google/wiki40b huggingface dataset:
ג'ף הורנסק

כשחקן בליגת ה-NBA

הורנסק העמיד עצמו לבחירה בדראפט ה-NBA לשנת 1986 ונבחר בבחירה ה-46 על ידי פיניקס סאנס. בעונת הרוקי שלו עלה הורנסק מהספסל כמחליפו של וולטר דייוויס, ובעונתו השנייה כבר עלה בחמישייה ב-49 משחקים מ-80 המשחקים בהם שותף. 
עם מינויו של קוטון פיטסימונס כמאמן הקבוצה, בעונת 1988/1989, שהחתים גם את טום צ'יימברס בקבוצה, הפכה פיניקס מקבוצה הנאבקת בתחתית הליגה לקבוצת צמרת. הורנסק קיבל מפיטסימונס קרדיט רב כשחקן חמישייה קבוע, וגמל לו ב-13.5 נקודות למשחק. פיניקס שיפרה את מאזן הניצחונות שלה ל-55 ניצחונות בעונה, מול 28 בלבד בעונה שקדמה לה והעפילה למשחקי הפלייאוף לראשונה זה ארבע שנים. 
לאחר עונת 1991/1992, בה היה לקלעי המוביל של קבוצתו עם 20.1 למשחק, ונבחר בפעם היחידה בקריירה להשתתף במשחק האולסטאר של ה-NBA, עבר הורנסק בטרייד לפילדלפיה 76' לצידם של טים פרי ואנדרו לאנג תמורת צ'ארלס בארקלי שעבר לפיניקס. בעונתו הראשונה בפילדלפיה קלע הורנסק 19.1 נקודות למשחק, שני בקבוצתו רק להרסי הוקינס, אולם פילדפיה סיימה את העונה כאחת הקבוצות החלשות בליגה עם 26 ניצחונות בלבד מול 56 הפסדים. 
באמצע עונתו השנייה בפילדלפיה, עונת 1993/1994, עבר הורנסק בטרייד ליוטה ג'אז לצידו של שון גרין, בתמורה לג'ף מלון שעבר לפילדלפיה. ביוטה הפך הורנסק עד מהרה לאופציה השלישית בהתקפת הקבוצה מאחורי ג'ון סטוקטון וקארל מלון, היה לבורג חשוב בהרכב שהעפיל לשתי סדרות גמר רצופות (1997 ו-1998) בהן הפסידו לשיקגו בולס בהנהגתו של מייקל ג'ורדן, והיה פעמיים לאלוף תחרות השלשות.

קריירת כמאמן

בשנת 2011, לאחר התפטרותם של ג'רי סלואן, מאמנה של יוטה ג'אז, ועוזרו פיל ג'ונסון מונה טיירון קובין למאמן הקבוצה והורנסק מונה לעוזרו. הוא שימש בתפקיד שנתיים בטרם קיבל על עצמו את עמדת המאמן הראשי בפיניקס סאנס. 
בעונה שטרם מינויו של הורנסק למאמנה של הקבוצה, סיימה פיניקס במאזן של 25 ניצחונות מול 57 הפסדים והייתה מהקבוצות החלשות בליגה. לפני פתיחת העונה עזב את הקבוצה הסנטר הפותח מרצ'ין גורטאט ופרשנים צפו כי פיניקס תהיה מהקבוצות החלשות בליגה גם בעונה זו. הורנסק הנחיל בקבוצתו סגנון המבוסס על ריצה מהירה להתקפה וזריקת שלשות. תחתיו פרץ גוראן דרגיץ' ונבחר לשחקן המשתפר של העונה ב-NBA פיניקס הייתה להפתעת העונה, פספסה אך במעט את ההעפלה למשחקי הפלייאוף והורנסק סיים שני רק לגרג פופוביץ' בהצבעה למאמן השנה ב-NBA. ב-1 בפברואר 2016 פוטר הורנסק מתפקידו כמאמן פיניקס, לאחר כשנתיים וחצי בתפקיד.
ב-2 ביוני 2016 מונה למאמנה הראשי של קבוצת ניו יורק ניקס. ב-12 באפריל 2018 פוטר מתפקידו בסיום העונה הסדירה.
גרפמה

גְּרַפֵמַה הוא מונח מתחום האורתוגרפיה או מתחום הטיפוגרפיה, ומשמעותו שונה במקצת בכל אחד מהתחומים.
אווה פייג'יס

