google/wiki40b huggingface dataset:
הדד האדומי

הֲדַד הָאֲדֹמִי (נקרא גם "אֲדַד") היה איש ממשפחת המלוכה האדומית בתקופת מלכות דוד ושלמה, שנודע על פי המקרא כאחד המורדים החיצוניים בשלמה.
על פי המתואר במקרא (בספר מלכים א' פרק י"א), ממלכת אדום נכבשה על ידי דוד, שציווה אז להרוג את כל הזכרים אשר באדום. הריגת הזכרים באדום הופקדה בידי יואב בן צרויה שר הצבא של דוד ונמשכה שישה חודשים, שבמהלכם הצליח הדד לברוח עם פמלייתו למצרים לאחר שעברו בארץ מדיין ובמדבר פארן.
פרעה מלך מצרים  נתן להדד מקלט לגור בו. הדד שמצא חן בעיני הפרעה חותן על ידו עם גיסתו ("אחות תחפניס הגבירה" (ספר מלכים א', פרק י"א, פסוקים י"ט-כ') - תחפניס הוא שמה של אשת הפרעה הנ"ל) של פרעה, ממנה נולד לו בן שגדל ביחד עם בני הפרעה כאחד מבני האצולה לבנו קראו גנובת.
כאשר שמע הדד שדוד ויואב מתו, ביקש את רשות הפרעה לחזור לאדום, הפרעה מתרצה ושולח אותו לדרכו. הדד חוזר לארצו כמלך וניסה להתנקם בשלמה ונקרא "שָׂטָן לִשְׁלֹמֹה" (מלכים א' י"א, יד). המקרא לא מספר על תוצאות המרידה שהנהיג הדד בישראל אך מהמשתמע בהמשך הפרק מסתבר שהצליח הדד להדוף את שלטון ישראל מעל ממלכתו ואף להרע לשלמה (ספר מלכים א', פרק י"א, פסוק כ"ה).
קיים דמיון רב בין הדד האדומי למשה: שניהם ניצלו בנערותם מחיסול שיטתי של זכרי עמם בידי שליט זר. שניהם נמלטים ממולדתם, ונקלטים אצל מיטיב - פרעה/יתרו, הדואג למחייתם וגם מחתנם עם בת משפחתו. שניהם גדלים בבית פרעה ונחשבים כמשפחת המלוכה, אך לבסוף מבקשים לשוב אל עמם. שניהם שבים למולדתם לאחר ששמעו כי מת השליט שדיכא את עמם - דוד/פרעה. המקרא אף מציין שבדרכו למצרים עבר הדד בארץ מדיין, לשם ברח משה.
פרשנים מודרניים ראו בדמיון זה ביקורת מקראית מרומזת על דוד ושלמה המשעבדים באכזריות את העמים סביבם בדומה לפרעה ששעבד את ישראל. ביקורת כזו עשויה להתחזק לאור קשרים נוספים בין שלמה ופרעה: שלמה משעבד את ישראל בעבודת פרך (הוא מטיל "מס", "רודה" בעם, ובונה "ערי מסכנות"), מתחתן עם בת פרעה, ומשמש כמתווך בינלאומי בהפצת סוסים מצרים, בעוד התורה אסרה זאת מחשש לשיבתו של העם למצרים.
פול סבטייה

חייו

סבטייה התקבל בגיל 18 הן לאקול פוליטכניק והן לאקול נורמל סופרייר, ובחר באחרון. הוא סיים את לימודיו ב-1877. במשך רוב חייו לימד קורסים באוניברסיטת טולוז, והתמנה לדיקן הפקולטה למדעים בשנת 1905.
מחקריו המוקדמים, בקולז' דה פראנס, עסקו בתרמוכימיה של גפרית וסולפטים מתכתיים, ועל מחקר זה התבססה תזת הדוקטורט שלו. בטולוז המשיך במחקרים כימיים ופיזיקליים של תרכובות גפרית, כלוריד, כרומט ונחושת. כמו כן, חקר את תחמוצות החנקן וחומצה ניטרוסודיסולפונית ומלחיה. הוא ביצע גם מחקר בסיסי בתחום מקדמי החלוקה (מדד למסיסות תרכובות בממסים שונים) וספקטרום בליעה.
סבטייה תרם רבות לשימוש התעשייתי בהידרוגנציה. ב-1897 גילה כי כמות קטנה של ניקל יכולה לשמש כזרז לסיפוח מימן לתרכובות פחמן (לא רוויות).
עיקר תהילתו על "תגובת סבטייה", ועבודותיו, ביניהן La Catalyse en Chimie Orgarnique (קטליזה בכימיה אורגנית), שפורסמה בשנת 1913. 
סבטייה זכה בפרס נובל לכימיה בשנת 1912, יחד עם עמיתו הצרפתי, ויקטור גריניאר. הפרס ניתן לו על עבודתו בתחום ההידרוגנציה.
סידני ריילי

סידני ג'ורג' ריילי (באנגלית: Sidney George Reilly‏; 24 במרץ 1874 - 5 בנובמבר 1925) היה מרגל בריטי מתחילת המאה ה-20. ריילי פעל במזרח הרחוק, בגרמניה וברוסיה. הוא כונה "אלוף של המרגלים" (Ace of spies), ויש טוענים כי דמותו של המרגל ג'יימס בונד בספריו של איאן פלמינג מבוססת על ריילי.

