google/wiki40b huggingface dataset:
אוניברסיטת אל-מסתנצריה

אוניברסיטת אל-מסתנצריה (בערבית المدرسة المستنصرية) בבגדאד היא אחת מהאוניברסיטאות האסלאמיות הקדומות בעולם.

היסטוריה

האוניברסיטה הוקמה בשנת 1233 כמדרסה ללימודי דת, בידי הח'ליף העבאסי אל-מסתנצר באללה. הקמת האוניברסיטה שיקפה את הפריחה התרבותית בבגדאד שבמחצית הראשונה של המאה ה-12, עם היחלשות כוחם של הסולטאנים הסלג'וקים שכבשו את העיר. לאוניברסיטה הגיעו תלמידים מצטיינים מרחבי העולם האסלאמי: מאל-אנדלוס ומצרים, מפרס ומסוריה. תוכנית הלימודים כללה שיעורים בספרות, בלשנות, קוראן וסונה, לצד ביולוגיה, מתמטיקה ופילוסופיה, ורוקחות ורפואה והלימודים נמשכו כ-10 שנים. לרשות התלמידים עמדה ספרייה מהגדולות בעולם באותה העת ובה כ-80 אלף כרכים.
בשנת 1258 נכבשה בגדאד בידי המונגולים, אך האוניברסיטה שרדה את ההרס, והיא הבניין הקדום ביותר שעומד בבגדאד כיום. לאחר הפסקה זמנית, חודשה פעילותה של האוניברסיטה עד לחורבנה של בגדאד פעמיים בידי טימור לנג בשנת 1392 ובשנית בשנת 1400. רבים ממלומדי העיר הוגלו לסמרקאנד ואחרים נמלטו למצרים ולסוריה. האוניברסיטה נסגרה ונפתחה רק לזמן קצר בין השנים 1589-1638. במבנה האוניברסיטה נפתחה באותה עת מדרסה חדשה בשם "אל-אצאפיה", אשר במקור היוותה את אחת הפקולטות שלה. 
בשנת 1826 נפתחה אל-מוסתנציריה מחדש בידי דאוד פאשה, המושל העות'מאני של העיר. לאחר מתן העצמאות לעיראק בשנות ה-30 של המאה העשרים יוסדה מחדש כאוניברסיטה החשובה בעיראק. בשנים 1940, 1960 ו-1973, עבר המבנה שיקום משמעותי שהחזיר לו מעט מהודו בימי קדם.

כיום

באוניברסיטה פקולטות לרפואה, משפטים, ניהול וכלכלה, חינוך, מדעים, חינוך גופני, הנדסה, רוקחות, מדעי המדינה, הוראה ורפואת שיניים. 
האוניברסיטה ממוקמת במרכז בגדאד העתיקה, בקרבת שוק הסראי, רחוב אל-מתנבי, הארמון העבאסי ורחוב הח'ליף. הבניין מעוצב בסגנון הפרסי, וכולל 4 איוואנים ציריים הבנויים מסביב לחצר מרכזית.
שזיף לב אדום

זני השזיף

הזנים של שזיפי לב אדום מחולקת לשלוש קבוצת הכוללות: שזיף אדום ציפה, שזיף פלמגרנט ושזיף אבטיח. הפירות נמכרים בישראל, ארצות הברית, דרום אמריקה, אפריקה, במזרח הרחוק ובאירופה.

שזיף אדום הציפה

מחקר שנערך במכון וולקני על ידי פרופ' יוסי קנר מצא ששזיפים בעלי ציפה אדומה הם בעלי תכולת נוגדי חמצון הגבוהה ביותר מבין הפירות הטריים שנמכרים בישראל]. במסגרת המחקר נמצא ששיעור נוגדי החמצון בשזיף אדום הציפה גבוה משמעותית מפירות אחרים]: פי 3 מאשר ברימון ופי 5 מאשר ביין אדום, תפוח או בננה.
שזיפים אדומי ציפה מתאפיינים במראה של קליפה שחורה ובשר פרי אדום הבהיר לעומת שאר הזנים. גודל הפרי גדול וקליפתו מנוקדת. עונת ההבשלה של הפרי נמשכת לאורך כל עונת פירות הקיץ.
זן נוסף מהמשפחה הוא שזיף מריל, זן של שזיף יפני עם ציפה בגוון אדום כהה, טעמו מורכב מעסיסי מתוק וחמיצות מועטה.

שזיף אבטיח

שזיפים בעלי קליפה ירוקה שלעיתים מנוקדת באדום, בשר הפרי בגוון אדום כהה ומכיל עסיס רב. טעמם מושפע מאיזון בין רמות הסוכר והחומצה של הפרי. שזיפי האבטיח מבשילים מחודש מאי ועד ספטמבר.
זן נוסף הוא קרוקודיל דנדי.