ביוגרפיה

היא נולדה בשם אווה אונגר, והגיעה לבריטניה בילדותה, בשנת 1939, עם הוריה, פיטר ואירמה אונגר, ואחיה הצעיר, ארנסט.
לאחר שסיימה תואר ראשון בהצטיינות מקוויין מרי קולג' בלונדון בשנת 1953, היא עבדה בהוצאה לאור עד 1967, אז הייתה לסופרת במשרה מלאה.
היא נישאה בשנת 1954 לג'ון ג'ורג ' פייג'יס. היו להם שני ילדים: הסופרת קתרין ג'יי ("קייט") פייג'יס והאקדמאי אורלנדו פייג'יס.
השניים התגרשו בשנת 1962.
בשונת ה-1960 היא הייתה מקושרת לקבוצת סופרים ניסיוניים בריטים אשר הושפעו מריינר הפנשטאל; הקבוצה כללה את סטפן תמרסון, אן קווין, אלן ברנס, והמנהיג הבלתי רשמיי שלה, ב. ס. ג'ונסון.
הרומן של פייג'יס משנת 1983, Light, הוא דיוקן אימפרסיוניסטי של יום אחד בחייו של קלוד מונה מזריחה עד שקיעה. העבודה הידועה ביותר שלה היא המאסה הפמיניסטית, Patriarchal Attitudes, משנת 1970, והיא זכתה בפרס הסיפורת של הגרדיאן ב-1967 עבור ספרה Winter Journey.
Origin

שירים שלא נכנסו לאלבום

בגרסה המקורית של Origin ישנו שיר חבוי שנמצא בתחילת האלבום. השיר החבוי הוא גרסת אאוט-טייק (outtake) לשיר "Anywhere", אותו ניתן לשמוע על ידי לחיצה על הכפתור "השיר הקודם" כאשר נמצאים בשיר הראשון.
באאוט-טייק ניתן לשמוע את דייוויד הודג'ס שר בקול גבוה. לאחר מכן הוא אומר לאדם שמקליט: "אתה לא שומר את זה". מיד אחר כך ניתן לשמוע את בן מודי אומר: "יש הרבה דעות קדומות נגד זומבים" [בתרגום חופשי], שורה שלקוחה מהסרט "My Boyfriend's Back".

נחתכו מהאלבום

שני שירים נחתכו מהאלבום: "Listen to the Rain" (שנכתב על ידי איימי לי לסיום בית הספר שלה, בו מופיעה גם מקהלת בית הספר), והשיר "Demise" (קטע אינסטרומנטלי שנלקח מתוך השיר "Field of Innocence"). תחילה תוכנן שהשיר "Eternal" יהיה שיר מספר 11, "Listen to the Rain" שיר מספר 12 ו-"Demise" שיר מספר 13, אולם מאוחר יותר הוחלט למזג את "Eternal" עם "Demise".
שני שירים נוספים שלא נכנסו לאלבום הם "Catherine", שנכתב על ידי איימי לי ובן מודי איתו הם הופיעו בבית קפה מול מספר מצומצם של אנשים, כמו גם השיר "Spanish".

עיצוב האלבום

החלק הקדמי של עטיפת האלבום עוצב על ידי המתופף רוקי גריי. בעטיפה ניתן לראות רקע בצבעים אדום ושחור, עליו כתובה המילה Evanescence לאורך ולרוחב. ניתן גם להבחין בדמות של אישה ברקע.
החלק האחורי של עטיפת האלבום הוא באותם צבעים, עליו יש שלוש תמונות שונות של הפסל "Angel of Grief", אותה תמונת פסל שמופיעה על עטיפת האלבום Evanescence EP. כמו כן, בחלק האחורי כתובות מילים מתוך השיר "My Immortal".

הוצאה מחודשת

כחלק מהאוסף, The Ultimate Collection, האלבום Origin ישוחרר מחדש בפורמט תקליט.
גלוון

המונח גִלווּן (בלועזית: גלווניזציה, Galvanization) הוא תהליך כימי של ציפוי ברזל או פלדה באבץ חמצני (ZnO) כדי למנוע שיתוך (בעיקר – חלודה). התהליך מתבצע על ידי "טבילה חמה" (קיים גם "גלוון קר", אך הוא פחות יעיל). הטבילה נעשית על ידי לקיחת רכיב הפלדה וטבילתו בתוך אמבט המלא באבץ נוזלי מחומם לטמפרטורה של כ-460 מעלות צלזיוס. בתהליך הגלוון המתכת מצופה באבץ, המקנה לה גימור חלק ואסתטי. באבץ חשמלי (גילוון קר) עובי הציפוי הוא 15 מיקרון, ובאבץ חם עוביו הוא 80 מיקרון. ניתן לקבל את האבץ בגוון צהוב או לבן, עד לאורך של 6 מטרים. ציפוי האבץ מונע את חמצון המתכת המוגנת על ידי יצירת שכבת מגן. תחמוצת האבץ היא אבקה לבנה עדינה שבניגוד לתחמוצת ברזל (חלודה) לא גורמת להתפוררות משטח המצע כאשר היא נוצרת. תחמוצת האבץ, אם לא פוגעים בה, מהווה מחסום להתחמצנות נוספת, בדרך דומה לזו שיש לאלומיניום ופלדת אל-חלד בשל השכבות המחומצנות שלהם. הגלוון יוצר שכבה עבה שיכולה להיות אף יותר מהדרוש להגנת המתכת. בשלדות מכוניות למשל, בהן נדרשת שכבה דקה יותר, שכן השלדה תצופה אחר כך בצבע נוגד חלודה, משתמשים בגלוון מסוג שונה שנקרא "אלקטרו-גלוון".
מסמרים מגולוונים מיוצרים כיום בעיקר על ידי אלקטרו-גלוון אך אלו בדרך כלל עמידים פחות מאשר אלו שיוצרו בתהליך הטבילה החמה, משתמשים באלו בעיקר לבניית גדרות.
בהגנה גלוונית משטחית-אנודית משתמשים במטילי אבץ שנקשרים, בהשפעת זרם חשמלי, למתכת עליה הם מגנים במקומות שבהם המתכת חשופה לתמיסה אלקטרוליטית. בתמיסה זו האבץ נספג באלקטרוליט על פני המתכת עליה הוא מגן.

