שירין עבאדי

קורות חייה

עבאדי נולדה בהמאדן באיראן. אביה, מוחמד עלי עבאדי, היה הנוטריון הראשי של העיר ופרופסור למשפט מסחרי. אמה, מינו יאמיני, חלמה להיות רופאה אך משפחתה לא אפשרה לה ללמוד. עבאדי מספרת שאמה הייתה מסורה לילדיה אך לא הייתה מאושרת. משפחתה עברה לטהרן ב -1948.
התקבלה למחלקת המשפטים באוניברסיטת טהראן ב-1965, ובסיום לימודיה ב-1969 היא עברה בהצלחה את הבחינות להיות שופטת. לאחר תקופת התמחות בת שישה חודשים היא החלה את הקריירה שלה כשופטת במרץ 1970. מ-1975 עד 1979 היא כיהנה כנשיאת בית המשפט העירוני בעיר טהראן. עבאדי, שתמכה המהפכה וקיוותה שהמפכה תביא את איראן להיות אחת המדינות המשפיעות בעולם. בשנת 1979, השלטון החדש קבע שאישה אינה יכולה לכהן כשופטת. לכן הורדה שירין עבאדי מתפקידה כנשיאת בית המשפט העירוני, לתפקיד עוזרת משפטית באותו בית משפט. השופטות מחו על השינוי במעמדן ומשרד המשפטים נתן להן את התואר "מומחיות במשפט". עבאדי לא יכלה לסבול את המצב והגישה בקשה לפרישה מוקדמת. היא קבלה רישיון לעריכת דין רק ב-1993 ועד לקבלתו, כתבה ספרים וכתבות לעיתונאים מקומיים. עבאדי העבדה כמרצה למשפטים באוניברסיטת טהראן והמשיכה לפעול למען של נשים וילדים.

פעילותה כעורכת דין

כעורכת דין עבאדי ייצגה פרו בונו משפחות של אזרחים שנפגעו מהמשטר. היא ייצגה את משפחתו של דריוש פורואהאר, אינטלקטואל ופוליטיקאי, מנהיג מפלגת האומה האיראנית, שנרצח בביתו יחד עם אשתו. פורואהאר היה אחד מהאינטלקטואלים האיראנים שכפי הנראה שנרצחו בעקבות התנגדותם לרפובליקה האיראנית. ב-1999 בהפגנות הסטודנטים נהרג הסטונדט עזאת אברהים-ניג'ד ועוד כ-200 סטודנטים נפצעו. לטענת משתתפים בהפגנה הוא נהרג מאנשי כוחות הביטחון. עבאדי ייצגה את משפחתו של עזאת ודרשה לחקור את הפרשה ולהעמיד לדין את האחראים. לאחר עיכוב ממושך בשאלה מי היה בעל סמכות שיפוטית בעניין עזאת, דחה אותו בית המשפט המהפכני את הבקשה לקיים משפט משום שלא הוגש כתב אישום על אדם ספציפי באופן רשמי ומאז מותו.
עבאדי הגנה גם על מקרים שונים של התעללות בילדים, בניהם המקרה של הילדה, אריאן גולשאני. גולשאני נוצלה במשך שנים והוכתה למוות על ידי אביה ואחיה החורג. מקרה זה זכה לתשומת לב בינלאומית וגרם למחלוקת באיראן. עבאדי השתמש בפרשה זו כדי להאיר את הבעיתיות בחוקים של משמורת על ילדים באיראן, לפיה מעניקים משמורת בגירושין בדרך כלל לאב. גם במקרה של אריאן, שם העידה האם בבית המשפט כי האב מתעלל והתחננה לקבל משמורת על ביתה.
עבאדי סייעה בניסוח הצעת חוק נגד התעללות פיזית בילדים, אשר הועבר על ידי הפרלמנט האיראני בשנת 2002. כמו כן, חברות הפרלמנט ביקשו מעבאדי לנסח הצעת חוק שתאפשר לאישה להתגרש מבעלה על בסיס חוקי השריעה, אך חברי פרלמנט לא אפשרו להצעה לעבור.

הזכייה בפרס נובל

ב-10 באוקטובר 2003 זכתה עבאדי בפרס נובל לשלום על מאמציה למען הדמוקרטיה וזכויות אדם, ובמיוחד למען זכויותיהם של נשים וילדים. ועדת הפרס ציינה שעבאדי היא "אדם אמיץ "ש"מעולם לא הבחין באיום על ביטחונה [האישי]". באיראן, אנשי ממשל לא הגיבו או היו ביקורתיים בנוגע לבחירתה של עבאדי, הם כינו את הזכייה מהלך פוליטי של מוסד פרו מערבי וביקרו את עבאדי שלא כיסתה את שערה בטקס פרס נובל. אמצעי התקשורת המדינתיים באיראן פרסמו, בקצרה, את זכייתה של עבאדי בסוף מהדורות החדשות של הערב. נשיא איראן, מוחמד ח'אתמי, לא בירך את עבאדי באופן רשמי על זכייתה ואמר שהוא מקווה שהיא תתעל את הזכייה בפרס לטובת איראן ושלום עולמי וציין שפרסי נובל למדעים חשובים ואילו פרס נובל לשלום הוא "לא מאוד חשוב".
ב-14 באוקטובר בשדה התעופה בטהרן קבלו את פניה של עאבדי כ-10,000 אלפים איש (בעיקר נשים).

לאחר הזכייה בפרס נובל

ב-2006, עבאדי לקחה חלק יוזמת נובל לנשים שהוקמה על ידי שש זוכות בפרס נובל לשלום לתמיכה בקבוצות נשים ברחבי העולם בקמפיין למען צדק, שלום ושוויון.
עבאדי הסכימה לייצג את שבעה מנהיגים של הקהילה בהאית איראן שנעצרו ב -2008. באפריל באותה השנה, פרסמה עבאדי הודעה כי "האיומים על חיי, ביטחוני ועל חיי משפחתי, שהחלו לפני זמן מה, החריפו", האיומים התייחסו לנאומייה מחוץ לאיראן וההגנה על קהילת המיעוט בהאי באיראן. בדצמבר 2008 סגרה המשטרה האיראנית את המשרדים של מרכז מגיני זכויות אדם, הארגון שהקימה עבאדי.
בנובמבר 2009, בעת שהותה בלונדון טענה עבאדי שמדליית פרס נובל לשלום והדיפלומה שלה נלקחו מהכספת בבנק שלהם, לצד עיטור לגיון הכבוד וטבעת שקיבלה מאגודת העיתונאים הגרמנית וכן שחשבון הבנק שלה הוקפא. משרד החוץ האיראני הכחיש את האשמות.