שזיפי הפלמגרנט (שזיף רימוני)

השזיפים כהים מבחוץ ובשרם בצבעי ארגמן ושני המכיל רמות גבוהות של סוכר. הזנים של שזיף פלמגרנט מניבים פירות גדולים שהבשלתם ממאי ועד ספטמבר.
נשים למען עתיד ישראל

פעילות

פעילויות התנועה כללו הפגנות מחאה נגד הסכמי אוסלו, החתמה על עצומה נגד הקמת מדינה פלסטינית והפצת סטיקרים וחומר הסברה לציבור. במהלך "מבצע חומת מגן" ולאחריו, התנדבו פעילות הארגון לעודד את חיילי צה"ל מול פעילות ארגון השמאל מחסום ווטש.
משנת 2013 מוציאה התנועה כתב העת ריבונות, העוסק בסוגיית הריבונות הישראלית בשטחי יהודה ושומרון. "ריבונות" מודפס במקביל בעברית, באנגלית, בצרפתית וברוסית.
לאחר חטיפת שלושת הנערים, הובילה התנועה את ההיאחזות בשמורת "עוז וגאו"ן".
רכבל חיפה

רקע

בספרו של בנימין זאב הרצל, "אלטנוילנד" (בתרגומו של נחום סוקולוב) מופיע התיאור: 
בני השטן, מה זאת? צעק קינגסקורט, ויור באצבעו אל מרכבת ברזל גדולה שעופפה מעל לעצי התמרים, ובעד חלונותיה נשקפו היושבים בה. המרכבה הייתה תלויה ותרחף על פני רשת של גשר ברזל כביר.
ודוד ליטוואק ענה: זאת היא מסלת הברזל החשמלית המעופפת. הלא ראית כמוה באירופא.
 
תיאור זה התממש ברכבל חיפה, ואפילו הדקלים נטועים בתחנת בת גלים.

מבנה

הרכבל בנוי משש קרוניות, הנעות שלוש לכל כיוון. הקמתו נעשתה למטרות תיירות בתקופת כהונתו של אריה גוראל כראש עיריית חיפה. בשל צורתן הכדורית של הקרוניות, זכה לעיתים הרכבל לכינוי "הביצים של גוראל" בפי חלק מתושבי האזור. המיזם, שהוקם ב-1986 על ידי "החברה הכלכלית לחיפה", הוא בשנות האלפיים עסק בבעלות פרטית של חברת "יטבתה" ("י. בעיר אחזקות 1995 בע"מ"), אשר הפעילה את רשת המסעדות "יטבתה בעיר".
בתצורתו הראשונית הרכבל היה אמור לנוע, כמעט ללא הפסק ובתוכו הנוסעים היו אמורים לשמוע הסברים על הנוף הנשקף ממנו. בשנות האלפיים, הקרוניות יוצאות לדרכן, מכל אחת מהתחנות, מדי רבע שעה. הן נוסעות כדבוקה אחת וגם מערכת השמע חדלה מלפעול.
אורכו של הרכבל הוא 355 מטרים והפרש הגבהים בין שתי תחנותיו, 130 מטרים. 
במהלך מלחמת לבנון השנייה הושבת הרכבל, והוא חזר לפעול כשנה וחצי לאחר מכן.
ב-1 בינואר 2016 נקרע כבל התקשורת של הרכבל עקב הרוחות העזות, ועקב כך הושבת הרכבל. לאחר כחודשיים חזר הרכבל לפעילות.
בדם קר

תרגומים לעברית

הספר יצא בעברית בשנות ה-60 בהוצאת לדורי, בתרגומה של עליזה נצר. בשנת 2009 יצא תרגום חדש של ליאור שטרנברג, בהוצאת כתר.
קטע מתוך התרגום החדש:
כאן הייתה הדלת פתוחה למחצה; היא פתחה אותה מעט יותר - מספיק על מנת לראות שבמשרד לא היה דבר מלבד אפלולית - אבל היא חשבה שאם "תתפרץ פנימה", זה לא ימצא חן בעיני משפחת קלאטר. היא דפקה, צילצלה ולבסוף הלכה אל מאחורי הבית. המוסך היה שם והיא הבחינה ששתי המכוניות, שברולט סדן, חנו בו. כלומר, הם חייבים להיות בבית. אולם לאחר שהמתינה לשווא מול הדלת השלישית, שהובילה ל"חדר שירות", ומול רביעית, הדלת למטבח, היא חזרה אל אביה, והוא שאמר, "אולי הם ישנים".
"אבל זה בלתי אפשרי. אתה יכול לתאר לעצמך שמר קלאטר לא ילך לכנסייה? שהוא סתם ישן?"...
—
מני ליברטי

שירות צבאי

ליברטי התגייס לצה"ל בנובמבר 1997, ושובץ בגדוד חרוב. עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. עם סיום הקורס שב לגדוד חרוב ומונה למפקד מחלקה. בהמשך שימש כמפקד פלוגה בגדוד חרוב. לאחר מכן מונה למפקד פלגה ביחידת דובדבן. במהלך האינתיפאדה השנייה עבר לחטיבת הנח"ל ומונה לסגן מפקד גדוד 50. לאחר מכן שימש כראש לשכת מפקד פיקוד המרכז, אבי מזרחי.
באוקטובר 2012 הועלה לדרגת סא"ל ומונה למפקד גדס"ר נח"ל, והוביל אותו בין היתר במבצע שובו אחים, לאחר המבצע סיים את תפקידו ביוני 2014. בהמשך שימש כמפקד גדוד הדס בבה"ד 1 בין השנים 2014–2015. לאחר מכן מונה למפקד בא"ח נח"ל בין השנים 2015–2017. ב-20 באפריל 2017 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד עוצבת חירם, ושימש בתפקיד בין היתר במהלך מבצע מגן צפוני, את תפקידו סיים ב-10 ביולי 2019. באוגוסט 2019 מונה לקצין אג"ם של פיקוד הדרום.
ליברטי נשוי ואב לשלושה.
אנטוליאן איגל