אטימולוגיה

המונח גלוון קיבל את שמו מהמדען האיטלקי לואיג'י גלווני, שימש במקור כדי לתאר את התהליך של ביצוע "שוקים" חשמליים (תהליך שקיבל במאה ה-19 גם את השם "פארדיזם" על שם מייקל פארדיי). השם הוענק לאחר שגלווני הבחין בהתכווצויות רגלי צפרדעים בהשפעת זרם חשמלי שיצר.
תחנת האוטובוסים המרכזית של איסטנבול

תחנות האוטובוסים המרכזית של איסטנבול (בטורקית Büyük İstanbul otogarı - "תחנת האוטובוסים הגדולה של איסטנבול", ובדרך כלל רק Otogar - "תחנת האוטובוסים") ממוקמת ברובע בייראמפשה (Bayrampaşa) הסמוך לרובע אסנלר (Esenler) בצידה האירופי של איסטנבול. התחנה נמצאת במרחק של כ-10 ק"מ צפונית-מערבית למרכז העיר.
התחנה שהחלה לפעול בשנת 1997 בנויה בצורת משושה בן מספר קומות הדומה לאצטדיון ענק, ושטחה 642,000 מ"ר. רציפי האוטובוסים ממוקמים בצידו החיצוני של המבנה ואילו בצידו המרכזי נמצאים כבישי גישה לכלי רכב, תחנת רכבת וחניונים. בתחנה 168 קופות המשרתות יותר מ-300 חברות אוטובוסים הפועלות בה, והמפעילות קווי אוטובוס לכל רחבי טורקיה. בנוסף כ-25 חברות מפעילות קווים בינלאומיים ובין היתר לאיראן, אזרבייג'ן, בולגריה, יוון, רומניה, מקדוניה, מולדובה וסרביה, ואף ליעדים רחוקים יותר כמו אוסטריה, גרמניה ושווייץ. בתחנה פועלים מסגד, תחנת משטרה, מרפאה, ו-796 בתי עסק, כ-170 מהם בתחום המזון (מסעדות, דוכני אוכל, בתי קפה וכו').
התחנה מסוגלת לטפל בתנועה של 600,000 איש וב-15,000 תנועות אוטובוסים ביום, ומועסקים בה 6,000 איש.  
התחנה מרוחקת יחסית ממרכז העיר, ומקושרת אליו באמצעות קו הרכבת הקלה של איסטנבול החוצה את התחנה מצפון לדרום, ותחנתו ממוקמת במרכזו של המבנה. קו הרכבת הקלה מוביל בתוך מספר דקות אל נמל התעופה הבינלאומי איסטנבול אטאטורק מצד אחד ואל תחנת אקסראי במרכזה של העיר בצידו האחר. בנוסף ממוקמת התחנה בסמוך למפגשם של כבישי הטבעת המהירים של איסטנבול O-1 ו-O-2 עם כביש O-3 המוביל לתראקיה והלאה לאירופה.
מאסל שולס

