google/wiki40b huggingface dataset:
ראובן שפע

ביוגרפיה

ראובן שפע נולד וגדל בקיבוץ גבעת חיים (לאחר הפילוג בגבעת חיים איחוד). כשהיה בן 4 נפרדו הוריו. אמו חווה, נישאה לפינדה פישר, שהיה שחיין מצטיין בתקופת המנדט הבריטי. הוא החל לשחות בגיל 5 ובגיל 9 החל להתאמן בשחייה תחרותית בהדרכתו של פינדה. אביו, יוסף שנפר נהרג בתאונת דרכים בשנת 1955. בתחילת שנות ה-50 הביא פינדה את צבי כתבי לאמן את נבחרת השחייה. אחיו הצעיר, גרשון, היה אלוף ישראל ושיאן ישראל במשחי החזה בשנות ה-60 שייצג את ישראל ב-3 אולימפיאדות והשניים הפכו ליריבים ספורטיביים. 
בתחרויות השחייה של המכביה הרביעית שנערכו בשנת 1953 זכה שפע במדליית כסף במשחה ל-200 מטר פרפר
באליפות "הפועל" שנערכה בחדרה בספטמבר 1954, זכה שפע ב-3 מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר פרפר בשיא ישראלי חדש של 1:14.6 דקות, שיפור לשיא של גבריאל נסט ממכבי ברית מכבים עתיד (1:15.6 דקות), במשחה ל-200 מטר פרפר בשיא ישראלי חדש של 2:53.2 דקות, שיפור לשיא בן 18 השנים של אלנבוגן ממכבי חיפה (2:53.8 דקות) ובמשחה ל-100 מטר חזה בשיא ישראלי חדש של 1:21.0 דקות. שבועיים לאחר מכן, באליפות בתי הספר התיכוניים שנערכה בבריכת השחייה בבת גלים בחיפה הוא זכה בשתי מדליות זהב במשחה ל-100 מטר חזה בשיא ישראלי חדש של 1:20.5 דקות ובמשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:15.1 דקות.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בבת גלים בחיפה באוקטובר 1954, זכה שפע ב-4 מדליות זהב אישיות, במשחה ל-1500 מטר חופשי בשיא ישראלי חדש של 21:37.4 דקות, שיפור לשיאו הקודם שעמד על 21:48.6 דקות, תוך כדי המשחה הוא שיפר את שיאיו הישראליים במשחים ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 11:27.7 דקות (הקודם - 11:30.2 דקות) ול-1000 מטר חופשי בתוצאה של 14:24.1 דקות (הקודם - 14:29.4 דקות), במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:14.8 דקות, במשחה ל-200 מטר פרפר בשיא ישראלי חדש של 2:46.8 דקות, שיפור לשיאו הקודם שעמד על 2:47.0 דקות ובמשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:55.0 דקות.
בפסטיבל הבינלאומי של ספורט הפועלים שנערך בדורטרכט שבהולנד במאי 1955 זכה שפע במדליית זהב במשחה ל-200 מטר חזה בשיא ישראלי חדש של 2:50.7 דקות. שבועיים לאחר מכן, בתחרות שנערכה בבריסל שבבלגיה הוא זכה שוב במדליית זהב במשחה ל-100 מטר פרפר בשיא ישראלי חדש של 1:14.0 דקות. בתחרות שנערכה בכפר המכבי בנובמבר אותה שנה הוא קבע במשחה ל-100 מטר פרפר שיא ישראלי חדש של 1:12.7 דקות.
בתחרויות השחייה של כינוס הפועל השישי שנערכו במאי 1956 קבע שפע במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:49.7 דקות. בתחרות שנערכה בספטמבר אותה שנה הוא קבע במשחה ל-200 מטר חזה שיא ישראלי חדש של 2:47.8 דקות. 
בתחרות שנערכה בחיפה ביולי 1957 קבע שפע במשחה ל-100 מטר פרפר שיא ישראלי חדש של 1:11.7 דקות. בתחרויות השחייה של המכביה החמישית שנערכו בספטמבר אותה שנה הוא זכה בשתי מדליות זהב וכסף. מדליית זהב, במשחה ל-200 מטר חזה בשיא מכביה חדש של 2:51.6 דקות ומדליית כסף במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:50.9 דקות.  
באליפות הקרב רב שנערכה בכפר המכביה באוקטובר 1958 קבע שפע במשחה ל-200 מטר מעורב אישי שיא ישראלי חדש של 2:32.0 דקות, שיפור לשיאו הקודם שעמד על 2:39.1 דקות.
בתחרות שנערכה בבריכת גבעת חיים באוגוסט 1959, קבע שפע במשחה ל-200 מטר חזה שיא ישראלי חדש של 2:45.3 דקות, שיפור לשיא הישראלי של אחיו גרשון שפע (2:46.2 דקות). בתחרות אזורית שנערכה באוגוסט 1959, הוא קבע במשחה ל-100 מטר פרפר שיא ישראלי חדש של 1:11.6 דקות.