ביוגרפיה

סידני ריילי נולד בשנת 1874 בשם זיגמונד מרקוביץ' רוזנבלום, כבנו מחוץ לנישואים של רופא יהודי באודסה, שהייתה אז בתחומי האימפריה הצארית. בשנים 1890–1893 למד כימיה בווינה. לאחר מכן היגר לברזיל. שם התיידד עם קציני הצבא הבריטי ששהו באזור האמזונאס והם המליצו עליו בשנת 1896 למודיעין הבריטי בלונדון, כמתאים להצטרף לשורותיו. הוא התקבל לשירות ובשנת 1899 שינה את שמו לסידני ג'ורג' ריילי.
ריילי נשלח לרוסיה כסוכן ביון בריטי. משם דיווח לשולחיו על התפתחויות בתעשיית הנפט הרוסית בבאקו, על התקדמות סלילת מסילת הברזל הטרנס-סיבירית. בשנת 1899, עם פרוץ מלחמת הבורים, דיווח על הסיוע שהעניקה הולנד לבורים בדרום אפריקה. בשנת 1902 יצא לפרס ודיווח על התפתחויות בתעשיית הנפט הפרסית. בשנת 1905 דיווח על הביצורים הימיים בנמל פורט ארתור.
בהמשך הגיע, מחופש לכומר, לריביירה הצרפתית ושם השפיע על ויליאם נוקס ד'ארסי William Knox D'Arcy, תעשיין בריטי שהיה מעורב בעסקי תעשיית הנפט הפרסית, למכור זיכיונות נפט לבריטניה נגד התנגדות עזה של המתחרים הצרפתים, דבר שהייתה לו השפעה חיובית על אספקת האנרגיה לבריטניה.
הוא שב לרוסיה, והפעם כמנהל סוכנות של תעשיית הספינות הגרמנית בסנקט פטרבורג, תפקיד שהקנה לו גישה לפרטי תוכנית החומש של גרמניה לפיתוח הצי הגרמני. הוא דיווח על כך ללונדון במשך תקופה של שלוש שנים שקדמו לפרוץ מלחמת העולם הראשונה. בשנת 1914 הגיע לניו יורק, שם רכש תחמושת עבור הבריטים ופעל נגד חבלה גרמנית במפעלים האמריקאים שייצרו אספקה עבור מדינות ההסכמה. בשובו לאירופה ביצע משימות מעבר לקווים הגרמנים. הוא דיווח כי השתתף בפגישה שנערכה במטה הכללי הגרמני בנוכחותו של הקיסר וילהלם השני.
במאי 1918 נסע ריילי למוסקבה, במטרה לפעול להפלת המשטר הבולשביקי, אך תוכניותיו נחשפו, ככל הנראה כתוצאה מבגידה, והוא נאלץ לברוח. הוא שב פעמים אחדות נוספות לברית המועצות, ובספטמבר 1925 חצה את הגבול לברית המועצות. הפעם נפל בפח של ארגון, שהיה לכאורה אנטי-בולשביקי, בשם "האיגוד המלוכני של מרכז רוסיה" (Монархическое объединение Центральной России), שהיה למעשה ארגון של השירותים החשאיים הסובייטיים, שנועד לשמש פיתיון ללכידת מרגלים וסוכנים זרים. בניסיונו ליצור קשר עם הארגון, בהאמינו כי זה ארגון אנטי-סובייטי, והוא נתפס והוצא להורג בנובמבר 1925.
בשנת 1984 שודרה בערוץ הראשון סדרת הטלוויזיה הבריטית "רב מרגלים ריילי" (במקור: Reilly: Ace of Spies). הסדרה, בת 12 פרקים, גוללה את עלילותיו של ריילי, אותו גילם השחקן סם ניל.
ציפי ברנד

ביוגרפיה

נולדה בתל אביב, שירתה בצה"ל כקצינת מודיעין. בעלת תואר בוגר במשפטים ותקשורת מהאוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת 2005 זכתה במלגת נימן של אוניברסיטת הרווארד, המיועדת לעיתונאים יוצרים נבחרים. בעקבות הזכייה למדה שם במשך שנה אחת.
בשנת 1992 שימשה מפיקה בדסק החדשות של חברת CBS. בשנים 1993–2001 עבדה בחברת החדשות של ערוץ 2. הייתה חלק מצוות ההקמה של מערכת החדשות, ערכה את מגזין שישי, ריכזה את מערכת הכתבים השוטפת, וביצעה כתבות תחקיר ויצירה דוקומנטרית במהדורה המרכזית ובתוכנית "אולפן שישי".
בשנים 2003–2004 עבדה בחברת החדשות של ערוץ 10 ככתבת פוליטית ופרשנית, וכמגישת התוכנית "העולם האמיתי מאחורי המודעות".
בשנת 2003 הקימה את חברת "ברנדקום הפקות", בה היא מפיקה ומביימת סרטים דוקומנטרים.
ציפי ברנד נשואה ואם לארבעה, גרה בתל אביב.