היסטוריה

האזור בו שוכנת העיר היה חלק מאדמות שבט הצ'רוקי עוד במאה ה-17. לאחר הקמת ארצות הברית התפצלה מהצ'רוקי קבוצה שכונתה צ'יקמאוגה  אשר התנגדה לאמריקאים שניסו ליישב את האזור, וכמו כן ישבו באזור בני שבט הקריק  שגם נודעו בעוינות לאמריקאים. ב-1790 הממשל האמריקאי שלח לאזור משלחת במטרה להקים מבצר ותחנת מסחר, אך היא כמעט הושמדה על ידי הילידים והתוכנית בוטלה. האמריקאים שרצו להתיישב בשטחים לא ויתרו ובסופו של דבר האזור סופח לארצות הברית בעקבות מלחמת 1812 והילידים גורשו כעבור כ-20 שנים טריטוריה האינדיאנית.
האזור היה חקלאי וכפרי בעיקרו עד מלחמת העולם הראשונה. באותן שנים נשיא ארצות הברית וודרו וילסון הורה להקים את סכר הידרואלקטרי במטרה ליצור מפעלים לעיבוד אמוניום חנקתי, שנדרש להכנת תחמושת, אך בסופו של דבר המפעלים נפתחו רק לאחר סיום המלחמה ובניית הסכר הושלמה סופית רק ב-1924. התעשיין הנרי פורד הציע לקנות מהממשל את הסכר ואת המפעלים במטרה להקים מפעלים גדולים לייצור כלי רכב וביחד איתם יישוב גדול, אך הצעתו נדחתה בקונגרס של ארצות הברית. עם זאת, ההצעה ייצרה התעניינות באזור והעיר הוקמה באופן רשמי ב-24 באפריל 1923. הקמת רשות עמק טנסי כעשור לאחר מכן תרמה לפיתוח האזור והמפעלים המקוריים הוסבו לייצור דשן לחקלאים באזור.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 הוקמו בעיר אולפני FAME על ידי המפיק ריק הול שבהם הוקלטו שירים של מספר אמנים אמריקאים גדולים כמו פרסי סלדג', אריתה פרנקלין, וילסון פיקט, אוטיס רדינג ופול אנקה. ביחד עם אולפן מאסל שולס סאונד  שפרש מ-FAME ב-1969 הם תרמו להפיכתה של מאסל שולס והמטרופולין כולו למרכז משמעותי בתעשיית המוזיקה האמריקאית, וייצרו השפעה שנודעה בתור "צליל מאסל שולס" (Muscle Shoals Sound) בעיקר בתחומי הקאנטרי, בלוז, פ'אנק, רית'ם אנד בלוז, מוזיקת הנשמה והרוק הדרומי.

אטימולוגיה

המשמעות המילולית של השם "שרטוני שריר", ומקורו לא ברור לחלוטין. לפי אחת התאוריות המילה Muscle היא עיוות של המילה Mussel שמשמעה "צדפה", והשם מתייחס למצבורי צדפות גדולים שהיו בשרטונים של נהר טנסי.

דמוגרפיה

לפי הערכת אוכלוסין ב-2016 שכנו בעיר 13,585 תושבים, מתוכם 81.1% הזדהו כלבנים, 16.5% כאפרו-אמריקאים, 1.6% כהיספנים, 1.6% כבעלי שני גזעים או יותר, 0.5% כילידים אמריקאים ו-0.4% כאסייתים. ההכנסה הממוצעת עמדה על $26,413 וההכנסה החציונית עמדה על $52,132.

תחבורה

שדה התעופה האזורי של צפון-מערב אלבמה השוכן במאסל שולס משרת את כלל המטרופולין ומשמש לטיסות פנימיות בטווח קצר ולתעופה כללית.
מיכאיל גורביץ'

ביוגרפיה

גורביץ' נולד למשפחה יהודית בעיירה רובנשצ'ינה (מחוז קורסק). אביו עסק בתיקון מכונות ליקבים. בשנת 1910 הוא סיים את התיכון באוחטירקה (מחוז חרקוב) עם מדליית כסף על הצטיינות והחל ללמוד מתמטיקה באוניברסיטת חרקוב.
לאחר שנה הוא נזרק מהאוניברסיטה בשל השתתפות בפעולות מהפכניות ונאלץ להמשיך את לימודיו במונפלייה, צרפת. הוא למד גם בבית הספר הצרפתי לתכנון מטוסים SUPAERO וסיים את לימודיו שם בשנת 1913.
בקיץ 1914 הוא שהה בביקור במולדתו, ואז פרצה מלחמת העולם הראשונה. מלחמה זו, ומלחמת האזרחים הרוסית שבאה אחריה, פגעו בלימודיו. בשנת 1925 הוא סיים את לימודיו בפקולטה לאווירונאוטיקה של המכון הטכנולוגי של חרקוב והחל לעבוד כמהנדס בחברה ממשלתית לאנרגיה.
ב-1929 עבר למוסקבה כדי לחפש עבודה כמתכנן מטוסים. ב-1937 מונה לראש צוות מתכננים במשרד פוליקרפוב, ושנתיים לאחר מכן ייסד יחד עם מיקויאן את משרד התכנון "מיג" (ראשי תיבות של מיקויאן-גורביץ'), אשר תכנן סדרה ארוכה של מטוסי קרב מוצלחים, ובהם המיג 15, עליו קיבלו מיקויאן וגורביץ' את פרס סטלין בסך 150 אלף רובל.
במשרד זה הוא היה סגן המתכנן הראשי, ומשנת 1957 - המתכנן הראשי.
גורביץ' קיבל פרסים רבים: פרס סטלין 5 פעמים, פרס לנין (1962) ואות "גיבור העמל הסוציאליסטי" (1957).
האופרה הממלכתית של ויסבאדן

