google/wiki40b huggingface dataset:
Israel Studies

Israel Studies הוא כתב עת אקדמי רב-תחומי העוסק בנושאי ההיסטוריה, החברה, הפוליטיקה והתרבות של מדינת ישראל. כתב העת נוסד בשנת 1996 והוא יוצא לאור על ידי מכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות באוניברסיטת בן-גוריון ועל ידי מרכז שוסטרמן ללימודי ישראל באוניברסיטת ברנדייס בארצות הברית. הוא יוצא לאור בהוצאת אוניברסיטת אינדיאנה.
עורכי כתב העת הם פרופסור אילן טרואן  ונתן ארידן.

פולמוס Word Crimes

באביב 2019 פרסם כתב-העת גיליון נושא (special issue) שכותרתו 'פשעי מילים: החזרה למוטב של שפת הסכסוך הישראלי-פלסטיני' (Word Crimes; Reclaiming The Language of the Israeli-Palestinian Conflict)
שעורר פולמוס נרחב. הגיליון הורכב מסדרה בת 18 מאמרים שדנו ב"מילות-מפתח" המוזכרות תדיר בחקר הסכסוך ובסיקור התקשורתי שלו, בהם "כיבוש", "אפרטהייד", "קולוניאליזם", "טרור", "פליטים", "זכויות אדם" ועוד. רבים מן המאמרים נכתבו בידי פעילים פוליטיים או כותבים המזוהים עם הארגון SPME,
כולל אסף רומירובסקי,  המנהל בפועל (executive director) של הארגון, ולא בידי חוקרים-מומחים. המאמרים הציגו שורת טיעונים פוליטיים פולמוסיים נגד תומכי זכויות אדם, ארגוני החברה האזרחית וחוקרים אקדמיים שהוקעו כביקורתיים יתר על המידה ביחס למדיניות ישראל. דונה רובינסון דיווין,  נשיאת האגודה ללימודי ישראל (AIS) באותה העת, שימשה כעורכת-אורחת של הגיליון בנוסף לאילן טרואן ונתן ארידן, העורכים הקבועים של כתב העת.
בעקבות פרסום הגיליון התעוררה סערה. אריה דובנוב, היסטוריון וראש הקתדרה ללימודי ישראל באוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון, הודיע כי הוא מוותר על פרס החוקר המצטיין שהוענק לו מטעם האגודה בעקבות הגיליון ופרסם מכתב מחאה חריף.
בעקבות זאת, שורה ארוכה של חברי המערכת האקדמית של כתב-העת, שלא עודכנו בדבר הפקתו של הגיליון המיוחד, התפטרו ופרסמו מכתב התנגדות (letter of dissent).
על עצומה נוספת שיזם יאיר ולך, היסטוריון ומרצה בלימודי ישראל באוניברסיטת SOAS  שבלונדון חתמו עשרות חוקרים נוספים. דניאל מונק, פרופסור לגאוגרפיה ומזרח תיכון העומד בראש הקתדרה ללימודי שלום וסכסוך באוניברסיטת קולגייט , יזם, ביחד עם דובנוב וולך, קמפיין ציבורי
להפעיל לחץ על האגודה וכתב העת לחזור בהם מהגיליון.
המבקרים של כתב העת הדגישו את הרמה האקדמית הירודה של הגיליון, את העובדה שהעורכים וכותבי מרבית המאמרים לא עמדו בסטנדרטים בסיסיים ונורמות מדעיות מקובלות של פרסום אקדמי (כגון התייחסות לספרות מחקר קיימת, הצגת ממצאים אמפיריים חדשים, היכרות עם שפות המחקר, ואפילו העדר שימוש בהערות שוליים) וכי כלל לא ברור אם המאמרים נשלחו לביקורת עמיתים ונבחנו באמות המידה המקובלות בפרסומים אקדמיים. בשלב ראשון עורכי כתב העת דחו את הביקורות בטענה כי מסגור הנושא, בחירת המחברים, תהליך השיפוט האקדמי ותכני הגיליון היו קפדניים והולמים. הפולמוס נמשך במהלך הכנס השנתי של האגודה ללימודי ישראל והוביל בעקיפין לבחירתה של הנשיאה לסיים את תפקידה, ולדיון סוער במליאה. אל הגיליון הבא של כתב העת (Volume 24, Number 3, Fall 2019) התלווה מכתב התנצלות מטעם העורכים, שבו הודו כי היו פגמים בגיליון ובתהליך קבלת ההחלטות שלהם בנוגע לפרסומו. אל מכתב התנצלות זו צורף גם מכתב המחאה של חברי הוועד האקדמי של כתב-העת.
שירות הביטחון והביון הכללי (הולנד)

משימה

השירות מתרכז בעיקר במאבק באיומים פנימיים על הביטחון הלאומי, בעוד שירות הביטחון והמודיעין הצבאי (MIVD) מתמקד באיומים בינלאומיים, במיוחד צבאיים ומניעת ריגול זר. השירות אחראי לאיסוף מודיעין ומסייע במאבק נגד איומים זרים ופנימיים על הביטחון הלאומי.
ויליאם פייטון

