google/wiki40b huggingface dataset:
מרדכי זוסיא טברסקי

ביוגרפיה

נולד בעיר טוריסק שברוסיה לרבי מנחם נחום טברסקי, האדמו"ר מטריסק-בריסק השני לשושלת טריסק, ולחיה בת רבי דוד טברסקי מטולנה. נישא בי"ב באדר א' ה'תרל"ח לחוה גיטל בת רבי יצחק פרידמן מבוהוש והתגורר ליד בית חותנו בבוהוש. 
לאחר פטירת סבו רבי אברהם טברסקי בב' בתמוז תרמ"ט נקרא רבי מרדכי זוסיא לכהן למלא מקומו בטוריסק אך סירב, ורק בשנת ה'תרנ"א השפיעה עליו אמו להיענות לבקשת יהודי הוצלס (מחוז חרסון) ולהתמנות שם כאדמו"ר. לאחר מספר שנים עבר לבוהוש ולבסוף קבע מושבו ביאס שם כיהן כאדמו"ר עד לפטירתו בכ"ז באדר ה'תרצ"ו ושם נקבר.
בנו השלישי רבי יעקב אריה טברסקי מילא את מקומו כאדמו"ר הרביעי מטריסק בלונדון ובבני ברק. 
תורותיו נדפסו בספר "נועם מרדכי" (ירושלים תשס"ה) על ידי נכדו רבי יצחק דוד טברסקי.
דבר שאינו מתפרש במקומו ומתפרש במקום אחר

המידה דבר שאינו מתפרש במקומו ומתפרש במקום אחר (או סתום מן המפורש) היא מידה ה-17 בל"ב המידות של רבי אליעזר בנו של רבי יוסי הגלילי.
לפיה, יש מקומות במקרא שהכתוב אינו מפרש במה מדובר במקום אלא "סותם" את העניין, ואילו במקום אחר במקרא הכתוב מרחיב את הדיבור וכך ייוצר "פירוש" והרחבה לסתימת הכתוב שבמקום אחר.

דוגמאות

"ויטע ה' אלהים גן בעדן.." (בראשית), לא כתוב בספר בראשית שהקדוש ברוך הוא נטע גם "חופות של זהב ואבנים טובות ומרגליות" בתוך הגן עדן. ואילו בספר יחזקאל המקרא מפרש שאמנם כן עשה השם "בעדן גן אלהים היית כל אבן יקרה מסוכתך".
כמו כן לפי מידה זו דורשים כי המצריים לקו עשר מכות על ים סוף, על פי ההרחבה של ביטוי הפלשתים בספר שמואל "אלה הם האלהים המכים את מצרים בכל מכה במדבר (שמואל א, ד ח)" -חז"ל פירשו שמדובר במכות במדבר ים סוף.
יונייטד טכנולוג'יס

היסטוריה

ב-1929 מוזגו החברות בואינג, Chance Vought, המילטון סטנדרד, פראט & וויטני וסיקורסקי והוקם תאגיד יונייטד איירקראפט ותחבורה. ב-1934 התאגיד פורק לשלוש חברות עצמאיות: בואינג, יונייטד איירקראפט ויונייטד איירליינס.
ב-1975 יונייטד איירקראפט שינתה את שמה ליונייטד טכנולוג'יס, וב-1976 היא רכשה את חברת אוטיס. ב-1979 החברה רכשה את קרייר ואת מוסטק, שנמכרה ב-1985 לתומסון. ב-1999 החברה רכשה את תאגיד סנדסטרנד ואיחדה אותו ואת המילטון סטנדרד לחברה אחת: המילטון סנדסטרנד. כמו כן התאגיד רכש את החברות צ'אב, קידה ורוקטדיין.
גייוואן

גייוואן (מילולית: "קערה עם מכסה"; באנגלית: Gaiwan; נקרא גם ז'ונג; בסינית פשוטה: 盖碗; בסינית מסורתית: 蓋碗) הוא כלי סיני המורכב מקערה, צלוחית ומכסה, ומשמש לחליטת עלי תה ולשתיית התה לאחר־מכן. הכלי הומצא בתקופת שושלת מינג.

היסטוריה

לפני שושלת מינג (1368–1644), תה נצרך בדרך־כלל ישירות מן הקערה שבה הוא היה מוכן. אשף התה ליו-יו הסביר שקערה מיוחדת זו צריכה להיות גדולה דיו על מנת לאפשר לבצע בה את הפעולות הנדרשות לצורכי החליטה, אך קטנה מספיק כדי שיהיה נוח לאחוז בה לצורך שתיית התה. המונח עבור הכלי שענה על הדרישות האלו היה צ'וואן (茶碗; שפירושו "קערת תה"). השינויים שחלו במהלך שושלת מינג הן בטקס התה והן בהכנת התה הם אלו שהולידו את הגייוואן.

עיצוב

כלי הגייוואן מורכבים משלושה חלקים: צלוחית, קערה ומכסה. הם מיוצרים ממגוון רחב של חומרים, בהם פורצלן וזכוכית. כלי גייוואן העשויים מחימר ייסין או מירקן מוערכים במיוחד בקרב אספני תה. כלים אלו נוטים להיות קטנים, עם נפח של כ־100–150 מ"ל.

