תפקיד מכנסיים

תפקיד מכנסיים (באנגלית בריטית: breeches part; באנגלית אמריקנית: trouser role; בגרמנית: Hosenrolle; בצרפתית: travesti; באיטלקית: travestito) הוא תפקיד לזמרת או שחקנית המגלמת דמות גברית. במובנו הצר, הכוונה למוסכמה אופראית; במובן הרחב, זוהי פרקטיקה הקיימת במידה כזו או אחרת גם בצורות אחרות של אומנויות הבמה. 
על פי רוב, נכתב תפקיד-מכנסיים אופראי לדמות נער צעיר או עלם חמודות. פעמים שמדובר בילד ממש, לפני שקולו התחלף; פעמים בבחור בשנות העשרים לחייו, על מנת להבדילו משאר הדמויות הגבריות אשר בשיא כוחן. מספר תפקידים בולטים נכתבו לנערי-חצר (פאז'); רבים אחרים נכתבו למאהבים צעירים או בלתי מנוסים. בעבר נכתבו תפקידי-מכנסיים רבים לאצילים ולמפקדי צבא.
מבחינת מנעד הקולות, הקול הנפוץ ביותר לתפקיד-מכנסיים הוא מצו-סופרן (ולפני כן, קונטרה אלט), אולם ישנם גם תפקידי-מכנסיים רבים לסופרן.
תפקידי המכנסיים הפופולריים ביותר ברפרטואר האופראי הם: כרובינו (נישואי פיגארו), אוקטביאן (אביר השושנים) והנסיך אורלופסקי (העטלף). על אלה אפשר להוסיף את רומיאו (בני קפולט ובני מונטגיו), הנזל (הנזל וגרטל) ואדריאנו (ריאנצי).
עם זמרות האופרה המתמחות כיום בתפקידי מכנסיים נמנות אן סופי פון אוטר, פרדריקה פון שטדה ובריגיטה פסבנדר.
זמרת המגלמת דמות גברית גם תלבש בגדי גבר, ובמובן זה מקורב תפקיד-המכנסיים לאומנויות הדראג השונות. עם זאת, ובניגוד אליהן, לעיתים נדירות יהיה השימוש בתפקיד-מכנסיים להדגשת נשיותה של הזמרת, וככלל אין לפרקטיקה זאת כוונות סאטיריות, גרוטסקיות או מיניות.

