google/wiki40b huggingface dataset:
דורקס

רקע

המותג נוסד בשנת 1915 כחברת "לונדון ראבר" (London Rubber Company). המותג "דורקס" הושק בשנת 1929, ושמו נובע מהסלוגן "Durability, reliability, and excellence", קרי, "עמידות, אמינות ומצוינות". בשנת 2007 המפעל האחרון של דורקס בבריטניה הפסיק את הייצור והוא עבר לסין, הודו ותאילנד. ההיצע המודרני כולל מגוון רחב של קונדומים עשויים לטקס, כולל המותגים Sheik ו-Ramses בצפון אמריקה, וכן Avanti ביתר העולם. דורקס מספקת גם מגוון של חומרי סיכה ואביזרי מין.
בשנת 2010 רכשה רקיט בנקיזר את יצרנית דורקס, SSL אינטרנשיונל, תמורת 2.5 מיליארד לירות שטרלינג.
אף על פי שדורקס לא נתנה חסות רשמית למשחקים האולימפיים, היא סיפקה בחינם 130 אלף קונדומים לספורטאים במהלך אולימפיאדת אתונה שנערכה ב-2004. בדומה, היא סיפקה בחינם 150,000 קונדומים ליותר מ-10,000 ספורטאים אשר התחרו באולימפיאדת לונדון שנערכה ב-2012.
ביוני 2016 הרשות הפדרלית לבריאות הציבור ברוסיה הורתה על להסיר מהמדפים 11 מתוך 13 מסוגי הקונדומים של דורקס. לטענתה, במשרד הבריאות הרוסי חסרים מסמכים ברישום הקונדומים של דורקס, החולשת על רבע מהשוק במדינה.
במרץ 2017 נכנסה דורקס לעולם הביגוד והאופנה, עם השקת ליין ג'ינסים לגברים. הפרזנטור של ליין זה הוא שחקן הבוליווד רנביר סינג'. אחת ממטרות ליין הג'ינסים היא סיוע לציבור השמרן בהודו להתגבר על המבוכה ברכישת קונדומים. זאת משום שבהודו שימוש בקונדומים הוא סטיגמטי, וקשיים תרבותיים מונעים שיח פתוח בנושא. באמצעות ליין הג'ינסים, דורקס מוכרת שתי אריזות קונדומים תמורת 25 רופי (1.4 שקלים) באריזה שמעוצבת כמו תווית העור שתפורה על מכנסי ג'ינס. שינוי האריזה נועד לסייע ללקוחות להתגבר על המבוכה שברכישת המוצר.
ביולי 2018 קרא המותג לצרכנים בבריטניה ואירלנד להחזרת אריזות קונדומים מסוג Real Feel ו-Latex Free, מחשש להתפוצצות המוצר תחת לחץ. החברה פרסמה התנצלות רשמית והודיעה כי הלקוחות יקבלו את כספם בחזרה.

דורקס בישראל

בין השנים 2006-2012 הפיצה חברת ניאופרם ושיווקה בישראל את המותג דורקס, עד שהפסידה את הזיכיון לחברת רקיט בנקיזר. באוקטובר 2012 משרד הבריאות בישראל איתר קונדומים מזויפים של החברה. באותה באותה שנה דורקס חלשה על כ-50% מנתח השוק הישראלי.
בפברואר 2016 השיקה דורקס אתר מכירות המקדם את מוצרי החברה, ומציע רכישה דיסקרטית ומשלוחים חינמים. ישראל הפכה למדינה השנייה לאחר אנגליה שהציעה רכישה מקוונת של מוצרי דורקס. באותה שנה חלשה דורקס על כ-60% מנתח השוק הישראלי, המוערך בשווי של 40 מיליון שקל.
בפברואר 2018 נחשף בטרם עת קמפיין של המותג בישראל, בכיכובה של אביבית בר זוהר. בקמפיין בר זוהר מקדמת כביכול "קורס לזיוף אורגזמה" . הוא נחשף על ידי גולשים שגילו בקוד אתר ההרשמה לקורס הפיקטיבי.
ויליאם פריירה

ויליאם לאונרד פריירה (באנגלית: William Leonard Pereira‏; 25 באפריל 1909 - 13 בנובמבר 1985) היה אדריכל אמריקאי מודרניסטי. האסתטיקה העתידנית של בנייניו שואבת את השראתה מעולם המדע הבדיוני וחלק מהם נראים כחלליות של חייזרים שנחתו על פני האדמה. עם זאת המבנים שתכנן נעדרי קישוטים ומוקפדים מבחינה פונקציונלית. בנוסף לקריירה מצליחה כאדריכל הייתה לפריירה גם קריירה בהוליווד בתחום העיצוב האמנותי והאפקטים המיוחדים.

שנים ראשונות

פריירה נולד בשיקגו, בן למשפחה שמוצאה מפורטוגל. הוא למד ארכיטקטורה באוניברסיטת אילינוי יחד עם בן-כיתתו, שיהפוך לשותפו 20 שנה מאוחר יותר, צ'ארלס לאקמן. ב-1933 השתתף בתכנון התערוכה העולמית של שיקגו (1933). אחד מן הבניינים הראשונים שתכנן (יחד עם אחיו, האל) היה תיאטרון אסקווייר (Esquire Theater) המהווה את אחת הדוגמאות הטובות לאדריכלות אר דקו בשיקגו.
לקראת סוף שנות השלושים עבר ללוס אנג'לס ועבד כאדריכל פרטי.