משפחה

לשפע נולדו שלושה בנים ובת, דורון, הוא כדורסלן עבר ששיחק בנבחרת ישראל בכדורסל, דליה, מורה לשחיה ועוסקת בחינוך, יריב וסהר, הם יזמים, מייסדי רשת ארומה אספרסו בר.
באז אולדרין

השכלה

בוגר במדעים בהצטיינות מהאקדמיה הצבאית וסט פוינט, 1951. בעל תואר דוקטור לאסטרונאוטיקה מהמכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס, בתחום חבירה מאוישת בחלל.

שירות צבאי

אולדרין היה טייס קרב במלחמת קוריאה במטוסי F-86 סייבר. במהלך 66 גיחות הפיל שני מטוסי מיג-15. לאחר מכן היה מדריך תותחנות אווירית בבסיס חיל האוויר "נליס" בנבדה. בין 1956 ל־1959 היה מוצב בטייסת 22 בבסיס חיל האוויר האמריקני בביטבורג, גרמניה, שם הטיס מטוסי F-100.
בתום שירותו חזר ללימודים וקיבל את הדוקטורט. הטכניקות שפיתח בתחום החבירה החללית שימשו בכל משימות נאס"א, על פי האתר האישי שלו.

שירות בנאס"א

הצטרף לנאס"א במסגרת הקבוצה השלישית, באוקטובר 1963. כצוללן חובב, הביא לפיתוח אימוני האסטרונאוטים מתחת למים כהדמיה של חוסר משקל.
ב־1966 טס עם ג'יימס לוֹוֶל בג'מיני 12, האחרונה בחלליות ג'מיני. במהלך הטיסה ביצע פעילות חוץ רכבית בה צילם כוכבים וגם את עצמו במה שנחשב לסלפי הראשון בחלל. היה טייס גיבוי של אפולו 8.
ב־16 ביולי 1969 שוגר אולדרין כטייס מודול הירח בחללית אפולו 11, ויצא אל פני הירח בעקבות ניל ארמסטרונג, למשך שעתיים ורבע. בכך הפך לאדם השני בהיסטוריה שצעד על הירח, והראשון שצולם שם. את תמונתו, אחת מהמפורסמות במאה ה-20, צילם חברו למסע, ארמסטרונג.
עזב את נאס"א ב־1971.

לאחר נאס"א

בתום שירותו התמנה למפקד בית הספר לטייסי ניסוי של חיל האוויר בבסיס חיל האוויר אדוארדס, ושירת בתפקיד זה עד 1972.
בתחילת שנות ה־70 סבל מהתמכרות לאלכוהול, אותה תיעד בספרו "לחזור לכדור הארץ". הוא התגבר עליה, וכיום הוא מסייע לנגמלים אחרים.
ב־1988, על פי העיתון USA Today, או בתחילת שנות ה־80, על פי האתר הרשמי שלו, שינה את שמו באופן רשמי מאדווין יוג'ין אולדרין הבן לבאז אולדרין. באז היה כינוי שהדביקה לו אחותו הצעירה בילדותה, משום שהתקשתה לבטא את המילה Brother ("אח" באנגלית), ובמקום זאת אמרה Buzzer ("באזר"). במהלך השנים התקצר "באזר" ל"באז".
בשנת 1989, בשנת העשרים לנחיתה על הירח, פרסם את ספרו "גברים מכדור הארץ" (קטע מתוך הלוחית שהשאירו על הירח), בו תיעד את המרוץ לחלל בין ארצות הברית לברית המועצות מנקודת מבטו.
בשנת 1993 רשם פטנט על תחנת חלל קבועה שתכנן. לאחר מכן הקים את חברת "סטארקראפט בוסטרס", העוסקת בתכנון טילים לשימוש חוזר, ואת קרן "שרספייס" (ShareSpace), המקדמת את נושא תיירות החלל. הוא ממשיך לקדם את הפרטת הגישה לחלל, במאמרים, ספרים ונאומים שהוא נושא באירועים שונים.
השתתף בתפקיד משני בסרט "אפולו 11", שהופק בשנת 1996, ששיחזר את המהלכים שקדמו למשימה ההיסטורית.
בשנת 2002 מונה על ידי הנשיא ג'ורג' בוש כחבר בוועדה הנשיאותית לבדיקת עתיד תעשיית האירוספייס האמריקאית, בראשות בוב ווקר , חבר קונגרס לשעבר.
באותה שנה גם חבט בפניו של בארט סיברל, אחד הטוענים הראשיים שארצות הברית מעולם לא נחתה על הירח, לאחר שזה קרא לו שקרן ופחדן. המשטרה לא הגישה כתב אישום נגד אולדרין.
ב-12 באוקטובר 2015, השתתף אולדרין בכנס האסטרונאוטיקה הבינלאומי שנערך בירושלים וסיפר על חוויותיו ושירותו בנאס"א.
ב-26 ביולי 2016 השתתף בתוכנית לימודי חלל של אוניברסיטת החלל הבינלאומית SSP16 שהתקיימה בטכניון, ובו סיפר על אפולו 11 ואת "מסלול מחזורי למאדים" שהוא מקדם, מסלול המאפשר תנועה קבועה בין כדור הארץ ומאדים. אולדרין הוא נגיד אוניברסיטת החלל הבינלאומית.

