עמלת פירעון מוקדם

הנזק הנגרם לבנק בפירעון מוקדם

עמלת פירעון מוקדם באה לפצות לכאורה על נזק שנגרם לבנק על הפסד הריבית הגלומה בתשלומים העתידיים של הלווה שעל בסיסה הסכים לתת את ההלוואה מלכתחילה.
לשם כך ניתן לדמיין תרחיש היפותטי בו קיימים לבנק שני לקוחות בלבד, הבנק מגייס פיקדון מהלקוח הראשון בשיעור ריבית של 5%, ומלווה את אותו הכסף ללקוח השני בריבית של 10%. נגיד, למען הפשטות שמדובר בהלוואה לשנה אחת, של 100 שקלים. אם לוקח המשכנתה יחזיר את המשכנתה לאחר ימים ספורים, וישלם לבנק 101 שקלים בלבד, הבנק יפסיד 4 שקלים אותם יצטרך לשלם לאדם שמימן את ההלוואה, על אף הפרש הריביות. זה היה ההיגיון אותו ראו המחוקקים לנגד עיניהם בשנות השמונים כאשר קבעו עמלה זו. בשנים אלו הבנקים נהגו לקחת התחייבויות מקרנות הפנסיה כנגד הכסף שהלוו בשוק המשכנתאות. בעקבות התוכנית הכלכלית הייתה ירידה חדה של הריבית והיה חשש כי הבנקים לא יוכלו להמשיך לשלם ריבית גבוהה לקרנות הפנסיה אם הלווים ימחזרו כמות גדולה של משכנתאות. מזה מספר שנים, אין הבנקים לווים כסף כלל כדי להלוותו למשכנתאות. סעיף 38 בחוק הבנקאות (2010) קובע כי על פקדונות עו"ש (יתרת זכות) יכול הבנק להשאיר בקופתו 6% ואת השאר להלוות. בפקדונות לתקופה של שבוע ומעלה יכול הבנק להשאיר 3% בלבד בקופתו ואת השאר להלוות. לפיכך אין הבנק יוצר התחייבויות ארוכות טווח כנגד המשכנתאות והלוואות אחרות שהוא נותן ולכן גם לא ייתכן מצב של הפסד אלא רק הקטנת רווח מפירעון מוקדם או מיחזור.

ריבית השימוש החלופי (בנק ישראל)

בנק ישראל מכתיב לבנקים נוסחאות לחישוב עמלת הפירעון המוקדם בהלוואות לדיור ובהלוואות "קטנות" (עד 750,000 ש"ח ולתקופה ארוכה מ-6 חודשים). נקודת המוצא של בנק ישראל הוא כי היקף ההון אותו ילווה הבנק למטרת משכנתאות יישאר בקירוב טוב באותו השיעור, ואף לווה בודד לא ישפיע באופן מהותי על מאזני הבנק.
לכן, קבע בנק ישראל כי ריבית השימוש החלופי תהיה ריבית על משכנתא חלופית, ולכן נגזרת עמלת ההיוון מהריבית הממוצעת על משכנתאות מקבילות המפורסמת מדי חודש על ידי בנק ישראל.
בהלוואות לדיור קבע בנק ישראל כי ריבית השימוש החלופי תהיה הריבית הממוצעת על משכנתאות שניתנו בחודש הקודם באותו בסיס הצמדה וריבית ולתקופה הדומה לתקופת קיצור הלוואה. להלוואות "קטנות" נקבעה הריבית החלופית כ"ריבית הנהוגה בתאגיד בנקאי". זו מוגדרת כריבית של אותו סוג הלוואה, שניתנה לאותו סוג לווה, לתקופה הדומה באורכה לתקופה שנותרה מיום הפירעון המוקדם ועד יום הפירעון המקורי.

ביקורת על הגדרת בנק ישראל

קיימות טענות מצד הבנקים] לפיהן אין תלות בין לווים ולמעשה, לבנק קיים תמיד כסף שמחפש אפיקי השקעה. לכן, סבורים הבנקים כי ריבית השימוש החלופי צריכה להיות ריבית על שימושים שאינם הלוואות. דוגמה לשימושים כאלה הם השקעה סולידית (אג"ח ממשלתיות), או לחלופין שימוש ב"מחירי העברה" (המקביל למחיר ההוגן הנהוג בין חברות קשורות בעסקאות חסרות סיכון). עדיין, כנהוג בנוסחת בנק ישראל, ריבית השימוש החלופי היא הריבית במגזר ההצמדה ובבסיס הריבית כפי ההלוואה שנפרעה בפירעון מוקדם, ולתקופה שנותרה מיום הפירעון המוקדם ועד ליום הפירעון המקורי על פי התזרים המקורי של ההלוואה.