אנטוליאן איגל הוא תרגיל הדגל של חיל האוויר הטורקי לאימון בלוחמה אווירית. התרגיל מתקיים במטווח קוניה הסמוך לבסיס חיל האוויר בקוניה השוכן במרכז אנטוליה, כ-250 ק"מ מדרום לאנקרה, טורקיה. התרגיל כולל קרבות אוויר, תקיפות קרקע עם תחמושת חיה, משימות דיכוי הגנה אווירית ותדלוק אווירי. התרגיל מבוסס על תרגיל הרד פלאג האמריקני.
התרגיל הראשון מסוג זה נערך ב-16 ביוני 2001 ונמשך 13 ימים. בתרגיל השתתפו חילות האוויר של ישראל, טורקיה, ארצות הברית ונאט"ו. חיל האוויר הישראלי שלח לתרגיל עשרה מטוסי F-16 משלוש טייסות קרב, מסוקי UH-60 בלק הוק ("ינשוף"), מטוסי C-130 הרקולס ("קרנף"), מטוס בואינג 707 ("ראם") לתדלוק אווירי, סוללת נ"מ ונציגים של יחידת החילוץ והפינוי בהיטס. הכוחות התאמנו מעל מישורי אנטוליה סמוך לגבולות סוריה, איראן ועיראק. 
מאז התרגיל הראשון נערכו מספר תרגילים נוספים. בסוף חודש נובמבר 2005 נשלחו שש טייסות ישראליות לטורקיה על–מנת להשתתף בתרגיל נוסף. הכוח הישראלי כלל מטוסי F-16 מדגמי A ו-B ("נץ") ו-F-16I ("סופה") ומסוקי UH-60 בלק הוק ("ינשוף"). מלבד הכוח הישראלי, השתתפו בתרגיל גם טייסים טורקים שטסו במטוסי F-5 ו-F-4 פנטום, וטייסים בלגים ואמריקניים שהטיסו מטוסי F-16 מדגמי C ו-D. בנוסף, השתתפו מטוסי תדלוק וגם מטוס בקרה של נאט"ו מסוג בואינג E-3 Sentry. 
באוקטובר 2009 ביטלה טורקיה את השתתפותו של חיל האוויר הישראלי בתרגיל במחאה על פעולתיו ברצועת עזה במהלך מבצע עופרת יצוקה. כתוצאה מכך, ביטלו חילות האוויר של ארצות הברית, איטליה ויוון אף הן את השתתפותן בתרגיל. בעקבות כך הודיע שר החוץ הטורקי, אהמט דבוטוגלו, כי הוא מקווה שיימצא פתרון למשבר שנוצר בין שתי המדינות, וכי ביטול השתתפות חיל האוויר הישראלי הוא בגלל המתקפה הישראלית על עזה, על אף שקודם לכן הודיע משרד החוץ הטורקי כי ביטול השתתפותה של ישראל בתרגיל כרוך בגורמים טכניים בלבד. ראש הממשלה הטורקי, רג'פ טאיפ ארדואן, הודיע כי "אינו יכול לתת למטוסים שהפציצו בעזה לטוס בשמי טורקיה" וכי "זהו רצון העם". טורקיה החליטה בעקבות הפרשה להפוך את התרגיל מאירוע בינלאומי ללאומי בלבד. כתחליף לתרגיל הטורקי, ייסד חיל האוויר הישראלי בשנת 2013 תרגיל בינלאומי בשם "דגל כחול", המתקיים מדי שנתיים.
יוחנן פאולוס הראשון

בחירתו

לוצ'אני לא היה קרדינל ותיק או ידוע במיוחד, אך סומן בפומבי על ידי פאולוס השישי, כאשר זה האחרון הסיר את רדידו והלבישו על כתפי הקרדינל הנבוך. הקונקלווה שהתכנסה לאחר מותו של פאולוס השישי בחרה בלוצ'אני, הזוטר יחסית, בהצבעה השלישית וברוב של 101 קרדינלים. ככל הנראה הוא היה מועמד פשרה מתקבל על דעתם של הפלגים השמרנים והליברלים. מה שעוד סייע לבחירתו היה הרצון של הקרדינלים האיטלקים למנוע בכל מחיר את בחירתו, לראשונה זה מאות שנים, של אפיפיור לא איטלקי. הצלחה זו הייתה זמנית בלבד: עם מותו נבחר לתפקיד קרול וויטילה הפולני. יוחנן פאולוס עצמו ניבא ש"הזר" יהיה יורשו.

כהונתו

בתקופת כהונתו הקצרה הספיק יוחנן פאולוס להסתבך בכמות נכבדת של מחלוקות, על אף אופיו הנוח. הממסד הכנסייתי התנשא מעליו, זלזל בנאומיו העממיים (באחד מהם הוזכר פינוקיו) וברקע שלו, כמי שלא נשא משרה בכירה בממסד הכנסייתי.
הנושא הטעון ביותר שלתוכו נראה היה כמי שעומד להיכנס, היה פיקוח ילודה. הוא נפגש עם נציגי האו"ם לדון בבעיית פיצוץ האוכלוסין של העולם השלישי. בעצם קיום הדיון הוא נתפס כמי שנסוג מעמדתו הבלתי מתפשרת של פאולוס השישי, שב-1968 קבע בצו ("הומנאה ויטאה") את התנגדותה של הכנסייה הקתולית לכל מניעה או הגבלה של ילודה. הנושא היה כה רגיש שחלק מבעלי תאוריות הקשר מאמינים שהוא נרצח כדי למנוע כל שינוי מנוסח ההומנאה ויטאה.