מחווה והערכה

בסרט "צעצוע של סיפור" קבעה פיקסאר את שם דמותו של באז שנות-אור בהשראת שמו של באז אלדרין. הרעיון למחווה בא מתוך רצון להוקיר את שמו של אלדרין, כאיש השני שרגליו צעדו על הירח, כאשר את רוב התהילה קיבל ניל ארמסטרונג (בהיותו הראשון שצעד על הירח).
גנום האדם

גנום האדם הוא הגנום (סך כל המידע התורשתי) של מין האדם (Homo Sapiens). הגנום מופיע אצל כל פרט, ובכל גרעין תא בגוף, ארוז בצורה של 23 זוגות כרומוזומים: 22 זוגות אוטוזומליים וזוג כרומוזומי מין. כל זוג כרומוזומים כולל כרומוזום אחד שמקורו באחד ההורים, וכרומוזום שמקורו בהורה השני.

תכולת הגנום

בגנום האדם ניתן להבחין ב-24 כרומוזומים מסוגים שונים: 22 הכרומוזומים האוטוזומליים, כרומוזום X וכרומוזום Y הייחודי לגברים. אורכם הכולל הוא כ-3 מיליארד בסיסים (נוקלאוטידים) (למעשה ה-DNA מסודר בדו-גדיל ולכן באופן מעשי ישנם כ-3 מיליארד זוגות בסיסים).
בכל תא בעל גרעין בגוף האדם קיים עותק כפול של הגנום (להוציא את זוג כרומוזומי המין השונים זה מזה אצל הגבר, שכן אז קיים עותק יחיד מכל סוג).
בין הכרומוזומים נכללים 22 כרומוזומים אוטוזומליים הומולוגיים (שני הכרומוזומים בכל זוג זהים מבחינת הגנים המצויים בהם ובמספר הבסיסים), שאינם תלויים במין האדם, ושני כרומוזומי מין המסומנים ככרומוזום X וכרומוזום Y. אצל גברים כל תא מכיל עותק אחד מכרומוזום X (שהורש מהאם) ועותק אחד מכרומוזום Y (שהורש מהאב). אצל נשים קיימים בכל תא שני עותקים של כרומוזום X.
מספר הגנים בגנום אינו ידוע בוודאות, ומוערך בין 10,000 ל-25,000. ההערכה של מספר הגנים פחתה בצורה משמעותית (מ-100,000) לאחר סיום פרויקט גנום האדם - פרויקט ריצוף 99% מכלל ה-DNA בגנום האדם, אשר התנהל במשך כעשור, והסתיים ב-14 באפריל 2003.
ניסן בן-ציון

תולדותיו

נולד בנובהרדוק כניסן בן ציון שמושקוביץ, בנם של הרב מנחם מאיר ובריינה שמושקוביץ. בבחרותו למד בישיבות מיר וסלובודקה. נשא לאשה את דינה בת רבי משה לוינסון מהעיר אראן (רבי משה אראנער).
לאחר נישואיו, בשנת תרע"ה (1915) מונה לרב הקהילה בארזאמאס  שבמחוז ניז'ני נובגורוד, רוסיה. בתקופה זו הוא הקים במקום תלמוד תורה וישיבה וכונן את חיי הדת בעיר. לאחר מכן מונה לרב העיר אמסטיובה שבמחוז וולקוביסק, בלארוס. שם הוא הוציא לאור את חלקו הראשון של ספר השו"ת שלו "בנין ציון". בשנת תרפ"ד נתמנה לרב הקהילה בבאדקי שבמחוז ביאליסטוק.
בשלהי שנת תרצ"ה (יולי 1935) עלה לארץ ישראל ושינה את שם משפחתו ל"בן ציון". תקופה קצרה לאחר מכן מונה לרבה של קריית חיים שהייתה בשנות היווסדה וברגישות הקים בה את חיי הקהילה התורנית למרות היותה שכונת פועלים שהתנגדו לחיי הדת. בשנת 1942 הוא הכשיר את תחנת המשטרה בקריית חיים.
מתחילת שנות ה-40 כיהן במקביל לרבנות קריית חיים גם כאב"ד בבית דין לאישות וירושות בחיפה. לאחר שפרש מרבנות קריית חיים בשנת 1947, המשיך בתפקיד אב בית דין עד לפטירתו בי' באלול ה'תשי"ג.

משפחתו

גיסו, אח אשתו, היה הרב אברהם אלישיב, אביו של הרב יוסף שלום אלישיב.
נולדו לו ארבעה בנים. ילדיו שינו את שם המשפחה ל"ציוני". בנו הרב מנחם מאיר ציוני היה אב"ד בתל אביב ונכדו הרב פרץ ציוני היה רבה של עפולה.
הגן הקסום...