מטרת הכלי

הגייוואן נחשב טוב במיוחד עבור חליטת תה בעל טעמים וניחוחות עדינים, כמו תה ירוק ותה לבן, למרות שבמקרים אלה לא נעשה שימוש במכסה. הרבגוניות של הגייוואן ניכרת במיוחד בהכנת חליטות של תה אולונג בגלל יכולתו המיוחדת של סוג זה להחלט מספר פעמים , אך ניתן להשתמש בגייוואן עבור כל סוג של תה. הגייוואן חשוב בטעימות תה בזכות המשטח הפתוח והמזוגג שלו: עצם המשטח הפתוח מאפשר לצפות בתה בזמן שהוא נחלט, ועצם היותו מזוגג מונע משינוי הטעם והארומה של התה בזמן החליטה. המכסה של הגייוואן מאפשר לחלוט את התה בקערה ולשתות ישירות ממנה (באופן מסורתי המכסה משמש על מנת לחסום את העלים ובעצם־כך להקל על השתייה), או לצקת את התה לתוך מכולה נפרדת.
גייוואן היא השיטה המועדפת לחליטת תה ירוק ותה לבן, שכן הפורצלן הקיים בגייוואן קולט את החום ואינו גורם נזק לתה. שיטה זו מתאימה פחות עבור חליטת תה שחור, שכן המכסה הגדול מאפשר לחום לברוח מהר מדי בזמן תהליך החליטה. כלי הגייוואן נפוצים במיוחד בצפון סין לחליטת סוגי תה ריחניים, דוגמת תה יסמין.

דרך שימוש

בדרך כלל המשתמש יאחז את שלושת החלקים בו־זמנית בעזרת שתי ידיו. את הצלחת נהוג להחזיק עם אצבעות יד ימין, בעוד האגודל מונח על קצה הקערה. יד שמאל מחזיקה המכסה, אשר משמש לסינון עלי התה טרם השתייה. צורת שימוש זו לרוב דורשת אימון, שכן הנוזל שבכלי נוטה להיות חם.
משה אריה קורץ

ביוגרפיה


משה אריה קורץ נולד בשנת 1909 בעיר יבוז'נה שבגליציה, אוסטריה (בעקבות מלחמת העולם הראשונה בפולין). היה ממייסדי תנועת הנוער השומר הדתי בפולין. לאחר שסיים את לימודיו התיכוניים בעירו, נסע ללמוד בווינה, שם קיבל בשנת 1936 תואר דוקטור באוניברסיטת וינה וסמיכה לרבנות בבית המדרש לרבנים בעיר (בין ידידיו בווינה היה ישראל אלדד). קורץ היה ציר הקונגרס הציוני ה-19 בלוצרן בשנת תרצ"ה (1935) מטעם "החלוץ וצעירי המזרחי". ב-1936, עם סיום לימודיו, עלה לארץ ישראל. בארץ ישראל לימד יהדות במקווה ישראל ושימש מורה בבתי ספר תיכוניים בתל אביב. כמו כן, היה מפעילי ההגנה. היה פעיל בתנועת הפועל המזרחי ועם קום המדינה היה לאחראי לענייניה הפוליטיים. היה חבר הוועד המפקח על בתי הספר של המזרחי. כיהן כסגן יו"ר ועדת הבחירות המרכזית לכנסות השנייה, השלישית והרביעית.
היה מעורב בעבודה סוציאלית במסגרות ממלכתיות. פרסם ספר בנושא פיתוח שירותי הסעד במדינת ישראל וכן מאמרים שונים בנושא. היה חבר בארגונים בינלאומיים העוסקים במדיניות רווחה ובשירותים סוציאליים.
שימש כמנכ"ל משרד הסעד משנת 1960 ועד פרישתו לגמלאות ב-1976, ותרם רבות לפיתוח התפקיד והמשרד. נמנה עם מחברי הערכים של האנציקלופדיה העברית.
היה ממייסדי כפר ילדים "נרדים" בערד.
היה נשוי לחנה-מרים קורץ לבית שידלובסקי.
בין ילדיו: פרופ' עמיה ליבליך, פסיכולוגית וסופרת; עו"ד שלומית רובין, מבקרת עיריית ירושלים לשעבר; אלישבע מאי, עורכת ספרותית ופעילה חברתית.

ספרו

‫* משה אריה קורץ, שירותים סוציאליים בישראל: יעדים ומגמות: קובץ הרצאות ומאמרים, 1960–1975, ירושלים: משרד הסעד, תשל"ו-1975.
מה אם...

עלילה

זוג הנשוי כבר חמש שנים נוסע מבוסטון לניו יורק כדי לחגוג את חמש שנות נישואיהם. הם פוגשים ברכבת אדם שקט ומסתורי הידוע בשם מר אם, אשר מציג להם מכשיר נייד קטן דמוי טלוויזיה בגודל של 15 ס"מ על 24 ס"מ.
בעזרת המכשיר מראה מר אם לזוג סצנות מחייהם הקודמים, ומה היה קורה אילו דבר קטן מהאירועים האלה היה מתרחש באופן שונה.
בסופו של דבר הם מגלים כי גם עם השינויים שמר אם הראה להם, בסופו של דבר הם היו מתחתנים בכל זאת ונוסעים ברכבת הזאת לחופשה בניו יורק.