היסטוריה

כשנולדה האופרה בסוף המאה השש-עשרה, היו נשים באיטליה מודרות משירה בכנסייה, והשימוש בזמרי קסטרטו כבר היה שריר וקיים. הופעתן של נשים על הבמה הייתה אסורה במדינת האפיפיור (להוציא בולוניה ושכנותיה), ועד שנת 1798 תפקידי נשים גולמו באופרה על ידי זמרי קסטרטו צעירים. אמנם בתחילת המאה השבע-עשרה לא היה תפקידם כה דומיננטי, אך עד מהרה ולאורך המאות השבע-עשרה והשמונה-עשרה היה הקסטרטו לחלק בלתי נפרד מן האופרה האיטלקית. השימוש בנערי מקהלה ובזמרי פלסט (קונטרה-טנור) נדחק הצידה, ומשנת 1680 לערך היה למוסכמה כי התפקיד הגברי הראשי (primo uomo) של האופרה סריה האיטלקית יושר בפי קסטרטו.
לאורך המאה השמונה-עשרה רוב התפקידים ההירואיים של האופרה סריה נכתבו עבור קולות גבוהים ובוצעו על ידי זמר סופרן קסטרטו, או לחלופין, על ידי זמרת. הנדל היה מחלוצי המלחינים שכתבו תפקידים אופראיים ספציפית לנשים כתפקיד מכנסיים, בין השאר עבור הזמרות האיטלקיות פרנצ'סקה ואניני-בוסקי (נפ' 1774) ומרגריטה דורסטנטי (1700-1734). כן באופרה בופה הנאפוליטנית המוקדמת נכתב תפקיד הגיבור על פי רוב עבור סופרן. באנגליה הופיעו תפקידי מכנסיים לראשונה בתקופת הרסטורציה האנגלית עם כניסתן של נשים לאומנויות הבמה. הלבוש הגברי אפשר לזמרת להתלבש באופן שחרג מכללי הצניעות של התקופה, ועל כן היה תפקיד המכנסיים מתחילתו פרקטיקה שיווקית מצליחה. 
אט-אט דעך בהדרגתיות השימוש בקסטרטו, ואת תפקידיו המקובלים ירשה זמרת הקונטרה אלט הראשית, או לעיתים נדירות יותר, זמרת הסופרן הראשית. כבר בתחילת המאה התשע-עשרה ובאמצעה התמחו מספר זמרות בתפקידים גבריים, ביניהן רוזמונדה פיזארוני (1793-1872), מריאטה אלבוני (1826-1894) וקרולינה ויאטי. רוסיני כתב כמה תפקידי מכנסיים הירואיים לאופרות שלו. 
התפקיד החשוב האחרון שנכתב באופרה האיטלקית כתפקיד מכנסיים הוא רומיאו באופרה "בני קפולט ובני מונטגיו" (1830) מאת בליני. במשך 30 שנים שמרה היצירה על פופולריות רבה בעבור אהבתם הנשית של רומיאו ויוליה. התפקיד הראשי האחרון שנכתב באופרה האיטלקית כתפקיד מכנסיים הוא אאורליו באופרה "המצור על קאלה" (1836) מאת דוניצטי. עם התקדמותו של הטנור הרומנטי נדחק תפקיד המכנסיים למעמד משני יותר, ועד שנת 1850 נעלם כליל תפקיד המכנסיים לדמויות מבוגרות באופרה האיטלקית.
באשר לדמויות ילדים ובני עלומים חלקי פנים, – הללו מגולמים כתפקידי מכנסיים לעיתים קרובות באופרה מאז הבארוק ועד למאה העשרים, ומחוץ לאיטליה היו אלה תמיד רוב רובם של תפקידי המכנסיים. בייחוד נכון הדבר לגבי דמות הפאז' (page), צעיר ממשפחת אצילים המשמש כמעין נער משרת בחצרות מלכים והחברה הגבוהה. 
בתולדות האופרה הגרמנית נכתבו כמה וכמה תפקידי מכנסיים חשובים, ובאופרטה הגרמנית והצרפתית נפוץ למדי השימוש בהם, ובמידה מצומצמת יותר, גם באופרה-קומיק הצרפתית.
באופרה המודרנית נדירים תפקידי המכנסיים. נערי מקהלה חזרו במאה העשרים וקנו להם את מקומם המקורי בגילום דמויות ילדים. בעוד שתפקידי מכנסיים תרמו בעבר לאווירה הקומית או השובבה והילדותית של האופרות לעיל, תפקידים מודרניים שנכתבים לנערי מקהלה משתלבים פעמים רבות באופרות מודרניסטיות ורציניות דווקא, כבדות ואף קודרות ואפלות. כך הוא, בין השאר, באופרה הסימבוליסטית "פליאס ומליסנד" (1903) מאת דביסי, באופרה האקספרסיוניסטית "ווצק" (1925) מאת ברג ובאופרה הדידקטית "האומר הן" (1930) מאת וייל וברכט, וכן ברבות מן האופרות של בנג'מין בריטן.
מאידך, במספר יצירות קומיות ו/או פרודיות נעשה שימוש כפול במוסכמה האופראית, והזמרת משחקת תפקיד של נער או אדם צעיר המתחפש בעצמו לנערה. כך לדוגמה מתחפשים הפאז' כרובינו (נישואי פיגרו, 1784) והרוזן הצעיר אוקטביאן (אביר השושנים, 1911) לנערות כפר, ואילו קצין חיל הפרשים הצעיר ולדימיר זמוילוף (פאטיניטצה, 1876) מתחפש לפרקים לבחורה בשם פאטיניטצה.

מחוץ לבית האופרה

עיקר חשיבותו ויתרונו של תפקיד המכנסיים באופרה הוא בעצם קול השירה הנשי-הנערי, לשימושיו השונים אשר כבר פורטו לעיל. אך בו-בעת, לתפקיד המכנסיים סגולות נוספות שבמראה גרידא — חן, רוך, עדנה או שובבות תמה ובלתי-מזיקה — והן אשר באות לידי ביטוי באומנויות הבמה המדוברות.