העלילה

עלילת הסדרה מתארת קבוצת דמויות צבעוניות בעלי שמות מוזרים שגרים בחורשה עם מדשאות רחבות ידיים ומלאות בפרחים שונים. הגן שטוף שמש וצבעוני, והדמויות מדברות במשפטים קצרים, בהברות, בצלילים ובתנועות גוף. כל פרק מתחיל בסצנה שבה ילד שוכב במיטה בעוד המספר מציג את הפרק. המצלמה עוברת לאיגלפיגל היושב בסירתו הקטנה ומפליג בים חשוך אל הגן הקסום. כל פרק מסתיים בסצנה בה אחת הדמויות שוכבת במיטתה והמספר מספר לה סיפור, המהווה לרוב תקציר של עלילת הפרק, ולאחר מכן נפרד הצופה מכל הדמויות השוכבות במיטתן, למעט איגלפיגל, הנפרד לשלום מן הצופים ונרדם בסירתו עם סיום הפרק.
אינו (דמות מיתולוגית)

אינו (בפינית: Aino) היא דמות מהמיתולוגיה הפינית, הקאלוואלה.
אינו היא אחותו של יוֹאוּקַאהַיְינֵן (Joukahinen), מכשף צעיר ושחצן שיוצא להילחם במכשף הזקן והחכם וַאיְנֶמוֹיְנֵן (Väinämöinen) על מנת להוכיח לו כי הוא מכשף גדול ממנו. במהלך הקרב שמורכב מלחשי קסמים (בקלוולה לחשי הקסמים הם בעצם שירים שחרזו המכשפים) מוכנע יואוקאהינן ומתחנן בפני ואינמוינן שיחוס על חייו. בתמורה מבטיח לו יואוקאהינן את אחותו הצעירה והיפה כאשה. ואינמוינן הזקן והבודד מוקסם מהרעיון ומשחרר את יואוקאהינן. כששומעת איינו מה עשה אחיה היא נעצבת מאוד, על אף שאימה דווקא שמחה כי בתה עומדת להתחתן עם המכשף המפורסם המוכר בכל מרחבי הצפון. איינו העצובה מסרבת להתחתן עם וינומוינן ואומרת כי אין ברצונה לבשל, לכבס ולשמש כתכשיט למכשף הזקן והמכוער. היא יורדת אל שפת האגם, נכנסת למים ומטביעה את עצמה.
ואינמוינן נעצב מאוד על האבידה ומשוטט ימים רבים ביערות כשהוא מהרהר.
בגרסאות מאוחרות יותר של הקלוולה מסופר כי ואינמוינן מחליט לצאת אל האגם כדי לחפש את אינו. הוא משליך חכה למים וכעבור זמן קצר הוא מעלה בחכתו דג מוזר למראה. למרבה הפתעתו הדג מתחיל לדבר בקולה של איינו המוכיחה אותו על טיפשותו. ואינמוינן מנסה ללכוד את הדגה אינו אולם היא מתחמקת ממנו וחוזרת למצולות ועל אף שואינמוינן מבלה ימים רבים בניסיון לדוג אותה שוב הוא נכשל. יש המיחסים את חזרתה של איינו בצורת דג בגרסאות המאוחרות של הקלוולה כהשפעה של הנצרות שכבר חדרה לפינלנד. לדבריהם הופעתה המחודשת של אינו באה כדי להמעיט מערכו ומכוחו של המכשף ואינמוינן ולהראות כי ישנם כוחות חזקים גם ממכשף רב עוצמה זה.
כיום "אינו" הוא שם נפוץ לבנות בפינלנד. הוא מסמל אישה יפה חזקה ועצמאית שאינה נכנעת לתכתיבים של אחרים.
הריינג'רס של נולטון

הריינג'רס של נולטון היו שירות הריגול הראשון של ארצות הברית, כמו גם יחידת הריינג'ר האמריקנית הראשונה. היחידה הוקמה בשנת 1776, לאחר שארצות הברית הכריזה על עצמאותה מבריטניה, והחלה מלחמת העצמאות האמריקנית.

 היחידה נקראה על שם מפקדה, לוטננט קולונל תומאס נולטון.

היווצרות

ב-12 באוגוסט 1776, קידם גנרל ג'ורג' וושינגטון את תומאס נולטון לדרגת לוטננט קולונל. נולטון הצטווה לבחור קבוצת מובחרת של אנשים מקונטיקט, רוד איילנד ומסצ'וסטס על מנת לבצע משימות סיור. המרגלים הרשמיים הראשונים של ארצות הברית, "הריינג'רס של נולטון" היו גם היחידה המובחרת המאורגנת הראשונה, המקבילה ליחידות מובחרות כיום. המרגל האמריקאי המפורסם, סרן נייתן הייל, מקובנטרי, קונטיקט, היה גם הוא תחת פיקודו של לוטננט-קולונל תומאס נולטון. 
התאריך "1776" הנמצאת כיום בחותם של שירות המודיעין של צבא ארצות הברית מתייחס לתאריך היווצרות הריינג'רס של נולטון.

קרב הארלם הייטס

ב-16 בספטמבר 1776, הריינג'רס של נולטון, לבושים כגדוד חיל רגלים קל, סיירו לפני הצבא הקונטיננטלי בהארלם הייטס, ניו יורק. הם נתקלו ביחידה בריטית מובחרת שהסתייעה בחיילים הסיאנים. הם הצליחו לבצע נסיגה מוצלחת, אך תקפו שוב את הבריטים כאשר תוגברו באמצעות יחידה אמריקנית מוירג'יניה. וושינגטון תכנן לבצע פעולת הטעיה על מנת לאגף את הכוח הבריטי, אך ירייה אמריקאית מוקדמת הרסה את התוכניות, והעמידה את כוחותיו של נולטון במצב מסוכן. נולטון אסף את כוחותיו והמשיך בביצוע ההתקפה, ונהרג אל מול אנשיו. את נולטון הספיד וושינגטון בפקודה הכללית שלו, ב-17 בספטמבר 1776 בכותבו "קולונל נולטון האביר והאמיץ, היה כבוד גדול לכל מדינה, לאחר שנפל אתמול, בעודו נלחם...".
תולעת הפארק

תפוצה גאוגרפית

תולעת הפארק נפוצה באזורים בעלי אקלים חם. בשל כך היא נפוצה באפריקה, במזרח התיכון, בדרום אמריקה ובדרום מזרח אסיה.