פעילות חברתית ופוליטית

בשנת 2013 הייתה ציפי ברנד שותפה להקמה וניהלה את הארגון "גן זה לא מחסן", מוביל המחאה לשינוי תקנים במערכת החינוך הציבורית הארצית ולהוספת סייעת שנייה בגנים. באותה שנה נבחרה ברנד למועצת העיר תל אביב-יפו במסגרת סיעת "שימו לב הורים", שהקימה יחד עם פעילים חברתיים אחרים. בשנת 2014 הייתה ברנד חברת המועצה היחידה שהתנגדה להעלאה נוספת, מעבר למדד, של הארנונה בעיר, ובשל כך הודחה מוועדת החינוך בעירייה ומהקואליציה.
ציפי ברנד כיהנה כראש ועדת ביקורת בעיריית תל אביב-יפו. במהלך הקדנציה של השנים 2014–2019 כיהנה למעשה חברת האופוזיציה העירונית היחידה, ולכן ניהלה את המאבקים הציבוריים העיקריים בעיר. למשל, בינואר 2015 יזמה את השביתה הגדולה של ההורים לילדי הגנים בתל אביב במחאה על מחסור בסייעות בגנים; עתירתה נגד משטרת לינקולן וההחלטה להזיז את המשטרה מחוץ לשכונה מאוכלסת; הפעילות שלה למען המרחב הציבורי ונגד בניית מגדלי היוקרה בכיכר אתרים; תוספת האבטחה באשכולות גני הילדים, ועוד. לקראת בחירות 2018 הודיעה על כוונתה להתמודד על ראשות העיר, אך ב-26 בספטמבר יום קודם הגשת הרשימות הודיעה על פרישתה מהמרוץ ועל הצטרפותה כמס' 2 ברשימת רוב העיר בהנהגת אסף זמיר.
במרץ 2019 נבחרה על ידי מועצת העיר לכהן כסגנית ראש עיריית תל אביב והממונה על טיפול במשפחות צעירות, חינוך הגיל הרך ומכלול הנושאים הנוגעים בכך.
העולם הראשון

המונח "העולם הראשון" נהגה בימי המלחמה הקרה והתייחס במקור למדינות שהשתייכו או תמכו בנאט"ו והתנגדו לברית המועצות במהלך המלחמה הקרה. מאז קריסתה של ברית המועצות ב-1991, ההגדרה השתנתה במידה רבה כאשר המונח החל להתייחס לכל מדינה דמוקרטית עם כלכלה קפיטליסטית, יציבות כלכלית ורמת חיים גבוהה. מדינות העולם הראשון נקבעות לרוב על פי התמ"ג, שיעורי האוריינות, תוחלת החיים ומדד הפיתוח האנושי. לפי מילון מריאם-ובסטר המונח "העולם הראשון" מתייחס כיום ל"מדינות המתועשות המפותחות שנחשבות לעיתים קרובות למדינות המערביות של העולם".
חוקרים רבים טענו כי שימוש במושג העולם הראשון, לצד השימוש במושגים העולם השני והעולם השלישי, הוא מיושן ולא נחוץ ושימוש במושגים מדינות מפותחות ומתפתחות יעיל יותר.
ניקולאיה טימופטי

ביוגרפיה

ניקולאיה טימופטי נולד בשנת 1948 בכפר צ'וטולשט, פלורשט, ברפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית המולדבית, שהייתה אז חלק מברית המועצות. אביו היה וסילה טימופטי, בן לטודור טימופטי מנפת קנטמיר אשר בשנת 1940 נשלח תחת איומים על ידי השלטונות הסובייטים שסיפחו את בסרביה, לעבוד ככורה במכרות דונבס. הסב הורשה לחזור למולדובה בשנת 1946 אך נאסר עליו לשוב לאזור הולדתו. האם של טימופטי היא אלנה לבית בוז'אק, שמוצאה מהכפר צ'ובלאקצ'ה. 
בגיל שנה עבר טימופטי עם הוריו לגור בעיר פלורשט.
בשנת 1949 הסב טודור טימופטי, הסבתא וארבע מילדיהם גורשו על ידי השלטון של סטלין לאזור הנהר 
אמור, שם נפטר הסב כעבור 4 שנים. לניקולאיה - 4 אחים ואחיות.
אחרי לימודי תיכון בפלורשט עבד טימופטי בשנים 1967-1965 כפועל מסגר ומנוען אחראי על תחזוקת הדרכים בנפתו. אחר כך עבד כשנתיים כיערן. בשנים 1972-1967 למד משפטים באוניברסיטה הממלכתית של מולודבה הסובייטית. אחר כך גויס לצבא הסובייטי למשך שנתיים ושרת בגרמניה המזרחית. סיים את השרות עם דרגת סגן ראשון.