תחילת דרכו

פייטון נולד ב-7 במאי 1866, כבנו השלישי של קולונל ג'ון פייטון, מפקד רגימנט הדרגונים ה-7 של המשמר (בין 1871-1876). הוא התחנך בברייטון קולג', והתגייס לצבא בריטניה בשנת 1885. פייטון נכשל בבחינות למכללה הצבאית המלכותית בסנדהרסט, והוצב כטירון ברגימנט שעליו פיקד אביו בעבר. ב-18 ביוני 1887 הועלה לדרגת לוטננט שני, ובשנת 1890 קודם לדרגת לוטננט. בשנת 1892 מונה לשליש ברגימנט, ובשנת 1896 הועבר לרגימנט ההוסרים ה-15 והועלה לדרגת קפטן. הוא הועבר לשרת בחיל המצב במצרים, ולחם בקרבות נגד מקומיים בסודאן. על אומץ לבו במהלך הקרבות, הוא אוזכר בשדרים הרשמיים של הצבא (Mentioned in dispatches), ועוטר באות השירות המצוין ובמסדר המג'ידיה דרגה רביעית. 
בין 1899–1900, הוא שרת בדרום אפריקה, ולחם במלחמת הבורים. הוא הועלה לדרגת לוטננט קולונל, אוזכר שוב בשדרים, וקיבל את מדליית דרום אפריקה של המלכה. עם זאת, הוא נפצע קשה ונאלץ לשוב לבריטניה. הוא החלים בדצמבר 1901, ועבר למלא בצבא תפקידי ניהול ומטה. משנת 1903 עד 1907, פיקד על רגימנט ההוסרים ה-15. בשנת 1905 הועלה לדרגת קולונל לשם כבוד. בשנת 1907 הועבר להודו ומונה שם לראש אגף האפסנאות של מטה חיל המצב. מ-1908 עד 1912 פיקד על בריגדת פרשים הודית, ולפיכך הועלה באופן זמני לדרגת בריגדיר. ייצג את הצבא הבריטי (Delhi Herald Extraordinary) בדורבר דלהי בשנת 1911, אשר נערך על מנת לציין את הכתרת ג'ורג' החמישי, מלך הממלכה המאוחדת ורעייתו המלכה מרי, כקיסר וקיסרית הודו.
הוא קיבל דרגת מפקד במסדר הוויקטוריאני המלכותי, ומיולי 1912 היה מזכירו של המפקד הראשי בהודו.

אחריתו

לאחר המלחה הוחזר פייטון להודו, ומונה למושל הצבאי של פרובינציית המחוזות המאוחדים. בי 1920 ל-1922 פיקד על הדיוויזיה ההודית ה-3. בשנת 1921 מונה ללוטננט גנרל בפועל. מ-1922 עד 1926 היה המזכיר הצבאי של הכוחות המזוינים הבריטיים, ובין ומ-1926 עד 1930 היה מפקד הפיקוד הסקוטי. בשנת 1927 הועלה לדרגת גנרל, ופרש מהצבא בשנת 1930. הוא נפטר בפתאומיות בלונדון ב-14 בנובמבר 1931. הוא נקבר בבית הקברות ברומפטון.
מנזר תדאוס הקדוש

היסטוריה

המנזר נקרא על שמו של תדאוס הקדוש, אחד משנים עשר השליחים המכונה גם יהודה בן יעקב, שהיה השליח שהביא את הנצרות לארמניה. על פי המסורת מת השליח ונקבר במקום זה, ובמאה ה-4 הוקמה במקום כנסייה. עם זאת האזכור ההיסטורי המוקדם ביותר של נוכחות נוצרית באזור הוא מהמאה ה-7, והוא מציין כי במקום ישב בישוף. רק במאה ה-10 הוזכר המנזר עצמו כמעוזה של דיוקסיה והוקמה בו כנסייה חדשה. בתקופת העצמאות הארמנית, בין תחילת המאה ה-10 לבין המחצית השנייה של המאה ה-11 נודעה למקום חשיבות דתית מרכזית. המנזר נפגע בפלישות המונגולים ב-1231 וב-1242, אך לאחר מכן, במחצית השנייה של המאה ה-13, הפגינו הולגו חאן ויורשיו סבלנות כלפי הנוצרים, ולמנזר נודעה השפעה רבה במאה ה-14. בשנת 1319 חרב במנזר ברעידת אדמה, אך הוא שוקם מיד לאחר מכן.
בתחילת המאה ה-15 בא המנזר תחת השפעת הספווים אשר המשיכו והעניקו חסות לארמנים המקומיים, אולם ב-1604 הגלה השאה עבאס הגדול כרבע מיליון ארמנים מהאזור מסיבות אסטרטגיות. תושבים אלה הועברו למרכז איראן והרחק מהאזור ששכן סמוך לגבול עם האימפריה העות'מאנית. כתוצאה מכך שקע המנזר בתחילת המאה ה-17, אך בסביבות 1650, כאשר ביססו הספווים את שלטונם באזור מחדש, שופץ שוב. בעת פלישת הפרסים לטביליסי ב-1787, נשדד המנזר, אך הוא שב ושוקם בתחילת המאה ה-18 על ידי הרוסים, וב-1814 הוקמה בו "הכנסייה הלבנה". בעשור הראשון של המאה ה-20 היה המנזר למוקד של התנגדות ארמנית לשלטון העות'מאני, ולאחר כיבוש ארמניה בידי ברית המועצות, עקר אליו הקתוליקוס וקבע בו את מושבו בין השנים 1930-1947. בשנת 2008 הוכרזו המנזר וקפלת סאנדוחט השוכנת במרחק של שני קילומרים דרומית-מזרחית לו, כאתר מורשת עולמית. סך השטח המוכרז הוא כ-32 הקטאר.