מותו

בשעות הבוקר המוקדמות של ה-28 בספטמבר 1978 נמצא יוחנן פאולוס הראשון בחדרו בלא רוח חיים, על ידי נזירה שנהגה להביא לו קפה של בוקר. סיבת המוות הרשמית שסיפקה הכנסייה הייתה התקף לב. האפיפיור נחנט בו ביום ונקבר בחופזה, בלא שתבוצע בו נתיחה שלאחר המוות.
הכנסייה טיפלה במשבר באורח כושל, שלא לומר מעורר חשד. דוברי הכנסייה שיקרו לגבי זהות מוצאת הגופה, לגבי הספר שאותו קרא כשמת (שבכלל היה בוונציה באותה עת) ולגבי זמן מותו. הם הפיצו סיפורים שונים ומשונים על בריאותו ורמזו שהוא היה מעשן כבד, בעוד שהוא מעולם לא עישן. כשמוסיפים לאלה את החניטה המהירה ואת הסירוב לנתיחה - בטענה שחוקי הכנסייה אוסרים אותה, אף שב-1830 נותח אפיפיור מת - מתקבלת תמונה מעוררת תהיות.
כדרכן של תעלומות כגון זו, נעטף גרעין האמת והעובדות בענן של שמועות לא מבוססות, למשל, שמבקר בוותיקן מת ימים אחדים קודם לכן משתיית משקה מורעל שיועד לאפיפיור.

מורשתו

לא ניתן לדעת אם אכן היה ממש בכוונות שיוחסו לו, לשנות את גישתה של הכנסייה לנושא הפיקוח על הילודה. אם הייתה כוונה כזו, הרי שהיא מתה איתו, משום שיורשו, יוחנן פאולוס השני, נצמד לדוקטרינת ההומנאה ויטאה באדיקות.
עיקר המורשת של כהונתו הקצרה טמונה בתדמיתו החמה ובפשטות והעממיות שהוא הביא עמו לתפקיד. טקס ההכתרה המפואר, שהיה נהוג לפניו, הוחלף על ידו בטקס צנוע ותכליתי יותר הנוהג מאז.
גם בקרב מי שלא האמינו בתאוריות הקשר, עוררה פרשיית מותו ספקנות וחשדנות מסוימת כלפי בכירי הוותיקן.
ההתנגדות הפנימית למינוי אפיפיור לא-איטלקי התמוטטה לאחר מותו. שלושת האפיפיורים שמונו מאז היו האחד פולני השני גרמני והשלישי ארגנטינאי.
תוצאה אחת שאולי ניתן לראות בה הפקת לקחים מצד הוותיקן, היא שלרשותו של יוחנן פאולוס השני עמד טיפול רפואי מהשורה הראשונה והוא אף ניצל בעזרתו מניסיון התנקשות.
חוף דאנקו

גילוי החוף

החוף נחקר בחודשים ינואר ופברואר 1898 על ידי המשלחת האנטארקטית הבלגית בפיקודו של אדריאן דה ז'רלאש.

מקור השם

ז'ארלש קרא לחוף על שמו של סגן אמיל דאנקו (Emile Danco) חבר המשלחת שמת במהלך עבודת המשלחת, ב-5 ביוני 1898.

לקריאה נוספת

• R. Casaux, M. L. Bertolin, A. Carlini, Feeding habits of three seal species at the Danco Coast,Antarctica: a re-assessment, Polar Biol (2011) 34:1615–1620, DOI 10.1007/s00300-011-0994-1
דב פרומר

ביוגרפיה

נולד בפולין, בעיירה וולברום שבמחוז אולקוש לראובן ופייגל-לאה. בנעוריו למד בישיבה בוורשה שם ספג רעיונות ציוניים. כדי להגשים את חלומו לעלות לארץ ישראל, רכש מקצוע כשען והצטרף ל"הכשרה" של אגודת ישראל ליד העיר אולקוש. בשנת תרצ"ה (1934) נשא לאשה את לאה-רוזא לבית פרייליך וכחצי שנה לאחר מכן עלו בני הזוג ארצה באוניה "גליליאה".