מוטיבים דומים בספרות

הרעיון של שינויים גדולים במציאות בעקבות שינויים קטנים מתרחש גם בספר קץ כלזמן ובסיפור הקצר איית את שמי באות ס' שנכתבו גם הם בידי אסימוב.
בסדרת האנימציה פיוצ'רמה עשו שימוש בתמה וברעיון של הסיפור בשני פרקים ("Anthology of Interest" ו-"Anthology of Interest II"). שם פרופסור פארנסוורת' מציג מכונת "מה אם..." הדומה למכונה של מר אם בסיפור.
רעיון דומה התרחש גם באפיזודה "פנה שמאלה" ("Turn Left"), אפיזודה של 4 פרקים בסדרת הטלוויזיה דוקטור הו.
ניל גיימן כתב סיפור קצר בשם "The Wedding Present" כהקדמה לספר עשן ומראות. בסיפור הזה, זוג מקבל כמתנת חתונה ערמה של גליונות נייר המתארים מה היה יכול לקרות במהלך חייהם אם יוכנסו בהם שינויים מסוימים.
שם-קוד (משחק)

מהלך המשחק

המשחק מתנהל בין שתי קבוצות יריבות של שחקנים. בכל קבוצה אחד השחקנים נבחר להיות רב המרגלים והוא השחקן שייתן רמזים לשאר חברי הקבוצה שלו.  
על גבי לוח המשחק מופיעות 25 מילים שונות, שמשתנות בכל משחק.  
הרמזים שרב המרגלים נותן מתייחסים למילים השונות שעל הלוח והמטרה של רב המרגלים היא לתת רמז לגבי מילה מסוימת. המטרה של שחקני הקבוצה היא לפרש את הרמז שנתן רב המרגלים ולהצביע על המילה אליה הוא התכוון.  
המשחק נגמר כאשר קבוצה סיימה את כל המילים שהיו מוקצות לה לנחש.
דרג אופרטיבי מס' 1

דרג אופרטיבי מס' 1 (ברומנית: eșalonul I operativ), הידוע גם בשם האשלון המיוחד, הייתה יחידה צבאית מיוחדת שהוקמה ברומניה, לקראת כניסתה למלחמת העולם השנייה. דרג אופרטיבי מס' 1 הוקמה ופעלה במסגרת השירות החשאי הרומני וראשית פעילותה הייתה בהכנות וביצוע פרעות יאשי.
בראש היחידה עמד תחילה אאוג'ן קריסטסקו Eugen Cristescu ולאחר מכן יון ליסייביץ' Ion Lisievici. היחידה פעלה במתכונת דומה לאינזצגרופן והייתה מתואמת עם הגרמנים באמצעות המאיור הגרמני דובר הרומנית אלכסנדר שטרנסקי Alexandr von Stranschi והקולונל הרומני יונסקו מיקנדרו Ionescu Micandru.
לפי דיווח של בראונשטיין, תושב יהודי מיאשי, היחידה, שכונתה בפי היהודים "הגסטאפו הרומני", הגיעה ליאשי כשבועיים לפני הפרעות והמרכז שלה הוקם ברחוב פקוררי, בקרבת היציאה מהעיר. במקום זה הם חימשו פורעים רבים בנשק שסופק ישירות על ידי שירות המודיעין המיוחד והיה מחוץ לכל בקרה צבאית או משטרתית. ברחוב פקוררי התגורר ז'וניוס לקה (קרוב משפחתו של ראדו לקה), עוזר ראש המשרד הסטטיסטי של שירותי המודיעין ביאשי והוא סיפק לקריסטסקו את כל המידע על המוקדים והמרכזים היהודים ביאשי.
שלוש קבוצות מבצעיות (echipe), שנשלחו מבוקרשט לקחו חלק בביצוע הפרעות ביאשי.
טוני ביל

ביוגרפיה

ביל נולד בסן דייגו, קליפורניה. ב-1962 סיים את לימודיו באוניברסיטה, לאחר שלמד אנגלית ואומנות. הוא החל את צעדיו הראשונים בתעשיית הקולנוע כשחקן, בסרט "Come Blow Your Horn" משנת 1963, בו עשה תפקיד משני, לצד פרנק סינטרה, שכיכב בתפקיד הראשי, שהתבסס על מחזה מאת ניל סיימון. מאז הופיע עוד פעמיים לצד סינטרה במהלך שנות השישים. מאמצע שנות השישים הופיע כשחקן בסרטיהם של כמה מגדולי הבמאים של תקופתו: פרנסיס פורד קופולה ("You're a Big Boy Now"), סטיבן ספילברג ("Slipstream", סרט קצר), ג'ון סטארג'ס ("תחנת זברה אינה עונה"), סידני פולאק ("Castle Keep") וקרול ריד ("פלאפּ").
העבודה עם הבמאים הללו גרמה לו לרצות לעבור לצד השני של המצלמה וליצור סרטים בעצמו. ב-1972 הוא הפיק את סרטו הראשון. ב-1973, סרטו השלישי כמפיק, "העוקץ", קיבל את פרס האוסקר כשהסרט זכה בפרס הסרט הטוב ביותר, לצד שישה אוסקרים נוספים לו זכה הסרט עטור השבחים שהיה גם להצלחה קופתית פנומנלית, עם תקציב של 5.5 מיליון דולר והכנסות של 156 מיליון דולר. פרס האוסקר נתן לו את הגושפנקה להתחיל לעסוק במה שהכי רצה, שזהו בימוי סרטים. ב-1975 הופיע בסרט שמפו לצידו של וורן בייטי.
ב-1980 ביים את סרטו הראשון, "שומר הראש", שקיבל אומנם ביקורות טובות, אך נכשל בקופות. בהמשך הוא ביים סרטים כמו "לב אוהב" (1993), עם כריסטיאן סלייטר ומריסה טומיי ו"משפחה עם תקווה", עם קתי בייטס. ביל, שהתמחה בבימוי סרטי דרמה, מרבה לביים גם סרטים וסדרות לטלוויזיה. בין השאר ביים פרקים בסדרות "ריקוד מושחת", "שיקגו הופ", "פליסיטי" ו"מונק". בין סרטי הטלוויזיה שביים נמנים: הדרמה המשפחתית "כריסטמס אחד" שהיה סרטה האחרון של קתרין הפבורן, "מעבר לנדרש", "אוליבר טוויסט" עם ריצ'רד דרייפוס ואלייז'ה ווד, ו"מלחמת מחוז הרלן" עם הולי האנטר.
שרברבות