קריירה בהוליווד

בשנות הארבעים עבד בתעשיית הסרטים בהוליווד. ב-1942 זכה, עם שותפים, בפרס אוסקר לאפקטים מיוחדים בסרט Reap the Wild Wind. ב-1944 עיצב אמנותית את הסרט ג'יין אייר ואת הסרט Since You Went Away. ב-1945 הפיק את הסרט האפל Johnny Angel וב-1946 הפיק את הסרט From This Day Forward (מיום זה ואילך).

עם צ'ארלס לאקמן

בראשית שנות החמישים חבר לצ'ארלס לאקמן עמו למד באילינוי. בין הפרויקטים שתכננו נמצאים כמה מן המבנים המודרניסטיים שאפיינו את אדריכלות התקופה בלוס אנג'לס, אשר שמו דגש על קווים נקיים ומעוגלים ומבנה אוירודינמי, עיצוב שקרא "סילוני" או "חללי". גולת הכותרת של עבודתם הוא המבנה הנושאי של נמל התעופה הבינלאומי של לוס אנג'לס, כמו כן תכננו את "עיר הטלוויזיה" של CBS בפיירפקס, את מלון הילטון בברלין, את מלון דיסנילנד ועוד.

לאחר התפרקות השותפות

ב-1959 התפרקה השותפות עם לאקמן, ופריירה הקים את אחד ממשרדי האדריכלים הגדולים בארצות הברית דאז, William L. Pereira & Associates. בין היתר ביצע את תוכנית העיר אירווין בקליפורניה ואת האוניברסיטה שלה, פרויקט ענק שבגינו הופיע דיוקנו על שער טיים מגזין בספטמבר 1963. כמו כן תיכנן כ-250 מבנים ומכלולים, בהם מוזיאון האמנות של לוס אנג'לס, נמל התעופה הבינלאומי של סן פרנסיסקו וספריית גייזל באוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו.
ב-1972 תכנן את המבנה המזוהה עמו ביותר ואחד החדשניים בארצות הברית, פירמידת טרנסאמריקה בסן פרנסיסקו.
אחד המבנים האחרונים שתכנן (ב-1982) היה מלון שרתון דוחה, בירת קטר.
כיכר החירות (דיסני)

כיכר החירות (באנגלית: Liberty Square) היא אחת משבע ה"ארצות" או ה"אזורים" שבממלכת הקסם בדיסניוורלד שבפלורידה.
במרכז הכיכר ישנו העתק של "פעמון הדרור" והכיכר בנויה בסגנון קולוניאלי אמריקאי, ובייחוד בסגנון שהיה נפוץ בניו אינגלנד.

מתקנים בכיכר

בכיכר מספר מתקנים ובהם האחוזה המכושפת, נהרות אמריקה וכן היכל הנשיאים בו מוצגים באמצעות אודיו אנימטרוניקס כל נשיאי ארצות הברית.
בית הכנסת בית ישראל בבלגרד

היסטוריה

בראשית המאה ה-20 התגוררו בבלגרד 3,730 יהודים אשר היו מאוגדים בשתי קהילות מרכזיות: ספרדית ואשכנזית. ועד הקהילה הספרדית בראשות דוד אלקלעי ערך מגבית לצורך הקמת בית כנסת מרכזי לקהילה בשכונת דורצ'ול עילית (Zerek). בהמשך, זכה האדריכל ויקטור עזריאל במכרז לתכנון והקמת הבניין. ב-1907 הניח פטר הראשון, מלך סרביה את אבן הפינה להקמת המבנה ושנה מאוחר יותר השתתף ביחד עם שרי ממשלת סרביה בחנוכת בית הכנסת.
המבנה היה בן שלוש קומות ובתוכו היו בית מדרש ומקווה. בחזית הבניין שולבו לבנים בצבעים שונים והוא עוטר בתבליטים ועיטורים מטרקוטה. המבנה הפך לאחד הסמלים הבולטים של האזור.
הליך בניית בית הכנסת חולל סכסוך כבד ופילוג בקרב הקהילה הספרדית בבלגרד. האדריכל ויקטור עזריאל, היה בנו של יושב ראש הקהילה הספרדית חיים דוד עזריאל. הועלו טענות לגבי תקינות המכרז בו זכה ויקטור עזריאל, טענות לגבי שכרו המופרז של האדריכל וכן הועלו האשמות לגבי שימוש בכספי התרומות שלא למטרות בניין בית הכנסת. ב-1909 סיים חיים דוד עזריאל את תפקידו כיושב ראש הקהילה ובמקומו מונה אברהם עוזרוביץ'. בפרוץ מלחמת הבלקן הראשונה גויסו רבים מיהודי בלגרד לצבא הסרבי והסכסוך שכח.
ב-6 באפריל 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה, פלשה גרמניה הנאצית ליוגוסלביה. באותו היום נערכה הפצצה כבדה על בלגרד ובית הכנסת נפגע. ב-1944 פוצץ המבנה על ידי חיילי הצבא הגרמני הנסוג. לאחר המלחמה שוקם מבנה בית הכנסת והוסב לגלריה לאמנות.
סולימאן פרנג'יה הבן