קריית שמואל

בשנים הראשונות לאחר עלייתם, גרו בני הזוג פרומר בחיפה, אצל משפחת אמיתין. לפרנסתו עסק דב בשענות, המקצוע שרכש כשוליה אצל חותנו. ב-1936 הצטרף לקבוצת אנשי הפועל המזרחי, שהחלו בייסוד שכונה חדשה בעמק זבולון השומם, בסמוך לקריית חיים, על קרקע שרכשה הקרן הקיימת. ביתו היה בין 13 הבתים הראשונים שנבנו על הקרקע החולית, ברחוב בר-אילן של ימינו. מכיוון שהבתים נבנו באזור שומם, כשממערב להם רק דיונות חול ובהן פזורים אוהלי בדואים, נאלצו התושבים לבצע בעצמם את השמירה על היישוב "בעזרת רובה ציד ברישיון ושני אקדחים בלתי ליגליים".
ערב פרוץ מלחמת העולם השנייה נסעה אשתו של פרומר, לאה-רוזא, לביקור משפחתי בפולין, בה נלכדה עם כיבושה על ידי גרמניה הנאצית, ורק לאחר מאמץ דיפלומטי נרחב שהובילה ממשלת בריטניה התאפשר חזרתה לארץ, בתוך קבוצת תושבי ארץ ישראל נוספים.
פרומר הקים בחיפה את חברת "המצליח", שאותה ניהל עד סוף ימיו, ושימש כסוכן הראשי של מפעל הפיס באזור חיפה. במקביל, כיהן כחבר ולאחר מכן כיושב ראש ועד קריית שמואל, כחבר המועצה הדתית בחיפה וכחבר מועצת העיר חיפה מטעם המפד"ל. עסק בפעילות ציבורית ענפה, שכללה את הקמת בית הכנסת המרכזי בקריית שמואל, והקמה של מוסדות חינוך וצדקה. בשנת 1957 סייע בהעברת ארון הקודש מרג'ו אמיליה לישראל והעמדתו באולם בית הכנסת המרכזי.

הישיבה

גולת הכותרת של פועלו הייתה הקמת ישיבת בני עקיבא פרחי אהרן בקריה. בהיעדר מוסד חינוך תורני שאינו חרדי בכל אזור חיפה והקריות, נאלצו ילדי הציוניות הדתית באזור להרחיק נדוד עד לכפר הרא"ה ולירושלים. פרומר לחץ על מרכז ישיבות בני עקיבא כדי שיזרזו את פתיחת הישיבה בקריית שמואל. פרומר וחבריו בוועד קריית שמואל הצליחו לשכנע את ראש העירייה, אבא חושי, להכיר בישיבה גם כתיכון עירוני. לפי עדותו של פרומר, את ההחלטה קיבל אבא חושי בפגישה שבה השתתפו יו"ר ועד קריית שמואל, יוסף שטרן, אברהם יוסיפון ופרומר עצמו, לאחר ששטרן "שבה את לבו ברעיון החדשני, שעירית חיפה תהיה הראשונה להקמת ישיבה עירונית". דבר זה הפך אחר כך למודל ארצי לשיתוף פעולה בין רשויות עירוניות לבין מרכז ישיבות בני עקיבא ואיפשר את פתיחתן של ישיבות תיכוניות עירוניות במקומות נוספים ברחבי הארץ. לאחר שזכתה הישיבה להכרה מוניציפלית, המשיך פרומר לכהן בהנהלתה, במקביל לכהונתו במועצת העיר.

אחרית ימיו

בשנותיו האחרונות הקדיש דב את זמנו להוצאה מחודשת ומורחבת של כתבי דודו מצד אביו, הרב אריה צבי פרומר מקוז'יגלוב.
זמן קצר לאחר פטירתו ב-1989, הפיקה החברה הממשלתית למדליות ומטבעות את המדליה הממלכתית "הכותל", שהייתה פרי יוזמתו, כעדות לקשר החזק של העם היהודי לירושלים.
פוגארה

פוּגַארַה (בערבית: فغرة (פע'רת), בתרגום לעברית: באר שרשרת) היא כינוי למערכת של הולכת מים והשקיה ממפלס מי התהום אל פני השטח לצורכי חקלאות. מקורה של השיטה בממלכת פרס של המאה השישית לפני הספירה. טכנולוגיה זו יצרה מקור מים יציב שניתן להשען עליו לצורכי התיישבות אדם ולצורכי השקיה מהעת העתיקה ועד ימינו באזורים בעלי אקלים מדברי.
העקרון המונח ביסוד מערכת הפוגארות הוא קידוח אנכי בקרקע, המגיע אל מפלס מי-התהום, שם נתפסים המים ומוּלַכִים במנהרה אופקית, תת-קרקעית, בשיפוע מתון אל יעד המרוחק מנקודת הקידוח. לרוב ימוקמו הפוגארות בפיתחן של מניפות סחף. לאורך המנהרה נחפרו פירים רבים לשם אוורור המים, לשם הוצאת חומר המרוחק מנקודת הקידוח, וכן למטרות עבודות אחזקה וביקורת על כמות המים ומפלסם. בישראל מוכרים כמה אתרי פוגארות ארכאולוגיים בבקעת הירדן ובערבה התיכונה והדרומית.

אטימולוגיה

מקור המילה פוגארות מערבית מרוקאית. פירוש המילה فغر (פַעַ'ר) מערבית הוא "פער את פיו". מכאן הקשר לקידוח הבורות וחפירת המנהרות. הסיבה שבגינה אומרים בעברית פוגארות היא לשונית: האות ע'ין (غ) בשפה הערבית נהגית כמו ר' צרפתית (לדוגמה: מע'ר- נהגה בערבית כמרר ופוע'ארות-נהגה כפורארות). המילה פוגארות נבחרה על מנת שיהיה לישראלים נוח יותר להגות (כמו בגדאד במקום בע'דאד ואבו גוש במקום אבו ע'וש).
כינויים נוספים למערכת זו מגיעים מהשפה הערבית ומפרסית: בשפה הערבית קַנַאת (قناة -Qanat) פירושה תעלה או צינור ובשפה הפרסית כינויה של המערכת הוא קַארִיז (كاريز kariz) ופירושה תעלה או ניקבה.