האתר

מנזר תדאוס הקדוש - המתחם של המנזר משתרע על פני שטח של כ-30 הקטאר, והוא כולל את המנזר, שני בתי קברות - האחד דתי והאחר ציבורי - וכן שלוש קפלות. החלק העיקרי של המנזר עשוי בצורת מלבן באורך של 64 מטר וברוחב של 51 מטר (תרשים - 8). סמוך לו שוכן צבר של 12 מבנים משניים לשימושים שונים (תרשים - 12) וכן חצר חיצונית סגורה המשמשת מבקרים ועולים לרגל (תרשים - 9). סביב שלושת חלקי המבנה ניצבת חומה שבפינותיה מגדלי שמירה עגולים הבולטים מקו החזית שלו. בחומה קבועים כארבעים תאי מגורים לנזירים (תרשים - 5, 6, 7). צבר המבנים הדתי שוכן במרכזה של החצר התחומה בחומה, והוא מגיע לאורך של 41.7 מטר ולרוחב של 23.6 מטר. הצבר כולל שער כניסה הנתמך בארבעה עמודים רבועים (תרשים - 3), כנסייה מרכזית בצורת צלב יווני המכונה "הכנסייה הלבנה" (תרשים - 2), וכנסייה נוספת המכונה "הכנסייה השחורה" (תרשים - 1). הכנסייה השחורה היא העתיקה מבין השתיים ובה מתקיים עיקר הפולחן. צפונית-מזרחית למנזר שוכנות שלוש קפלות קטנות, ששתיים מהן הרוסות. לא הרחק מהמנזר ניצבת קפלה נוספת שאיננה כלולה בהכרזה. אורכה 7.1 מטר, רוחבה 4.5 מטר והיא נושאת גג בצורת קמרון חבית. לפי המסורת ניצבת קפלה זו במקום בו מת תדאוס הקדוש.
קפלת סאנדוחט - קפלה זו משתרעת על פני שטח של כשני הקטאר בלבד, כשני קילומטרים דרומית-מזרחית למנזר. היא מלבנית, אורכה 6.8 מטר ורוחבה 5.1 מטר. סמוך לקפלה שוכנים שני בתי קברות.
אי-שוויון התמורות

אי-שוויון התמורות הוא אי-שוויון שימושי המאפשר למצוא תמורות שנותנות ערך מקסימלי.
האי-שוויון קובע כי: אם נתונות שתי N-יות סדורות בעלות n איברים, a ו-b, כך שאיברי a מסודרים מהקטן לגדול (נסמן אותם ב- ) ו-b בסדר מסוים (ומסומנים גם הם ), אז הביטוי  מקבל ערך מקסימלי כאשר גם איברי b מסודרים מהקטן לגדול. ערך מינימלי מתקבל כאשר הם מסודרים מהגדול לקטן.
דקל עדין

קריירה

עדין החל לשחק בגיל צעיר. בשנת 2005 גילם את התפקיד הראשי בסרט הטלוויזיה "עד מדינה". ב-2006 השתתף בסרט "אביבה אהובתי", בו גילם את דמותו של אופק, בנה הצעיר של אביבה (אסי לוי). בשנת 2009 השתתף בשתי סדרות טלוויזיה: "עוד משפחה וחצי", ששודרה בטלוויזיה החינוכית, ובה גילם את דמותו של אלירן בן האומנה, וכן "פרשת השבוע" ששודרה בערוץ HOT3, בה גילם את דמותו של גיל נאווי, בנם הצעיר של שאול והגר (מנשה נוי וקרן מור). בשנת 2012 השתתף בסדרת טלוויזיה נוספת בערוץ HOT3, "אופוריה", בה גילם את דמותו של קינו.
בנוסף, עדין הוא מוזיקאי ובסיסט וחבר בלהקת ״ספא״ המלווה את הזמר ג'ימבו ג'יי.
חואנה מאוסטריה, נסיכת פורטוגל

