google/wiki40b huggingface dataset:
בארי (כלב)

היסטוריה

בארי נולד ב-1800. הוא אולף באכסניית כלבי הצלה שפועלת במעבר סן ברנאר הגדול, בהרי האלפים בגובה של כ-2,500 מטרים. בארי הציל אנשים ששכנו באזור זה ממפולות שלגים ומאזורים מסוכנים בהם שהו.
הצלתו המפורסמת ביותר של בארי הייתה הצלת ילד שנרדם במערה של קרח. בארי מצא את הילד וליקק אותו, דבר שגרם להתחממות גופו של הילד. בארי סחב אותו על גבו והחזיר אותו לאכסניה. לבסוף, הילד הוחזר להוריו.
באנדרטה שהוקמה לזכרו ליד פריז נכתב כי בארי מת בניסיונו להציל אדם נוסף. על פי האגדה, בארי חיפש את האדם לפי ריחו, וכשמצא אותו, ליקק אותו כפי שאילפו אותו לעשות; האדם חשב שבארי הוא זאב, ודקר אותו למוות בכידון.
אגדה זו אינה נכונה. לאחר כ-12 שנים בהם חי באכסניה, נרכש בארי על ידי נזיר והועבר לברן. כשנתיים לאחר מכן מת וגופתו פוחלצה. עורו המפוחלץ מוצג כיום במוזיאון להיסטוריה של הטבע של ברן.
קוצר רוחו של הלב

תקציר

הקצין הצעיר אנטון הופמילר מוזמן לאחוזתו של ההונגרי העשיר לאיוש קקשפאלבה, שם הוא פוגש בבתו הנכה אדית ומפתח חיבה חומלת אליה. אדית מתאהבת בו, וכאשר מתפתחת תקווה להחלמתה, הופמילר מציע להינשא לה כשתחלים, בתקווה שההבטחה תדרבן אותה להתחיל בטיפול. אולם, מחשש ללעג ובוז, הוא מתכחש להבטחה בפומבי, וכשאדית למדה על כך היא מתאבדת. הלום אשמה, הומפילר מחליט להתגייס לצבא האוסטרי ערב מלחמת העולם הראשונה.
ליאן דה פוגי

ליאן דה פוגי (צרפתית: Liane de Pougy; ‏2 ביולי 1869 - 26 בדצמבר 1950) הייתה רקדנית וקורטיזנה צרפתיה בתקופת הבל אפוק.

חייה

דה פוגי נולדה בשם אן מארי שסן בעיירה לה פלש במחוז סארת שבחבל פיי דה לה לואר בצרפת, לאב קצין צרפתי ולאם ממוצא ספרדי. היא קיבלה חינוך קתולי במנזר סנט-אן-ד'אורה בעיירה מורביאן שבחבל ברטאן. כשהייתה בת שש עשרה ברחה מביתה עם אנרי פורפ, קצין ימי, ונישאה לו אחרי שנכנסה להריון. היא ילדה בן בשם מרקו (שמאוחר יותר היה טייס ונהרג בתחילת מלחמת העולם הראשונה). נישואיה לא היו מוצלחים ובעלה התנהג כלפיה באלימות. כאשר עברה למארסיי יחד איתו, לקחה לעצמה מאהב. כאשר גילה זאת הוא ירה בה באקדח ופצע אותה בזרועה. כאשר הייתה בת שמונה עשרה שנה, ברחה לפריז, והשאירה לו את הילד שנשלח אל סבו וסבתו שהתגוררו בעיר סואץ שבמצרים.
בפריז החלה לעסוק במשחק ובזנות והתמכרה לקוקאין ולאופיום. היא החלה בקריירה של קורטיזנה עם הרוזן ואלטס דה לה בין, שלימד אותה לעסוק במקצוע זה. התעניינה בציור בספרים ובשירה אך לא אבתה להתעמק בספרות, והעדיפה את חיי בתי הקפה על פני שייקספיר או ואגנר. פגשה במחזאי אנרי מיאק שנפל בקסמיה והכניס אותה לעולם התיאטרון. למדה את תורת המשחק אצל שרה ברנאר והופיעה בתפקידים קטנים בלהקת פולי ברז'ר בפריז, בסנקט פטרבורג, ברומא והריביירה הצרפתית.
אחרי שעזבה את להקת פולי ברז'ר שינתה את שמה לליאן דה פוגי על שמו של הרוזן דה פוגי שהיה אחד ממאהביה. היא המשיכה בקריירה של רקדנית קברט, הייתה ביסקסואלית מוצהרת והיו לה מאהבים ומאהבות שהרעיפו עליה מתנות ותכשיטים יקרי ערך.
ב-1899 הסופרת נטאלי קליפורד בארני, שהייתה נוכחת באחת מהופעותיה באולם ריקודים בפריז, התאהבה בה. אם כי דה פוגי הייתה אחת הנשים המפורסמות ביותר בצרפת והיו לה מחזרים עשירים רבים, היא נפלה בקסמיה של נטאלי בארני, והן הפכו למאהבות ונשארו ידידות במשך כל ימיהן. פרשת אהבים זו מתוארת ברומן מפתח בשם "אידיליה סאפית" (על שם סאפפו מלסבוס) שאותו דה פוגי כתבה ופרסמה ב-1901. ספר זה הפך לשם דבר בפריז והודפס שוב ושוב 69 פעמים במשך השנה הראשונה להופעתו.
ב-1910, כאשר הייתה בשיא הקריירה, פגשה בנסיך ג'ורג' גיקה, שהיה ממוצא רומני, ונישאה לו. אחרי שש עשרה שנה של חיים משותפים הוא עזב אותה ויצא עם אישה צעירה ממנה. כדי להתנחם היא לקחה לעצמה מספר מאהבים. הוא חזר אליה אך היחסים ביניהם התערערו.
ב-1928 התיידדה עם אם בית מחסה לילדים נכים בסביבות העיר גרנובל, וגייסה כספים בקרב ידידיה בפריז למען מוסד זה. אחרי מות בעלה ב-1945, הפכה לחברת מסדר סנט דומיניק בשם האחות אן מארי. היא חזרה בתשובה ובילתה את שנותיה האחרונות בבית תפילה בלוזאן, שם מתה ב-1950.
שיבה (שיר)