תהליך ההפצה של הטכנולוגיה

הטכנולוגיה של השקיה באמצעות תעלות במניפות סחף הופצה לארצות רבות בהן האקלים הוא מדברי: מפרס מזרחה לסין אפגניסטן ופקיסטן ומערבה לערב הסעודית, ומשם לארצות צפון אפריקה אלג'יר ולוב ועד למרוקו. בזמן הכיבוש המוסלמי הטכנולוגיה הגיעה עד ספרד ובין היתר הגיעה הטכנולוגיה גם למרחבי ארץ ישראל, ירדן וסוריה. כיום ניתן לראות שרידים של טכנולוגיה זו במרחבי ארץ ישראל בבקעת הירדן, בעין יהב, במלחת יטבתה וכן בעברונה שליד אילת. הפוגארות שנמצאו במרחבי ארץ ישראל מתוארכות לתקופה הערבית הקדומה (המאה ה-8 לספירה).

טכניקת הבנייה

הפוגארות נחפרו לרוב בתוך מניפת סחף ממרגלות ההר לכוון האזור בעל האדמה הטובה אשר בו היו השטחים המעובדים. המנהרות נחפרו תוך כדי שמירה על שיפוע מתון כדי לא לגרום לסחף יתר במנהרה. על ידי הובלה של מים בתת-הקרקע באזורים מדבריים. תעלות תת-קרקעיות אלו פתרו את בעיית ההתאדות וכך הפך ניצול המים ליעיל הרבה יותר. תוך כדי חפירת המנהרה, העפר הוצא כלפי מעלה דרך פירים ונשפך החוצה. לאחר הוצאת העפר דופנה התקרה של המנהרה.
גובה המנהרה היה קטן מחצי מטר ולכן רק אנשים נמוכים מאד, ככל הנראה גמדים, יכלו לעשות מלאכה זו. ישנה סברה שטוענת כי היו משפחות של גמדים אשר מקצועם היה התקנת פוגארות. התקנת הפוגארות נחשבת הייתה לסוד מקצועי. החוקרים טוענים כי מבצע הנדסי זה יכול היה להיעשות רק על ידי השלטון המרכזי ולא על ידי כל אדם, זאת משום שרק מעטים ידעו את הסוד הטכנולוגי של בנית הפוגארות. אם כן, עובדת מציאת מספר רב של פוגארות באזור בקעת הירדן, עין יהב, יטבתה ועברונה מצביעה על כך שבתקופה הערבית הקדומה נעשה כאן מפעל פיתוח חקלאי ורציני אשר בוצע על ידי השלטון המרכזי שישב ברמלה.
מאהר דבאח

פרופ' מאהר דבאח (נולד ב-1974) הוא מרצה ערבי-ישראלי בתחום ההגבלים העסקיים, המלמד וחוקר כיום באוניברסיטת לונדון בבריטניה.
דבאח נולד בכפר דיר אל אסד שבגליל, כבן זקונים להורים מעוטי השכלה ואח לשלושה בנים ושלוש בנות. הוא גדל בישראל לפני שעבר לגור בבריטניה. סיים ב-1996 תואר ראשון במשפטים באוניברסיטת ויילס Aberystwyth, חזר לישראל ועבר מבחני הסמכה. לאחר מכן חזר לבריטניה ולמד לתואר שני ושלישי בקינגס קולג' בלונדון. עבודת הדוקטורט שלו עסקה בגלובליזציה של דיני תחרות; היא יצאה כספר בהוצאת קיימברידג' והפכה לרב-מכר ותורגמה לשפות רבות. דבאח התמנה לפרופסור כבר בגיל 28.
ב-2005, בהמשך לעבודתו כפרופסור-חבר בבית הספר קווין מרי, החל בישראל התמחות כעורך דין אצל השופט יורם דנציגר, והמשיך בהתמחות בבית המשפט העליון אצל השופט אהרן ברק.
דבאח נחשב כיום למומחה מוביל בתחום ההגבלים העסקיים והתחרות העסקית. הוא מכהן כמנהל המרכז הבינתחומי של דיני ומדיניות התחרות באוניברסיטת לונדון, וכיועץ של גופים ממשלתיים ועסקיים, כמו גם ארגונים בינלאומיים ובהם ארגון OECD. הוא העורך הראשי של סדרת ההגבלים העסקיים מטעם הוצאת אוניברסיטת קיימברידג'. פרסם שבעה ספרים ומאות מאמרים בכתבי עת אקדמיים.
מכהן גם כפרופסור-אורח במכללה למינהל בישראל, בה ייסד את מרכז המחקר הראשון בתחום ההגבלים העסקיים בישראל.
דבאח הוא הישראלי הראשון שהגיע לדרגת פרופסור מן המניין בתחום ההגבלים העסקיים. הוא גם הערבי-ישראלי הראשון אשר זכה בדרגה זו בתחום המשפטים בכלל.
ב-2011 היה מועמד לתפקיד הממונה על ההגבלים העסקיים בישראל, אך לא נבחר.
דבאח פעיל בארגוני צדקה ומממן קרן התורמת לבתי ספר בקרב המגזר הערבי בישראל.
האיש ללא שם