הקריירה כשופט

בתום השירות הצבאי, בשנים 1976-1974 כיהן טימופטי כיועץ בכיר במשרד המשפטים של הרפובליקה הסובייטית. באפריל 1976 התמנה לשופט ברובע פרונזה לשעבר של העיר קישינב והחל משנת 1980 הועבר כשופט בבית המשפט העליון. בשנת 1987 בתוקף תפקיד זה שפט את הדיסידנט גאורגה דוד שנשפט על הוצאת דיבתה של המדינה הסובייטית. על סמך חוות דעת של פסיכיאטרים דן השופט את הנ"ל בהיעדרו, לטיפול פסיכיאטרי כפוי, ממנו הנאשם שוחרר כעבור שנה וחצי, בעקבות פרסומים בתקשורת הסובייטית ומחאות בעולם.
ביוני 1990 נבחר לסגן נשיא בית המשפט העליון, יושב ראש של הקולגיום הפלילי, כנציג של קולגיום השופטים.
אחרי שרפובליקה מודלובה השיגה את עצמאותה והתחוללה רפורמה של מערכת המשפט, בשנת 1996 התמנה טימופטי לנשיא בית המשפט לערעורים. הודח מתפקיד זה בדצמבר 2001.
החל משנת 1996 כיהן כיושב ראש של איגוד השפוטים. השתתף בעריכת הצעות החוק שעמדו ביסוד מערכת המשפט החדשה ובקידום רפורמת החוקים והרשות השופטת. 
בשנים 2000-1995 ו- 2009-2005 היה חבר במועצת בית המשפט הגבוה. החל משנת 2005 התמנה שוב בשופט בבית המשפט הגבוה של מולדובה.
בשנת 2009 נבחר שוב כחבר במועצת המשפטנים אך ללא זכות להחזיק גם בתפקיד של שופט. במרץ 2011 נבחר ליושב ראש מועצת המשפטנים העליונה.

נשיא הרפובליקה

בחירת נשיא על ידי הפרלמנט המולדבי דורשת רוב של לפחות 61 קולות. אחרי תקופה של משבר פוליטי שנמשך שנתיים וחצי נוצרו תנאים לבחירת נשיא עקב פרישת פלג של 3 חברי פרלמנט מן מפלגת הקומוניסטים (PCRM) והקמת סיעה נפרדת בשם "מפלגת הסוציאליסטים של רפובליקה מולדובה" בראשות איגור דודון. הם הצטרפו בהצבעה ל-58 חברי הפרלמנט מטעם "הברית למען השילוב באירופה" (AIE) בתנאי שהמועמד לנשיאות לא יהיה נציג של אף מפלגה. נמצאה פשרה על ידי בחירתו של השופט ניקולאיה טימופטי, שנבחר לבסוף ב-62 קולות.(הקול הנוסף היה של מיכאי גודיה, חבר לשעבר של המפלגה PLMD). המפלגת הקומוניסטים החרימה את ההצבעה. הקומוניסטים ערערו על ההצבעה מפני שלדעתם הפרלמנט היה צריך להתפזר אחרי שלא הצליח לעמוד במשימת בחירת הנשיא בזמן הקצוב בחוק. בית הדין לחוקה דחה את טענותיהם.
ב-22 במאי 2012 ניקולאיה טימופטי אישר את שינוי החוק 100 לגבי מסמכי רישום האוכלוסין והשלמתו. לפי הרפורמה הנ"ל הורשו אזרחי הרפובליקה מולדובה לציין בתעודת הזהות שלהם את הלאום הרומני אם רואים עצמם כרומנים.

חיים פרטיים

ניקולאיה טימופטי הוא נשוי למרגריטה, ספרנית במקצועה. לזוג שלושה ילדים: אלקסיי, יליד 1977, עורך דין, ניקולאיה, יליד 1982 עיתונאי, שדרן רדיו וטלוויזיה, ושטפאן, יליד 1991, כדורגלן.
אליסיה קוסמה

ביוגרפיה

נולדה לאם יהודיה ממוצא סורי ואב נוצרי ממוצא לבנוני. אליסיה קוסמה למדה פילוסופיה וספרות באוניברסיטת רוסריו בשנים 1973 ו-1975, ובאוניברסיטת בואנוס איירס בשנים 1985-1986. לימודיה הופסקו החל מספטמבר 1975 ועד דצמבר 1978, כאשר היא נאסרה והייתה לאסירה פוליטית בתקופת המלחמה המלוכלכת, בזמן שלטון הכת הצבאית בארגנטינה. באותה תקופה היא כתבה לעצמה יומנים שאותם הבריחה מן הכלא. יומנים אלו היוו מקור למחקרים מאוחרים יותר. לאחר שיחרורה היא סבלה מדיכוי ומרדיפה מתמידים, ולבסוף, ב-1980, אולצה לצאת לגלות. בתחילת גלותה שהתה בקליפורניה. לאחר מכן, ב-1982, עברה למקסיקו, ושבה לקליפורניה ב-1983. שם, בפברואר 1984, נולדה בתה שרה.
בזמן הגלות היא פרסמה מאמרים במקסיקו ובקליפורניה וכתבה את הרומן הראשון שלה El séptimo sueño (ספרדית: "החלום השביעי"). היא חזרה לארגנטינה ב-1984, לאחר מלחמת פולקלנד ולאחר חזרתה של הדמוקרטיה למדינה. ב-1987 יצא לאור בבואנוס איירס ספרה השני Pasos bajo el agua (ספרדית: "צעדים תחת המים"), סיפור בדיוני המבוסס על חוויותיה כאסירה פוליטית וכגולה מארצה. ספר זה, במהדורתו האנגלית, היה לחלק מתוכנית הלימודים באוניברסיטאות רבות בארצות הברית, ובארגנטינה אף הפך, במהדורתו הספרדית, למחזה. באותה תקופה, פורסמו בעיתונים ובמגזינים ארגנטיניים רבים, מאמרים וסיפורים קצרים רבים שלה.
בעקבות פרסום הספר "צעדים תחת המים", המותח ביקורת על גורמי שלטון ועל גורמי משטרה ארגנטינאיים, ובעקבות הפופולריות הגדולה שלה הוא זכה, הייתה אליסיה חשופה לאיומים מתמידים שבאו מצד אנשי משטרה, על חייה ועל חיי בתה שרה. כתוצאה מכך, ב-1988 חזרו שתיהן לקליפורניה, ושם אליסיה גרה עד היום. אמנסטי אינטרנשיונל, כארגון בינלאומי הפועל לקידום זכויות האדם, הרבה להזמין מאז את אליסיה, להשתתף בדיוניו בנושא, ולהרצות על פרסומיה ועל חוויותיה כאסירה פוליטית. לעיתים קרובות מוזמנת אליסיה להרצות בכנסים ספרותיים בארצות הברית, באמריקה הלטינית ובאירופה.
אליסיה גרה כיום בלוס אנג'לס שבקליפורניה, ומלמדת כתיבה יוצרת באוניברסיטת צ'פמן, ספרות ספרדית ואנגלית במכללת אמריטוס, שלוחה של מכללת סנטה מוניקה, וספרדית ב"מכון ללימודי שפות פולי" (אנגלית: POLY Languages Institute). היא עובדת על ספר חדש, "אֵני פורטָדו לא הפסיקה לרוץ" (ספרדית: Eni Furtado No Ha Dejado De Correr), המבוסס על חוויות ילדותה. היא מוסיפה לפרסם את סיפוריה הקצרים, במגזינים ספרותיים במדינות שונות. סיפוריה מפורסמים בשפות רבות, ואף בעברית.
זנה (זמרת)