היסטוריה

בתרבויות עתיקות (כמו יוון, רומי, פרס, הודו וסין) כבר נעשה שימוש בשרברבות בשירותים ציבוריים, לאספקת מי שתייה ולסילוק שפכים עבור מספר גדול של אנשים.
הצנרת הגיעה לשיאה הקדום ברומא העתיקה, שעשתה שימוש נרחב במערכות של אמות מים, ובצינורות עופרת. עם נפילתה של רומא, מערכות אספקת המים ומערכות התברואה חדלו מלהתפתח.
החל משנת 1800 בערך החלו רשויות בריאות הציבור לדרוש התקנת מערכות טובות יותר לסילוק פסולת, למניעת מגפות ומחלות.
כיום במרבית הערים הגדולות מועברת הפסולת המוצקה למפעלי טיהור שפכים על מנת להפריד ולטהר את המים בטרם יישפכו לים.
השימוש בצנרת העשויה עופרת עבור מי שתייה ירד הופסק אחרי מלחמת העולם השנייה, בשל המודעות לסכנות של הרעלת עופרת. בשלב זה, החל להעשות שימוש בצנרת נחושת.

סוגי צינורות

ישנם סוגי צינורות רבים מחומרים שונים ובעלי קוטר משתנה בהתאם לצורך, ישנם צינורות העשויים פלדה, נחושת, פלסטיק ופוליוויניל כלוריד (PVC).
מתתיהו וינוקור

מתתיהו וינוקור (1872, באלטה, אוקראינה – 5 בדצמבר 1961, תל אביב) היה תעשיין, סוחר ועסקן ציבורי. ממייסדי תל אביב וממייסדי בית הכנסת הגדול בעיר.

ביוגרפיה

וינוקור נולד בעיירה באלטה שבאוקראינה. עד גיל 15 למד בתלמוד תורה, ולאחר מכן עבר לסייע לאביו ולמד את מקצוע החבתנות (עשיית חביות עץ). 
ב-1905 עלה לארץ ישראל בעלייה השנייה, עבד בבציר במושבות ראשון לציון, חדרה ורחובות. לאחר כשנה פתח מפעל לייצור חביות עבור היקבים במושבות אלה (בשותפות עם מרדכי וייסר). במסגרת נסיעותיו לרוסיה בענייני עסקי החביות העלה לארץ ספרי תורה.
ב-1909 היו וינוקור, רעייתו תרצה ושבעת ילדיהם, בין 66 המשפחות באגודת אחוזת בית להקמת תל אביב. בהגרלת המגרשים זכו במגרש ברחוב יהודה הלוי 31 ובנו בו את ביתם.
כן היה וינוקור בין מייסדי מרכז בעלי מלאכה ובנק קופת עם. בין השנים 1924–1944 כיהן כיו"ר מרכז בעלי המלאכה בתל אביב. כנציג בעלי המלאכה נבחר לציר בקונגרס הציוני ה-14 שהתקיים בווינה.
הוא אירגן את המניין הראשון לתפילה בתל אביב ופעל להקמת בית הכנסת הגדול ברחוב אלנבי, שהיה ממייסדיו.
על שמו רחוב מתתיהו שבשכונת "מרכז בעלי מלאכה" בבני ברק.
שווייץ ההולשטיינית

שווייץ ההולשטיינית (בגרמנית: Holsteinische Schweiz) הוא אזור במדינת שלזוויג-הולשטיין שבגרמניה, בין הערים קיל וליבק. האזור מורכב גבעות רבות, ומתערובת של יערות ואגמים, המזכירים את הגאוגרפיה של שווייץ. זוהי שמורת טבע, ואחד מהאזורים המתוירים בצפון גרמניה.