האופרה הממלכתית של ויסבאדן (בגרמנית: Hessisches Staatstheater Wiesbaden) הוא התיאטרון הממלכתי של מדינת הסן בגרמניה בבירתה ויסבאדן. התיאטרון מפיק אופרטות, מחזות, בלטים, תיאטרון מוזיקה וקונצרטים על ארבע במות. הוא ידוע גם בשם תיאטרון ויסבאדן והתזמורת שלו נודעת בשם התזמורת הממלכתית של הסן. הבניין נחנך בשנת 1894.
התיאטרון מארח מדי שנה את פסטיבל האביב הבינלאומי של ויסבאדן, שנוסד בשנת 1896 אחרי פסטיבל ביירוית.

היסטוריה

בניית התיאטרון והתמיכה בו היה פרי יוזמתו של וילהלם הראשון, קיסר גרמניה, שנהג לבקר בקביעות במעיינות המרפא בויסבאדן. בתחרות לקבלת המכרז זכה צמד אדריכלים מווינה, פרדיננד פלנר והרמן הלמר. הם הקימו את הבניין בין 1892 ל-1894 בסגנון בארוק מחודש, בהתאם לבניינים קיימים בפראג ובציריך. חנוכת הבית התקיימה ב-16 באוקטובר 1894 בנוכחות הקייזר. הפואיה נבנה בשנת 1902 על ידי האדריכל פליקס גנצמר. הפואיה מוביל אל שלוש במות.
אחרי מלחמת העולם הראשונה שונה שמו של התיאטרון ל-Preußisches Staatstheater ("תיאטרון ממלכתי פרוסי"). מאז 1932 הייתה עיריית ויסבאדן אחראית לתיאטרון, ועקב כך שונה שמו ל-"Nassauisches Landestheater" ("תיאטרון נפת נאסאו").
הבניין ניזוק קשות במלחמת העולם השנייה, כשהופצץ ב-3 בפברואר 1945. החזית שוחזרה בסגנון פשוט יותר ותקרת האולם עוטרה בציור חדשני.
בשנת 1946 קיבלה עליה מדינת הסן את תפעול התיאטרון. ב-1947 חזר להיקרא "Großhessisches Staatstheater" ("התיאטרון הממלכתי של הסה רבתי") ובהמשך ""Hessisches Staatstheater Wiesbaden" ("התיאטרון הממלכתי ההסיאני בוויסבאדן").
משנת 1975 עד 1978 שוחזר האולם בהתאם לדגם ההיסטורי. הציוד הטכני חודש. מרחב חדש, בתכנון הארדט-ואלתר המר, נבנה לחדרי חזרות, סדנאות והנהלה.

התזמורת הסימפונית של מעיינות המרפא

התזמורת הגדולה הראשונה של ויסבאדן הייתה בשנת 1873 ה"Städtisches Cur- und Sinfonieorchester" (התזמורת הסימפונית של מעיינות המרפא הציבוריים) משנת 1874 עד 1905 ניצח עליה לואיס ליסטנר, שהנהיג, לצד מוזיקה לבידור קהל מעיינות המרפא, גם שנים-עשר קוטנצרטים סימפוניים בשנה. במשך התקופה הזאת היו בין האמנים שהופיעו בקונצרטים יוהנס ברהמס, קלרה שומאן, יוזף יואכים, קאמי סן-סאנס ופבלו סרסטה. פליקס מוטל היה מנצח אורח קבוע משנת 1894. מספר הנגנים עלה מ-56 ל-65 בין 1905 ל-1911. מ-1912 כיהן קרל שוריכט כמנצח התזמורת וב-1921 התמנה למנהל מוזיקלי כללי. המנצחים האורחים הקבועים בתקופתו, שנמשכה עד 1944, היו פריץ בוש, פליקס ויינגרטנר, ברונו ולטר וריכרד שטראוס.
חוות שקמים

חוות שקמים (שמות קודמים: "חוות גולדברג", "חוות מרעית") היא חווה חקלאית הנמצאת בתחומי המועצה האזורית שער הנגב, בין העיר שדרות לבין העיר קריית גת וקיבוץ דורות. החווה משתרעת על שטח של כ-3,800 דונם, וחוצים אותה שני נחלי אכזב - נחל שיקמה ונחל דורות. חוות שקמים היא יישוב לא מוכר. על חלק מהאדמות שכן בעבר הכפר הערבי הוג'. בשטח החווה אזור עם עתיקות. החווה מפורסמת עקב בעליה משנת 1972 אריאל שרון. כיום החווה בבעלות בניו עמרי וגלעד שרון.