ביוגרפיה

חואנה נולדה במדריד ב-24 ביוני 1535, לקרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ולאיזבלה, נסיכת פורטוגל, בתם של מנואל הראשון, מלך פורטוגל ומריה מאראגון. ילדותה עברה עליה בין ואיאדוליד לטולדו. היה לה קשר חזק עם אחיה פיליפה ועם אחותה מריה שנמשך גם בהמשך חייהם.
ב-11 בינואר 1552 התחתנה חואנה עם בן דודה ז'ואאו מנואל, נסיך פורטוגל, בנו של ז'ואאו השלישי, מלך פורטוגל. ב-2 בינואר 1554 מת ז'ואאו מנואל בליסבון, ושבועיים לאחר מכן נולד בנם סבשטיאו, מלך פורטוגל. לאחר מותו חזרה חואנה לספרד על פי בקשת אביה, והיא הותירה את בנה בידי חמותה קתרינה מאוסטריה, מלכת פורטוגל. חואנה לא ראתה שוב את בנה, אולם שלחה לו מכתבים ודיוקנאות שלה במשך השנים. בעת שהותו של אחיה פליפה השני, מלך ספרד באנגליה, שימשה חואנה כעוצרת הממלכה. בשנת 1557 ייסדה חואנה את מנזר נואסטרה סניורה דה לה נחמה, וב-7 בספטמבר 1573 היא מתה באל אסקוריאל.
ג'קי ויבר

ביוגרפיה

וויבר נולדה בסידני לאב מקומי ולאם ממוצא אנגלי. החל משנות ה-60 וה-70 שיחקה במספר הצגות תיאטרון וסדרות טלוויזיה באוסטרליה.
בתחילת דרכה בקולנוע האוסטרלי זכתה ויבר בשני פרסי האקדמיה האוסטרלית, על תפקידיה בסרטים "חסידה" (1971) ו"קאדי" (1976).
נחשפה לראשונה בסרטו השני של הבמאי האוסטרלי המצליח פיטר ויר "פיקניק בצל ההר" (1975).
ב-1996 שיחקה לצידם של טוני קולט ודייוויד וינהם בקומדיה המוזיקלית "קוסי", שהצליחה באוסטרליה. 
ויבר פרצה בגיל מאוחר יחסית, בשנת 2010, כאשר הופיעה בדרמת הפשע "ממלכת החיות" בתפקיד ג'ני "סמארף", הסבתא הדומיננטית של משפחת הפשע האוסטרלית קודי. עבור הופעתה זכתה וויבר במספר פרסי מבקרים בארצות הברית ובפרס האקדמיה האוסטרלית השלישי שלה; גולת הכותרת מבחינתה הייתה המועמדויות שקיבלה לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר ולפרס גלובוס הזהב על הופעתה.
בשנת 2012 הופיעה ויבר בדרמה הקומית המצליחה "אופטימיות היא שם המשחק" בתפקיד דולורס אמו של פאט סוליטנו (בראדלי קופר) והועמדה בשנית לפרס האוסקר לשחקנית המשנה. באותה שנה שיחקה בקומדיה הרומנטית "עד החתונה זה יעבור" לצד ג'ייסון סיגל ואמילי בלאנט. 
בשנת 2017 שיחקה בסרט הדרמה קומי-ביוגרפי "חי בסרט", שביים, הפיק ושיחק בו בתפקיד ראשי ג'יימס פרנקו. 
לוויבר בן אחד.
שכב על הגדר

שכב על הגדר הוא ביטוי עברי שמשמעותו היא "הסתכן ונפגע למען הצלחת הכלל או אדם אחר".
יצחק שמעוני

ביוגרפיה

יצחק שמעוני נולד בירושלים בשכונת מוסררה, בן יחיד להורים שעלו לארץ ישראל מביאליסטוק שבפולין. המשפחה גרה בשכונת רחביה. ראשית דרכו של שמעוני ברדיו הייתה בשנת 1938, כאשר מנהל התוכניות בעברית של תחנת הרדיו המנדטורית "קול ירושלים", ד"ר אליעזר לובראני, קלט את שמעוני בן ה-12 כמשתתף בתוכניות הילדים של התחנה. שמעוני היה בוגר בית הספר "תחכמוני", "הגימנסיה העברית רחביה" והאוניברסיטה העברית בפיזיקה ובמתמטיקה.
שמעוני היה נשוי תחילה לטובה שמעוני (לבית שניידר), ממנה היה אב לשניים. לאחר מכן היה נשוי למרים אלון (עד למותה ב-2011), קריינית ועורכת תוכניות לשעבר בקול ישראל שעברה לתחום כתיבה לילדים (בין ספריה המוכרים: "בלאגן בחדר", "לגעת כמעט בתקרה", "רון עכברון", "גלידה עם קצפת" ו"לבד בבית"), ולשניים היו ארבעה ילדים.

ברדיו

לאחר שחרורו משירות בחיל המדע של צה"ל בתום מלחמת העצמאות, בחר שמעוני לחזור לרדיו וויתר על קריירה של מדען. תחילת פרסומו ברדיו הייתה בראשית שנות החמישים כשערך והנחה את "החידון המוזיקלי" של קול ישראל, ששודר מדי שבת לפני הצהריים וזכה להאזנה רבה ולקהל פותרים מתמיד. התוכנית שודרה במשך שנים ונמשכה במהלך שנות השישים.
בין היתר שימש בקול ישראל כקריין ועורך תוכניות. מדי פעם שימש אף קריין חדשות. נמנה עם מקימי "הגל הקל" (כיום "רשת ב'").
לשיא פרסומו הגיע בתוכנית "שלושה בסירה אחת", שריתקה את מאזיני הרדיו במחצית השנייה של שנות ה-50. התוכנית שודרה אחת לחודש בשבת בצהרים, בעת שלקול ישראל הייתה רק תחנה אחת, והטלוויזיה הייתה עדיין בגדר חזון לעתיד. התוכנית זכתה להאזנת שיא ורחובות הערים והיישובים בארץ התרוקנו בעת שידורה.
תוכנית הרדיו "מחפשים את המטמון", שערך שמעוני ביחד עם נקדימון רוגל, זכתה להאזנה רבה ולשיתוף קהל המאזינים במכירה (בסכומים סמליים) של מידע למתמודד, שיסייע לו לגלות מטמון שהוטמן באתר כלשהו בארץ. זאת על פי רמזים שנכללו בכתב חידה, שפתרונו חשף פרשה מתולדות ארץ ישראל, היישוב ומדינת ישראל.