גאוגרפיה

שווייץ ההולשטיינית שוכנת במזרח שלזוויג-הולשטיין. אזור ציורי זה, במחוז ההיסטורי ואגריה , אין גבולות גאוגרפיים או פוליטיים מוגדרים. מרבית השטח הוא חלק ממחוזות אוסטהולשטיין ופלן, בערך בין הערים קיל וליבק, והוא משתרע לאורך הים הבלטי. עיירות עיקריות באזור הן מאלנטה (Malente), ליטיינבורג (Lütjenburg), אולדנבורג בהולשטיין (Oldenburg in Holstein), פרץ (Preetz) ופלן (Plön).
האזור משופע במורנות צעירות (15 עד 20 אלף שנה לפני זמננו) המאפיינות את ארץ-ההרים של שלזוויג-הולשטיין, שנוצרו בעידן הקרח האחרון. חורשות קטנות מתחלפות במהירות בשדות מגודרים ומעובדים, ובאזור נראים אגמים רבים בין גבעות נמוכות. בין האגמים אגם פלן הגדול (Großer Plöner See), דיקזה (Dieksee) וקלרזה (Kellersee). נהרות וכרי מרעה כמו נהר השוונטינה, שזורם ללשון-הים קיל, או נהר קוסאו (Kossau), שנשפך לאגם בינן הגדול  קיימים בשפע באזור. הנקודה הגבוהה ביותר היא גבעת בונגסברג (Bungsberg), שגובהה 167 מטרים מעל פני הים, ובה שוכנת גם מעלית הסקי היחידה במדינה.

היסטוריה

שווייץ ההולשטיינית מיושבת כבר כמה אלפי שנים. בימי הביניים המוקדמים נכבש חלק מהאזור על ידי ונדים-סלאבים, שעדיין ניתן למצוא את עקבותיהם, למשל, באולדנבורג, והקימו את היישובים פלן ואויטין (Eutin). בימי הביניים, החל מהמאה ה-9, היה האזור בשליטת האימפריה הקרולינגית. בסוף ימי הביניים התפתחו העיירות בשווייץ ההולשטיינית לכדי מרכזים מסחריים ואדונים פיאודליים מקומיים הרחיבו את האחוזות המבוצרות שלהם. בתחילת העת החדשה הפכו האחוזות הללו ל"אחוזות אציליות" (Adliges Güter), אדמות אריסטוקרטים ששלטו בנוף ובכלכלה מ-1500 ועד המאה ה-20. החל מהמאה ה-16 הפכו פלן ואויטין למגורי ענפים שונים של בית אולדנבורג.
לאחוזות אלו הייתה סצנה תרבותית משגשגת, שהובילו למשל לכך שאויטין כונתה "ויימאר של הצפון". עד אמצע המאה ה-19 נשלט האזור בידי דנמרק, תחילה כפייף ולאחר מכן כחלק ממדינת הלאום הדנית. בשנת 1867 הועברה לרשות פרוסיה, יחד עם שאר הולשטיין. לאחר מלחמת העולם הראשונה התפרקו חלק מן האחוזות שאיכלסו את האזור, והחל מסיומה של מלחמת העולם השנייה משחקת תיירות חלק משמעותי בכלכלת האזור.
אשת השגריר

תקציר העלילה


ירוסלם, אישה משכילה ויפה בת 30, שהייתה אשת שגריר אריתריאה בפריז, מגיעה לישראל כפליטה לאחר שבעלה נרצח בידי לאומנים קנאים. ירוסלם, שחיה חיים נעימים ובורגנים, נאלצת עכשיו להתגורר בשכונה מוזנחת בדרום תל אביב. היא לא מתכננת להישאר שם זמן רב, ובטוחה שקשריה עם השגריר האריתראי בישראל ואשתו יחלצו אותה כך שתוכל לחזור ולחיות את חייה הנוחים. בינתיים היא מתהלכת כמלכה בין הפליטים עם תיק לואי ויטון וממתינה להצעת עבודה שתהלום את מעמדה והשכלתה. המציאות בישראל מלמדת אותה כמה דברים על עצמה ועל טבע האדם.

פרסים והקרנות מיוחדות

הסרט זכה בציון לשבח לסרט עלילתי עצמאי בתחרות הסרטים הקצרים בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה שהתקיים באוקטובר 2016.
הסרט היה מועמד לפרס אופיר 2016 בקטגוריית הסרט העלילתי הקצר הטוב ביותר.
הקרנת הבכורה התל אביבית של הסרט התקיימה במסגרת שבוע הבמאיות שהתקיים בסינמטק תל אביב בדצמבר 2016. לאחר ההקרנה התקיים דיון על מצב הנשים בקהילת מבקשי המקלט בישראל.
הסרט נבחר להשתתף בתוכנית הישראלית של פסטיבל סולידריות לקולנוע וזכויות אדם 2017.
הסרט הוקרן במתקן חולות במסגרת אוטובוס הסרטים בפסטיבל הבינלאומי לסרטי סטודנטים 2017.