מבנה השיר ותכניו

השיר משולב בחריזה והוא בנוי מפתיח ושלושה בתים.
כפי שנהגה רחל בעוד משיריה, היא פותחת את השיר בציטוט מהתנ"ך. בשיר היא מוצאת לומר כי אף על פי שהלב עושה טעויות רבות, האדם יחזור בתשובה. רחל אומרת שטוב לה כשמצב רוחה נרגע בחושך. הלב מחפש ורוצה להיות רגוע. הלב הוא הפכפך. פעם אחת הוא מקשיב לרעיון ופעם אחרת הוא בוגד. פעם הוא רוצה להמריא ופעם אחרת הוא רוצה ליפול. תחושתה היא כי טוב לה לשהות בחדר אפל, שבו אף אחד לא ישים לב לבכי השקט שלה. בסופו של דבר, היא מבינה כי הלב ההפכפך שלה לא נדיר.
את השם "שִׁיבָה" בחרה רחל משום שלטעמה אחרי שהלב עושה טעות, האדם יישוב למצב הקודם לו. המשוררת בחרה דווקא לקשר את הפסוק ממגילת קהלת כי כמו שהלב הוא הפכפך וחוזר על עצמו, כך גם הרוח.
טיל בליסטי טקטי

טיל בליסטי טקטי (tactical ballistic missile TBM) הוא טיל בליסטי המיועד לטווחים קצרים, וללחימה פנים מול פנים בשדה קרב. לרוב המרחק אליו מיועד הטיל אינו עולה על 300 קילומטר.
הטיל הבליסטי הטקטי הוא לרוב נייד, כדי להבטיח עמידות בשדה הקרב והתמקמות מהירה לצורך ביצוע ירי. בנוסף, מערכת הטיל נושאת עמה מספר ראשי נפץ המיועדים לפגיעה במבנים, ארטילריה, ועוד מטרות מעבר לקווי האויב.
הטילים הבליסטים הטקטיים נותנים מענה בפער שבין ארטילריה רקטית לבין טילים בליסטיים לטווח קצר. טילים טקטיים עשויים להוות יתרון מכריע מעבר לקווי האויב ובשדה הקרב בכלל, עם עוצמה של טיל יבשה המשוגר ממתקן שיגור, וניידות של טילי ארטילריה רגילים. עקב הניידות שלהם, הטילים מוכנים יותר להתמודדות עם תרחישים שונים היכולים לקרות בשדה הקרב.
לצבאות רבים בעולם משמש הטיל הטקטי כוח עיקרי ושיא הטכנולוגיה. הטילים מספקים נשק בעל יתרון עצום ובמחיר יחסית קטן, ובכך מאפשר למדינות רבות דלות אמצעים לקנות אותו, ולעמוד מול מתקפות של מדינות אחרות, החזקות יותר מבחינה טכנולוגית וצבאית.
טילים בליסטיים עדיין קשים להתמודדות בשדה הקרב, מערכות קרקע-אוויר נעשו יותר מתוחכמות ומפותחות כדי לתת מענה לטילים אלו, אך עדיין, לא ניתן לספק הגנה מלאה מהטילים, עובדה זאת נותנת יתרון לבעל כמות מסוימת של טילים לאיים על השטח האווירי של האויב.
ויילון

היסטוריה

ערב פרוץ מלחמת העולם השנייה ישבו בוויילון כ-4,200 יהודים. ב-1 בספטמבר 1939 הופצצה העיר על ידי מטוסים גרמניים. הייתה זו אחת הפעולות הראשונות שהתרחשו במלחמת העולם השנייה. בעקבות ההפצצות נהרס רוב מרכז העיר, כולל בית החולים וקתדרלה גותית היסטורית, וכ-1,200 תושבים נהרגו. בסך הכול נחרבו במלחמה 75% מהמבנים בוויילון.
ב-1940 רוכזו מרביתם של כ-4,000 יהודי העיר בגטו, בו בוצעו מעת לעת הוצאות פומביות להורג. גירוש יהודי ויילון החל באפריל 1942, עם העברתם של כ-2,000 מתושבי הגטו ליעד לא ידוע. אקציית החיסול נעשתה באוגוסט 1942. לאחר שכלאו את יהודי העיר בכנסייה מקומית משך ארבעה ימים, אנשי מנהל גטו לודז' בפיקודו של הנס ביבוב (Hans Biebow) ערכו ביהודי העיר סלקציה, ובחרו מהם עובדים לעבודות כפייה. שאר תושבי הגטו נרצחו בחלמנו.
צילום בצבע

צילום בצבע הוא צילום אשר משתמש במדיה שמסוגלת להציג צבעים המופקים באופן כימי במהלך שלב עיבוד התמונה. זאת לעומת צילום שחור-לבן אשר משתמש במדיה המסוגלת להציג גוונים של אפור בלבד.

