google/wiki40b huggingface dataset:
רון הווארד

ביוגרפיה

הווארד נולד באוקלהומה שבארצות הברית למשפחה נוצרית. הוריו היו שחקנים וגם אחיו קלינט הוא שחקן. והוא עצמו החל את הקריירה שלו כשחקן בגיל 5. בין השאר שיחק בסרטים "המסע" של הבמאי אנטול ליטבק ב-1959, "איש המוזיקה" בשנת 1962, "הארץ הפראית" בשנת 1970 ובתפקידו הבולט ביותר בסרט "אמריקן גרפיטי" בשנת 1973.
הווארד הופיע גם במספר סדרות טלוויזיה שהבולטת שבהן הייתה "ימים מאושרים". כמו כן, ביים וקריין הווארד לסדרת הטלוויזיה הקומית "משפחה בהפרעה".
בשנת 1977, בעודו משחק בסדרה "ימים מאושרים", ביים הווארד את סרטו הראשון, קומדיה דלת תקציב. לאחר שעזב את תפקידו ב"ימים מאושרים" בשנת 1980 ביים האוורד מספר סרטי טלוויזיה. בשנת 1982 ביים הווארד את הסרט בעל התקציב הגדול הראשון שלו, "משמרת לילה". משנה זו החלה הקריירה של הווארד לנסוק, והוא ביים מספר סרטים שזכו להצלחה ולתהודה, כגון "ספלאש", "קוקון" ו"אפולו 13".
בשנת 2001 ביים האוורד את הסרט "נפלאות התבונה", סרט שעל בימויו זכה בשני פרסי אוסקר לסרט הטוב ביותר, ולבמאי הטוב ביותר. מאוחר יותר ביים את הסרטים על פי ספריו של דן בראון, "צופן דה וינצ'י" (2006) ו"מלאכים ושדים" (2009), שניהם ממוקמים ברשימת 100 שוברי הקופות של כל הזמנים, נכון ל-2011. בשנת 2013 ביים הווארד את דרמת הספורט הביוגרפית "Rush", בכיכובם של כריס המסוורת' ודניאל בריהל. הסרט מספר את סיפור היריבות האמיתי בין שני ענקי מרוץ הפורמולה 1 בשנות השבעים, ניקי לאודה וג'יימס האנט. הסרט היה מועמד לשני פרסי גלובוס הזהב. בשנת 2013 הודיע הווארד כי הוא מעוניין לשוב ולשתף פעולה עם טום הנקס ביצירת סרט קולנוע שיתבסס על הספר "התופת" של הסופר דן בראון. באוקטובר 2016 יצא הסרט "התופת" לאקרנים.
ב-2017 נשכר להחליף את פיל לורד וכריסטופר מילר כבמאי סרט מלחמת הכוכבים אודות דמותו של האן סולו, הלוא הוא "סולו, העתיד לצאת לאקרנים במאי 2018.

חיים אישיים

ב-1975 נישא לסופרת שריל אלי, ולהם ארבעה ילדים, ביניהם השחקנית ברייס דאלאס הווארד.
ניו טאיפיי

היסטוריה

האזור בו נמצאת הרשות היה מיושב במשך אלפי שנים על ידי שבטי ילידים. בסוף המאה ה-17 השתלטה שושלת צ'ינג על טאיוואן, ובני האן בסין עצמה החלו להתיישב באזור כעבור כמה שנים. בהמשך, בחופים שבשטחי הרשות של היום הוקמו נמלים בינלאומיים. ב-1850 הוקמה באזור קונסוליה בריטית, דבר שעזר לפתח את עסקי התה באזור וייצואו לאירופה.
ב-1895 נמסר האי טאיוואן לשליטת האימפריה היפנית. תחת השלטון היפני האזור, ביחד עם שטחי ג'ילונג, טאיפיי ומחוז יילאן של היום, הפך לנציבות בשם טאיקוהו (ביפנית: 臺北州).
ב-1945, לאחר מלחמת העולם השנייה, טאיוואן הוחזרה לידי הרפובליקה הסינית. שטחי הרשות של היום נהפכו למחוז טאיפיי. ב-2010 מעמד המחוז שודרג לרשות מקומית מיוחדת ושמו שונה לשינביי, בעוד שבשפות אחרות מתייחסים אליו כ"ניו טאיפיי" (מילולית: "טאיפיי החדשה").