קטע זה אינו מעודכן, ומאז העריכה האחרונה של הערך אירעו מאורעות הדורשים את עדכונו. 
סולימאן טוני פרנג'יה (מכונה גם סולימאן פרנג'יה הבן, סולימאן פרנג'יה ה-II) (בערבית: سليمان فرنجيه) (נולד ב-18 בנובמבר 1965 בזע'רתא, לבנון) הוא המנהיג הנוכחי של בריגדת מרדה, ובנו של אנטואן "טוני" פרנג'יה שנרצח בשנת 1978.
לסולימאן יש שני ילדים מנישואיו עם מריאן סרכיס: טוני (1987) ובאסל (1992). יש לו גם בת מנישואין שניים עם רימה קרקפי: ורה (2007). הוא מתגורר בבנאצ'יי, עיירה קטנה סמוך לזע'רתא.

חיסול אביו

סכסוך מתמשך בין אנשי הפלנגות לבין בריגדת מרדה, אשר פילג את הכוחות הנוצרים במדינה, הוביל להתקפה ב-13 ביוני 1978 בשעה 4:00 לפני בוקר על העיירה אהדן, בה, על-פי טענות משפחת פרנג'יה, כוחות הפלנגות הנוצריות שהונהגו על ידי סמיר ג'עג'ע ואלי חובייקה. במקום התנהלו קרבות קשים עם הרוגים לשני הצדדים, במהלכם נרצחו טוני פרנג'יה ואשתו ורה, לאחר שאולצו לצפות ברצח בתם בת ה-3, ג'יהאן. סולימאן, שהיו אז בן 14 בלבד, שהה בביירות באותו זמן וכך ניצלו חייו.

קריירה פוליטית

הקריירה הפוליטית של פרנג'יה החלה כשהוא היה רק בן 17, כשהפך למנהיג בריגדת מרדה בשנת 1992. המיליציה התפרקה מנשקה והפכה למפלגה פוליטית התומכת בפירוק מנשקם של מיליציות חמושות לאחר החתימה על הסכם טאיף. התנועה החלה לקחת חלק בעניינים חברתיים, תרבותיים, חינוכיים בריאותיים ופוליטיים. בשנת 1992, סלימאן נבחר לפרלמנט ובכך הפך לחבר הפרלמנט הצעיר ביותר בתולדות לבנון. בהמשך הוא נבחר עוד 4 פעמים בין 1992 ל-2000 במושב המארוני של זע'רתא שמהווה את תפקידה ההיסטורי של משפחתו. פרנג'יה כיהן כשר חקלאות וכשר בריאות בממשלות לבנון.
סולימאן נחשב אחד המתנגדים הגדולים לקואליציית 14 במרץ ובמיוחד למנהיג הכוחות הלבנוניים סמיר ג'עג'ע, אותו הוא מאשים ברצח משפחתו. מנגד, לסולימאן קשרים טובים עם מישל עאון ועם חסן נסראללה.
שהחיה תמות

תקציר העלילה

הסרט נפתח בתמונות ילד האוסף צדפות על חוף הים ובמקביל, מכונית ספורט הנוסעת במהירות על כביש לאורך החוף ובה גבר וצעירה בלונדינית. המפגש הקטלני מתרחש בהצטלבות רחובות של עיירת חוף. הילד נהרג במקום ונהג המכונית נמלט ללא שהאט כלל לראות מה אירע. שארל, אביו מוכה הצער של הילד, נשבע לאתר את הנהג ולהרוג אותו ומתחיל לתעד את מחשבותיו ותוכניתו ביומן סודי. המשטרה נכשלת באיתור הנהג וכשנה מיום התאונה, מצליח האב באורח מקרי לאתר את הצעירה הנוסעת, הלן, וקושר איתה רומן במטרה להגיע דרכה אל הנהג. שארל והלן נוסעים לבית משפחת הלן בקמפר (Quimper) הסמוכה ושם מגיע שארל למסקנה כי הנהג הפוגע הוא פול, גיסה של הלן. פול הוא מנהל מוסך הרודה בגסות בכל הסובבים אותו, כולל אשתו ובנו אותם הוא אף מעליב בפני שאר בני המשפחה. פיליפ, בנו של פול, מצהיר באוזני שארל כי הוא רוצה להרוג את אביו והם מתכננים ביחד את צעדיהם. שארל מחליט להרוג את פול בעת שיט בסירה. הוא רוכש בעזרת פול סירה ומזמין אותו לשיט בים. השיט הדרמטי הוא אחד משיאי הסרט ולאחר סיומו עומד שארל בפני חקירת המשטרה. הסרט מסתיים במכתב אותו משאיר שארל להלן ובו הוא מסביר את צעדיו.