באומנויות הבמה ובקולנוע

ככל הנראה, המקרה ההיסטורי החשוב ביותר הוא הקומדיה הפוליטית "נישואי פיגארו" (Le mariage di Figaro) שנכתבה בידי פייר בומרשה בשנת 1778 והוצגה לראשונה בשנת 1784. מחזה זה, השני בטרילוגיית "פיגארו" של בומרשה, הוא אשר עובד שנתיים לאחר מכן בידי לורנצו דה פונטה לליברית האופרה נישואי פיגארו שהלחין מוצרט. את דמותו של נער-החצר כרובין קבע כבר בומרשה כתפקיד מכנסיים:
תפקיד זה ניתן לבצע, כפי שאכן בוצע, אך ורק בידי אישה צעירה ויפה עד מאד: אין בקרבנו נערים צעירים עד מאד אשר בו-בעת בוגרים דיים לתפוש את הנקודות העדינות שבתפקיד. כרובין הוא חסר-ביטחון ביותר וביישן בנוכחות הרוזנת, אך בעל-קונדסים שובב ומקסים בכל הזדמנות אחרת. הבסיס לדמותו הוא תשוקה סתומה וחסרת-מנוח. הוא מתחיל להתבגר, בקלות דעת ובלי להבין את התהליכים העוברים עליו, ומסתער בנחישות על כל הנקרה בדרכו. למעשה, הוא מה שכל אם רוצה בסתר ליבה שבנה שלה יהא, הגם יוכל ויסב לה סבל רב.
— בומארשה, "הערות לדמויות ולתלבושותיהן", מתוך המהדורה המודפסת הראשונה ל"נישואי פיגארו", 1785.
באופן דומה כתב אדמון רוסטאן את התפקיד הראשי של המחזה "העיט הקטן" (L'Aiglon, 1900) אודות נפוליאון השני עבור השחקנית הצרפתיה שרה ברנאר. לאחר הצלחתו של המחזה בתיאטרון פריז, הועלתה עוד באותה השנה הפקה אנגלית בניו-יורק כשבתפקיד הראשי השחקנית האמריקנית מוד אדמס. כשעובד המחזה בשנת 1937 לאופרה מאת ארתור הונגר וז'אק איבר, שמר התפקיד על אופיו כתפקיד מכנסיים. 
מקרה מפורסם נוסף הוא דמותו של פיטר פן, הילד שאין בדעתו להתבגר, גיבור המחזה משנת 1904 מאת ג'יימס מתיו ברי. בהפקה המקורית שיחקה השחקנית האנגלייה נינה בוסיקו (1867-1950) בתפקיד הראשי, ובעקבותיה המשיכו נשים צעירות לשחק בתפקיד זה, בתיאטרון ובקולנוע.
במסורת הפנטומימה האנגלית רווח שאחת הדמויות הראשיות תגולם כתפקיד-מכנסיים תחת הכינוי "נער ראשי" (Principal Boy). מסורת זאת התבססה בשנות השמונים של המאה התשע-עשרה בעקבות הגבלות חוקיות שהוטלו על משחק ילדים בתיאטרון, וכן כאמצעי השיווקי שאפשר להציג אישה בתחילת המאה העשרים ורגליה החשופות רק בטייץ. למרות הנטייה לריאליזם מסוף שנות השלושים, הסרת המגבלות החוקיות ופריקת עול כללי הצניעות, מסורת זאת עודנה שרירה וקיימת כיום.
לפחות פעמיים לוהק התפקיד הראשי בהמלט בידי אישה. ראשונה כתפקיד מכנסיים על ידי שרה ברנאר בעיבוד הבמה הצרפתי (1899) מאת אז'ן מורן ומרסל שווב. שנייה על ידי השחקנית הדנית אסטה נילסן (1881-1972) בסרט הגרמני האילם משנת 1921 בבימוים של סוונד גאדה והיינץ שאל, והפעם כדמות נשית המאמצת לעצמה זהות גברית.
בעיבוד הקולנועי האמריקני משנת 1921 לרומן הילדים "לורד פונטלרוי הקטן" גילמה השחקנית הקנדית מרי פיקפורד את התפקיד הראשי. 
בסדרת הילדים "רגע עם דודלי" (1976-1981) של הטלוויזיה החינוכית הישראלית גילמה השחקנית ציפי מור את תפקידו של "רגע", בובה שהפכה לילד.

באומנויות שאינן חזותיות

בהוראה רחבה יותר של המושג, נעשה שימוש בתפקיד מכנסיים גם ביצירות מוזיקליות שאינן דרמטיות. דבר זה נכון בראש וראשונה לגבי האורטוריות התנ"כיות של הנדל, אשר כוללות לא פעם דמויות גבריות אשר נכתבו מלכתחילה עבור זמרות. על אלה אפשר למנות את תפקיד המלך שלמה (אלט, "שלמה"), מיכה (קונטרה אלט, "שמשון") ועתניאל (אלט, "יהושע"). 
שימוש זה האחרון דומה במהותו לדיבוב הנרחב שנעשה כיום בידי נשים בסרטי אנימציה עבור דמויות ילדים.