ממשל

מבחינה מנהלית הרשות המקומית המיוחדת של ניו טאיפיי מחולקת ל-29 נפות (בסינית: 區) אשר כל אחת מהן מחולקת לתת-נפות עירוניות (בסינית: 里). הנפה בָּאנְצְ'יָאו (板橋區) היא המרכז השלטוני של הרשות המקומית.

כלכלה

כלכלת הרשות מסתמכת על תעשייה, בעיקר טכנולוגית, ותיירות.

חינוך

בניו טאיפיי פועלות מספר אוניברסיטאות, בהן אוניברסיטת אלתייה, האוניברסיטה הקתולית פוז'ן (輔仁大學) ואוניברסיטת שִׂינְגְווּ (醒吾科技大學).
אובי

אובי (בקאנג'י: 帯) היא מילה ביפנית שמתייחסת לסוגים שונים של אבנטים, שנלבשים עם קימונו וקייקוגי, על ידי גברים ונשים.

אובי ולבוש יפני מסורתי

אובי הוא האבנט העליון שנלבש מעל לסגנונות שונים של לבוש יפני מסורתי. לעיתים נלבשים מספר אבנטים נוספים מתחת לאובי כדי להחזיק את הבגדים במקומם או כדי לחזק את הצורה של הגוף או של האבנט העליון. לעיתים נקשרו לאובי פריטים שימושיים תיקי טבק או מקטרות בעזרת שרוך שנאחז באובי עם נצקה - פסלים קטנים שגודלם נע מ-3 עד 12 ס"מ בהתאם לסוגיהם, והם עשויים ממגוון חומרים, כגון שנהב, עץ, חרסינה ועוד .

קימונו

אובי נלבש עם כל סוגי הקימונו, ומשמש גם כדי להחזיק את הקימונו סגור ובמקומו על הגוף, וגם לקישוט. אובי יוצרו באופן מסורתי ממשי, ומשי הוא עדיין החומר המסורתי והרשמי לאובי.
האובי שגברים לובשים עם הקימונו הוא מרובע, לרוב ברוחב של כמה סנטימטרים, ואורך של כשני מטרים. הצבעים שלהם הם לרוב כהים, כחול או שחור, ולעיתים הם מעוטרים בתפרים בצבע מנוגד. למשל לבן, הוא נפוץ. הקשר הנפוץ של האובי אצל גברים, נקרא קאי נו קוצ'י. את האובי מלפפים סביב הגוף, מתחת לבטן, פעם אחת או יותר, ולבסוף קושרים קשר מאחורי הגב, לא לגמרי במרכז.
אובי של נשים הוא בערך פי שתים יותר רחב, הוא ארוך יותר במידה ניכרת, ועל פי רוב הרבה יותר מקושט. האובי של הנשים הוא צבעוני למדי, אך סגנונו תלוי גם בקומנו, בלובשת הקומנו ובמועד בו הקומנו נלבש. 
גם האובי של הנשים מתלפף סביב הגוף פעם אחת או יותר. אך הוא נמצא גבוה יותר, לרוב בגבול בין החזה לבטן. גם נשים קושרות את האובי במגוון רחב של קשרים, אך הנפוץ ביניהם הוא קשר הטאיקו, או קשר התוף. שהוא קשר גדול על הגב. שלא כמו הגברים, נשים קושרות את האובי במרכז הגב.

עם האקמה

אובי ניקשר גם מתחת להאקמה, מפריט לבוש מסורתי, ששימש במקור כמכנסי רכיבה של סמוראיים, אך נלבש במצבים שונים גם היום. האקמה נלבשת לרוב על ידי גברים אך לעיתים גם על ידי נשים. גברים קושרים את האובי בקשר מיוחד תחת להאקמה, כדי לתמוך בקרש שנמצא בחלק האחורי העליון שלה.