היסטוריה

בשנת 1855 פיתח ג'יימס קלרק מקסוול בסיס תאורטי לצילום בצבע והחל לראשונה לבצע ניסויים בפיתוח תמונות צבע. 
בשנת 1861 פותח התצלום הצבעוני הראשון אשר הציג סרט קישוט צבעוני.
בשנת 1903 רשמו האחים לומייר פטנט על צילום צבעוני בצבעים טבעיים, שנקרא "אוטוכרום לומייר" אשר הופץ באופן מסחרי בשנת 1907.
בשנת 2012 נתגלה הסרט המוקדם ביותר שצולם בצבע. הסרט מתוארך לשנים 1901 או 1902, ובכך הוא מקדים בשש שנים לפחות את הסרט שהיה ידוע עד אז. הוא צולם על ידי חלוץ הצילום אדוארד טרנר, שמת בחטף בשנת 1903, בגיל 29 בלבד. כארבע שנים לפני כן, הוא פרץ דרך בתחום הקולנוע, כאשר במימון של יזמי הקולנוע פרדריק לי וצ'ארלס אורבן, צילם את הסרט הראשון בצבע.
סרט הצילום הצבעוני המודרני הראשון, הקודכרום הוצג לראשונה ב-1935.
תרזה, נסיכת ליכטנשטיין

ביוגרפיה

תרזה נולדה ב-28 ביולי 1850 בטירת ליכטנשטיין, אוסטריה תחתית, לאלויס השני, נסיך ליכטנשטיין ולפרנציסקה קינסקי, רוזנת וצ'יניץ וטטאו, בתם של פרנץ דה פאולה קינסקי, רוזן וצ'יניץ וטטאו ותרזה, רוזנת ורבנה ופרוידנטל.
ב-12 באפריל 1882 התחתנה תרזה עם בן דודה ארנולף, נסיך בוואריה, בנו של לואיטפולד, הנסיך העוצר של בוואריה ואחיו של לודוויג השלישי, מלך בוואריה, ממנו נולד לה בנה היחיד, היינריך, נסיך בוואריה (1884–1916) שנהרג במלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1907 מת בעלה, ובשנת 1916 נהרג בנה במהלך מלחמת העולם הראשונה, וב-13 במרץ 1938 מתה תרזה במינכן.
איגנץ פלייל

חייו

פלייל נולד בעיירה רופרסטאל שעל יד וינה למנהל בית ספר בשם מרטין פלייל. קרוב לוודאי שלמד מוזיקה בצעירותו בפרסבורג (כיום ברטיסלאבה) אצל המלחין יוהאן בפטיסט ונהאל. ב 1772, בהיותו בן 15, החל ללמוד אצל המלחין המפורסם יוזף היידן באייזנשטט. פלייל זכה לחסותה של האצולה, במקרה שלו הרוזן לאדיסלאוס ארדי. לפלייל היו ללא ספק יחסים קרובים מאוד עם היידן, שהחשיבו לתלמיד מחונן.
עיסוק אחר של פלייל מלבד השוליה של היידן היה תיאטרון מריונטות (שנקרא "די פה אורגלה") אשר הוצג בטירת אסטרהאזי שבאייזנשטט ובווינה. באותה תקופה בערך כתב פלייל ככל הנראה לפחות קטע מן הפתיחה של האופרה "הבית הבוער" (Das abgebrannte Haus) של היידן.
עבודתו המקצועית הראשונה של פלייל הייתה כנראה קאפלמייסטר (אחראי המוזיקה) של הרוזן ארדי, אך גם את זאת אין אנו יודעים בוודאות. בין פרסומיו הראשונים נמנים חברותו בשש רביעיות כלי קשת.
בתחילת שנות ה 1780 ביקר פלייל באיטליה, שם כתב אופרה אחת (איפיגניה באוליס), ועבד אצל מלך נפולי.
בשנת 1783 עבר פלייל לעיר שטרסבורג שבצרפת, ומאז נודע בצורה הצרפתית של שמו, "איגנס" (Ignace). בתחילה עבד שם כעוזר הקפלמייסטר פרנץ קסאוייר ריכטר של קתדרלת שטרסבורג, וב 1789 הפך להיות הקפלמייסטר בעצמו, לאחר מותו של ריכטר. ב 1788 נישא פלייל לביתו של אורג שטיחים שטרסבורגאי, ולזוג נולדו ארבעה ילדים.
בשנת 1791 ביטלה המהפכה הצרפתית את ההופעות המוזיקליות בכנסיות ואת הקונצרטים הציבוריים. בחיפוש אחר עבודה חילופית עבר פלייל ללונדון, שם הוביל את הקונצרטים המקצועיים שאורגנו על ידי וילהלם קרמר. בתפקיד זה הפך פלייל ליריב של היידן מורו, כשזה הוביל את הקונצרטים שאורגנו על ידי יוהאן פטר סלומון, אך למרות זאת המשיכו השניים לשמור על יחסים טובים.
ב 1795 שב פלייל לצרפת, הפעם לפריז. בתקופה זו הגיעה פעולתו לשיאה, ובה הוא כתב את רוב יצירותיו. פלייל עבד בפריז גם כאיש עסקים: הוא הקים חברה של הוצאת מוזיקה לאור בשם "מייסון פלייל", וב 1807 החל לייצר פסנתרים, הנודעים עד היום בכל אירופה. ב 1805 ביקר פלייל בווינה מטעם עסקיו, שם פגש בפעם האחרונה את יוזף היידן, ונחשף למוזיקה של לודוויג ואן בטהובן.
בשנת 1824 פרש פלייל מחיי המוזיקה ועבר אל מחוץ לפריז. לאחר 7 שנים הוא נפטר, ונקבר בבית הקברות פר לשז בפריז.
כיום קיים מוזיאון על שמו בעיירת הולדתו, רופרסטאל.
יהואש ביבר