שם הסרט

שם הספר האנגלי עליו מבוסס הסרט הוא "The Beast Must Die" (החיה חייבת למות). שם הסרט, Que la bête meure (שהחיה תמות), לקוח ממילים מהשיר הראשון בסדרת שירים שהלחין יוהנס ברהמס, "ארבעה שירים רציניים". במילות השיר מופיע משפט מספר קהלת (ג,יט): "כִּי מִקְרֶה בְנֵי הָאָדָם וּמִקְרֶה הַבְּהֵמָה וּמִקְרֶה אֶחָד לָהֶם: כְּמוֹת זֶה כֵּן מוֹת זֶה, וְרוּחַ אֶחָד לַכֹּל, וּמוֹתַר הָאָדָם מִן הַבְּהֵמָה אָיִן, כִּי הַכֹּל הָבֶל". גיבור הסרט כותב במכתב, שקריאתו נועלת את הסרט, "כְּמוֹת זֶה כֵּן מוֹת זֶה" - בעת שהחיה מתה גם האדם מת, ובכך הוא מסביר את צעדיו. עיבוד מנגינת שירו הנוגה של ברהמס מלווה את הסרט וברקע כתוביות הסיום מושמע ביצועה של הזמרת קתלין פרייר לשיר.
בארצות הברית הופץ הסרט תחת השם: "This Man Must Die" (איש זה חייב למות).

ביקורת

הסרט מוגדר על ידי חלק מהמבקרים כ"מלודרמת נקמה" בה מראה שברול שוב כי הנקמה לעולם איננה כה פשוטה. גיבור הסרט מגלה כי יש לה צדדים נוספים המשפיעים על נפשו. כפי שגיבורו של שברול מציין במכתבו בסוף הסרט, כי המאורעות שהתרחשו דמו, בסופו של דבר, לטרגדיה יוונית בה מתהפך הגלגל, כך גם חלק מהמבקרים רואים את האפקט הפסיכולוגי של הנקמה ששברול מדגים כסוג של טרגדיה בה אומר הגיבור ש"ללב לוקח זמן רב יותר למות ממה שחשבתי" (בהתייחסו לליבו שלו ולרצון הנקמה חסרת הפשרות שפיעם בו). מבקר הקולנוע אורי קליין מגדיר את הסרט כסרט מופת ומתאר אותו כסרט הספוג במקביל גם בחומרה וגם בחמלה ועוסק "במהות הפטאליסטית של החיים, האהבה והמוות".
ימה השלו והסוער חליפות של ברטאן תופס מקום מרכזי בסרט ומהווה תפאורה לסצינות המרכזיות בו. יש מבקרים המוצאים דמיון בין צילומי הים החותמים את הסרט ובין סצנת המסע בים בסרט "Moonfleet"‏ (1955) של הבמאי פריץ לנג הידוע כאחד מהבמאים שהשפיעו על סגנונו של שברול.
ספורטינג חיחון

היסטוריה

המועדון נוסד בשנת 1905 תחת השם ספורטינג חיחונס, כאשר נשיאה הראשון של הקבוצה היה אנסלמו לופז. המלך אלפונסו השלושה עשר קיבל לידיו את פטרונה של המלוכה הספרדית על המועדון בשנת 1912, ואישר להוסיף לשמו של המועדון את השם "ריאל" (המילה הספרדית למלוכה), ומאז נקראה הקבוצה ריאל ספורטינג קלאב חיחונס. בשנת 1916, שונה שם הקבוצה שוב לשמה הנוכחי היום, ריאל ספורטינג דה חיחון. משנת 1941 עד שנות ה-70, עקב חוק זמני שנחקק בספרד שאסר על שימוש במילים זרות בשמות מועדוני הכדורגל במדינה, שמה הרשמי של הקבוצה שונה לריאל חיחון.
בשנת 1944, הקבוצה העפילה לראשונה בתולדותיה לליגה הראשונה, ומאז דשדשה בין הליגה הבכירה לליגה השנייה רוב עונותיה, כאשר שיא הישגיה היה בסוף שנות ה-70 ותחילת שנות ה-80, בהן שהתחרתה על התארים בליגה וגם בגביע המלך הספרדי ונשארה במשך 21 שנים בלה ליגה ברציפות. במהלך אותה התקופה, השתתפה חיחון מספר פעמים בגביע אופ"א, בו הפסידה 4 פעמים בשלב של 32 האחרונות, ופעמיים בשלב של 16 האחרונות. הפעם האחרונה ששיחקה במפעל הייתה בעונת 1991/92.
בעקבות עונה לא מוצלחת בשנת 1998, ירד המועדון לליגה השנייה בספרד, בו שיחק במשך 10 שנים רצופות. ב-15 ביוני 2008, הוא הבטיח את שובו לליגה הבכירה לקראת עונת 2008-2009.
בעונתה המחודשת בליגה הבכירה הגיעה לרבע גמר הגביע הספרדי והפסידה לקבוצת אתלטיק בילבאו.  בעונה זו הצליחה ספורטינג חיחון להינצל מירידה במחזור הסיום והבטיחה לעצמה עונה נוספת בליגה הספרדית הראשונה. בסוף עונת 2011/2012 ירדה לליגה הספרדית השנייה. הקבוצה שיחקה בליגה השנייה ברציפות מעונת 2012/2013 ועד עונת 2014/15 בה חזרה לליגה הספרדית הראשונה אחרי 3 שנים של היעדרות.
היריבה ההיסטורית של המועדון היא קבוצת ריאל אוביידו. כאשר שתי הקבוצות משחקות באותה הליגה, הן משתתפות בדרבי האסטורי.