סימנים

כאשר התולעת ממוקמת בוושט, היא מתחילה ליצור גושים גדולים (גרנולומות) בוושט של הכלב. גושים אלו מקשים על הבליעה ולעיתים על הנשימה, לפיכך הסימנים העיקריים להידבקות כלב בתולעת הפארק הם שיעול, הקאה ופליטת מזון. סימנים נוספים כוללים חולשה, ריור וקשיי בליעה.
הגרנולומות בוושט הכלב יכולות להפוך לגידול סרטני אשר מסוגל לשלוח גרורות (בשלב זה הסימנים יהיו ירידה במשקל והקאות או פליטות תדירות).

אבחון

ניתן לאבחן את המחלה על ידי איתור ביצים של תולעת הפארק בצואת הכלב (עם זאת, רגישות השיטה אינה מספקת ודרושות בדרך כלל מספר דגימות לאישור הנגיעות). עם זאת, אי מציאת ביצים בצואה אינה שוללת נגיעות בתולעת.
דרכי אבחון נוספות הן באמצעות צילומי רנטגן של בית החזה או אנדוסקופיה. צילומי בית החזה יכולים להעלות את החשד לקיום הנגיעות בתולעת הפארק כאשר רואים "גוש" או התרחבות באזור הוושט. כמו כן, לעיתים ניתן לראות גם חיבור או תגובה בחלק התחתון של עצמות עמוד השדרה בבית החזה.
אנדוסקופיה (בה מוכנס סיב אופטי עם מצלמה לוושט הכלב) היא דרך האבחון המועדפת לאישור הנגיעות בתולעת. זוהי גם הדרך היחידה לשלול נגיעות בתולעת או לבחון האם הגרנולומה הפכה לגידול סרטני (על ידי לקיחת ביופסיה בזמן האנדוסקופיה).

מניעה וטיפול

ניתן למנוע את המחלה על ידי שמירה על רמות גבוהות בדם של חומרים ממשפחת האברמקטינים כגון דורמקטין. החומר ניתן לכלב בזריקה על ידי וטרינר ובאופן תדיר, והוא הורג את התולעים או הזחלים אם הם נמצאים בגוף. תהליך זה אינו מהווה חיסון אלא טיפול בלבד.
בעבר חשבו כי החומר נשאר בגוף הכלב כחודש ולכן יכול למנוע הדבקה בתקופה זו. במחקרים שנעשו הוכח כי החומר נשאר בגוף זמן קצר משבועיים, אך עם זאת, טיפול סדיר כל חודשיים - שלושה יכול להפחית את רמת וחומרת ההדבקה (אך לא בהכרח ימנע אותה לחלוטין). 
במקרים בהם נמצא כי הכלב כבר נגוע בתולעת, ההמלצה היא על טיפול כל שבועיים לפחות לשישה טיפולים עוקבים.
חשוב לציין שישנם גזעיים, כמו כלב רועים שלטי, קולי גס שיער, בורדר קולי שאסור לתת להם את הטיפול המונע בדורמקטין, משום שהוא עלול להיות קטלני עבורם. יש אפשרות לבצע בדיקה גנטית שתראה האם הכלב רגיש לטיפול או לא. קיימת תרופה אחרת בשם מילבמיצין המתאימה לכלבים מגזעים אלו אך, בשלב זה, היא אינה זמינה בישראל.
המנון מצרים

היסטוריה

ההמנון הראשון שנכתב במצרים נכתב בשנת 1869 לכבוד הוואלי, אסמאעיל פאשא. לא ידוע כמה זמן היה המנון זה בשימוש.
לאחר מהפכת הקצינים החופשיים בשנת 1952 וסיום המלוכה במצרים, אומץ השיר "המנון החירות" (نشيد الحرية) כהמנון הלאומי. שיר זה נכתב על ידי כאמל א-שנאוי והולחן על ידי מוחמד עבד אל-והאב. בחלק מבתיו של שיר זה נעשה שימוש בהמנון הרפובליקה הערבית המאוחדת, ועד היום מנגינתו משמשת כנעימת מהדורת החדשות של רדיו קול ערב בקהיר.
בשנת 1960 הוחלף "המנון החירות" בשירה של אום כולתום, "באמת עבר זמן, הו נשקי" (والله زمان يا سلاحى), אשר נכתב על ידי סלאח ג'אהין והולחן על ידי כמאל א-טוויל. השיר צבר פופולריות בשנת 1956 לאחר מלחמת סיני וגם רגע לפני פרוץ מלחמת ששת הימים, ובשל פופולריות זו הפך להמנון. השיר שימש כהמנון הלאומי של עיראק בין השנים 1965–‏1981.
בשנת 1979 אומץ ההמנון הנוכחי "ארצי, ארצי, ארצי" כהמנון הלאומי. שיר זה נכתב בהשראת אחד מנאומיו המפורסמים של מוסטפא כאמל, מנהיג מצרי ומייסד המפלגה הלאומית במצרים, בשנת 1907. כיום מושר רק הבית הראשון של ההמנון.
פרנסואה וייט