יהואש בִּיבֶּר (14 בפברואר 1937 – ינואר 1992) היה סופר עברי, עורך ומורה.
ב. יאיר

היסטוריה

החברה נוסדה ב-1988 כחברה פרטית לקבלנות בניין, וב־1995 הפכה לחברה ליזמות בנייה, בנוסף לעבודת הקבלנות. 
על פי הערכות המשטרה, חלק מהכספים שנגנבו מהבנק למסחר בין השנים 1997-2002, והתגלגלו לידי עבריינים (ובראשם גבי בן הרוש), הושקעו בכיסוי חובות החברה, בתמורה להעברת בעלות חלקית סמויה בחברה לידיו של בן הרוש, האשמות אלו מצד המשטרה לא אומתו מעולם ותיק משטרתי זה הוזנח יחד עם ההאשמות.
ב־2006 הפכה החברה לחברה ציבורית, והחלה בפעולות יזמות בניין בחו"ל בנוסף לשאר פעילויותיה. נכון ל־2014, החברה מחזיקה בבעלות מלאה או חלקית על מספר חברות בנות. 85% ממניות החברה מוחזקות על ידי האחים ביטון, ושאר מניות המיעוט מוחזקות על ידי הציבור. החברה מעסיקה בני משפחה רבים ממשפחת ביטון בתפקידי מפתח.
במהלך עונת ליגת העל בכדורגל 2007-2008 פרסה החברה חסות על קבוצת הכדורגל בית"ר ירושלים, בעלות של מיליון דולר לעונה. בראשית 2007 נקלעה החברה לקשיים כספיים, על רקע רכישת קרקע במתחם משרד החוץ הישן בירושלים בסכום גבוה. בעקבות קשיים אלו מכרה החברה חלק מהמתחם למספר קבוצות רכישה, אך לבסוף הצליחה החברה להתמודד עם המשבר בהצלחה. 
במהלך 2011-2012 עמדה החברה בסכסוך בין בעל מניות מיעוט ומשפחת ביטון, בקשר לעלות העסקת מנהלי החברה ובני משפחת ביטון, שהגיעה לכ־57 מיליון ש"ח ב־9 שנים. לפתרון הסכסוך מונה הרב דוד חי אבוחצירא כבורר על ידי בית המשפט.
נכון ל־2014, יושב ראש החברה הוא יאיר ביטון, סגנו הוא אחיו יוסי ביטון, ומנכ"ל החברה הוא ניר יחזקאלי (החליף את איל הנדלר ב־2011). בין הדירקטורים החיצונים של החברה נמצאת חברת הכנסת לשעבר רוחמה אברהם, מרים בונפיל (אשתו לשעבר של יו"ר ועד העובדים בעיריית ירושלים) לשעבר הייתה גם רות דוד  פרקליטת מחוז תל אביב (שימשה דירקטור בין השנים 2011-2013 אשר מאוחר יותר ייצגה את החברה בבית המשפט במסגרת החקירה ובגלל זה כבר לא נמצאת בדירקטוריון ב־(2014). היועץ המשפטי של החברה החל מאמצע העשור הראשון של המאה ה־21 הוא עורך הדין רונאל פישר, שהיה גם שותף בחברת 'עד עולם' יחד עם יאיר ביטון עד 2016. 
במאי 2014 נעצר בעל השליטה בחברה, יאיר ביטון, בחשד להלבנת הון בהיקף של כ־60 מיליון ש"ח ועבירות פיננסיות נוספות, במסגרת פרויקט של החברה באילת, שנעשו לפי החשד במסגרת שיתוף פעולה עם ארגון הפשיעה של יצחק אברג'יל. במסגרת הפרויקט בוצעו עבודות בקבלנות על ידי חברת 'גן רווה', החשודה בהוצאת חשבוניות מנופחות, בחלקם עבור עבודות שלא נעשו, ובהעברת כספים לארגונו של אברג'יל בפועל. על פי החשד שימשה החברה בידיעתה להלבנת הון נרחבת של ארגון הפשיעה של אברג'יל, החברה יצאה מכלל האשמות נקייה וביטון נמצא בתהליכים משפטיים שאינם קשורים לחברה.