צבעי המועדון וסמלו

צבעי המועדון, אדום ולבן, נבחרו בגלל צבעי דגל העיר חיחון.
משנת 1931 עד 1936, בתקופת הרפובליקה הספרדית השנייה, הכתר בסמלה של הקבוצה הוחלף זמנית בכתר מורל.
בלה צרקווה

היסטוריה

קיים תיעוד ליישוב במקום החל מאמצע המאה ה-14 עת נשלט האזור על ידי ממלכת הונגריה. משמעות השם בלה צרקווה היא כנסייה לבנה. במהלך המאה ה-16 נכבש האזור על ידי האימפריה העות'מאנית וב-1716 עבר לחזקת ממלכת הבסבורג. בין 1787 ל-1788 כבשו שוב העות'מאנים את העיירה. בהמשך שבה לידי ההבסבורגים, נכללה בשטחי האימפריה האוסטרית ומאוחר יותר בשטחי האימפריה האוסטרו-הונגרית. לאחר מלחמת העולם הראשונה עברה בלה צרקווה לחזקת ממלכת יוגוסלביה. באפריל 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה, פלשה גרמניה הנאצית ליוגוסלביה הכניעה אותה תוך ימים אחדים. יוגוסלביה חולקה לאזורי שליטה בין מדינות הציר ואזור בלה צרקווה נותר בחזקה גרמנית. לאחר המלחמה נכללה העיר בשטחי יוגוסלביה ולאחר התפרקות יוגוסלביה בשטחי סרביה.

הקהילה היהודית

קיים תעוד לנוכחות יהודים בעיירה החל משלהי המאה ה-18, אך קהילה ממוסדת נוסדה במחצית השנייה של המאה ה-19. ב-1898 הוקם בית הכנסת ובראשית המאה ה-20 מנתה הקהילה 243 נפשות שהיוו 2.25 אחוזים מתושבי העיירה. ב-1910 התגוררו בבלה צרקווה 250 יהודים.
לאחר מלחמת העולם הראשונה וכינון ממלכת יוגוסלביה, חלה ירידה הדרגתית במספר בני הקהילה. ב-1929 נמנו בבלה צרקווה 129 יהודים וב-1940 מנתה הקהילה 51 נפשות. באפריל 1941 פלשה גרמניה הנאצית ליוגוסלביה והכניעה אותה תוך ימים אחדים. אזור בלה צרקווה נותר בחזקת הגרמנים ובמהלך השואה נרצחו כל בני הקהילה. ב-1950 נהרס מבנה בית הכנסת.
איטה ילין

איטה יֶלין (1 בדצמבר 1868 – 29 באפריל 1943) הייתה מאנשי העלייה הראשונה, ממייסדי בית החולים עזרת נשים ופעילה במוסדות בני ברית.

ביוגרפיה

איטה ילין נולדה בשנת 1868 בעיירה רוז'ינוי שבפלך גרודנה של רוסיה (בתחום התרבות היהודית הליטאית). אביה, הרב יחיאל מיכל פינס, היה סופר, מחנך ואיש ציבור, מאבות הציונות הדתית. אמה, חיה ציפה, הייתה פעילת ציבור, בתו של הנדבן העשיר והעסקן שמריהו לוריא ממוהילב ובת-בתו של רבי הלל ריבלין, ממייסדי היישוב האשכנזי בירושלים.
אחותה הצעירה, מרגלית, נישאה לימים לסופר, המחנך ואיש הציבור הירושלמי הספרדי יוסף בר"נ מיוחס.
קיבלה חינוך תורנית בתלמוד תורה לבנות וחינוך לאומי בבית הוריה. הושפעה רבות מסבתה מצד אמה, חנה.
בשנת 1877 התמנה אביה למנהל פעולות "קרן משה מונטיפיורי" בארץ ישראל, ועלה ארצה לבדו. לאחר שנתיים וחצי באו בעקבותיו אשתו וארבע בנותיו יחד עם עולי "הביאליסטוקאים" למושבה פתח תקווה. מאוחר יותר עברה המשפחה לירושלים. בני המשפחה היו מראשוני העלייה הראשונה, ועל כן זכו לקבלת פנים צוננת מהיישוב הישן. 
בשנת 1885, כשהייתה בת 17, נישאה לדוד ילין. 
בשנת 1917, עקב מלחמת העולם הראשונה, הוגלתה יחד עם משפחתה לדמשק על ידי ג'מאל פחה. המשפחה שהתה בעיר כשנה, במהלכה נפטר הבן שמריהו מטיפוס הבהרות.
ילין פעלה במשך שנים רבות במוסדות בני ברית והשתתפה בהקמתם ובייסודם. לאות הוקרה העניקה לה הלשכה הגדולה של בני ברית בארץ ישראל את התואר נשיאת כבוד. פנחס גרייבסקי הקדיש לה את חוברת ב' של "בנות ציון וירושלים" (תרפ"ט) במלאת לה שישים.
ממשלת בריטניה העניקה לה, בהמלצת ממשלת המנדט, את התואר "חבר מסדר האימפריה הבריטית". 
בשנת 1938, בימי מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט (המרד הערבי הגדול), נרצח אבינעם, בנה החמישי (לזכרו ניטע הגן הבוטני במכללת דוד ילין). בעקבות מאורעות אלה והתנהלות השלטון הבריטי כלפי היישוב היהודי באותה עת, החליטה, יחד עם בעלה, להחזיר את אותות הכבוד. במכתב שמוען לנציב העליון כתבה: "הנני רואה עצמי מוכרחה עתה, אחרי הופעת הספר הלבן, המבטל לגמרי את כל הבטחות ממשלת ה. מ. [=הוד מלכותו] לעזור לעם ישראל, להקים את ביתו הלאומי בארץ אבותיו, – להשיב לממשלת ה. מ. את האות הזה".
ילין העלתה על הכתב את קורות חייה בירושלים. בשנת 1938 חיברה ספר זיכרונות בשם "לצאצאי: זכרונותי". ב-1941 סיימה את חלקו השני. התחילה לכתוב גם חלק שלישי, אך לא הספיקה לסיימו. הספר מהווה תיאור נדיר של החיים בארץ ישראל בתקופה זו.
אחרי פטירת בעלה בשנת 1941, ייסדה לזכרו את "פרס ירושלים ע"ש דוד ילין".
ילין נפטרה בירושלים בכ"ד בניסן תש"ג, בגיל 75. נקברה בבית הקברות בהר הזיתים בחלקת הפרושים.