מעבר לטלוויזיה

עם תחילת שידורי הטלוויזיה הישראלית בשנת 1968 היה שמעוני בין ראשוני העורכים והמגישים בה. בין התוכניות אותן ערך והנחה היו תוכניות חידונים: "מקבילית המוחות" (משם הוא זכור במשפט "התחלתי ולכן אסיים..."), "משלושה יוצא אחד" והשעשועון המוזיקלי "אלגרו". כמו כן דיבב את סדרת האנימציה לילדים "ברבאבא".
באוגוסט 1968 מונה למנהל התוכניות של הטלוויזיה הישראלית, ושימש בתפקיד זה עד 1976. במסגרת הטלוויזיה הישראלית המשיך שמעוני בעריכתה והנחייתה של התוכנית "מחפשים את המטמון", אותה החל עוד בימי הרדיו, כשהפעם נוסף לה ממד חזותי.
מדי שנה הקריא שמעוני את הצבעת חבר השופטים הישראלי במסגרת תחרות הזמר של רשות השידור האירופית - האירוויזיון. ב-1980 מונה למנהל הטלוויזיה הישראלית; ברם, לאחר שמנכ"ל הרשות, טומי לפיד, התערב שוב ושוב בניהול הערוץ, התפטר שמעוני מתפקידו זה.
יצחק שמעוני היה המנחה בשנותיו הראשונות של פסטיבל הזמר והפזמון - תחרות שירים ששודרה בקול ישראל החל מ-1960 ולאחר מכן נמשכה בערוץ הראשון בטלוויזיה. הפסטיבל נערך במוצאי יום העצמאות, ובפועל נעל את אירועי היום.
בין חידושיו בשידור: תוכניות ישירות מ"תערוכת העשור" בירושלים, פיתוח שידורי הג'אז ברדיו עם מל קלר, הקלטות של סיפורים מוזיקליים ובהם: "טאבי הטובה", "פי-ווי הפיקולו", "בנות היער" ועוד.

הוקרה

כהוקרה לפועלו של יצחק שמעוני נערכה לכבודו תוכנית "חיים שכאלה" ששודרה בערוץ הראשון ב-8 ביוני 2007.
שמעוני זכה בפרס רשות השידור (פעמיים), פרס מונטה קרלו ופרס כינור דוד. זכה בתואר יקיר ירושלים לשנת ה'תשע"א.
שעבוד צף

שעבוד צף (floating charge) הוא שעבוד על נכסים בלתי מוגדרים של חברה בע"מ או אגודה שיתופית. שעבוד זה "צף" עד שאירוע מסוים (לרוב פירוק החברה, אך גם מגוון אירועים אחרים, הנקבעים בתנאי השעבוד וקשורים בדרך כלל לחדלות פרעון של החברה) מביא להתגבשותו ולהתייחסותו לנכסים מסוימים העומדים לרשות החברה בעת קרות האירוע. מטרת השעבוד הצף היא מתן בטוחה ראויה לנושי החברה, תוך שלחברה יש חופש פעולה בנכסיה. בכך יתרונו של השעבוד הצף, מבחינת החברה, על השעבוד הקבוע.