תחום פעילות

לחברה הייתה חברה בת אשר פעלה בתחום הבנייה למגורים ובנייה מסחרית, בצ'כיה ובהונגריה אך בסוף 2016 חברה זו נסגרה. חלק משמעותי מפרויקטי הבנייה של החברה הם באזור ירושלים. החברה מחזיקה בבעלותה מספר נכסי נדל"ן מניב בירושלים, נכסים בשכונת משכנות האומה (בסמוך לבנייני האומה), והמרכז המסחרי שרי ישראל. החברה פעילה גם בפרויקט פינוי בינוי ביהוד.
המסכה

המסכה הוא קומיקס שנכתב על ידי מייק רידצ'ארדסון, ראנדי סטראדלי ומייק בדג'אר שהופץ על ידי חברת Dark Horse Comics.
בעקבות הקומיקס יצא בשנת 1994 סרט קולנוע בכיכובו של ג'ים קארי המבוסס על הקומיקס. בשנת 2005 יצא סרט המשך בשם "המסכה חוזרת". בעקבות הצלחתו המסחררת של הסרט יצאה גם סדרה מצוירת.

עלילה

בכל הגרסאות, מתמקדת העלילה במסכה עתיקה שנותנת כוחות על-טבעיים לאדם החובש אותה. חבישת המסכה הופכת את הדמות שחובשת אותה לאדם ירוק, בן אלמוות ובילתי שפוי.
הקומיקס עוקב אחרי הדמויות החובשות את המסכה.
קטיפנית

מאפיינים

הקטיפניות הן ברווזים שחורים בעלי עיניים לבנות ומקור ורוד, החיים בעיקר בים באזורים הצפוניים בכדור הארץ, באירופה, צפון אסיה, קנדה, אלסקה וכן באיים שונים. בחורף הם חיים בעיקר על היבשה ונודדים בלהקות גדולות דרומה.
הם מקננים בקרבת החוף או בקרבת נהרות, יערות, בטונדרה או באיים שונים ויוצרים להקות גדולות לשם כך. 
הברווזים ניזונים בעיקר מחסרי חוליות מימיים כמו סרטנים או רכיכות ולעיתים גם מדגים.
הזרקת דואר אלקטרוני

הזרקת דואר אלקטרוני (באנגלית: E-mail injection) היא פרצת אבטחה שעלולה להתקיים ביישומי אינטרנט המשמשים לשליחת הודעות דואר אלקטרוני. 
בדומה להזרקת SQL, הזרקת דואר אלקטרוני היא כינויה של משפחה שלמה של פרצות המאפשרות למשתמש זדוני לשלוח אלפי הודעות דואר אלקטרוני לרשימת כתובות כרצונו באמצעות יישום וובי פשוט השולח דואר אלקטרוני דוגמת ספר האורחים של אתר מסוים, או טופס אלקטרוני אחר המשתמש בדואר אלקטרוני כאמצעי השליחה. 
פרצות מסוג זה משמשות לרוב שולחי דואר זבל אלקטרוני המנצלים את האתרים הפרוצים כדי להפיץ ספאם תחת מסווה של אתר תמים.
מולה (אנטומיה)

בדיקות מעבדה

בדיקת המעבדה העיקרית היא בדיקת ההורמון BetaHCG, המשמש הן לאבחנה, הן לטיפול והן למעקב אחר המחלה. רמת הירידה בהורמון עצמו לאחר הטיפול אמורה לרדת בתוך 14 שבועות ממועד סיום ההריון.

טיפול במולה

ראשית יש לאבחן שאכן מדובר במולה, וכן לבצע בדיקות דם מלאות, בדיקות תפקוד כבד וכליה וכן צילום חזה.
הטיפול עצמו כולל ריקון של הרחם- suction curettage. יש לתת אוקסיטוצין תוך וורידי לאחר הוצאת חלק נכבד מהרקמה לצורך כיווץ הרחם. יש לשלוח את הרקמה לפתולוגיה. ניתן לעשות שאיבה וריקון של הרחם גם כאשר הרחם הוא בגודל של 28 שבועות, אולם בכל מקרה בו הרחם גדול מ-12 שבועות יש להכין מראש ציוד לפתיחת בטן לכל מקרה של דימום בלתי נשלט. עד לשימוש הנוכחי כיום בשאיבה וריקון, ביצוע כריתת רחם היה האופציה בה בחרו להשתמש במקרים בהם הרחם היה גדול מ-12-14 שבועות. כיום כריתת רחם מומלצת רק במקרים בהם האישה סיימה את תוכניות הילודה וכן נשים מבוגרות יותר, אשר אצלן הסיכוי לממאירות גבוה יותר. הסיבוכים הכרוכים בפעולות אלו כוללים מעבר של חלקי רקמה ותאים דרך מחזור הדם השלייתי לשאר חלקי הגוף ובעיקר לריאות, המהוות את המקום הראשוני לשאריות תאים של הריונות מולריים. במרבית המקרים תהיה רגרסיה ספונטנית של רקמה זו, אולם בחלק מן המקרים עלולה להתפתח אי ספיקה נשימתית, המאופיינת כקוצר נשימה וכיחלון תוך 4-6 שעות לאחר ביצוע הריקון והשאיבה.