עם יוקאטה

יוקאטה הוא מעין קימונו של קיץ. הוא קליל יותר ומתאים למזג אוויר חם. היוקאטה נלבש גם בידי גברים, וגם בידי נשים, והאובי שלו לרוב צבעוני יותר, ועשוי ממגוון רחב של בדים. חלק מהגברים לובשים אובי דומה, או זהה, עם היוקאטה, אך חלק לובשים אובי מעוטר יותר, וססגוני יותר. נשים קושרות את האובי עם היוקאטה, במגוון רב של צורות, כשהפופולרית ביותר היא קשת גדולה על הגב.

באמנויות לחימה

אובי נלבש כחלק מהתלבושת בכמה אמנויות לחימה. האובי של אמנויות הלחימה הוא בעובי של כחמישה סנטימטרים, וצבעו משתנה לעיתים, כתלות בדרגת הלובש, ובסוג האמנות, או בית הספר. למרות שסדר הצבעים, מספר הצבעים, והחשיבות שלהם משתנה, לרוב הם נעים בין הצבע הלבן לשחור, כאשר כמה שיותר כהה יותר מתקדם. קיימת אגדה המספרת על מקור המנהג, האגדה מספרת שבעבר היו התלמידים לובשים רק חגורה לבנה, אך לעולם לא מנקים אותה, כיוון שהיו מתאמנים בחוץ, הייתה החגורה מתלכלכת אט אט, וככל שהיו מתקדמים כך צבעה היה מכהה, עד שלבסוף הייתה נהיית שחור לגמרי.
ישנם בתי ספר שמשתמשים בצבעים גם לאחר השחורה, למשל זהב או אדום, אך צורה זו נדירה יותר. האובי נקשר באמנויות לחימה מאחור או מלפנים (כשמחוץ ליפן, תמיד מלפנים). אזור הקשירה, הוא מעט מתחת לבטן, כשישה סנטימטרים מתחת לטבור.

עם האקמה

באמנויות לחימה המשתמשות בהאקמה, האובי נקשר תחתיה כרגיל. נהוג להלביש את ההאקמה על האובי, כך שהוא בעצם תומך אותה ומחזיק אותה על הגוף. האקמה נלבשת לרוב באמנויות לחימה רק על אובי חום או שחור.
צ'אנטאוויר

היסטוריה

האיזכור הראשון לכפר הוא מ-1462 עת נשלט האזור על ידי ממלכת הונגריה. ב-1542 נכבש האזור על ידי צבאותיו של סולימאן הראשון, סולטאן האימפריה העות'מאנית. במהלך מלחמת האימפריה העות'מאנית-הליגה הקדושה (1683–1699) נכבש הכפר על ידי צבא ממלכת הבסבורג ולאחר חתימת הסכם קרלוביץ נותר בשטח הספר של הממלכה.
בהמשך נשלט האזור על ידי האימפריה האוסטרו-הונגרית ולאחר מלחמת העולם הראשונה נכלל הכפר בשטחי ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים אשר הפכה בהמשך לממלכת יוגוסלביה. באפריל 1941 במהלך מלחמת העולם השנייה תקפה גרמניה הנאצית את יוגוסלביה והכניעה את צבאה תוך ימים אחדים. אזור באצ'קה נמסר לחזקת הונגריה. לאחר המלחמה נכלל היישוב בשטח הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה והפך מרכז חקלאי אזורי. לאחר התפרקות יוגוסלביה עבר לחזקת סרביה.