היסטוריה

שטח החווה ושטח שבו נמצא כיום קיבוץ רוחמה - סך הכול 7,000 דונם - נרכשו בשנת 1911 על ידי קבוצה בשם "שארית ישראל". היו מספר ניסיונות ליישב במקום חווה בשם רוחמה, ובשנת 1944 הוקם על חלק מאותו שטח הקיבוץ רוחמה, על ידי גרעין של "השומר הצעיר". בשנת 1950 רכש רפי איתן את שטח החווה כפי שהוא כיום, לצורך גידול צאן, אך הוא מכר אותה ב-1954 לקבוצת יהודים מאוסטרליה, שניסו לגדל במקום כבשים אוסטרליות מגזע "מרינו". החוואים לא הצליחו במיוחד, ובשנים שלאחר מכן החווה הייתה נטושה, עד שבשנת 1972 נרכשה על ידי אלוף פיקוד הדרום, אריאל שרון. שרון, שהשתחרר מצה"ל שנה לאחר מכן, נעזר לצורך הרכישה בהלוואה שקיבל מידידו, איש העסקים האמריקאי ממוצא ישראלי משולם ריקליס. בדומה לבתיהם של גנרלים נוספים מצה"ל, גם בית משפחת שרון תוכנן על ידי האדריכל זלמן עינב.
אריאל שרון ואשתו לילי נתנו למקום את שמו הנוכחי, חוות שקמים, על שם עצי השקמה הגדלים במקום. הם ניהלו את החווה באמצעות חברה בשם "שקמים חווה חקלאית", שחברת בת שלה, מפעלי צאן ישראליים בע"מ, חתומה על חוזה חכירת החווה עם רשות מקרקעי ישראל. בחווה עוסקים בגידול צאן ובקר, ירקות, הדרים, אבטיחים וכותנה. הבקר הוא מהזן האיכותי "סימנטל". בשטח החווה שני בתים גדולים: האחד נועד לאריאל שרון ובנו עמרי, והשני - לבנו גלעד ומשפחתו. כדי למנוע ניגוד עניינים בין תפקידיו של שרון כשר לבין בעלותו על החווה, הועברה החווה לנאמנות ב-1981, וב- 1989 עברה הבעלות לידי הבנים עמרי וגלעד.
בזמן מלחמת לבנון הראשונה (החל מ-1982) ובתקופת תוכנית ההתנתקות (2005) נערכו הפגנות מול החווה, נגד מדיניותו של שרון.
לילי שרון נפטרה במרץ 2000 ונקברה ב"גבעת הכלניות" (תל הוג') שמול החווה בניגוד לחוק. בג"ץ הכשיר את הקבורה בדיעבד.
בתקופה בה כיהן שרון כראש ממשלה בשנים 2001–2006, היה נוהג לכנס בחווה בימי שישי את האנשים המקורבים אליו ביותר, מה שזכה לכינוי "פורום החווה". מקובל להניח שההחלטות החשובות ביותר של המדינה ושל שרון התקבלו למעשה בפורום זה.
בשנים 2010–2013 הוקמה במקום תחנת כוח פוטו-וולטאית לייצור חשמל. אולם בגלל שהחווה אינה מוחכרת בתנאי נחלה, נקבע שהחווה הסולארית אינה חוקית והיא לא חוברה לרשת החשמל.
עבר הבאיקל (מחוז)

היסטוריה

הרוסים גילו מכרות כסף ובנו ערים ראשונות שפרחו החל המאה ה-19. עיר מרכזית במחוז עד מחצית המאה ה-19 הייתה נרצ'ינסק לאחר צ'יטה. 
לאחר מהפכת אוקטובר ארגן ההטמאן גריגורי סמיונוב מרד נגד בולשביקים בתחנת הרכבת ברזובקה. לאחר שלא זכה לתמיכה עזב את עבר הבאיקל (זבאיקליה) למנצ'וריה על מנת להתארגן מחדש. ב-26 באוגוסט 1918 הצליח סמיונוב לכבוש את מחוז צ'יטה מידי הבולשביקים בסיוע חיל המשלוח הצ'כי. ב-9 במאי 1919 הכריז על עצמו סמיונוב כהאטמאן של הקוזאקים הזבאיקליים בעיר צ'יטה. הוא לא שלח את חייליו לעזרת האדמירל אלכסנדר קולצ'אק ואף ניסה ליצור קשרים טובים עם הקומוניסטים. 
ב-4 בינואר 1920 קיבל מאדמירל קולצ'אק את התואר "מושל האזורים הרחוקים של האימפריה הרוסית", אך לא הצליח להתמודד עם הפרטיזנים הקומוניסטיים במחוזו שערכו 3 מבצעים גדולים בתקופה בין אפריל לנובמבר 1920 כדי לכבוש את צ'יטה. בסוף אוקטובר 1920 נאלץ סמיונוב לסגת מצ'יטה. באפריל 1920 הקימו הקומוניסטים את רפובליקת המזרח הרחוק וצ'יטה הפכה לבירתה. בנובמבר 1922  הרפובליקה הוכנסה לתוך ברית המועצות. בשנת 1937 הוקם מחוז צ'יטה.
המחוז מחולק ל-31 נפות.