עזרת נשים

אמה של ילין, חיה ציפורה (ציפה) פינס, ייסדה בשנת 1894 את אגודת "עזרת נשים הכללית". בשנת 1905 הקימה האגודה את בית החולים לחולי נפש וחשוכי מרפא (מאוחר יותר נקרא "עזרת נשים" וכיום "הרצוג"). ילין סייעה לה בניהול האגודה והמוסד, והחל מ-1912 החליפה אותה בתפקיד נשיאת המוסד.
ילין השתתפה גם בייסודו ובניהולו של מעון ובית מלאכה לבנות ישראל בירושלים (1910-14). המעון יועד לבנות למשפחות חרדיות שהוריהן סירבו לשלוח אותן לבית ספר. לאחר ששבה מהגלות בדמשק ב-1918, המשיכה בפעילות ציבורית ב"עזרת נשים" ובמוסדות: "חברת גמילות חסד" (החל מ-1928), לשכת בנות ברית "בת ציון" (הייתה נשיאתה הראשונה) ו"בית העולים".
מיכאל אוחיון

מיכאל אוחיון, בלש משטרתי, הוא דמות בדיונית, גיבור סדרת הספרים הבלשיים של הסופרת הישראלית בתיה גור. דמותו מבוססת, ככל הנראה, על שוטר אמיתי בשם זה.
אוחיון נולד בשנות החמישים והוא ממוצא מרוקאי. בתיכון למד בפנימייה למחוננים בירושלים. היה נשוי לנירה ונולד להם בן אחד בשם יובל. לאחר מספר שנים התגרש מאשתו. מאז ניהל כמה מערכות יחסים, בהם רומן אחד ארוך עם אישה נשואה.
קיבל תואר שני בהיסטוריה כללית מהאוניברסיטה העברית. לאחר סיום למודיו פנה אליו קצין משטרה בשם עמנואל שורר, והציע לו לעבוד כבלש במשטרת ירושלים. אוחיון קיבל את ההצעה, קיבל דרגת קצונה והשתלב כבלש חוקר במשטרה. רוב הזמן היה במחוז ירושלים, אך תקופה מסוימת פעל ביחידה הארצית לחקירת פשעים. בדרך כלל הוא פועל בצוות חקירה מיוחד (צח"מ) עם קצין המודיעין דני בלילתי ועם הבלש אלי בכר ורעייתו צילה, אף היא שוטרת. במהלך שירותו במשטרה עלה מדרגת פקד עד דרגת סגן ניצב.
אוחיון חוקר פרשות רצח המתרחשות בקבוצות חברתיות סגורות, כמו אגודה של פסיכיאטרים, מרצים בחוג לספרות או חברי קיבוץ. השיטה שהוא משתמש בה בחקירת רצח היא בירור מערכות היחסים בין הדמויות הפועלות בפרשה והתחקות אחר המניעים העמוקים שלהם. הוא מנסה להתבונן מנקודת המבט של החשודים, ולפענח את מה שהביא אותם לפעול כפי שפעלו. ההזדהות שלו עם נחקריו מביאה לפתיחות מצדם ובסופו של דבר להודאתם במעשה. בחקירותיו הוא נעזר בידע האקדמי ובהשכלה התרבותית שרכש באוניברסיטה.
אוחיון חובב ספרות יפה ומוזיקה קלאסית. רוב חייו עישן, אך בשלב מסוים ניסה להיגמל. דעותיו הפוליטיות, שאותן איננו מרבה לבטא, ממוקמות בשמאל הציוני המתון. הוא מתאפיין במלנכוליה תמידית המלווה אותו ובדאגנות רבה כלפי בנו, ב-1991 יצא בערוץ 1 הסרט "רצח בשבת בבוקר" המבוסס על הספר ובו מיכאל אוחיון גולם על ידי השחקן ארנון צדוק.
הרובע התשעה-עשר של פריז

גאוגרפיה

שטחו של הרובע התשעה-עשר הוא 6.786 קילומטרים רבועים.