הקהילה היהודית

חקלאים יהודים התיישבו בכפר ב-1847. מספר שנים לאחר מכן הוקם בית עלמין לקהילה וב-1860 נחנך בית הכנסת. ב-1900 התגוררו בצ'אנטאוויר 186 יהודים שהיוו 2.7 אחוזים מכלל האוכלוסייה. ב-1931 התגוררו בכפר 78 יהודים ובפרוץ מלחמת העולם השנייה מנתה הקהילה 66 נפשות. תושבי הכפר נרצחו במהלך שואת יהודי הונגריה. מבנה בית הכנסת נהרס ב-1950. נכון ל-2009 עמד בית העלמין על תילו. בית העלמין שכן בשטח מגודר ובמצב תחזוקתי טוב. במקום מצויות היו מצבות שהכיתוב עליהן בעברית, בהונגרית, בגרמנית ובסרבו-קרואטית.
ברליץ

ברליץ היא חברה העוסקת בלימודי שפות. מאז הקמתה של חברת ברליץ בגרמניה בשנת 1878, התפתחה והפכה לחברה גלובלית, שכיום יש לה מאות בתי ספר ומרכזי לימוד בכל רחבי העולם. לברליץ 118 מרכזי לימוד ברחבי אסיה, 119 מרכזי לימוד בארצות הברית ובקנדה, 212 מרכזי לימוד במדינות אירופה והמזרח התיכון ובסך הכל כ-550 מרכזי לימוד בכל רחבי העולם.
השיטה של בית הספר לשפות מתבססת על פיתוחו של מקים החברה, מקסימיליאן ד. ברליץ, שפיתח טכניקה לפיה התלמידים ידברו במהלך הקורס בכיתה רק בשפה הנלמדת. לאחר פיתוח יכולות הדיבור בשפה, ניתן לפתח גם את יכולת הקריאה והכתיבה. לצד הקורסים המתקיימים בכיתות הלימוד, בקבוצות קטנות, שיווקה ברליץ גם ערכות ניידות ללימוד שפה באופן עצמאי.

היסטוריה

חברת ברליץ הוקמה בשנת 1878 על ידי מקסימיליאן ד. ברליץ. ברליץ הגרמני הגיע לארצות הברית בשנת 1872 כדי ללמד יוונית, לטינית ושפות אירופאיות נוספות. לאחר מספר שנים בארצות הברית הצטרף למכללת וורנר האמריקאית כמרצה מן המנין ללימוד צרפתית וגרמנית. לאחר שהמכללה לא עמדה בסטנדרטים הדרושים באותה תקופה בתחום לימודי השפות, החליט ברליץ לשתף פעולה עם מורה צעיר לצרפתית בשם ניקולס ויחד, פיתחו שיטה לפיה נלמדת השפה הצרפתית באמצעות הצבעה על חפצים והדגמה מילולית במהלך השיעור. השיטה החדשה קצרה שבחים במכללה ועקרונותיה הפכו לעקרונות עליהם מתבססת שיטת ברליץ עד ימינו אלה.
ב-1880 נפתח המרכז הראשון ללימוד שפות בבוסטון ולאחר מספר שנים גם בניו יורק ובוושינגטון. הצלחת המרכזים הביאה לפתיחה של עשרות מרכזים בערים נוספות באמריקה ובאירופה. מותו של מקסימיליאן ברליץ בשנת 1921 לא עצר את ההתפתחות של החברה, הניהול עבר לחותנו ושותפו לעבודה ויקטור הריסון ולאחר שזה הלך לעולמו, עבר ניהול החברה לבנו. מנהל החברה הבא היה סטרומפן-דרי, שכיהן כמנהל החברה במשך כשלושים שנים.
בשנת 1950 הוקם בית הספר לשפות במקסיקו ומשם הדרך לדרום אמריקה הייתה קצרה מאד. בשנות השמונים הוקמו מרכזים בטוקיו ביפן ובמקומות נוספים באסיה. בנובמבר 1988 רכשה חברת מקסוול את מניות חברת מקמילן, שניהלה את ברליץ. ברליץ נרכשה על ידי חברת "פוקוטקה", הידועה כחברת "בנסי". חברה יפנית מובילה לקורסים בהתכתבות ולחומרי לימוד חינוכיים. ב-2001 חזרה בנסי לנהל את ברליץ והחברה הפכה חברה פרטית. תחת ניהולה של "בנסי" כיום, הפכה ברליץ למרכז שפות שכולל גם הוצאה לאור, תרגום והדרכה. כיום מונה חברת ברליץ למעלה מ-530 מרכזים בכל רחבי העולם.