בישראל

בישראל, הוציא בנק ישראל הנחיה מחייבת עבור משכנתאות, לפיה מחושבת העמלה המרבית שמותר לבנקים לגבות. הרעיון העומד מאחורי הנוסחה הוא התחשבות בפערי הריבית בין התקופה בה נלקחה המשכנתה, ובין הריבית האפקטיבית ביום הפירעון המוקדם. בנוסף, מביאה הנוסחה לידי ביטוי גם את הערך העתידי של תשלום החוב, כתוצאה מעליית המדד. כך יוצא, שהבנק מקבל בבת אחת את כל הכסף שנותר לתשלום החוב, וגם את הרווח העתידי שהיה מקבל, לו לא היה הלקוח מחזיר את המשכנתה. כל הבנקים בוחרים לגבות את העמלה המרבית שמתיר בנק ישראל לגבות, עדות לחוסר תחרות מספקת בשוק זה. 
בשנת 2012 עלה הנושא לדיון בוועדת הכלכלה של הכנסת, לאחר שהוכח כי מדובר בעמלה רגרסיבית. הרגרסיביות כלפי הלווים נובעת מאופן החישוב, לפיו מבצעים את החישוב על בסיס הריבית שחויב בה הלקוח ולא על בסיס ריבית ממוצעת או כל חלופה אובייקטיבית. יוצא מכך כי לווה שרמת הסיכון שלו לבנק הייתה גבוהה, ישלם עמלת פירעון מוקדם גבוהה יותר מלווה אחר, ובכך יש קיפוח הלווה פעמיים.
המפקח על הבנקים בבנק ישראל בדק את הנושא ונכון למרץ 2013 קודם תיקון לצו ובו עפ"מ שתחושב כך שאינה מקפחת לווים בסיכון גבוה.
 בשנת 2014 הצו אכן תוקן והוספו בו חלופות תחשיב מתאימות. במצב הנוכחי, מחושבת העמלה על בסיס הפער בין הריבית שניתנה בהלוואה מסוימת או הריבית הממוצעת ביום לקיחת ההלוואה, הנמוכה מבין שתיהן. מצב זה מטיב מעט את מצבם של לווים חלשים אשר קיבלו מלכתחילה ריבית גבוהה. ברם, לווים אלו עדיין ישלמו עמלה גבוהה יותר מלווים חזקים אשר מלכתחילה קיבלו ריבית נמוכה מהריבית הממוצעת. 
ישנם חוקרים הטוענים שיש לבטל באופן מוחלט את עמלת הפירעון המוקדם. אחת הטענות היא שמאז תחילת שנות האלפיים, מקורות הבנקים אינם נשענים רק על גיוס כספים לטווח ארוך, ולכן עמלה זו אינה עוד פיצוי רלוונטי עבור הבנקים, ומשמשת למעשה כמקור רווח נוסף. זאת ועוד, עמלה זו משבשת את השיקולים הכלכליים של הלווים בבואם לסלק הלוואה. הצעות ברוח זו הועלו בפני הפיקוח על הבנקים, אך המפקח על הבנקים הודיע כי הוא מתנגד לביטול מוחלט של העמלה. לאור התנגדות הפיקוח על הבנקים, הוגשה בכנסת הצעת חוק לביטול עמלה זו בשנת 2018. הצעת החוק עברה בקריאה ראשונה אך עקב התפזרות הכנסת, לא המשיכה לקריאה שנייה ושלישית.

חישוב העמלה

להלן הנוסחה לחישוב עמלת פירעון מוקדם, כפי שפורסמה על ידי בנק ישראל:

הנוסחה

כאשר ההפסד הכלכלי בגין פירעון מוקדם מחושב כך:
יש לשים לב, כי במקרים מסוימים (לדוגמה, כאשר הריבית עולה) תוצאת החישוב הנ"ל שלילית. תאורטית, במקרים כאלו, הבנק אמור לפצות את הלקוח, אך בפועל הבנק פשוט נותן פטור מהעמלה ללווה.