קריירה

קופריאנוביץ' החלה את קריירתה בשנת 2013 בתור זמרת ילדה. היא השתתפה בתחרות ה-New Wave שמתקיימת מדי שנה בסוצ'י, רוסיה ממנה פרחו זמרים מזרח אירופאים רבים וב-2014 השתתפה בתחרות סלבינסקי באזר בוויטבסק.
קופריאנוביץ' התמודדה פעמיים על הזכות לייצג את בלארוס באירוויזיון הילדים בשנים 2015 ו-2016 בקדמי אירוויזיון עם השירים: "Mir" ב-2015 ו-"Kosmos" ב-2016. בשנת 2015 הגיעה קופריאנוביץ' למקום הרביעי בקדם האירוויזיון וב-2016 למקום השלישי. ב-2017 התמודדה קופריאנוביץ' בגרסה הרוסית לתוכנית הספרדית "אופרסיון טריונפו" והגיעה למקום השלישי. ב-2018 הנחתה קופריאנוביץ' את אירוויזיון הילדים 2018 שהתקיים במדינה. כשחקנית, היא דיבבה פעמיים את מואנה לגרסאות הרוסיות של הסרטים: מואנה וראלף שובר את האינטרנט.
קופריאנוביץ' התמודדה בקדם הבלארוסי לאירוויזיון 2019, היא זכתה בו במקום הראשון עם 69 מתוך 70 נקודות אפשריות ונבחרה לייצג את בלארוס באירוויזיון 2019. באירוויזיון, עלתה קופריאנוביץ' לגמר מהמקום העשירי בשל טעות של שופט צ'כי שהעלתה אותה על חשבון פולין (דירוג הפוך). בגמר סיימה קופריאנוביץ' במקום ה-25 מתוך 26 משתתפים.
מריאם רג'אווי

ראשית חייה

רג'ווי נולדה ב-4 בדצמבר 1953 בטהראן בירת איראן. היא גדלה שם כבת של עובד מדינה מהמעמד הבינוני, צאצא לשושלת הקג'ארית. היא למדה באוניברסיטת שריף לטכנולוגיה, והיא בעלת תואר B.S. במטלורגיה.