ברליץ בישראל

בישראל פועלים כיום 6 מרכזים של חברת ברליץ, ביניהם מרכזים וירטואליים ומרכזים שכוללים כיתות לימוד אנגלית. במרכזי ברליץ ניתן לבחור מגוון רחב של לימודי שפות, ביניהן: אנגלית, צרפתית, ערבית, רוסית, איטלקית, גרמנית, סינית ועוד. בנוסף, מפעילה ברליץ תוכניות ללימוד אנגלית עסקית, תוכנית לימוד שפות אישי ועוד.
אלפרד קינסי

ביוגרפיה

אלפרד קינסי נולד במדינת ניו ג'רזי שבמזרח ארצות הברית. הוריו היו עניים, והוא סבל כילד מתנאי מחיה ירודים. הוריו היו נוצרים אדוקים, שהשתייכו לכנסייה המתודיסטית. קינסי העיד כי המסגרת הדתית בה גדל מנעה ממנו כל מידע בנושאי מין ומיניות. במסגרת לימודיו בתיכון החל להתעניין בביולוגיה, ובפרט בבוטניקה ובזואולוגיה. יש הטוענים כי המורה שלו לביולוגיה בתיכון, נטלי רות, היא זו שהשפיעה עליו להיות למדען.
כזואולוג חקר קינסי צרעות באוניברסיטה, באינדיאנה. הוא קיבל תואר דוקטור למדעים מאוניברסיטת הרווארד ב-1919 על עבודת דוקטורט שכתב על צרעת העפצים. לאחר קבלת התואר, עבר למחלקה לזואולוגיה של אוניברסיטת אינדיאנה. מאוחר יותר מונה לפרופסור באוניברסיטה זו. התפנית בתחום המחקר של קינסי אירעה בשנת 1933, אז החל להתעניין בנושא מיניות האדם, יש אומרים שהקשר שלו עם מיניות הושפע מכך שגילה את בורותם של הסטודנטים שלו בנושא.] קינסי אף נתבקש ללמד כיתת סטודנטיות על מיניות וגילה שאין ספרים העוסקים בנושא, כך החל לראיין סטודנטים בנושא מיניות. באותה התקופה הייתה החברה בארצות הברית שמרנית במיוחד, והתאפיינה בעקרות בית למופת ובנערות בתולות. קינסי גילה שהאמריקאים אינם פתוחים לנושא זה משום שנחשב לסטייה, אך מממצאיו של קינסי עולה כי מיניות היא נורמה אצל רוב האמריקאים ולא סטייה. ב-1935 נשא הרצאה באוניברסיטה שבה תקף את הבורות השוררת בתחום זה, והביע את דעתו כי "נישואין מאוחרים" (כלומר, לשיטתו, קיום יחסי מין בגיל מאוחר) מזיקים מבחינה פיזיולוגית, כמו כן, ככל שרמת ההשכלה עולה כך גם הפתיחות כלפי המיניות.
קינסי היה ביסקסואל. הוא ואשתו הסכימו ביניהם שהם יכולים לקיים יחסי מין עם אנשים אחרים. קינסי עצמו קיים יחסי מין עם גברים אחרים, ובניהם תלמידו קלייד מרטין.