טיפול בממאירות

מחלות טרופובלסטיות ממאירות יכולות להיות מולה חודרנית, כוריוקרצינומה, PSTT, או מצב בו לאחר הריון מולרי אין ירידה בערכי BetaHCG או שקיים פלטו בערכים אלו.
לאחר האבחנה כי מדובר בגידול ממאיר, יש חשיבות קריטית ללקיחת היסטוריה רפואית ולבדיקה גופנית. למרבית המטופלות יהיה רחם מוגדל ושחלות מוגדלות. יש לבחון אזורים בהן עלולות להיווצר גרורות, בעיקר במערכת המין הנשית התחתונה. יש לערוך צילום חזה וכן CT בטן ומוח. כמו כן יש לקחת בדיקות כלליות- הכוללות בדיקות דם, תפקודי קרישה, ותפקודי כבד וכליות אשר קריטיים לצורך הערכת הסיכון שבמתן תרופות כימותרפיות העלולות לפגוע בתפקוד איברים אלו.
לאחר נטילת המידע האמור, ובמידה והאישה מעוניינת לשמור על פוריות, יש לבחור בטיפול הספציפי בהתאם.

ממאירות ללא גרורות

מחלה ממאירה המוגבלת לרחם בלבד היא השכיחה ביותר מבין המחלות הממאירות הטרופובלסטיות. הטיפול במצב כזה הוא מתן מתוטרקסט כטיפול כימותרפי יחידני, או מתן אקטינומיצין במקום. תגובה מלאה לטיפול נעה בין 60% ל-98%, כאשר במקרים של חוסר תגובה או תופעות לוואי לא נסבלות, ניתנת כימותרפיה אלטרנטיבית. יש להמשיך בקבלת קורס נוסף של כימותרפיה לאחר תוצאות שליליות של BetaHCG. אין לתת מתוטרקסט במקרים של מחלת כבד או כאשר תפקוד הכליות אינו תקין. חלון הזמן בין כל טיפול הוא מינימום של 7 ימים ויש לעקוב אחר ספירת דם וספירת תאי דם לבנים. לרוב, ניתנים בממוצע 3-4 קורסים של טיפול. לאחר הטיפול והשגת רמיסיה, יש לערוך בדיקות BetaHCG למשך שנה, מדי חודש.
אדריכלות נאו-ביזנטית

אדריכלות נאו-ביזנטית היא סגנון אדריכלי מקבוצת "סגנונות התחייה" (כמו התחייה הגותית או אדריכלות נאו-קלאסית) שעיקרה בנייה של מבני ציבור, ובפרט מוסדות דת, בסגנון המחקה אדריכלות ביזנטית, אך בחומרים ובשיטות בניה של המאה ה-19. הסגנון התקיים מן העשורים הראשונים של המאה ה-19 עד למהפכת אוקטובר (1917), קודם במערב אירופה ולאחר מכן הגיע לשיאו בתחומי האימפריה הרוסית, בבולגריה וביוגוסלביה.
כבר ב-1826 הוקמה כנסיית הזיכרון לאלכסנדר נבסקי בעיר פוטסדאם שבגרמניה עבור מאמיני הכנסייה האורתודוקסית הרוסית. מלכי בוואריה לודוויג הראשון ולודוויג השני שילבו אלמנטים מן האדריכלות בת המאה השישית של ראוונה (כגון פסיפסים ושימוש בציפויי זהב) במספר מבנים מרכזיים, בהם טירת נוישוונשטיין.
האדריכל הדני תאופיל הנסן , שהיה מורה לאדריכלות ולאמנות של האימפריה הביזנטית באוניברסיטת וינה בשנות ה-50 של המאה ה-19, העמיד דורות של תלמידים שהתמחו בתחום ובנו בסגנון ביזנטי באוסטרו-הונגריה וסרביה בעיקר כנסיות אורתודוקסיות ובתי כנסת (בהם לודוויג פרסטר).
הצאר ניקולאי הראשון ביקש לגבש אדריכלות רוסית שתסמל את מבני הכנסייה הפרבוסלאבית. סגנון זה עוצב בשנות ה-30 של המאה ה-19 על ידי האדריכל הראשי של המשטר, קונסטנטין טון . השפעתו העיקרית הייתה החלפת הכיפה הביזנטית המעוגלת בכיפה דמוית בצל, המהווה מאז סמל בולט לאדריכלות רוסית נאו-ביזנטית. יורשו, אלכסנדר השני, קיסר רוסיה, נטה יותר לתחייה אמיתית של אמנות ביזנטית מקורית (שהדגם שלה היה כנסיית איה סופיה) והסתייע באדריכלים שביקשו לשחזר את האמנות הביזנטית כגון דוד גרים  שבנה רבות בארמניה ובגאורגיה (בין היתר מתכננה של קתדרלת אלכסנדר נבסקי בטביליסי). מבנים בסנגון זה, ששידרו רוח רוסית מובהקת, הוקמו באזורי השליטה הרוסית החדשים כגון פולין הקונגרסאית, קרים והקווקז. אלכסנדר השלישי, קיסר רוסיה, שעלה לשלטון ב-1855 הפסיק מגמה זו בערים המרכזיות של רוסיה ונטה לבנייה בסגנון הרוסי הצבעוני, המבקש לחקות את כנסיית וסילי הקדוש בכיכר האדומה במוסקבה, אולם בפולין ובמדינות הבלטיות המשיכו להבנות כנסיות פרבוסלביות בסגנון הנאו-ביזנטי (כגון, למשל, כנסיית גברתנו, אם האלוהים בוילנה וקתדרלת הים בקרונשטאדט). השימוש בבטון מזוין הקל מאד את הבנייה ואיפשר התמודדות טובה עם אתגרי הבנייה, אף אם התוצאה הסופית נראתה "עתיקה".
מבנים בסגנון נאו-ביזנטי הוקמו ברחבי העולם משנות ה-80 של המאה ה-19 ועד סוף המאה, בשל אופנתיות הסגנון והייצוגיות של להקמת מבני דת מרשימים. כך הוקמו בסגנון זה מספר כנסיות בצפון אמריקה ובבריטניה ואף בית הכנסת החורבה בירושלים.
אלי סעב