אודות הסרט

דינה צבי ריקליס סיפרה על הרקע ליצירתו של הסרט:
"הצטלבתי עם הסיפורים של הפליטים משתי סיבות. לפני כמה שנים הייתי פעילה במרק לוינסקי ולקחתי תחת חסותי ילדה אריתריאית בת 4. כבר שנתיים שאני חונכת אותה. באותו הזמן עלמה גניהר, שהייתה מעורבת בחיי הקהילה וחנכה גם היא שתי ילדות, כתבה ספר סיפורים קצרים על פליטים, בהם 'אשת השגריר'. עיבדנו את הסיפור לתסריט של פיצ'ר, אבל זה לא הסתייע, אז חזרנו לגרסה הקצרה. כל מי שרואה את הסרט אומר שזה היה צריך להיות פיצ'ר".
על הליהוק ובחירתה של אסתר רדא לתפקיד הראשי אמרה:
"חיכיתי לאסתר רדא שנה וחצי עד שתלד ותסיים סיבוב הופעות. היא למדה תיגרינית במיוחד בשביל הסרט. אני נורא נהנית לעבוד עם זמרות, גם עם מירי מסיקה (שכיכבה בסרטה הקודם, "שלוש אמהות" – י"ש), יש להן קליטה מצוינת לשפות. יחזקאל לזרוב הופיע אצלי בכמה סרטים, אז רציתי הפעם לעבוד עם שחקן אחר. בחרתי שחקן מקסים, אבל בחזרה שבוע לפני הצילומים הבנתי שאין ביניהם כימיה והזעקתי את יחזקאל".
ויה קונדוטי

ויה קונדוטי (באיטלקית: Via Condotti), או בשמו הרשמי ויה דיי קונדוטי (Via dei Condotti) הוא אחד הרחובות הידועים בעיר רומא, בירת איטליה.
הרחוב עבר בתוואי הרחוב הנוכחי כבר בתקופת האימפריה הרומית - הרחוב קישר בין ויה פלאמיניה הקדומה לעבר הטיבר ומעברה השני של הדרך, לגבעת פינקיו. 
כיום מקשרת הדרך בין המדרגות הספרדיות לויה דל קורסו. הרחוב נקרא על שם התעלות שהביאו מים למרחצאות אגריפה שנבנו על ידי מרקוס ויפסניוס אגריפה.
הרחוב, הנמצא ברובע קמפו מרציו, ידוע בחנויות האופנה היוקרתיות המצויות בו, וכן במיקומו של קפה גרקו - בית הקפה העתיק ביותר ברומא, שנוסד ברחוב בשנת 1760. חנויות אופנה היוקרתית ממוקמות ברחוב למעלה ממאה שנים, מאז הקמת החנות של בית האופנה בולגארי ברחוב בשנת 1905. בתי אופנה נוספים להם חנויות ברחוב הם ולנטינו גאראווני, הרמס, ג'ורג'יו ארמני, קרטייה ופראגאמו, ולמעצבת האופנה לאורה ביאג'וטי משרדים ברחוב.
ולנטינו החל בשנת 1989 בהליכים משפטיים במטרה למנוע פתיחת סניף של רשת מקדונלד'ס בסמוך לרחוב על מנת לשמור על המראה האליטיסטי של הרחוב, אולם נכשל במאבק זה.
ברחוב התגוררו אישים רבים ובהם גוליילמו מרקוני, ממציא הרדיו, שהתגורר בבית מספר 11 עד מותו בשנת 1937.
כביש 918

היסטוריה

קטעו הדרומי של הכביש, מגדות עד להבות הבשן, נפרץ על ידי עובדי מע"ץ בשנת 1958. העבודות התנהלו תוך כדי תקריות אש שיזמו הסורים ואשר גרמו לנפגעים בקרב העובדים. בשל כך הוענק לכביש הכינוי "כביש מע"ץ". עד שנת 1967 עבר הכביש לאורך קו הגבול בין ישראל וסוריה, וכונה בפי תושבי האזור "כביש הביטחון". כדי להסתיר מעיני הסורים את תנועת כלי הרכב העוברים בכביש, ניטעו לאורכו עצי אקליפטוס משני צדדיו, ובמרוצת השנים הרימו שורשיהם את הכביש ושיבשו אותו. 
הכביש חוצה בדרכו את נהר הירדן ממערב למזרח על גבי גשר הפקק, המכונה באופן רשמי "גשר ש"ן" (ראשי תיבות של "שביתת נשק"). לפני הקמת הגשר שכן במקום סכר בזלת שחסם את מי האגם במוצאו הדרומי. בסיום ייבוש החולה פוצץ הסכר ("הפקק") וחיל ההנדסה הקים במקום גשר ביילי, המכונה גשר הפקק בשל הסכר שקדם לו. 
בעשרות שנותיו הראשונות הגיע כביש 918 בצפון עד למפגש עם כביש 9779 המקשר בין קריית שמונה לשמיר. רק בשנות ה-90 נסלל קטע הכביש בין תל אנפה לבין כביש הגישה מחורשת טל לכפר סאלד (לשעבר כביש 9892). בכך הושלם מהלך הכביש מדרום עמק החולה לצפונו, והוא הפך למרכזי וחיוני יותר ברשת הכבישים של העמק.
בחודש דצמבר 2007 נסגר גשר הפקק לתנועה בשל ליקויי בטיחות, דבר שגרם לקטיעתו של כביש 918 לשני חלקים. מע"ץ וצה"ל התחייבו להקים גשר חליפי במקום תוך חודשיים, אולם בפועל נבנה הגשר מחדש ונפתח לתנועה רק ביולי 2008.