ביוגרפיה

וייט נולד בפונטנה-לה-קומט שבמחוז ונדה. אביו היה הוגנוט; וייט הואשם בהמשך בפרוטסטנטיות על יד הקתולים, אך כנראה שלא אימץ דת מסוימת לאורך חייו.
בסיום לימודי המשפטים בפואטייה ב-1559, החל וייט לעבוד כעורך דין בעיר הולדתו. הוא עזב את העיר בערך בשנת 1567, ומאוחר יותר הפך לחבר מועצה בפרלמנט של בריטאני בעיר רן. בעיית אמונתו הוציאה אותו מחוץ לפרלמנט. אנרי, דוכס רואן, מנהיגם של ההוגנוטים, פרש עליו את חסותו, וב-1580 מינה אותו ל"פרקליט מדווח" (צרפתית: "maître des requêtes"). בתקופתו של אנרי הרביעי, מלך צרפת, הפך וייט לחבר מועצה בפרלמנט של טור. לאחר מכן הפך לחבר מועצה ממלכתי, ונשאר בתפקיד עד למותו הפתאומי בפריז בשנת 1603.
נילי כהן

ביוגרפיה

נולדה בכפר סבא. למדה בתיכון עירוני ד' בתל אביב. השתחררה מצה"ל בדרגת סגן. למדה במחזור הראשון למשפטים באוניברסיטת תל אביב. בשנת 1971 סיימה לימודי תואר ראשון באוניברסיטה בהצטיינות. בתקופת לימודיה הייתה העורכת הראשונה של כתב העת "עיוני משפט", כתב עת בעריכת הסטודנטים של אוניברסיטת תל אביב. את התמחותה ביצעה אצל עו"ד אלקס ואצל השופט פרופ' זאב צלטנר. בשנת 1975 קיבלה תואר שני באוניברסיטת תל אביב, בהצטיינות יתרה, על עבודת גמר בנושא "פעלת חוק החוזים (חלק כללי) תשל"ג-1973 על פעולות משפטיות שאינן בבחינת חוזה ועל חיובים שאינם נובעים מחוזה", שנכתבה בהנחייתו של פרופ' זאב צלטנר. ב-1978 קיבלה תואר דוקטור, אף הוא מאוניברסיטת תל אביב. הדוקטורט שלה נשא את השם "ההגנה על החיוב מפני התערבות צד שלישי" ונעשה בהנחייתו של פרופ' דניאל פרידמן. בשנים שלאחר מכן ערכו השניים שורה של מחקרים משותפים, ובין היתר חיברו ביחד את סדרת הספרים "חוזים" (יצאו כרכים א-ד), שהפכה במהלך השנים לאחד מן הספרים החשובים ביותר בדיני חוזים בישראל.
בתחילה הייתה עוזרת הוראה ומחקר בתחומי דיני ראיות ודיני קניין. ב-1977 הייתה חוקרת אורחת באוניברסיטת פנסילבניה, ולאחר שחזרה לארץ ב-1978, מונתה למרצה בפקולטה למשפטים בתל אביב, שם לימדה דיני חוזים. ב-1982 מונתה למרצה בכירה, וב-1985 מונתה לפרופסורית חברה.
עוסקת בדיני חוזים, בדיני נזיקין, בדיני עשיית עושר ולא במשפט וכן במשפט וספרות. בשנת 1989 מונתה לפרופסור מן המניין באוניברסיטת תל אביב. זכתה פעמיים בפרס זוסמן למשפט, בפרס מינקוף על מצוינות במשפט ובפרס צלטנר למשפט. בשנת 2004 נבחרה כחברה באקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
בשנים 1994–1997 כיהנה כסגן הרקטור ובשנים 1997–2001 הייתה רקטור אוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2003 הייתה מועמדת לכהן בבית המשפט העליון אך לא מונתה, חרף תמיכת הנשיא אהרן ברק, עקב התנגדות שופטים אחרים בהנהגת דורית ביניש.
בספטמבר 2015 החלה לכהן כנשיאת האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
כהן היא כלת פרס ישראל בחקר המשפט לשנת תשע"ז. מנימוקי ועדת הפרס : "העוצמה הטמונה במחקריה של פרופ' כהן נובעת במידה רבה מהיותם בוחני גבולות ופורצי גבולות. כתיבתה העשירה בוחנת את השילוב של הספרות במשפט והמשפט בספרות וכן בוחנת את הגבולות שבין הפרטי לציבורי ובין המשפט למוסר".
ב-2018 קבלה קיבלה תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב על מחקריה בתחום המשפט.
כהן היא נכדתה של בת שבע גרבלסקי שייסדה בארצות הברית את "עדן" - ירחון מצויר לילדים. היא אלמנתו של עו"ד עמירם כהן, ולהם שלושה ילדים.
מפריד ביצה

מפריד ביצה הוא כלי שנועד להפריד בין החלבון לבין החלמון של הביצה.