כלכלה

בשטח המחוז, בעיירה זבאיקלסק נמצאת נקודת מעבר לעיר מנג'ואולי שבסין. דרך נקודה זו עבורות כ-60% מייצוא הסחורות של סין למזרח אירופה.
עוד בשנת 1861 נמצאו מרבצי זהב. באזור זה הוקמה עיירה וירשינו-דרסונסקיי בה פועל גם היום מפעל לעיבוד זהב המייצר כ-4.5 טון זהב בשנה.

דמוגרפיה

כ-63% מאוכלוסיית המחוז מתגוררת בערים. בעיר הגדולה - צ'יטה מתגוררים כ-310 אלף תושבים (2005). הרוסים מהווים כ-90% מאוכלוסיית המחוז, הבוריאטים - כ-6.1%, האוקראינים - כ-1%.

יהדות עבר הבאיקל

היהודים הראשונים הגיעו יחד עם האסירים הדצמבריסטים, חלקם היו אסירים, ורבים מהם נשארו לגור בסיביר. לאחר שנת 1851, יהודים רבים הגיעו לצ'יטה. היהודים היו פעילים בחייה של העיר, ורבים מהם שימשו בתפקידים חשובים בתעשייה ובמסחר. לאחר מלחמת האזרחים ברוסיה רוב היהודים עזבו את מקומותיהם ועברו לסין. כיום נותרו במחוז כמה מאות יהודים שהגיעו לעיר מאוקראינה ובלארוס.
מנשה רבינא

חייו ומפעליו

מנשה רבינוביץ-רבינא נולד בפריסלוב שברוסיה (כיום באוקראינה), בן לאלעזר, בעל בית חרושת לסוכריות וחזן, ולברינה. בגיל שנתיים עבר עם משפחתו לנובוגרודק, שם שימש אביו חזן ראשי בליווי מקהלה בבית כנסת. הוא למד בחדר ואחר בחדר מתוקן, בבית ספר עממי עירוני ובקדם-גימנסיה בברנוביץ'. במקביל, למד בישיבה ונגינה בכינור ופסנתר, וכן השתתף כמדריך במקהלת אביו. ב-1917 החל את לימודיו בגימנסיה ובקונסרבטוריון ביקטרינוסלב ובגרודנה. ב-1920 נסע ללייפציג, ללמוד בקונסרבטוריון פסנתר וקומפוזיציה, ובמקביל לימד עברית בבית הספר "תלמוד תורה" שליד הגימנסיה של קרליבך. במסגרת לימודיו זכה במדליה ע"ש מנדלסון.
בשנת 1924 עלה רבינא לארץ ישראל. בארץ התגורר שנים רבות ברחוב דיזנגוף בתל אביב. הוא הקים את "המוסד להפצת מוזיקה" ובאמצעותו הוציא לאור מספר נכבד של ספרים מפרי עטו ובצוותא עם אחרים: ספרי תווים ומונוגרפיות על מוזיקאים מפורסמים, על היצירה המוזיקלית והמלחמה; ומחקריו הראשוניים והמקיפים על ההמנון הלאומי התקוה, ועל המחול של ברוך אגדתי. כמו כן, היה שנים רבות מבקר תרבות ומוזיקה בעיתונים "דבר", "דבר לילדים" ו"הפועל הצעיר".
בשנותיו הראשונות בארץ ניגן בתזמורת של האופרה הארצישראלית מיסודו של מרדכי גולינקין. הוא השפיע וניצח על מקהלות רבות: מקהלת פועלי תל אביב בשנים 1924–1935, מקהלת בית הכנסת בימים נוראים בברלין, מקהלת "עונג שבת" ב"אהל שם" בתל אביב שהקים המשורר חיים נחמן ביאליק, ומקהלת האוניברסיטה העברית בירושלים. הכינוס הראשון של מקהלות בארץ ישראל התקיים ביוזמתו ובניצוחו בעין חרוד ובתל יוסף בשנת 1925.
בשנים 1928–1933 נסע מדי שנה לברלין לנצח על מקהלה בשירת הימים הנוראים ולהשתלם שם בניצוח אצל פרופ' זיגפריד אוקס בברלין. שם פעל גם בחוגי המוזיקאים היהודים המזרח-אירופאים, שתיעדו, עיבדו ופרסמו את המוזיקה העממית היהודית. כמו כן השתלם בקורסים בפדגוגיה מוזיקלית בדרזדן.
רבינא לימד מוזיקה בכמה מסגרות: תחילה בקונסרבטוריון "שולמית" ובגימנסיה הרצליה, ואחר הורה וניהל את בית ספר למוזיקה "תורת לוִוים"; כמו כן, לימד בבית ספר למוזיקה בחיפה ובתוכנית "הקונסרבטוריה העברית". המלחין גיל אלדמע נמנה עם תלמידיו הרבים. במקביל, עסק רבינא רבות בהנחלת הידע המוזיקלי לציבור הרחב בסדרות של הרצאות; מלווה את הסבריו המפורטים בנגינה על פסנתר, כאשר הוא מתבל את התאוריה בדוגמה מושמעת. 
וכך גם ב"קונצרטים לנוער" שנערכו באולם "אהל שם", עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית ובאורח קבוע היה מנשה רבינא המנחה והמסביר הנערץ על המאזינים הצעירים.
בשנת 1947 זכה בפרס אנגל על תרומתו למחקר המוזיקה בארץ ישראל.
רבינא נפטר בשנת 1968 בתום מחלה קצרה, בן 70 במותו. נקבר בבית העלמין הדרום בחולון.
היה נשוי לבתיה (בת עזריאל שרָיֶיר, סוחר ועסקן מוותיקי "חיבת ציון" בקמניץ-פודולסקי), אב לדן ואיילה וסב לנכדים.
בנו דן רבינא (1933–2010) היה פרופסור להנדסה אזרחית בטכניון, ואשתו, ישראלה רבינא, היא פרופסור אמריטה להנדסה במוסד זה.