שעבוד צף בדין הישראלי

בישראל, שעבוד צף מוגדר בסעיף 1, הוא סעיף ההגדרות, בפקודת החברות [נוסח חדש], התשמ"ג-1983. סעיף 1 לחוק החברות, התשנ"ט-1999 מייבא את אותה הגדרה לתוכו.
סעיף 1 לפקודה קובע:
"שעבוד צף" - שעבוד על כל נכסיה ומפעלה של החברה או על מקצתם אותה שעה, כפי מצבם מזמן לזמן, אך בכפוף לסמכותה של החברה ליצור שעבודים מיוחדים על נכסיה או על מקצתם;
על פי המשפט האנגלי, היה שעבוד קבוע על נכס מסוים של חברה, לרוב נכס מקרקעין, גובר על שעבוד צף אף אם השעבוד הצף נרשם לפניו. סעיף 169 לפקודה, החל גם לאחר חקיקת חוק החברות, מסדיר מצבים של התנגשות בין שעבוד צף ושעבוד קבוע במספר מקרים. הוא קובע כי שעבוד צף המכיל הגבלה על זכות החברה ליצור שעבודים, שנרשם כדין, יגבר על שעבוד קבוע שנוצר בניגוד לאותה הגבלה לאחר הרישום. כן קובע הסעיף קדימה של שעבוד נכס שנעשה להבטחת אשראי שאיפשר רכישתו, על גבי שעבוד צף קודם.
עיקר פועלו של השעבוד הצף הוא ביצירת קדימות לבעליו בעת פירוק. כאמור, שעבוד צף עם הגבלה על יצירת שעבודים גובר, על פי סעיף 169 לפקודה, על שעבוד קבוע, לרבות משכנתא. אולם, שעבוד קבוע על נכס שנעשה להבטחת אשראי גובר על שעבוד צף קודם. בנוסף, שעבוד צף נמצא בסדר החלוקה מתחת לחובות בדין קדימה (לדוגמה, שכר עובדים).
חוק החברות כולל מספר התייחסויות למצב של שעבוד צף במיזוג חברות. על פי סעיף 325 לחוק, שעבוד צף בחברה אחת המתמזגת עם האחרת אינו גובר על שעבוד על נכסי החברה האחרת שנוצר קודם למיזוג.
בעת הבראת חברה, בית המשפט רשאי, לפי סעיף 350(ו) לחוק החברות, לגבש שעבוד צף לבקשת נושה. כמו כן, ניתן לאפשר לנושה לממש נכס מהנכסים שעליהם חל השעבוד הצף, בתנאים הנקובים בסעיף. סעדים אלו עשויים להינתן לנושה בתור הגנה הולמת על בטוחתו, אותה בדרך כלל לא ניתן לממש בעת הליך הבראת חברה, עקב הקפאת ההליכים.
ב-1968 קבע בית המשפט העליון כי לא ניתן לגבש שעבוד צף על נכסי יחיד. פסק דין זה עסק בהתחייבות שניתנה קודם לחקיקת חוק המשכון בשנת 1967. מאז, נשמעה הדעה כי על פי חוק המשכון ניתן לגבש שעבוד צף על נכסי יחיד. בשנת 2005 פסק בית המשפט המחוזי בירושלים כי בדומה למוסד אחריות נכסים במשפט העברי, ניתן לרשום שעבוד צף על נכסי יחיד. בערעור על פסק דין זה קבע בית המשפט העליון (ברוב קולות של השופטים אליעזר ריבלין ויוסף אלון ובניגוד לדעתו של השופט סלים ג'ובראן) כי לא ניתן לרשום שעבוד צף על נכסי יחיד. על פסק דין זה הוגשה בקשה לקיום דיון נוסף, שנדחתה על ידי הנשיאה דורית ביניש, בנימוק שפסק הדין של הרוב ממשיך את ההלכה הנוהגת במשך שנים רבות.
שיח

השיח במקרא

ה'שיח' נזכר במקרא ארבע פעמים כשם כללי לצמחים מעוצים ופעם אחת לצד הרותם כמרכיב במזונם הדל של שוכני המדבר העלובים: "הַקֹּטְפִים מַלּוּחַ עֲלֵי שִׂיחַ וְשֹׁרֶשׁ רְתָמִים לַחְמָם".
י' רוזנסון הציע שבניגוד למשמעות הרחבה של המילה "שיח" המקובלת היום, הרי שבמקרא הוא שם כללי לשיחי המדבר דווקא. בניגוד להבנה של כל הפרשנים הקדומים, היו חוקרים שסברו שה'שיח' הוא שם של צמח מסוים הקרוי בערבית שיח', הוא ה-Artemisia sieberi, לענת המדבר.
לותרניזם

אמונה


על פי הלותרניזם, התנ"ך והברית החדשה הם יצירה אלוהית ומקור כל התובנה האלוהית והכתובים הם הבסיס היחיד לאמונה והם הסמכות הבלעדית בכל נושאי הדת ואמונה. ספר קונקורד מכיל בתוכו עשרה מסמכים שהלותרנים מאמינים שהם פירושים נאמנים ומוסמכים לכתבי הקודש.

בעולם

מדינות בהן הלותרניזם היא הדת הנפוצה ביותר הן: דנמרק, אסטוניה, נורווגיה, פינלנד, גרמניה, איסלנד, לטביה, נמיביה ושוודיה.
למרות שנמיביה היא המדינה היחידה מחוץ לאירופה עם רוב לותרני, יש אוכלוסיות לותרניות גדולות במדינות רבות כגון: אוסטרליה, ברזיל, קנדה, אתיופיה, אינדונזיה, מדגסקר, פפואה גינאה החדשה, טנזניה וארצות הברית.