לאחר מותו

בניו יורק טיימס נכתב עליו לאחר מותו: "מותו בטרם עת של אלפרד קינסי לוקח מהעולם האמריקאי דמות חשובה ורבת ערך, באותה מידה שהייתה שנויה במחלוקת. יהיו אשר יהיו התגובות לממצאיו, והשימוש חסר המצפון בחלקם, העובדה הנשארת שהיה מדען בכל רמ"ח איבריו. לטווח הרחוק הערך שקיים, בחשיבה של זמננו, בדיון שעורר, נשען פחות על ממצאיו ויותר על המתודה בה השתמש כדי לאשר אותם. כל סוג של גישה מדעית לבעיות, שנוגעות למיניות הוא קשה, כיוון שמדובר בתחום אפל, שעמוס בהגדרות כמו: צו מצפון, טאבו, הכשרות קבוצתיות ואינדיבידואליות ותבניות התנהגות ארוכות וממוסדות. חלקן אולי טובות בפני עצמן, אך לא תורמות למדען בדרכו אל האמת. דוקטור קינסי התגבר על מכשול זה על ידי שיטת הפרד ומשול. עבודתו הייתה מצפונית ומקיפה, ובאופן טבעי נעצרה משמעותית עם מותו. בוא נקווה בכנות שהרוח המדעית, שהשרה לא תיפגם בצורה דומה."
חייו היו הנושא של הסרט הביוגרפי "קינסי" (2004) בכיכובו של ליאם ניסן. הספר "המעגל הפנימי" מאת ת. ק. בויל סוקר גם הוא באופן נרחב את עבודתו של קינסי.
יואב ברום

ביוגרפיה

ברום נולד וגדל בקיבוץ שפיים. בנובמבר 1959 התגייס לצה"ל ושובץ בחטיבת גולני. עבר את הגיבוש ליחידות החטיבתיות והתקבל לסיירת גולני. עבר מסלול הכשרה כלוחם וסיים קורס מ"כים חי"ר בהצטיינות. בהמשך עבר קורס קציני חי"ר. בלילה שבין ה-16 וה-17 במרץ 1962 השתתף ברום, כמפקד מחלקה בסיירת בפעולת נוקייב ועוטר בצל"ש מח"ט על אומץ לבו. לאחר מכן השתחרר מצה"ל ושב לקיבוצו. הוא השלים תואר ראשון בכלכלה ומתמטיקה באוניברסיטה העברית. בשירות המילואים לחם במלחמת ששת הימים. לאחר מכן שב לקיבוץ ועבד כמורה. בהמשך מונה למנהל בית-הספר התיכון. כאיש מילואים התנדב לפרויקט ה"נמרים" ולחם במלחמת ההתשה. לאחר מכן שב לשירות קבע ועשה הסבה לשריון. עם פרוץ הקרבות במלחמת יום הכיפורים שב ארצה מחופשה בצרפת וקיבל את הפיקוד על גדוד הסיור 87 שבחטיבה 14, שמפקדו נהרג. תחת פיקודו ביצע הגדוד סיור שחשף את התפר שבין הארמיות המצריות ואפשר את ביצוע צליחת התעלה. במהלך קרב הצליחה לחם בראש גדודו ונהרג. לאחר מותו הועלה לדרגת סא"ל והוענק לו עיטור העוז.
סטארה מוראביצה

היסטוריה

יישוב התקיים במקום מימי הביניים והוא חרב מספר פעמים במהלך קרבות אזוריים. בראשית המאה ה-18 ננטש לאחר המלחמות בין ממלכת הבסבורג לבין האימפריה העות'מאנית. חידוש ההתיישבות במקום והקמתו של הכפר המודרני מתוארך ל-1786 עת התיישבו במקום 334 משפחות הונגריות. במהלך מהפכת 1848 בהונגריה התחוללו קרבות בכפר וחלקים נכבדים ממנו חרבו. הכפר שוקם ועבר בהמשך לחזקת האימפריה האוסטרו-הונגרית עד לאחר מלחמת העולם הראשונה עת עבר לידי ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים אשר שינתה את שמה בהמשך לממלכת יוגוסלביה.
ב-6 באפריל 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה תקפה גרמניה הנאצית את יוגוסלביה והכניעה אותה תוך ימים אחדים. ב-12 באפריל נמסר אזור באצ'קה ובכלל זה הכפר סטארה מוראביצה לחזקת הונגריה. ב-22 באוקטובר 1944 שוחרר הכפר על ידי הצבא האדום ולאחר המלחמה נכלל בשטחי הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה. לאחר פירוק יוגוסלביה עבר האזור לחזקת סרביה.