מוקדי עניין

כביש 918 חוצה את נהר הירדן בדרומו, ושניים ממקורות הירדן - נחל חרמון ונחל דן - בצפונו. תוואי הכביש עובר ליד ערוצי הנחלים היורדים מהגולן לעמק החולה, בהם נחל גילבון, נחל שוח, נחל חמדל, נחל עורבים ונחל ירדינון. לאורך המדרון נובעים מעיינות רבים, חלקם מוגדרים כשמורות טבע - שמורת אל-פג'ר (בערוץ נחל שוח), עין נוטרה, עינות דיבשה, שמורת עין גונן, שמורת עין אלה ואחו גונן, ושמורת שמיר - נחל רחום. לאורך הכביש ניטעו כמה חורשות, בהן יער גדות, יער כפר סאלד וגבעת האם. בקצהו הצפוני נמצא הגן הלאומי חורשת טל.
לאורכו של הכביש מספר אתרים היסטוריים, בהם שרידי המושבה משמר הירדן, ואתריהן של היאחזויות הנח"ל נוטרה ואשמורה (דרדרה), אשר הוקמו בשנות ה-50 ופורקו בשנות ה-60. תל אנפה כולל שרידי יישובים מהתקופה הכלכוליתית, תקופת הברונזה, התקופה הפרסית וההלניסטית. בשטח שבינו לבין קיבוץ שמיר נמצאים כ-400 דולמנים.
אזיקי אגודל

אזיקי אגודל הם אזיקים מתכת קטנים שמטרתם לכבול את האגודלים זה לזה ובכך להגביל את יכולת התנועה של האדם הכבול אף יותר מאזיקי פרקי היד.
בגלל הסיכוי הגבוה יותר לפציעה, בדרך כלל על ידי הגברת הלחץ על האגודל וחסימה של זרימת הדם, הם בשימוש תדיר פחות מאשר אזיקים רגילים.
המפתח הסטנדרטי האוניברסלי לאזיקים בדרך כלל לא מתאים לאזיקי אגודל, להם דרוש מפתח קטן יותר.
אזיקי אגודל עם מנעול כפול הם בעלי מנעול קפיץ, אשר כשמסובבים את המפתח מונע מהאזיקים להתהדק ולפצוע את הכבול. מנעולים כפולים גם מקשים על פיצוח האזיקים.
בית יעזק

בית יעזק היה מקום בירושלים בו התכנסו עדי קידוש החודש בתקופת בית שני ובו נבדקו על ידי הסנהדרין.

החצר ומטרתה

ביום ה-30 של כל חודש הסנהדרין נהגה להתכנס בחצר הגדולה בירושלים הקרויה בית יעזק. עדים שטענו כי הם ראו את מולד הירח בלילה הקודם היו מגיעים לתת את עדותם ולהיחקר על ידי חברי הסנהדרין
חצר גדולה היתה בירושלים, ו"בית יעזק" היתה נקראת, ולשם כל העדים מתכנסים, ובית דין בודקין אותם שם. וסעודות גדולות עושין להם, בשביל שיהו רגילין לבא. בראשונה לא היו זזין משם כל היום. התקין רבן גמליאל (הזקן), שיהו מהלכין אלפים אמה לכל רוח.
— משנה  ר"ה, ב, ה
הראשונים נחלקו בשאלה אם החצר שימשה את העדים תמיד או רק במצבים מיוחדים. לדעת הרמב"ם החצר שימשה תמיד להתכנסות העדים ולחקירתם, אך לדעת רש"י החצר שימשה להתכנסות העדים ולחקירתם רק עבור עדים שחיללו את השבת (כפי הדין) בשביל לבוא להעיד
בהתחלה, עדי קידוש החודש שחיללו את השבת (כפי הדין) בשביל לבוא להעיד, היו חייבים להישאר בבית יעזק כל השבת כדין "הבא מחוץ לתחום". מאוחר יותר תקנו חז"ל שהעדים יוכלו ללכת 2000 אמה לכל רוח, מאחר שמותר לחלל שבת כדי להגיע להעיד.
רגן גמליאל החזיק במקום חקירת העדים, דמות צורות לבנות, "שבהן מראה את ההדיוטות ואומר, הכזה ראית או כזה."

הליך בדיקת העדים

המשנה מתארת את הליך בדיקת העדים:
כיצד בודקין את העדים, זוג שבא ראשון, בודקין אותו ראשון.
ומכניסין את הגדול שבהן ואומרים לו אמר, כיצד ראית את הלבנה, לפני החמה או לאחר החמה, לצפונה או לדרומה, כמה היה גבוה ולאין היה נוטה, וכמה היה רחב.
אם אמר לפני החמה, לא אמר כלום.
ואחר כך היו מכניסים את השני ובודקין אותו.
אם נמצאו דבריהם מכונים, עדותן קימת.
ושאר כל הזוגות שואלין אותם ראשי דברים, לא שהיו צריכין להן, אלא כדי שלא יצאו בפחי נפש, בשביל שיהו רגילים לבא.
— משנה  ר"ה, ב,