בישראל

בישראל ישנו מספר קטן ביותר של לותרנים החיים בה בדרך קבע. קיימות מספר כנסיות לותרניות ברחבי הארץ, בהן אוגוסטה ויקטוריה, וכנסיית הגואל, שתיהן בירושלים, וכנסיית עימנואל במושבה האמריקאית-גרמנית ביפו.
רבה יוסי

ראש ישיבת פומבדיתא

לאחר פטירתו של רב סמא בריה דרבא, ראש ישיבת פומבדיתא, בשנת ד'רל"ו (476), כיהן רבה יוסי כראש ישיבת פומבדיתא. בתפקיד זה עמד רבה יוסי במשך כשלושים ושמונה שנה, עד לפטירתו בשנת ד'רע"ד (514). במקביל אליו, בראשות ישיבת סורא עמד רבינא האחרון, שהתמנה לתפקיד אחרי פטירת רבה תוספאה בשנת ד'רל"ד (474). בימיו של רבינא, כבימי קודמיו מן רב אשי ואילך, ישיבת סורא הייתה המרכז הרוחני הגדול של יהודי בבל בפרט ושל יהודי העולם בכלל, ובה התבצעה מרבית מלאכת עריכת התלמוד הבבלי.
אחרי פטירתו של רבינא האחרון בי"ג בכסלו שנת ד'ר"ס (499), התאריך המסמל בעיני רבים את סיומה של תקופת האמוראים, עבר המרכז היהודי הרוחני הגדול לישיבת פומבדיתא, בראשותו של רבה יוסי. בתקופה זו ירד קרנה של ישיבת סורא באופן משמעותי, בעיקר בגלל הרדיפות כלפי היהודים, שהתחזקו בעיר סורא ובסביבותיה. היישוב היהודי בעיר פומבדיתא היה חזק דיו כדי להמשיך את הלימוד בישיבה למרות הקשיים והגזירות, וכך הפכה ישיבת פומבדיתא למרכז היהודי המוביל בבבל. עבודת עריכת התלמוד נמשכה בפומבדיתא.
אחרי פטירתו של רב יוסף חודש הלימוד בישיבת סורא, בראשותו של רב עינא. לראשות ישיבת פומבדיתא התמנה רב סימונא. מצבם של היהודים בעיר סורא היה בלתי יציב, וישיבת פומבדיתא המשיכה להיות דומיננטית גם בתקופתו של רב סימונא.

כינויים וספקות בזיהוי

רבה יוסי מוזכר בכמה שמות וכינויים, עד כי אין ברור מהו שמו המקורי. באזכורים התלמודיים מוזכר כרב יוסף, אבא יוסי ור' יוסי; ובנוסחאות שבידינו לספרי הגאונים והראשונים הוא מוזכר גם כרב יוסי, רבה יוסי, רבה יוסף. מכאן הדרך אינה ארוכה לשם רבה בר יוסף, שמוזכר גם הוא בספרות הראשונים (ספר יוחסין השלם ועוד). בנוסחאות מסוימות של אגרת רב שרירא גאון מוזכר חכם סבוראי בשם רבה. לגבי מקצת מהשמות קיים ספק אם הם כינוי נוסף של רבה יוסי, או שמדובר בחכם אחר מאותה התקופה. חלק מהחוקרים הבינו ש"רבה" או "רבה בר יוסף" הוא חכם אחר. באטלס עץ חיים, מוזכרים שני תלמידים לרבה תוספאה, רבה ורב יוסף. לעומתם, היה מי שכתב להגיה ולכתוב "רב יוסי" במקום "רבה בר יוסף".
על הזיהוי של "אבא יוסי" (רבה יוסי) עם "רב יוסי" שמוזכר באיגרת רב שרירא גאון כמי שהיה ראש ישיבת פומבדיתא לפני רב עינא ורב סימונא, זיהוי שמוסכם על חוקרים רבים ובהם רבי בנימין מנשה לוין, מערער הרב אליהו רחמים זייני בספרו "רבנן סבוראי וכללי ההלכה". לדעתו אלו שני חכמים שונים, רב יוסי הוא ראש הישיבה בזמנו של רבינא (השני) ובזמן "סוף הוראה" ותחילת תקופת הסבוראים, ואילו אבא יוסי היה ראש ישיבה בדור השני, לפני רב סימונא.
בעקבות נוסחה אחת באגרת רב שרירא גאון, רבים הזכירו חכם בשם רב יוסף מבי חתים (או: מבי חתום), אבל ברוב הנוסחאות מופיע באגרת "רבה יוסף ורב אחאי מבי חתים". לפי הנאמר באיגרת, בי חתים היא עיר בסביבות נהרדעא. יש שהסיקו שרבה יוסי הוא רב יוסף מבי חתים, אבל "סדר הדורות" סבר שיש לחלק בין רבה יוסי לרב יוסף מבי חתים, רב יוסף מבי חתים - לשיטתו - החל לשמש כראש ישיבה בשנת ד'רע"ד למשך ארבע שנים.
לדעתו של הרב אליהו רחמים זייני, מוזכר רב יוסי, שהיה ראש ישיבת פומבדיתא בתקופתו של רבינא האחרון, גם בשם רב אסי.
שכונת אפרידר