שימושים

מפריד ביצה שימושי לצורך הכנת תבשילים ודברי מאפה הדורשים שימוש בחלמון לבדו, בחלבון לבדו או שימוש בהם בשלבי הכנה שונים. מתכונים בהם הפרדת החלמונים והחלבונים חשובה במיוחד, הם מתכונים המשתמשים בחלבון מוקצף, דוגמת מקצפת. חלמון הביצה משמש במתכונים רבים, דוגמת מיונז.
מאחר שחיי המדף של חלבון הביצה ארוך משמעותית מחיי המדף של החלמון, יכולה ההפרדה לסייע בניהול מלאי הביצים במטבח.

עקרון פעולה

הסוגים השונים של מפריד ביצה מבוססים על כלי עם חלק תחתון הכולל פתחים או חריצים המיועדים למעבר החלבון ללא שהחלמון עובר דרכם. דגמים שונים כוללים חורים בגדלים שונים ובצורות שונות. יש דגמים הכוללים תחתית מחוררת‏, בעוד דגמים המקובלים יותר כיום מורכבים מרצועות המהוות תחתית התופסת את החלמון. לאחר שתוכן הביצה נשפך מתוך קליפתה אל המפריד, נאסף שק החלמון אל מרכז המפריד ומתקבע בתוכו בעוד שנוזל החלבון מחליק ונשפך דרך החללים או הנקבים של המפריד. חלק מדגמי המפרידים מתמודדים עם הבעיה של הדבקות חלק מהחלבון לחלמון בגלל הצמיגיות שלו, ללא שבירת החלמון, למשל על ידי הפעלת תנועה סיבובית‏.
צורת המפריד הרווחת כיום היא דמוית מצקת קטנה שסביבה חריצים או פתחים. בדגמים מסוימים ישנו תא מיוחד המיועד לאיסוף נוזל החלבון. התא מהווה יתרון במניעת ערבוב החלבון עם החלמון, במידה ומעטפת החלמון תתפרק.
הוצעו גם דגמים של מפרידים המבצעים פעולות נוספות כמו קילוף ביצים‏
אפרים מרגנסבורג

רבי אפרים בר' יצחק בר' אברהם מרגנסבורג (כונה לרוב רבינו אפרים; 1110–1175) היה מבעלי התוספות ומראשוני תלמידיו של רבנו תם, התגורר בגרמניה. חיבר את הפיוט המפורסם על עקדת יצחק – "אם אפס רבע הקן".
מכונה גם "רבי אפרים הגדול", "רבי אפרים הגיבור", "ר' אפרים הצרפתי", "ר' יקיר" ו"ר' אפרים מאלמניא [גרמניה]". יש גם מזהים ה'רב החובל' בתוספות על מסכת מגילה עם רבי אפרים. 
לעיתים לא הבחינו בינו לבין רבנו אפרים מקלעת בני חמאד, תלמידו של הרי"ף, המכונה גם הוא "רבינו אפרים".
למד בישיבתו של רבי יצחק בן אשר הלוי והיה חבר בית הדין של רבי יצחק בן מרדכי. בצעירותו היה תלמידו של רבינו תם בצרפת. נאלץ לעזוב את שפיירא, שבה ישב זמן מה, בעקבות מחלוקת עם חכמי העיר, ר' שמריה משפיירא ור' אברהם בר' שמואל החסיד, בנושא פת שנחמץ בשמרי יין של נכרים. ייתכן שמשפיירא עבר לוורמייזא, וגם בה ערער על מנהגי הקהילה.
חיבר תוספות על כמה מסכתות, ספר בשם "ארבעה פנים" (מוזכר גם בשם "חיבור ר' אפרים"), שהיה כנראה ספר חידושים על סדר נזיקין ותשובות רבות (קטעים ממנו מובאים בספרי הפוסקים). כן חיבר פיוטים וסליחות רבות. בין פיוטיו הסליחה לעשרה בטבת "אבותי כי בטחו", והפיוט "אם אפס רובע הקן". בפיוטיו ניתן למצוא הדים לגזירות רגנסבורג (1137) ולמסע הצלב השני (1146-1147). קרוב לוודאי שנקבר ברגנסבורג.
בנו ר' משה חיבר כנראה את הפיוט "מגיני וקרן ישעי" שסימנו "משה בר' אפרים". בנו של ר' משה, ר' יהודה, היה קשור לחוג החסידים, וכדי להבדילו מר' יהודה בר' משה אחר, נקרא "בן בנו של רבנו אפרים". ייתכן שהיה לו בן שנקרא גם הוא ר' אפרים, והוזכר בתוספות (תלמוד בבלי, מסכת פסחים, דף ל"ו, עמוד א', ד"ה במקום: "רבי אפרים בר אפרים הגיבור"). יש משערים שנולד אחרי פטירת אביו ('ילקוט המאירי' פסחים שם).
בהלכה נודע רבינו אפרים כבעל הפלוגתא של רבינו תם בעניין חתיכה נעשית נבילה. רבינו אפרים מצמצם כלל זה וטוען שאינו תקף אלא בתערובת של בשר בחלב, אך לא בתערובת של שאר איסורים. בשולחן ערוך נפסק כדעתו, אבל הרמ"א חולק עליו.
יונה אושפיז

יונה אושפיז (נולדה ב-1922) היא תעשיינית ישראלית, אשתו של תעשיין ישראלי שנקרא אף הוא יונה אושפיז (1908–1970), ומנהלת מפעל "יונה אושפיז מנועי חשמל בע"מ" לייצור מנועים חשמליים, כלת פרס התעשייה (1977), ממדליקי המשואה ביום העצמאות (1985) ועמיתת כבוד של הטכניון (1994).