דמוגרפיה

האוכלוסייה ברובע התשעה-עשר נמצאת עדיין במגמת צמיחה. במפקד האוכלוסין האחרון, שנערך בשנת 1999, נמנו ברובע 172,730 תושבים. באותו מפקד אוכלוסין נמנו 68,101 מקומות עבודה.
מטבח יהודי בוכרי

המטבח הבוכרי הוא מטבח של יהודי בוכרה שמקורם מאוזבקיסטן שבמרכז אסיה, ועל כן הושפע מהמטבחים המקומיים של תרבויות סמוכות (כגון: המטבח הסיני, המטבח הפרסי, המטבח הטורקי-עות'מאני, והמטבח הרוסי-סובייטי) מה שהפך אותו למטבח עשיר, מגוון ומעניין ביותר. המטבח הבוכרי מתאפיין בשימוש נרחב בבשר, באורז ובירקות.
במטבח של הקהילות היהודיות הגדולות של האזור, כמו בכל שאר המקומות בעולם, משתמשים במטבח המקומי, תוך הכנסת השינויים היהודיים המתבקשים: כשרות, חגים ומועדים, טקסים וכללי השבת.

מסורת

האוכל הבוכרי עמד ומאז ומתמיד במרכז החיים בבית ובמרכז תרבות האירוח של העדה.
המטבח הבוכרי התבסס על מצרכים טריים וזמינים במרכז אסיה. עיקר מטעמי המטבח בנויים מאורז לבן המשולב עם ירקות טריים, המבושלים בקדירה למשך זמן ממושך עם מנה נכבדה של שומן מן החי ומעט צמחי תבלין. לצד מאכלי הקדירה יש מגוון של טוגנים, מרקים ייחודיים ומנות בשריות (בעיקר בשר עוף ובשר בקר).
כוח ההרתעה הערבי

כוח ההרתעה הערבי (בערבית: قوات الردع العربية, תעתיק לעברית: קוואת א-רדע אלערביה) היה כוח התערבות צבאי שהוקם על ידי הליגה הערבית במטרה לשמור על הפסקת האש (הזמנית) שהושגה בימיה הראשונים של מלחמת האזרחים בלבנון.
עם החרפת מלחמת האזרחים הלבנונית ב-17 וב-18 באוקטובר 1976, התכנסה הליגה הערבית לוועידת ריאד, בה הושג הסכם הפסקת אש, והוקם כוח ההרתעה הערבי כדי לאכוף את הפיקוח על יישום הפסקת האש. בשל היותה ועידה לא-רשמית הייתה  הוועידה בעלת מעמד שולי ולא מחייב. מצב זה חייב את התכנסותן של המדינות שוב במסגרת ועידה בקהיר ב-25 וב-26 באוקטובר, לאשרור החלטות ועידת ריאד וקבלת ההחלטה הסופית על גודל הכוח הכלל-ערבי: 30,000 חיילים.
בוועידת קהיר החליטה הליגה על הגדלת כוח שמירת השלום הערבי, שמנה עד אז 2,300 חיילים, ל-30,000. כוח התערבות שנוצר, הורכב במרביתו מכוחות סוריים, עם תרומה סמלית של מדינות ערביות אחרות, ובכלל זאת סעודיה ולוב. הכוח אמנם נשלח מלכתחילה לבקשתו של ראש ממשלת לבנון סולימאן פרנג'יה, ואמור היה להיות תחת פיקודו של נשיא לבנון, אולם למעשה היה הכוח תחת פיקודה הישיר של סוריה. 
בראשיתו כלל הכוח 30,000 חיילים, מתוכם 25,000 חיילים שנשלחו מטעם סוריה. עיראק (יריבתה המרה של סוריה באותה העת) התנגדה לכוח, לאור חששה כי כוח זה יאפשר לסוריה להגביר את השפעתה בלבנון, בחסות כלל-ערבית. אולם, כשהכוח הפך לעובדה קיימת, ניסתה לשלוח את חייליה דרך סוריה (המעבר היבשתי היחיד ללבנון), אולם המשטר הסורי מנע את כניסתם. באביב 1979, לאחר שהליגה הערבית האריכה את מנדט הכוח, הסודאנים, הסעודים וחיילים מאיחוד האמירויות עזבו את הכוח, וכך הוא הפך לכוח סורי בלבד.
למעשה, הכוח יצר נראות של כוח פאן-ערבי, ובכך הכשיר בדיעבד את פלישתה של סוריה ללבנון במאי 1976 (חצי שנה טרם יצירת הכוח).

הסכם שתורא

כדי להבהיר את ההסכמות שהושגו בהסכם קהיר מאוקטובר 1976, בנוגע לפעילות הפלסטינית בדרום לבנון, נציגי לבנון, סוריה (במסווה של כוח ההרתעה הערבי) והפלסטינים נפגשו בשתורא החל מה-21 ביולי 1977. ההסכם שהושג בין הצדדים ארבעה ימים לאחר מכן, תאם במרביתו את העמדה הסורית. במסגרתו: הכוחות הפלסטיניים ייסוגו 15 ק"מ מהגבול עם ישראל, וצבא לבנון יהיה אחראי על הבטחת האזור ממנו ייסוגו. כוח ההרתעה הערבי יאבטח את רצועת החוף המערבית, יסייע בשיקום צבא לבנון, ויחד עם צבא לבנון יהיה אחראי על הביטחון בכל המדינה. חיילי הכוח החלו להתפרס ב-30 ביולי באזורים האסטרטגיים בבקאע, סביב בירות, באזור צידון וטריפולי. אולם שום סעיף מלבד זה בהסכם, לא יושם בסופו של דבר, בשל חוסר יכולתו של צבא לבנון לפנות את אש"ף מבסיסיו בדרום. 
ביוני 1983 בחרה הממשלה הלבנונית שלא להאריך את מנדט הכוח, וכך למעשה סיימה את קיומו. סוריה לא הסיגה את כוחותיה, והבטיחה להשאירם "כל עוד נוכחותם נחוצה לממשלה הלבנונית". החלטה 1559 של מועצת הביטחון אילצה את סוריה לסיים את כיבושה הצבאי בלבנון ב-2005.
ויליאם שארפ