אלי סאאב (בערבית: إيلي صعب, תעתיק מדויק: אילי צעב; נולד ב-4 ביולי 1964) הוא מעצב אופנה לבנוני, מייסד המותג ES הקרוי על שמו.

ביוגרפיה

סאאב נולד בשנת 1964 בביירות למשפחה נוצרית. באופנה החל להתעניין עוד בילדותו, בגיל 9. בשנת 1981 נסע לפריז ללימודי עיצוב ושב ללבנון לאחר שנה. בשנה זו, בהיותו בן 18 ובשיא ימי מלחמת האזרחים הלבנונית פתח את הסטודיו שלו, עם עשרה עובדים, בביירות. בתחילת הקריירה, עיצב סאאב שמלות כלה וערב בלבד.
הצלחתו בלבנון הגיעה לאחר תצוגת אופנה מוצלחת בקזינו הידוע "Casino du Liban" בביירות. לאחר תצוגה זו, החל לעצב בגדים לנשות תקשורת ובידור לבנוניות, בהן הזמרת פיירוז הנחשבת לזמרת הלאומית בלבנון. באותה התקופה, יצא שמו למרחוק ברחבי העולם הערבי ובין לקוחותיו נמנו ידועניות ערביות רבות, ביניהן ראניה, מלכת ירדן.
סאאב התפרסם מחוץ ללבנון בשנת 1997, כאשר הציג לראשונה את הקולקציה שלו ברומא. באותה השנה, הצטרף לCamera Nazionale della Moda ונהיה לחבר הלא-איטלקי הראשון, והיחיד עד כה. שנה לאחר מכן, בשנת 1998 הציג את הקולקציה שלו בתצוגת אופנה במונקו, בתצוגה זו נכחה, בין השאר, הנסיכה סטפני ממונקו. בשנה זו הציג את הקולוקציה שלו גם במילאנו. סאאב זכה לחשיפה נוספת בשנת 2002 כאשר עיצב את שמלתה של זוכת פרס האוסקר באותה השנה האלי ברי. על שמלה זו, זכה לשבחים רבים והפך למעצב הלבנוני הראשון אשר נכלל ב מעצבי שמלות כלה המתמודדים על פרס האוסקר.
סאאב נחשב לאחד ממעצבי האופנה המצליחים בעולם כיום ומעצב האופנה המצליח ביותר בעולם הערבי]. עם לקוחותיו הקבועות, נמנות שחקניות הוליוודיות רבות, ביניהן קתרין זטה ג'ונס, שרליז ת'רון ודברה מסינג וזמרות מפורסמות כמו כריסטינה אגילרה וחברות הדסטניז צ'יילד - ביונסה נואלס, קלי רולנד, מישל ויליאמס וריהאנה. 
בשנת 2007 השתתף כשופט הראשי בתוכנית המציאות הלבנונית "Mission Fashion" בה התחרו דוגמניות ומעצבים ערבים צעירים על פרס כספי.
סאאב מתגורר לסירוגין בפריז ובביירות, נשוי לקלאודיה ואב לשלושה בנים.
בשנת 2013 הזמינה ניקול ראידמן בעלת החנות היוקרתית Madame de pompadour קולקציית בגדיםֿ אך סאאב החליט שלא לקבל את ההזמנה והודיע כי עיצוביו לא יגיעו לישראל.
פרנץ בופ

תחילת דרכו

בופ נולד במיינץ, אך עבר עם הוריו לאשפנבורג, מקום מושבו השני של הארכיבישוף ממיינץ. שם הוא קיבל חינוך ליברלי והתמקד בלימוד שפות וספרות של המזרח. יתר על כן, בתקופה זו הופיע ספרו של קרל וילהלם פרידריך פון שלגל ״על הדיבור וחכמת ההודים״ היידלברג, 1808. הספר החל להשפיע על מחשבותיהם של פילוסופים והיסטוריונים גרמניים, ועוררה את עניינו של בופ בשפה הקדושה של ההינדים.