הטרילוגיה האיש ללא שם (באיטלקית: Trilogia del dollaro; ידועה גם בשם: Trilogia dell'Uomo senza nome) היא טרילוגיה של סרטים בבימויו של סרג'ו לאונה ובכיכובו של קלינט איסטווד. הטרילוגיה מתחילה בסרט "בעבור חופן דולרים" (1964), ממשיכה עם "הצלפים" (1965), ונחתמת באחרון והמפורסם מהסדרה: "הטוב, הרע והמכוער" (1966).
הדמות היחידה שמופיעה בכל שלושת הסרטים, ושנתנה לטרילוגיה את שמה, היא של "האיש ללא שם" (איסטווד) – אדם מסתורי שאף אחד לא יודע את שמו האמיתי או כל פרט ביוגרפי עליו, ובשלושת הסרטים הוא מכונה בשמות "ג'ו", "מנקו", ו"בלונדי". מלבד איסטווד היו עוד מספר שחקנים ששיחקו בשלושת הסרטים, אך בתור דמויות משתנות.
הטרילוגיה היא מסוג מערבוני הספגטי של שנות השישים, שצולמו בתקציב נמוך יחסית (אף על פי ש"הטוב הרע והמכוער" חרג מן התקציב הנמוך וצולם בתקציב של מיליון דולר) ולעגו למערבונים האמריקאים של אותה התקופה, בהם תמיד היו הגדרות ה"טוב" ו"הרע" מאוד חד-משמעיות, והגיבורים תמיד התלבשו כאילו יצאו זה עתה מסלון יופי. בסרטיו של ליאונה, לעומת זאת, הגיבורים מלוכלכים ומיוזעים, והמוסר שלהם אינו חד-משמעי. למשל, ב"הטוב הרע והמכוער" ה"טוב" גם הוא פושע, ה"רע" נאמן מאוד למי ששילם לו, ו"המכוער" לא הרבה יותר מכוער מן השאר.
שמה של הטרילוגיה הולך לפניה בעיקר בזכות סרטה האחרון, "הטוב הרע והמכוער", שהתפרסם מאוד ומשפטים ממנו מצוטטים רבות. בסרט מוצגים שלושה אקדוחנים נחושים ובלתי מתפשרים שעוסקים במרדף אחרי אוצר: "הטוב", המגולם על ידי איסטווד, "הרע", המגולם על ידי לי ואן-קליף, ו"המכוער", המגולם על ידי אלי וולך. שלושת הגיבורים הם פושעים, גם הטוב, אבל מה שמבדיל ביניהם הוא התנהגותם. "הטוב" הוא בעל כבוד ומוצג בסרט כבעל חמלה מסוימת, כמו כל גיבור טיפוסי במערבון הוא לעולם לא שולף ראשון, לעולם לא יורה מהמארב, וכמעט תמיד ידו על העליונה. "המכוער" הוא נקמן ופושע מלוכלך, שלא בוחל בשום אמצעי על מנת להרוויח כסף, ו"הרע" הוא אכזר שאינו בוחל באמצעים, ולעיתים במהלך הסרט אף נדמה שהוא נהנה מגרימת כאב וסבל לאנשים. 
שלושת הסרטים נחשבים כסרטים ותיקים ויסודיים בקולנוע העולמי.
יוסף בראל

ביוגרפיה

יוסף בראל נולד ב-1941 במצרים. סיים תואר ראשון ברוקחות ובכימיה מאוניברסיטת קהיר. בישראל השתלב כקריין ועורך תוכניות בקול ישראל בערבית ואחר כך עבר לטלוויזיה הישראלית בערבית, שם ניהל את חטיבת החדשות. לאחר מכן נבחר לתפקיד מנהל הטלוויזיה בערבית. בשנת 1985 זכתה הטלוויזיה בערבית בניהולו בפרס ישראל על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה. בהמשך מונה בראל למנהל הטלוויזיה. בשנת 1993 פרש מתפקיד מנהל הטלוויזיה ויצא לפנסיה. אולם בשנת 1995 נקרא לעמוד בראש צוות שיהפוך את ערוץ הכנסת- "ערוץ 33" לערוץ לווייני שישדר לתושבי המזרח התיכון ויציג להם את מדינת ישראל "כמות שהיא". בשנת 2001 מונה באופן זמני למנכ"ל רשות השידור ובמאי 2002 מונה למנכ"ל קבוע. 
בתקופת כהונתו פעל להשגת ייצוג יותר גדול לימין ברשות השידור ובין השאר נתן במה לאורי דן נאמנו של ראש הממשלה, דאז, אריאל שרון.
בדו"ח מבקר המדינה נטען כי תקופת כהונתו של בראל התאפיינה בסדרת כישלונות ניהוליים, אי-סדרים כספיים, מינוי מקורבים ומתן "שוחד מסך", כלומר - הענקת זמן מסך לפוליטיקאים הממונים עליו (ראו ערך ערוץ 33). 
היועץ המשפטי לממשלה, מני מזוז כתב: "בראל פעל בניגוד לחוק ולכללי מינהל תקין בהקשרים שונים, ובהם מינויי מקורבים, העסקה וקידום עובדים ללא מכרזים כדין, התקשרויות עם יועצים חיצוניים ועם מפיקי תוכניות ללא קבלת אישור הגורמים המוסמכים, ועוד".
דברים אלו סייעו ליריביו בתוך רשות השידור ומתנגדיו הפוליטיים לפעול להדחתו, ובסוף שנת 2004, החל אהוד אולמרט שהיה השר הממונה על רשות השידור, בהליכי הדחה של יוסף בראל. 
ב-3 במאי 2005 הודח יוסף בראל בהחלטת ממשלת ישראל ברוב גדול, בהתנגדות של דליה איציק ומאיר שטרית. סילבן שלום וצחי הנגבי לא הורשו להשתתף בהצבעה בגלל קרבה משפחתית לעובדי רשות השידור. לאחר ההדחה, טען השר הממונה על רשות השידור, אהוד אולמרט, כי בראל הציע לו זמן מסך אם יימנע מלנסות להדיחו.
בשנת 2012 מונתה בתו מירה בראל לתפקיד עורכת בכירה בקול ישראל.
הר התקווה