קריירה פוליטית

רג'ווי הצהירה כי האקטיביזם הפוליטי שלה התחיל כשהייתה בת עשרים ושתיים בעקבות מות אחותה נרג'ס בידי המשטרה החשאית של השאה מוחמד רזא שאה פהלווי, אז היא הפכה לחברה במוג'אהדין ח'לק, והחלה את הקריירה הפוליטית שלה. היא גויסה על ידי מסעוד רג'אווי, לתוך מבנה הפיקוד שלו, במסגרת מבצע "אור נצחי", שבו היו יותר נשים מגברים, במה שמציב זאת כהפיכה חוקתית.
רג'ווי שימשה כמארגנת תנועת הסטודנטים נגד השאה בשנות השבעים. ב -1979, היא הפכה לפקידה של המחלקה החברתית של המוג'הדין ח'לק, שם שירתה עד 1981. רג'אווי הייתה מועמדת לפרלמנט ב-1980. ב-1985 היא הפכה למנהיגה המשותפת של המוג'הדין ח'לק, ושימשה בתפקיד זה עד 1989, כאשר הפכה למזכירה הכללית עד 1993.
ב -1982 עברה רג'אווי להתגורר בפריז, שם שוכן המטה המדיני של המג'אהדין ח'לק, שנחשבו באותה עת לאופוזיציה העיקרית למשטר האיראני.
ב-2003 פשטה המשטרה הצרפתית על משרדיה של רג'אווי. כתוצאה מכך, היא נעצרה, ונכסי המועצה הלאומית העליונה להתנגדות באיראן הוקפאו על ידי ממשלת צרפת.
ב-12 בנובמבר 2014, בעקבות עתירה לבית משפט שהוגשה בידי פוליטיקאים ממפלגת הליברל-דמוקרטים כתוצאה מהחלטת שרת הפנים דאז תרזה מיי לאסור את כניסתה של רג'אווי למדינה, חזר בית המשפט העליון של הממלכה המאוחדת על החלטתו לאסור את כניסתה לאחר שהחלטה זו הוצגה לראשונה ב-1997.
בהצהרה שגינתה את תקיפות המדינה האסלאמית במתקפת הטרור בטהראן, אמרה רג'אווי כי "ההתנהלות של המדינה האסלאמית מועילה בבירור למנהיג העליון של המשטר האיראני ח'מינאי, אשר מברך אותה בלב שלם בתור הזדמנות להתגבר על המבוי הסתום והבידוד האזוריים והבינלאומיים של משטרו".
במניפסט בן עשר נקודות שפורסם על ידי מריאם רג'ווי, מוצגת תוכנית לשינוי באיראן. היא מציינת את מחויבותה להצהרה האוניברסלית בדבר זכויות האדם ולכלים בינלאומיים אחרים. היא קוראת לביטול עונש המוות, ליצירת מערכת משפטית מודרנית ולעצמאות השופטים. רג'אווי תומכת בהפסקת המימון של טהראן לחמאס, חזבאללה וקבוצות מיליטנטיות אחרות, וכן במחויבות לדו-קיום בשלום, וליחסים עם כל המדינות וכיבוד תקנון האומות המיוחדות הבינלאומיות.
רג'אווי הציגה לראשונה את תוכניתה במועצת אירופה ב-2006; תוכניתה תומכת בשוויון מגדרי מלא בזכויות פוליטיות וחברתיות, ובמיוחד מחויבת לשותפות שווה של נשים בהנהגה הפוליטית. תוכניתה בת 10 הנקודות לעתידה של איראן קובעת כי כל צורה של אפליה נגד נשים תבוטל וכי נשים תהיינה זכאיות לבחור את בגדיהן באופן חופשי. התוכנית מציעה לבטל עונשים אכזריים ומשפילים.

צרפת

בשנת 2003 היא נעצרה על ידי משטרת פריז לצד כ-150 חברי המוג'אהדין ח'לק על "התכוננות לבצע או לממן פעולות טרור". עשרים וארבעה אוהדי המוג'אהדין ח'לק הושמו תחת חקירה, כולל מריאם רג'אווי, בעוון "התקשרות עם עבריינים ביחס למבצע טרור". החקירה איבדה את המומנטום, ורבים מההגבלות על תנועת החשודים הוסרו ב-2006 והותירו תשעה אנשים לחקירה על איסור הלבנת הון. בשנת 2014, כל ההאשמות בוטלו.

עיראק

בחודש יולי 2010 הוציא בית הדין הפלילי העיראקי העליון צו מעצר ל-39 חברי המוג'אהדין ח'לק, בגין פשעים נגד האנושות תוך כדי דיכוי ההתקוממות בעיראק בשנת 1991.
אליהו זוהר (ליכטנשטיין)

אליהו זוהר (ליכטנשטיין) (26 בינואר 1927 (כ"ד בשבט תרפ"ז), טרנסילבניה - 6 במאי 2015, ירושלים) היה מפקד פלוגת יהונתן במלחמת העצמאות ומנהל המכון הגאולוגי.

נעורים

זוהר עלה בהיותו תינוק עם משפחתו המורחבת, ובהם הוריו רחל ויהושע ליכטנשטיין, למושב כפר גדעון, שבו שימש סבו, פנחס ליכטנשטיין, כרב היישוב. בשנת 1935 עקרה המשפחה כולה לירושלים והתגוררה בשכונת גבעת שאול, שבה מונה לימים הסב לרב השכונה. הוריו פתחו רפת גדולה בגבול גבעת שאול, שממנה התפרנסו. בשנת 1943 הצטרף זוהר להגנה. בשנת 1944 עבר קורס מ"כים של הגדנ"ע בשייח' אבריק. בשנת 1946 עבר קורס מ"כים של החי"ש בגוש עציון.

במלחמת העצמאות

זוהר השתתף בקורס הקצינים הראשון של צה"ל, באביב 1948, ומונה לתפקיד סגן מפקד פלוגת יהונתן. בתפקיד זה פיקד על מחלקה מהפלוגה בקרבות על מנזר נוטרדם במאי 1948. בקרבות אלה, בהם נפצע זוהר, השתתפה מחלקתו בעצירת הלגיון הירדני. באותו חודש נשלחה מחלקתו תחת פיקודו להגן על רמת רחל לאחר קרב רמת רחל. בקרבות עשרת הימים נשלחה הפלוגה לקרב על חרבת אל חמאמה (אזור יד ושם של היום). מפקד הפלוגה, עודד חי, נפל עם תחילת הקרב. זוהר לקח את הפיקוד למרות שנפצע בשנית, והפלוגה המשיכה במשימה וכבשה את היעד, במחיר 6 הרוגים וכ-25 פצועים. לאחר מכן השתתפה הפלוגה תחת פיקודו של זוהר בכיבוש מלחה וכבשה את עין כרם. באוגוסט השתתפו שרידי הפלוגה תחת פיקודו של זוהר בקרב רב הקורבנות על ארמון הנציב, ושם נפצע זוהר שוב. לאחר הקרבות המליץ מפקד הגדנ"ע בירושלים, יהושע אריאלי, על הענקת עיטור הגבורה לזוהר על תפקודו בקרב על חרבת אל חמאמה.

