקגו, דוקטור מרווין קמראס . הוא למעשה היה הראשון שתיעד והקליט את החוויות שעברו ניצולי השואה, ונחשב למקור ראשוני ואותנטי בנושא.

משפחה וקורות חיים

בודר נולד כאהרון מנדל מיכאלזון, לברל ובטי מיכאלזון, משפחה יהודית שחייה בעיר לייפאיה שבלטביה. הקהילה היהודית הגדולה שהייתה בעיר איפשרה לבודר לגדול תוך שימוש ביידיש וגרמנית כשפות דיבור עיקריות, בנוסף לרוסית ששמשה בבתי הספר. בגיל 19 החל בודר ללמוד פכיסולוגיה, תחילה בלייפציג ומאוחר יותר בסנקט פטרבורג. בסנקט פטרבורג הוא נישא, ב-1907, לפאולין לוויאנסקי, ובתם הלנה נולדה באותה שנה. הם התגרשו ב-1909.
ב-1919 נסעו בודר, אשתו השנייה נדז'דה ובתו למקסיקו, בורחים במלחמת האזרחים ברוסיה. נדז'דה מתה באותה שנה מהשפעת הספרדית. בודר למד במהירות ספרדית והחל ללמד באוניברסיטה הלאומית שם. הוא נישא בשלישית לדוקטור דורה נווהלוף, ב-1925, ואיתה עבר לארצות הברית.
בארצות הברית בודר למד לתואר באוניברסיטת שיקגו ובאוניברסיטת נורת'ווסטרן, כל זאת תוך כדי עבודה במכון הטכנולוגי של אילינוי.

פרויקט עקורי אירופה

בסוף מלחמת העולם השנייה הגה בודר את הרעיון לפרויקט לאיסוף, הקלטה ותיעוד של ראיונות עם עקורי המלחמה באירופה וניתוח ההשפעה הפסיכולוגית של חוויה זו עליהם. לאחר שנה של ניסיונות כושלים לקבלת מלגה לביצוע הפרויקט מכל מקור אפשרי, נסע בודר ביולי 1946 לפריז במימון עצמי . במשך תשע שבועות ערך בודר כ-130 ראיונות ביותר מ-16 אתרים - בצרפת, גרמניה, שווייץ ואיטליה,
עובר בין מרכזי שיקום, ומחנות עקורים, לבד, מאתר מרואיינים פוטנציאלים, מוצא פינה נוחה, מציב ומפעיל את מכשיר ההקלטה הכבד, ומראיין. 

באותו זמן שלט בודר בשבע שפות, שאיפשר לו לערוך את הראיונות בשפת המקור של המרואיינים, שהיו בדרך כלל יהודים ממזרח אירופה.
באוקטובר 1946, חזר בודר לארצות הברית והחל לתמלל את הראיונות ולכתוב עליהם בספר, תוך שימוש במענק מהמכון הלאומי לבריאות הנפש. בדצמבר 1947 כתב בודר על התרשמותו הראשונית מהמסע במאמר בירחון של המכון הטכנולוגי של אילינוי
ב-1949 פרסם בודר את כתב היד בספר "לא ראיינתי את המתים"
 
שבו הוא תמלל וניתח שמונה מתוך הראיונות שהקליט. על אף שמכירות הספר היו עלובות, המשיך בודר לתמלל את הראיונות עד שכספי המענק הסתיימו.
ב-1951 ראיין בודר עקורים מההצפה הגדולה בקנזס סיטי. 
ב-1952 פרש בודר מהמכון הטכנולוגי של אילינויז ועבר, עם רעייתו, לקליפורניה, לעבוד ללא תשלום כעוזר מחקר באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס. 
הוא נפטר בגיל 75 מהתקף לב בדצמבר 1961.