שכונת אפרידר היא שכונה באשקלון, שתוכננה במקור בשנת 1949 כשכונה עירונית לעולים מארצות דוברות אנגלית, והוקמה ביוזמת יהדות דרום אפריקה. השם "אפרידר", כשמה של חברת בת של עמידר שהקימה את השכונה, מהווה ראשי תיבות של "אפריקה דרומית". 
על פי התוכנית הראשונית, תוכננו 750 יחידות דיור "משופרות ומשוכללות" לעולים. התחלת הבנייה התעכבה, ורק בסוף 1950 החלה בנייתם של בתים חד קומתיים דו משפחתיים על שטח כחצי דונם לכל משפחה. ביוני 1952 נחנכו 120 דירות ראשונות וב-15 ביולי 1952 קיבלו 5 המשפחות הראשונות את ביתן. לצוות המתכננים ולהנהלת חברת אפרידר היה חזון להקים שכונת צמרת המורכבת מיוצאי אירופה וארצות אנגלו סכסיות. 
בתחילת 1953 הוקמה עבור שכונת אפרידר (יחד עם שכונת ברנע) המועצה המקומית אשקלון, באופן זמני לשנתיים עד לאיחוד עם עיריית אל-מג'דל (אז נקראה מגדל-אשקלון) בתחילת 1955.
הרחובות באפרידר נקראים ברובם בשמות של צמחים, אילנות ופרחים ושמות של ציפורים המצויות בישראל. רחובות אחרים נקראים בשמות של ערים חשובות בדרום אפריקה, שתושביהן עזרו בבנייתה של אשקלון החדשה.
שכונת אפרידר זכתה למוניטין של מקום מגורים בעל איכות חיים גבוהה עם אוכלוסייה בעלת רמה סוציואקונומית גבוהה. הופעל בה מרכז לבריאות המשפחה. בנוסף נפתח בה בית המלון הראשון - הבית הוורוד. לאחר מכן נוספו לשכונה בתי מלון נוספים מסעדות, בית הקולנוע רחל, בית העם וגן ארכאולוגי. כמו כן התקיימו אירועים רבים ומגוונים כמו הצגות פסטיבלים תערוכות וכדומה.
כיום מונה שכונת אפרידר כ-21 אלף תושבים כשברובה נשמרה רוח התכנון המקורי.
סופיה מנשה

סופיה מנשה היא פרופסור אמריטה בחוג להיסטוריה כללית באוניברסיטת חיפה. במחקריה מתמקדת מנשה בתולדות ימי הביניים, תולדות הכנסייה והאפיפיורות, התהוותן של מדינות ושל התודעה הלאומית, תקשורת, פרופגנדה, סטריאוטיפים, וחיות מחמד (בעיקר היחס לכלבים) בימי הביניים. מנשה היא ילידת ארגנטינה, בה הייתה פעילה בתנועת נוער ציונית חלוצית, ועלתה ארצה בעקבות מלחמת ששת הימים.

קריירה אקדמית

מנשה החלה את לימודיה באוניברסיטת חיפה, בה השלימה בשנת 1970 תואר ראשון בהצטיינות בתולדות ישראל והיסטוריה כללית ובשנת 1973 סיימה תואר שני בהצטיינות יתרה בימי הביניים. בשנת 1980 הוענק לה תואר דוקטור לפילוסופיה מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים על מחקרה בנושא מעמד האפיפיורות ותדמית האפיפיורים בתקופת האביניון המוקדמת (1305 – 1334). 
החל משנת 1973 היא נמנית עם סגל אוניברסיטת חיפה ומשנת 2000, פרופסור מן המניין עד פרישתה לפנסיה בסוף השנה האקדמאית של 2016. בין הקורסים שהנחתה פרופ' מנשה: המאבק בין הכנסייה ומדינה בימי הביניים, פוליטיקה, כלכלה, חברה וראשיתה של מדינה, עקרונות הנצרות והתפתחות הכנסייה הקתולית, מסעי הצלב על גווניהם הרבים, וביוגרפיות כמקור היסטורי. בין תפקידיה האקדמיים שימשה כראש תכנית המצטיינים של אוניברסיטת חיפה, ראש החוג להיסטוריה כללית, ראש אקדמי של היחידה הקדם אקדמית וכדיקן ללימודים מתקדמים.
במהלך הקריירה האקדמית שלה שימשה מנשה בין השאר כיו"ר הוועדה האקדמית לפרס ישראל בהיסטוריה והייתה חברה בוועדה האקדמית לפרס יגאל אלון.
בשנת 2000 יזמה מנשה את הקמתה של המכינה הקדם-אקדמאית הראשונה במגזר החרדי בבני-ברק, מטעם אוניברסיטת חיפה. על מפעל זה קיבלה תעודת הוקרה מהממסד החרדי.]
במשך שנים רבות התנדבה מנשה בתחום קליטת העלייה באוניברסיטת חיפה ומחוצה לה, ואף זכתה בשנת 2004 בתואר "יקיר קליטה" מטעם הסוכנות היהודית על פועלה.
מנשה משמשת כמנחה אקדמאית של פרויקט קרוב לבבות בין ישראלים ופלסטינים מטעם אונסק"ו, בו סטודנטים מצטיינים מכלל האוניברסיטאות בארץ ומאוניברסיטת אל-קודס שבמזרח ירושלים לומדים יחד במשך סמסטר באוניברסיטת "לה-ספיאנצה" שברומא. בתום הסמסטר מציגים הסטודנטים פרויקטים משותפים.

דוקטורט

"מעמד האפיפיורות ותדמית האפיפיורים בעידן אביניון המוקדם, 1305 – 1334", בהנחייתם של יהושע פראוור ואריה גראבויס, האוניברסיטה העברית, ירושלים, 1981. OCLC 233305786.