בצה"ל

בשנת 1950 השתחרר זוהר מצה"ל. הוא היה מג"ד במילואים בחטיבת ירושלים ומפקד אזורי ביישובי פרוזדור ירושלים - אורה, עין כרם, גבעת שאול (דיר יאסין). הוא שרת במבצע קדש ובמלחמת ששת הימים, ובין השנים 1973-1967 היה שופט צבאי בבית הדין הצבאי של פיקוד מרכז. בין השנים 1992-1974 היה זוהר קצין היסטוריה אוגדתי בענף היסטוריה. בין יתר תחומי פעילותו, תעד את מלחמת לבנון הראשונה בעת הלחימה. בשנת 1992 שוחרר משרות מילואים, בגיל 65 ובדרגת סגן-אלוף.

גאולוגיה

זוהר סיים לימודים לתואר שני בגאולוגיה באוניברסיטה העברית. 
בשנת 1955 היה ראש צוות גאולוגי בחברת מחצבי ישראל. עיקר עבודתו הייתה בשדות הפוספטים באורון ובשדות נחל הערבה. הוא היה מעורב במחקרי ברזל בהר רמים (מנרה), מחקר פצלי שמן בעין בוקק ומחצבי נחושת בתמנע. בשנת 1959 השתלם במחקר פוספטים בסקר הגאולוגי של ארצות הברית.
בין השנים 1965-1962 היה זוהר מלגאי של ממשלת בריטניה. הוא השתלם במחקר גיאוכימי של זהב ונחושת באימפריאל קולג'. 
במסגרת מחקריו הגאולוגיים היה באיי שלמה, בגוודלקנל בשליחות ממשלת אוסטרליה ועשה מחקרים על מחצבים ביערותיהם של איי האוקיינוס השקט. לשם עיבוד הנתונים ממחקריו, וכחלק מתנאי המלגה, שהה עם משפחתו בלונדון.
זוהר היה מתאם התכנון והפיתוח במשרד הפיתוח. בתפקיד זה ריכז את נושאי המחקר והתקצוב שיועדו למימון מחקרים יישומיים בנושאי גאולוגיה בישראל.
בין השנים 1979-1966 היה זוהר מנהל המכון הגאולוגי לישראל וכיהן בתפקיד במשך מעל עשור. לאחר מכן עבד במשרד האנרגיה והתשתיות. בין השנים 1988-1981 השתלב בצוות הגאולוגים של ספ"א (פקר פוספטים ארצי) והיה מחושפי שדה זוהר בבקעת ערד. הוא תאם פרויקטים בתחום הגאולוגיה בוועדת המנכ"לים לפיתוח הנגב שליד משרד הביטחון. בשנת 1991 פרש לגמלאות.

מורשת

בין השנים 2015-2000 העביר זוהר, מדי שנה, סיורי מורשת קרב באתרי הקרבות של פלוגת יהונתן בירושלים. זוהר היה מעורכי הספר גדנ"ע ירושלים בתש"ח שיצא בשנת 2003 בהוצאה לאור של משרד הביטחון
אדריאן הייסטינגס

חייו

הייסטינגס נולד ב-1929 בקואלה לומפור שבמאלזיה למשפחה אנגלית קתולית ששהתה שם בתקופת השלטון הקולוניאלי באי. בצעירותו החליט הייסטינגס לפנות ללימודי כמורה אותם השלים בדוה שבצפון צרפת, עיר שהיא מרכז ללימודים קתולים-אנגליים עוד מימי היותה מפלט לקתולים הנרדפים באנגליה של המאה השש עשרה. לאחר לימודים אקדמיים באוקספורד יצא הייסטינגס למלא תפקידים שונים במסגרת הכנסייה הקתולית באוגנדה שם שהה כעשרים שנה, ובמקביל השלים את לימודיו האקדמיים ברומא, והתמחה בתאולוגיה אנגליקנית. הייסטינגס שב לבריטניה ב-1966 ומילא שם תפקידים שונים בשליחות הכנסייה תוך הסתייגות משמרנות היתר של הכנסייה שלא הלמה לדעתו את זמנו, בפרט בקשר לאיסור החיתון לכמרים (הוא עצמו נשא אישה על אף היותו כומר קתולי). במקביל המשיך בעבודתו האקדמית ובפעילות פוליטית. ב-1982 חזר לאפריקה וכיהן מספר שנים כפרופסור לדתות בזימבבווה. ב-1985 שב הייסטינגס לבריטניה וכיהן שנים ארוכות באוניברסיטת לידס כפרופסור לתאולוגיה. הייסטינגס נפטר בשנת 2001.
הייסטינגס השתתף פעמים רבות בפעילות פוליטית בנושאים בינלאומיים. הדוגמאות הבולטות מתוכן הן חשיפת הטבח שביצעו הפורטוגזים במוזמביק ב-1973 (פעילות שסייעה להשגת עצמאות במדינה זו), והמחאה נגד הטיהורים האתניים בבוסניה ובקוסובו.