ביוגרפיה

יונה נולדה ב-1922 למשפחת קוברינסקי (בן ארצי) בביאליסטוק שבפולין, לשם ברחו הוריה בחוסר כל מיקטרינוסלב שבברית המועצות. אביה, אהרן, הצליח לשקם עצמו כלכלית והמשפחה עלתה לארץ ישראל בשנת 1924.
ילדותה עברה עליה בתל אביב. סיימה לימודיה בגימנסיה הרצליה.
בשנת 1940 הכירה את בעלה לעתיד יונה, והם נישאו ב-1942. מאז נישואיה הייתה יונה אושפיז מעורבת בפעילות החברה שהקים בעלה, מפעל לייצור מנועי חשמל תעשייתיים.
ראשיתו של המפעל ב-1938 היה במתן שרותי תיקון למנועים וגנרטורים לתעשייה המקומית. עם סיום מלחמת העולם, החל המפעל בפיתוח, תכנון וייצור מנועי חשמל. הפיתוח המואץ נעשה במקביל להתפתחות שחלה במשק הישראלי, כולל מגוון המוצרים וגודלם. בשנות החמישים והששים חל גידול משמעותי במערך תחנות הכח של חברת החשמל, מערכות קדוחי מים של חברת מקורות, והקמתם של התעשיות הכימיות והפטרוכימיות. השקעות אלו נדרשו לאספקה מקומית של ציוד חשמלי-מכני גדול ואמין מורכב. החברה הייתה בין אלו שתרמו למשק הישראלי בראשית צעדיו בתחומים אלו.
בשנת 1950 קיבל מר אושפיז התקף לב, ובעת שהותו בבית החולים, לצד טיפולה בו, לקחה על עצמה אושפיז את הדאגה להמשך תפקודו של המפעל. לאחר ההחלמה המשיכה לעבוד במפעל, כאשר מעורבותה בניהול השוטף הלכה וגברה. לאחר פטירתו של בעלה באוקטובר 1970, נטלה על עצמה את ניהול החברה.
יונה אושפיז הייתה לאישה הראשונה שקיבלה את פרס התעשייה בישראל באפריל 1977. במשך שנים רבות הייתה חברת בנשיאות התאחדות התעשיינים. ב 1994 קבלה תואר עמית כבוד של הטכניון - המכון הטכנולוגי לישראל. ב-2001 קיבלה אות הוקרה של תעשיית המתכת והחשמל אל אגוד התעשיות של התאחדות התעשיינים. ב-2004 קיבלה אות הוקרה על מפעל חיים בתחום הנדסת החשמל מטעם משרד התשתיות הלאומיות. ב-2006 קיבלה אזרחות כבוד של העיר חולון. וב-2009 קיבלה את "אות יקיר התעשייה" על שם אריה שנקר. ב-2013 קיבלה את אות יקירת הגמלאים בתעשייה.

יונה אושפיז (הבעל)

יונה אושפיז נולד ב-1908 בליטא. בוגר הגימנסיון הייהודי בקובנה. עלה לארץ ישראל ב 1936 לאחר שסיים לימודי הנדסת חשמל ומכונות בגרנובל - צרפת. מחלוצי התעשייה הארץ-ישראלית והישראלית בענפי המתכת והחשמל.
ב-1938 יזם והקים, פיתח וייצר מנועים חשמליים במסגרת חברת "יונה אושפיז מנועי חשמל". עם הקמתה ובמהלך מלחמת העולם השנייה עיקר פעילות החברה היה במתן שירותים אלקטרו-מכניים, תיקון ושיפוץ מכונות וציוד חשמלי, מנועים וגנרטורים לרשויות המנדט הבריטי ולתעשייה הארץ-ישראלית. בסוף שנות הארבעים הוחל בייצור מנועים חשמליים תלת פאזיים.
בשנת 1940 הכיר את אשתו לעתיד יונה, והם נישאו ב-1942.
פעילות החברה והיקף מוצריה נעשו במקביל להתפתחות התעשייה הישראלית לגווניה ולצרכיה השונים. החל מבנייתן של תחנות כוח של חברת החשמל הישראלית, דרך מערכות שאיבת המים של חברת מקורות חברת המים לישראל, בתי הזיקוק לנפט, התעשייה הכימית בנגב ובים המלח והתעשייה הפטרו-כימית בצפון - חיפה, מפעלי נשר - מלט, מפעלי ניר חדרה ואחרים,
ב 1956 קבל מדליית זהב של משרד התעשייה והמסחר - כהוקרה על היותו חלוץ ומבעלי היוזמה הראשוניים של תעשיית החשמל בישראל.
באוקטובר 1970 נפטר יונה אושפיז - הבעל.