ויליאם פורסיית שארפ (באנגלית: William Forsyth Sharpe; נולד ב-16 ביוני 1934) הוא כלכלן אמריקאי, פרופסור אמריטוס למימון בבית הספר למנהל עסקים באוניברסיטת סטנפורד, וזוכה פרס נובל לכלכלה לשנת 1990, יחד עם מרטון מילר והארי מרקוביץ'.
שארפ היה אחד ממפתחיו של CAPM - מודל לתימחור נכסי הון (Capital asset pricing model), פיתח את מדד שארפ לניתוח תשואות תיקי השקעות, תרם לפיתוח המודל הבינומי להערכת אופציות, פיתח שיטות לאופטימיזציה של הקצאת נכסים, ושיטות לניתוח והערכת ביצועי קרנות נאמנות.

ביוגרפיה

שארפ נולד בבוסטון, מסצ'וסטס, ב-1934. מאחר שאביו היה מגויס למשמר הלאומי של ארצות הברית, נדדה המשפחה ממקום למקום, עד שהשתקעה סופית בריברסייד, קליפורניה. ב-1951 הצטרף לאוניברסיטת קליפורניה בברקלי, כדי ללמוד רפואה, אך עוד במהלך השנה הראשונה החליט להתחיל לימודי 
מנהל עסקים באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
משמצא כי חשבונאות משעממת אותו, החליט ללמוד כלכלה. ב-1955 סיים את לימודי הבוגר, וב-1956 קיבל תואר מוסמך. בעקבות סיום לימודיו החל לעבוד בתאגיד ראנד. במקביל החל בלימודי דוקטורט במימון.
מוריו באוניברסיטה הביאו לידיעתו את עבודתו של הארי מרקוביץ' על התאוריה המודרנית של תיקי השקעות. שארפ חבר למרקוביץ', עובד ראנד בעצמו, ונוצר ביניהם קשר כה מוצלח, עד כי שארפ הגדיר את מרקוביץ כ"יועץ שלו לעבודת הדוקטורט". 
ב-1961 סיים את עבודת הדוקטורט שעסקה בתימחור ניירות ערך, וכללה גרסה מוקדמת למודל ה-CAPM. לאחר קבלת התואר החל ללמד באוניברסיטת וושינגטון, ושם גם החל את המחקר בנושא CAPM. ב-1962 שלח שארפ מאמר בנושא ל"כתב העת למימון" (Journal of Finance) אך המאמר נדחה בתואנה שאינו רלוונטי. המאמר פורסם לבסוף ב-1964, והתברר שאותו מודל פותח עצמאית גם על ידי ג'ון לינטנר וג'ק טריינור.
ב-1968 עבר שארפ ללמד באוניברסיטת קליפורניה באירווין, וב-1970 חזר לסטנפורד, שם חקר בעיקר הקצאת נכסים בניהול השקעות וקרנות פנסיה. עם הזמן נעשה גם יועץ למריל לינץ' ולוולס פארגו.
ב-1986 הקים חברה לייעוץ פיננסי. ב-1989 פרש מהוראה, ונעשה פרופסור אמריטוס באוניברסיטת סטאנפורד. עמד גם בראש האגודה האמריקאית למימון. ב-1990 זכה בפרס נובל לכלכלה.
רוברט הראשון, מלך סקוטלנד

לבו של דה ברוס

לבו של רוברט דה ברוס נמסר עם מותו לאביר ג'יימס דאגלס "השחור". דאגלס לקח את הלב עמו במסעו לארץ הקודש. כאשר עגן בספרד ראה לפתע קבוצת מוסלמים מתקיפים נוצרים. הוא הטיל עצמו למערכה, כשלפניו השליך את קסדת הכסף המכילה את לבו של רוברט דה ברוס. דאגלס לא שרד את הקרב. שנים רבות לאחר מכן הוחזרו לבותיהם של דאגלס ושל רוברט דה ברוס לסקוטלנד על ידי סר ויליאם קית'. בשנת 1921 התגלה מכל קטן עליו נכתב כי הוא מכיל את לבו של רוברט דה ברוס במנזר מלרוז דרומית לאדינבורו. הלב נקבר מתחת לרצפה שוב, והוצא שוב בשנת 1996 לאחר שחפירות ארכאולוגיות נוספות התבצעו במקום. הלב טמון כיום במנזר מלרוז (Melrose Abbey), ושלט מכריז על מקומו. בראשית המאה ה-19 התגלה תא קבורתו של ברוס במנזר דנפרמליין (Dunfermline) שבחצרו נקברו מספר כמה משליטי סקוטלנד בימי הביניים. השלד נעטף בבד מוזהב ועצם החזה הייתה מנוסרת לאורכה.