על פרסומיו

הייסטינגס שילב כל ימיו בין כתיבה אקדמית עניפה שכללה פרסום של למעלה מארבעים ספרים - בעיקר בנושא הנצרות באנגליה ובאפריקה במאה העשרים ובימי הביניים – ובין כמורה קתולית בסגנון מיוחד, ופעילות פוליטית כנגד עוולות בזירה הבינלאומית.
ספרו החשוב ביותר של הייסטינגס הוא הספר בנייתן של אומות העוסק במקורותיה של הלאומיות ובהתפתחותה. בספר זה הוא קורא תיגר על האסכולה המודרניסטית בחקר הלאומיות (הובסבאום, אנדרסון, גלנר ועוד), מצביע על הופעתה המוקדמת של הלאומיות באנגליה כבר בעומק ימי הביניים, ומחדד את הקשר שבין דת ולאומיות – בפרט בנוגע לעולם הנוצרי ולהסתמכותו על התנ"ך.
בוסטון דיינמיקס

כלב גדול

כלב גדול (BigDog) הוא רובוט בעל ארבע רגליים שפותח בשנת 2005 על ידי בוסטון דיינמיקס בשיתוף עם פוסטר-מילר, המעבדה להנעה סילונית, ואוניברסיטת הרווארד. המימון לפיתוח הרובוט הגיע מ-DARPA בשאיפה ליצור רובוט המסוגל לשאת משאות כבדים, בדומה לפרד, שיתלווה לחיילים בשטחים קשים למעבר לכלי רכב. במקום גלגלים, כלב גדול משתמש בארבע רגליו ובכך משיג יתרון על פני רכבים. הוא תוכנן לשאת עד 150 קילוגרמים, הוא נע במהירות של 6.4 קמ"ש ומסוגל לעבור שטחים משופעים עד 35 מעלות.
רובוט ה-LS3‏ (Legged Squad Support Systems) אותו פיתחה החברה דומה לכלב גדול.

צ'יטה

צ'יטה (Cheetah) הוא רובוט בעל ארבע רגליים המסוגל לרוץ במהירות של עד 45 קמ"ש ונכון לאוגוסט 2012, זו מהירות שיא לרובוט בעל רגליים. השיא הקודם של 21.1 קמ"ש היה שייך לרובוט שפותח בשנת 1989 ב-MIT. פיתוח צ'יטה נעשה במימון ובמסגרת תוכנית "Maximum Mobility and Manipulation" של DARPA. גב הרובוט בנוי בצורה בו הוא מסוגל להתכופף קדימה ואחורה בכל צעד בעת ריצה, דבר המגדיל את צעדיו של הרובוט ומהירות ריצתו, בדומה למבנה עמוד השדרה הביולוגי של החיה בטבע. רובוט צ'יטה השיג את מהירותו (45 קמ"ש) על מסילת כושר במעבדה כשהוא מחובר לאמצעים השומרים עליו במרכז מסילת הכושר. רובוט שרץ ופועל באופן חופשי בשטח נקרא "חתול פראי" (WildCat) והוא הוצג לציבור ב-3 באוקטובר 2013.

כלב קטן

כלב קטן (LittleDog) הוא רובוט בעל ארבע רגליים שפותח על ידי בוסטון דיינמיקס ובמימון DARPA לצורכי מחקר.

RiSE

RiSE הוא רובוט המסוגל לטפס על משטחים אנכיים, כמו קירות, עצים וגדרות, באמצעות מיקרו-טפרים שבגפיו. הוא משנה את יציבותו בהתאם לעקמומיות של משטח הטיפוס וזנבו עוזר לו לאזן את עצמו בעליות תלולות. אורכו של הרובוט 25 סנטימטרים, משקלו 2 קילוגרמים והוא מסוגל להגיע למהירות של 1.1 קמ"ש.
כל אחת משש רגליו של RiSE מונעת בעזרת זוג מנועים חשמליים ומחשב מרכזי אחד בגוף הרובוט שולט בתזוזת הרגליים, מנהל את התקשורת ביניהן ומפעיל מספר חיישנים.
בוסטון דיינמיקס פיתחה את RiSE בשיתוף עם חוקרים מאוניברסיטת פנסילבניה, אוניברסיטת קרנגי מלון, אוניברסיטת קליפורניה בברקלי, אוניברסיטת סטנפורד וקולג' לואיס וקלארק במימון DARPA.

PETMAN

PETMAN (קיצור של Protection Ensemble Test Mannequin) הוא רובוט בעל שתי רגליים שפותח ונבנה כדי לבחון ציוד וחליפות שתוכננו להגנה מפני חומרים כימיים. הוא הרובוט האנתרופומורפי שזז בדיוק כמו בן אדם. חלק גדול מטכנולוגיית הייצור שלו נלקחה מכלב גדול.

LS3

LS3 (קיצור של Legged Squad Support System), הידוע גם בכינויו כלב-אלפא (AlphaDog), הוא גרסה צבאית לכלב גדול ולשם כך שלדתו חוזקה והוא מסוגל לפעול בחום, קור, סביבה רטובה ויבשה.

SpotMini

רובוט דמוי כלב בעל חיישני מיפוי המצויד במצלמות מכל הצדדים. ב-11 במאי 2018 מנכ"ל החברה, ד"ר מארק רייברט, אמר כי מתוכננת מכירה של מוצר זה עבור חברות אבטחה החל משנת 2019.