יצירתו

מנשה רבינא כתב לחנים עבור להקת הזמר של הפלמ"ח ולהקת הצ'יזבטרון. שיריו המוכרים, שנלקחו כמעט לכל "מסכת" ומופע המוני במוסדות החינוך העבריים משנות השלושים ואילך, הם: "מי ימלל" ו"אנו באנו ארצה", רבינא חבר את מילותיהם אל מנגינות עממיות. לחניו שלו המוכרים הם: "אליעזר והגזר" למילים של לוין קיפניס, "דונם פה ודונם שם" למילים של יהושע פרידמן, "השקדיה פורחת" למילים של ישראל דושמן ו"בגינה" למילים של חיים נחמן ביאליק.
גילוי נאות

במשפטים, גילוי נאות הוא חובתו של אדם או ארגון לגלות עובדות מהותיות שיש בהן כדי להשפיע על תוצאה של פעולה הנוגעת לצד שלישי.

גילוי נאות בתחום הכלכלה

השימוש המקורי והנרחב בגילוי נאות נעשה בתחומי הכלכלה, והוא אחת מהמטלות החשובות של רואה חשבון, המבקר את הפעילות החשבונאית במערכת כלכלית: בדוחות כספיים של חברה או של ארגון כלכלי מוטלת עליו הדרישה לצרף גילוי נאות, ובו כל העובדות המהותיות והחשובות, כדי שאלה יתנו תמונה ברורה על מצבה הפיננסי של החברה. 
בעת הנפקת מניות הגילוי הנאות נרחב יותר, והוא כולל את תחומי הפעילות של החברה, את תוצאותיה הכספיות ואת הסיכונים שהיא נחשפת אליהם בפעילותה. כן הוא כולל פרטים על ניירות הערך המוצעים לציבור ועל השימוש שהיא מייעדת לתמורה שתתקבל מהנפקתם.

גילוי נאות בתחום המשפט

השימוש בביטוי נפוץ גם בחקיקה המשפטית על כל תחומיה, והדרישות לגילוי נאות משובצות בחוקי הכנסת ובתקנות נלוות, בעיקר בכל הנוגע למערכת יחסים שבין הצרכן לבין גופים המספקים לו שירותים. כך, למשל, נדרשים סוכני נסיעות להביא לפני הצרכן גילוי נאות בכתב על השירותים הניתנים במסגרת חבילת תיור, וחברות ביטוח נדרשות במסגרת הגילוי הנאות לפרט לרוכשי הפוליסה את המידע המפורט בתקנות מיוחדות. כמו כן נדרשים מוכרי רכב משומש למסור במסגרת מסמך גילוי נאות את היסטורית הרכב.

הרחבת השימוש בגילוי הנאות

כוחו של הביטוי ועוצמתו המחייבת הביאו להרחבת השימוש בו בכל תחומי החיים. הגילוי הנאות מבטא את יושרו ואת כנותו של המשתמש בו. כך, למשל, חבר כנסת המשתתף בוועדה העוסקת בתחום הקשור לענייניו הפרטיים יביא לפני החברים בוועדה גילוי נאות על מצבו, ועיתונאי הכותב על אישיות שהוא קשור עמה בקשרים עסקיים ושיש לו צד בעניין, יביא לפני קוראיו את הגילוי הנאות על כך.