שלמה לוצקר

ביוגרפיה

שימש ברבנות בלוצק ובקוריץ, ובסוף ימיו היה בעיר סוקאל. רבי שלמה היה מתלמידיו הקרובים של המגיד ממזריטש וקרוב משפחתו. הוא מונה כסופרו הרשמי, ומאוחר יותר, בקוריץ, רשם לקט של דבריו.
בשנת ה'תקל"ז הקים יחד עם אב בית הדין של העיירה קוריץ ובהשראתו של רבי יחיאל מיכל מזלוטשוב בית דפוס, והחל בהדפסה חשאית של ספרי קבלה וחסידות. בית דפוס זה נדד עם השנים על תבניות היציקה שלו ופועליו בערים באזור. חוקרים הראו שההדפסה הייתה במסגרת תוכנית משיחית לקראת שנת ה'תקמ"א (1781), תוכנית שכללה גם את עליית החסידים (שהחלה בשנת ה'תקל"ז 1777)) ואת הפצת הקבלה והחסידות. מור אלטשולר הסיקה שרבי שלמה היה מראשי התוכנית וממארגני העלייה החסידית. לאחר מכן פתח במפעל ליקוט דברי המגיד ממזריטש.
עוד לימד בפקודת המגיד ממזריטש את משמעות האותיות והשמות הקדושים לסופר הסת"ם רבי דוד סופר מהאניפולי, מייסד שיטת 'כתב האדמו"ר הזקן' במקביל לבעל התניא עצמו.
רבי שלמה היה מורו וידידו של רבי משה לייב מסאסוב וכן מורו של רבי שלום רוקח, מייסד חסידות בלז. בהסכמה לספרו כתב החוזה מלובלין: "כי הנה ידוע הרב המגיד מישרים החריף ובקי בנגלה ונסתר קדוש ישראל... וראיתי בהכתבים כמה וכמה חידושים נפלאים ומתוקים מדבש ומאוד נהניתי מהם...".

הדפסת ספרי חסידות וקבלה

המגיד מלוצק וחותנו ר' יצחק אייזיק הכהן הם המדפיסים הראשונים של ספרי חסידות. הם הדפיסו גם ספרי קבלה, ובהם: ספר הקנה, 'כתבי האר"י' של רבי חיים ויטאל - עץ חיים, שערי קדושה ו'שבחי הריב"ש' (כיום נודע כשבחי הבעש"ט). בשערי הספרים השתדלו לטשטש ולהסתיר את שמותיהם, עקב ההתנגדות העזה לחסידות.
בחלק מן הספרים השתמש המגיד בשם העט "איש רב פעלים מקבצאל". פסוק זה מרמז כנראה על שם משפחתו 'פלאם', שמשמעותו לפי הבנתו: לית אתר פנוי מניה (= אין מקום פנוי ממנו) ורמזים נוספים על שמו ושם אביו.

מגיד דבריו ליעקב - לקוטי אמרים

רבי שלמה ליקט את דברי רבו המגיד ממזריטש בספר "מגיד דבריו ליעקב - לקוטי אמרים". בספר מספר רבי שלמה ש"המגיד" עצמו עודדו לכתוב את דברי התורה ששמע ממנו.

דברת שלמה

רבי שלמה כתב גם ספר בשם "דברת שלמה", על פרשיות השבוע בשני חלקים, ובו גם פירוש על מגילת אסתר. בשער הספר מצוין שהאותיות "דברת" הן ראשי תיבות "תלמיד רבינו דב בער". מטרת המחבר הייתה להוציא לאור את הספר עם ליקוטי אמרים, אך הספר הודפס לראשונה רק 35 שנים לאחר מותו, בידי בנו רבי דב בעריש, בשנת ה'תר"ח (1840), בזאלקווא. בהוצאה זו היו שיבושים רבים. לספר צורפו הסכמות של החוזה מלובלין, רבי ישראל מרוז'ין ורבי שלום מבלז.
מהדורה חדשה יצאה בעריכת הלל ווינד, עם הסכמת הרבי מבלז ותולדות המחבר, ירושלים תשט"ו. מהדורה מתוקנת ומבוארת יצאה בשנת ה'תשע"א (2011), בידי יעקב יצחק וייס, במימון צאצאי המחבר ותוך ציטוט פירושים מהם.

הגותו

המגיד מלוצק רואה את העולם כמעשה בריאה בלתי פוסק. הספר דברת שלמה מפנה את הקורא לכוחות החיוביים שבקרבו, והיכולת לבנות ולהשפיע על העולם כולו, למרות שפלות ערכו של כל אדם, על ידי שינוי המבט. על האדם להתבונן במציאות באופן שיוביל אותו לעשייה חיובית. דבר זה נכון לאנושות כולה, ובפרט ליהודי. כך למשל, במקום להתלונן על דיינים השופטים את האדם ומחייבים אותו לשלם, עליו להודות להם על כך שהם מישרים את דרכו.
רבי שלמה מרבה לדבר על ארץ ישראל, הרוחנית והממשית, שכיבושה תלוי במסירות הנפש ובאחדות של עם ישראל. הוא מרבה לעסוק בכוחה הרוחני של ארץ ישראל, גם כשהיא עלובה למראה, ומדגיש את כוחו של עם ישראל לשנות את הארץ לטובה, בעצם היותו בה. הוא קושר זאת גם בכוח הטמון באותיות האלף בית העברי ובדיבור בלשון הקודש. בפרשת שלח הוא כותב: "כיון שעיקר הדיבורים והאותיות - שורשם הם בארץ ישראל הקדושה, אם כן מוכרח שהעם היושב עליה יהיו מדברים בלשון הקודש, שהיא הדיבור הקדוש, שבו נבראו כל העולמות. ואם אינם מדברים בלשון הקודש, אם כן, הארץ אינה שייכת להם, ובנקל לגרשם מן הארץ".
בעקבות זאת, יש הרואים בו מראשוני מחיי הלשון העברית.