ביקורת

המבקרים את עבודתו של בופ טוענים שהזניח את המחקר של הדקדוק הסנסקריטאי, אך באותם ימים ראשונים של לימודי הסנסקריט, הספריות הגדולות של אירופה לא החזיקו בכתבי יד הדרושים. אילו היו להם, החומרים האלה הם היו מעסיקים את מלוא תשומת לבו במשך שנים. את חוקי הדקדוק שחקר ביסס על עבודותיהם של צ'ארלס וילקינס והנרי תומאס קולברוק, שהשתמשו כולם בטקסטים מקומיים כבסיס הידע. טענה נוספת היא שבופ, בדקדוק ההשוואתי שלו, נתן חשיבות יתר לסנסקריט. כבר בשנת 1820 הוא טען כי לעיתים קרובות, כי השפות האירופאיות משמשות להבהרת דפוסים דקדוקיים שאבדו בסנסקריט.
אנציקלופדיה בריטניקה (מהדורה 11 של 1911) מעריכה את בופ ואת עבודתו כדלקמן: 
במחקריו של בופ, ישנה חדירה לפרטים הקטנים וכמעט מיקרוסקופיים של תופעות לשוניות, שהובילה לפיתוח חשיבה רחבה אל המקורות והעקרונות של שפות העמים ההודו-אירופיים הקדומים. כמו כן הבנת הדקדוק ההשוואתי שהוא יצר כבר מפרסומיו המוקדמים ביותר.
בהכרת תודה על עבודתו, ביום השנה החמישים לפרסום עבודתו הראשונה (1816) הוקמה בברלין קרן לקידום המחקר בסנסקריט ובדקדוק משווה. לקרן תרמו תלמידיו ומעריציו הרבים בכל חלקי העולם. בופ הספיק לראות את התוצאות החשובות של עבודתו וההוקרה שזכה לה.
הוא מת, ב -23 באוקטובר 1867, מסירותו למשפחתו ולעמיתיו, צניעותו הנדירה, חיבבו אותו לכל מי שהכיר אותו.
המלומד האנגלי ראסל מרטינו, שלמד אצל בופ, כתב עליו: כי היסודות שהוא קבע במחקרים השוואתיים שלו, מהווים מרכיב אוניברסלי בלימוד השפות האנושיות, ובהתפתחותן ההיסטורית.
מחקריו של בופ בסנסקריט ובפרסומי הסנסקריט הם היסודות המוצקים שעליהם הוקם מערך הדקדוק ההשוואתי שלו, שבלעדיו לא היה יכול להיות מושלם. לשם כך נדרש הרבה יותר מאשר ידע מילולי בלבד בסנסקריט. הוא הבחין בין הסנסקריט לבין הלשונות הקוגניטיביות המערביות שהיו קיימות בתחביר, שילוב המילים במשפט ובמכשירים השונים שרק קריאה ממשית של הספרות יכולה לגלות, הרבה יותר מאשר באוצר המילים בלבד. כדקדקן השוואתי הוא היה הרבה יותר מאשר חוקר סנסקריטית ... [ואף על פי כן] אין ספק שהוא הפך את הדקדוק, שהיה בעבר מבוך, לפשוט ומושך כמו זה של יוונית או לטינית.
אמנם גם לפניו נמצאו קשרים מסוימים בין הלטינית לגרמנית, בין הגרמנית לסלאבית ועוד, אך כל הניסיונות להוכיח את השורשים ההיסטוריים ואבות השפות האלה כשלו, ומכאן החשיבות האדירה של מחקריו הבלשניים.
קרל השמן

ביוגרפיה

קרל היה בנו של לודוויג הגרמני, מלך פרנקיה המזרחית וקיסר האימפריה הרומית הקדושה. ב-876, עם מות אביו, ירש קרל את כתר ממלכת פרנקיה המזרחית. ב- 879, הפך קרל למלך איטליה, לאחר שאחיו הבכור, קרל מבוואריה לקה בשיתוק והתפטר. ב-881 חלה אחיו, לודוויג הצעיר, וקרל הוכתר לקיסר האימפריה הרומית הקדושה. ב-884, אחרי מותו של קרלומן מלך פרנקיה המערבית, שלא היו לו יורשים, החליטו אנשי הכנסייה והאצילים למסור את כתר הממלכה לקרל, שמלך בשם שארל השלישי.
צירוף מקרים זה הביא לאיחודן של פרנקיה המזרחית, פרנקיה המערבית ואיטליה תחת שלטונו של הקיסר קרל השמן. התעוררו תקוות לתחייתה של אירופה המערבית, אולם קרל השמן, שלקה במחלת הנפילה, לא עמד במשימה זו. הוא ניסה את כוחו נגד המוסלמים שפלשו לאיטליה, אך ללא הצלחה. ב-886 נאלץ לשלם לנורמנים, שתקפו את פריז, כדי שיסכימו לסגת ואיפשר להם לשוט דרך הנהר סן, להגיע לדוכסות בורגונדיה ולבזוז אותה.
משנתברר כי איננו מסוגל להבטיח את שלום הממלכה, מרדו בו האצילים והשתלטו על גרמניה בנובמבר 887. קרל השלישי נאלץ לפרוש מן המלוכה ונפטר כעבור חודשיים. אודו רוזן פריז, שארגן את ההגנה על העיר, ירש את כתר ממלכת פרנקיה המערבית.