מקור השם

חז"ל נתנו מספר סיבות לשם בית יעזק.
בתלמוד ירושלמי מוסבר פירוש השם "בית יעזק" "ששם היו עוזקין את ההלכה", על משקל הפסוק "ויעזקהו ויסקלהו".
בתלמוד בבלי מופיעים שני הסברים נוספים לשם. לשון צער על משקל הפסוק "והוא אסור בזיקים". רשי הסביר על שם שאסורים כמו באזיקים, שאינם יכולים לצאת. או לשון מסויג ומעוזק בגדר סביב סביב בעגול כמו טבעת (לפירוש רש"י). על משקל "ויעזקוהו". אביי מוכיח מדברי המשנה דלעיל "סעודות גדולות עושין להן בשביל שיהוא רגילין לבוא", שמקור שם החצר לא נגזר ממשקל צער.
הגר לנדסמן-פלס

קורות חיים

לנדסמן-פלס נולדה בחיפה וגדלה שם, ולמדה בתיכון עירוני ה'. בהמשך, למדה בפקולטה לפיזיקה בטכניון, שם סיימה 3 תארים. לאחר קבלת תאריה, לנדסמן בחרה לעסוק בתחום האסטרופיזיקה של הניוטרינויים.
לנדסמן-פלס נשואה לעדי, ולהם שני ילדים.

מחקריה ועבודתה

לנדסמן חברה במספר צוותי מחקר בין-לאומיים:
צוות ה-IceCube אשר פועל באנטארקטיקה ועוקב אחר חלקיקים הקרויים ניטרינו באמצעות טלסקופ ייחודי. מחקר ה IceCube, שבנייתו הושלמה ב-2016, מורכב ממערך עצום של 5,000 גלאי-טלסקופ, הקבורים בעומק של שניים וחצי קילומטרים מתחת לקרח האנטארקטי. בעומק זה ישנה חשכה מוחלטת, והבזקים נדירים של אור מתרחשים אך ורק באותם מקרים ספורים בהם חלקיקי ניטרינו באים במגע עם הקרח. כיוון שהקרח המצוי בעומקים אלה צלול ושקוף כזכוכית, הבזקי האור יכולים לעבור מרחק של מאות מטרים ולהיקלט בגלאי ה-IceCube. תפקידה של ד"ר לנדסמן-פלס בצוות המחקר הוא כיול ובחינה של 5,000 גלאי הטלסקופ.
לנדסמן לוקחת חלק גם במחקר המתקיים באתר נוסף, באיטליה, במסגרת פרויקט ה-XENON. מטרתו של מחקר זה היא איתור עדויות לקיומם של חלקיקי חומר אפל באמצעות גלאי הממוקם במעמקי האדמה, במעבדה הלאומית גראן-סאסו.
כמו כן, לנדסמן שותפה בתכנון ופיתוח של פרויקט נייטרינו נוסף בקוטב הדרומי.
לדברי לנדסמן, ניתן להגדיר את עבודתה כך:
זאת לא העבודה הרגילה של פיזיקאים, עם השיער הסתור והחלוק הלבן. זאת הרפתקה מדעית
— אסף שטול-טראורינג, "החוקרת ממכון ויצמן שנסעה לקוטב להבין את החומר האפל", הארץ, 29 ביוני 2012
אבי בליזובסקי

קורות חייו

בליזובסקי נולד וגדל בחיפה, בוגר כלכלה וניהול בטכניון (1993). התחיל לכתוב בעיתונים ב-1983 במקומון החיפאי "כלבו" מרשת שוקן. היה מראשוני הכתבים לתחום איכות הסביבה בישראל, ונקט צד במאבקים נגד זיהום האוויר, שהצליחו במידה מסוימת בשנת 1989, כאשר חברת החשמל נאלצה להקים תחנת כוח בחדרה, כדרישת הארגונים הירוקים, ולא להתקין בחיפה תחנת כוח פחמית עם מסננים.
בשנות ה-90 של המאה ה-20, לאחר סיום לימודיו בטכניון, עבר לתל אביב ועבד במשך כשש וחצי שנים (1994–2000) במדור הכלכלי בעיתון "הארץ" ככתב לענייני היי טק, ובנוסף פרסם טורים על חלל ועתידנות בחלק הדעות והמאמרים של העיתון. אחרי סיום עבודתו בעיתון שימש סגן עורך בקבוצת "אנשים ומחשבים", וממשיך לכתוב נכון ל 2018 בעיתוני ובאתרי הקבוצה. כמו כן, הוא כותב בכתב העת "גליליאו", עוד מאמצע שנות ה-90.
ב-1997 החל להעלות את החומרים שכתב בעיתון "הארץ" לשטח המשתמש שלו באתר IOL. הנהלת הפורטל החליטה לפתח את האתר ולהפכו לערוץ המדע של IOL. עם מיזוג IOL עם אתר וואלה! בשנת 2002 הקים בליזובסקי את אתר "הידען", שאותו הוא ממשיך לערוך, נכון ל-2017, ביחד עם צוות כותבים.
בשנת 2003 כתב את הספר "ההתרסקות" יחד עם אחותו, יפה שיר-רז. הספר יצא לאור בהוצאת כנרת זמורה ביתן. הספר מתאר את סיפורה של משימה מעבורת החלל STS-107 ואת רצף הכשלים שגרמו להתרסקות המעבורת קולומביה.
בשנת 2009 זכה בליזובסקי בתעודת הוקרה בכנס השני למדע בתקשורת על תרומה ייחודית בתחום המדע הפופולרי בישראל. בנובמבר 2012 זכה בפרס למצוינות בעיתונות הדיגיטלית מטעם אגודת העיתונאים ו-Google‏.