הר התקווה (Mount Hope) הוא שמה של חווה חקלאית שהוקמה באמצע המאה ה-19 על ידי שתי קבוצות של נוצרים פרוטסטנטים, מפרוסיה ומארצות הברית, באזור שבו שוכן כיום בית הספר "שבח מופת" בדרום תל אביב.
הקבוצה הפרוסית של מייסדי החווה, מרביתם בני משפחת גרוסשטיינבק (Großsteinbeck), היגרה לארץ ישראל מוופרטל בנובמבר 1849, ולאחר שהתגוררה בירושלים עברה בשנת 1851 ליפו. הקבוצה האמריקאית, נוצרים שומרי שבת מפילדלפיה, הגיעה למקום בתחילת 1853 והונהגה על ידי קלורינדה מיינור, שהגיעה לארץ עם בנה צ'ארלס. בני שתי הקבוצות האמינו שהתיישבותם בארץ ישראל תקרב את הגאולה. 
קלורינדה מיינור חכרה שטח אדמה בן 30 דונם מידי פטר קלאסן (דוד בן אברהם), שעליו הוקמה חוות "הר התקווה". היא גם חכרה את פרדס מונטיפיורי מידי יהודה הלוי מרגוזה. את האדמות עיבדה הקבוצה יחד עם פועלים יהודים מיפו.
מיינור פנתה במכתב לקוראי ה"אוקסידנט", כתב עת יהודי-אמריקאי, בבקשה לסיוע כספי.
בשנת 1854 הגיעה לחווה מהכפר גרוטון שבמסצ'וסטס משפחה נוספת - וולטר דיקסון עם אשתו שרה, בנו הנרי ובנותיו אלמירה, אן, מארי וקרוליין.
ביוני 1854 נישאו בחתונה כפולה בחווה יוהאן גרוסטיינבק לאלמירה דיקסון ואחותה מארי לפרידריך גרוסטיינבק.
ב-1855 הגיע משה מונטיפיורי לביקורו הרביעי בארץ. הוא רכש את אדמותיו של מרגוזה והפך את מיינור למנהלת השטח. 
דרי החווה סבלו ממחלת המלריה ומהתנכלויות של שכניהם הערבים מהכפר סלמה.
עם מות קלורינדה מיינור מסרטן ב-6 בנובמבר 1855, המשיך צ'ארלס, בנה של קלורינדה, לנהל את פרדס מונטיפיורי כשנתיים נוספות ולאחר מכן שב לארצות הברית.
חלק מאנשי קבוצתה של קלורינדה חזרו לארצות הברית, ובחווה נותרו כנראה רק שלוש משפחות: האחים יוהאן ופרידריך גרוסשטיינבק עם נשותיהם, האחיות לבית דיקסון, ובני משפחת דיקסון: ההורים וולטר ושרה וילדיהם הנרי וקרוליין. 
בינואר 1857 ביקר הסופר האמריקאי הרמן מלוויל, מחברו של "מובי דיק", בחווה וכתב על כך ברשימותיו: "בית הספר החקלאי שבנו האמריקאים ליהודים נכשל. היהודים אמנם הגיעו לשם, אך השימו עצמם נרגשים, קיבלו בגדים ונעלמו".
ב-11 בינואר 1858 התנפלו חמישה ערבים על החווה, רצחו את פרידריך גרוסשטיינבק ואנסו את שרה דיקסון ואת בתה מרי. בלחץ הקונסוליות של ארצות הברית ופרוסיה עצרו השלטונות העותמאנים ארבעה מהתוקפים ודנו אותם למאסר עולם. ביוני 1858 עזבו דיירי החווה את ארץ ישראל והיגרו לארצות הברית, ובזה הקיץ הקץ על החווה.
בעקבות הידיעות על ההתקפה החליטה קהילת הטמפלרים הגרמנים לדחות את בואה לארץ-ישראל.
נכדה של אלמירה ויוהאן גרוסטיינבק הוא הסופר ג'ון סטיינבק (סבו, יוהאן אדולף גרוסשטיינבק קיצר את שם המשפחה והתאים אותו להגייה האמריקאית בעת הגירתו לארצות הברית).
בשטחה של "הר התקווה" הוקם בשנת 1948 בית הספר "שבח" (כיום "שבח מופת"). בחצר בית הספר ניצב עץ שקמה שנטעו המתיישבים בחווה. 
ב-30 בינואר 1966 הגיע ג'ון סטיינבק לביקור בישראל, במהלכו ביקר באתר.