הקהילה היהודית

מקצת מ-334 המשפחות שהיגרו ב-1786 מהמרחב ההונגרי והקימו את הכפר המודרני היו ממוצא יהודי. המשפחות הראשונות כללו רופאים אזרחיים וצבאיים וסוחרים. ב-1812 התגוררו בכפר 30 יהודים. בית הכנסת הראשון נחנך ב-1850 ובית העלמין בסמוך למועד זה. ב-1850 מנתה הקהילה 204 נפשות. בביתו של רב הקהילה הוקם בית ספר קהילתי ובית מדרש ובו למדו כ-40 תלמידים. בית הספר תוקצב בכמחצית מתקציבה של הקהילה. ב-1880 התגוררו בסטארה מוראביצה 235 יהודים. ב-1896 הוקם מבנה חדש לבית הכנסת. ב-1900 התגוררו בכפר 153 יהודים, שהיוו 2.26 אחוזים מכלל האוכלוסייה. מ-1880 ועד 1923 עמד בראש הקהילה יוסף אונגאר.
במהלך מלחמת העולם הראשונה ולאחריה חלה ירידה משמעותית במספר בני הקהילה. ב-1931 נמנו בכפר 78 יהודים ובפרוץ מלחמת העולם השנייה התגוררו בסטארה מוראביצה 38 יהודים. חלק מבני הקהילה הוצאו להורג על ידי ההונגרים. חלקם נשלחו לעבודות כפייה בחזית המזרחית, הועסקו שם בפינוי שדות מוקשים ונהרגו. שאר תושבי הכפר גורשו למחנות ההשמדה במקביל להשמדת יהודי הונגריה ואיש לא ניצל. ב-1963 נהרס מבנה בית הכנסת על ידי השלטונות המקומיים. נכון ל-2001 עמד בית העלמין היהודי על תילו. בית העלמין שכן בשטח פתוח לא מגודר, רווי בצמחייה עבותה ולא היה מתוחזק. בשנה זו גם תועד בכפר בית רב הקהילה ובו בית הספר היהודי שפעל במקום.
גרפומניה

גרפומניה (מיוונית γραφειν - כתיבה, μανία - שגעון), הידועה גם כסקריבומניה, היא דחף כפייתי לכתוב. בהקשר הפסיכיאטרי המילה מתארת מצב נפשי הכרוך בכתיבת טקסטים מבולבלים ובלתי לכידים, לעיתים קרובות תוך הדרדרות לרצפי מילים או אותיות חסרי משמעות, אז המצב נקרא גם גרפוריאה (Graphorrhea). המונח גרפומניה נכנס לשימוש נפוץ במאה ה-19.
מושג פסיכיאטרי קרוב לגרפומניה הוא טיפומניה - רצון כפייתי של אדם לראות את שמו בדפוס או לכתוב לפרסום. 
מחוץ לעולם הפסיכיאטריה המילה משמשת לתיאור דחף עודף לכתוב, בין אם באופן מקצועי או לאו דווקא. מכס נורדאו, בניסיון לתקוף אמנות שהוא תפס כמנוונת, השתמש לעיתים תכופות במונח גרפומניה לתאר אמנים שהיו לצנינים בעיניו, ובהם למשל ריכארד ואגנר או המשוררים הסימבוליסטים הצרפתים.
משחקי מדינות אירופה הקטנות

משחקי מדינות אירופה הקטנות (GSSE) הם אירועי ספורט דו-שנתי שהושקו על ידי סן מרינו ועל ידי הוועד האולימפי הלאומי שלה. המדינות המשתתפות בתחרות הן תשע המדינות הקטנות באירופה. המשחקים מתקיימים כל שנתיים מאז 1985 בסוף מאי או בתחילת יוני. המשחקים כוללים תשעה ענפי ספורט אולימפי, ביניהם כדורסל, אתלטיקה, שחייה תחרותית וג'ודו.
שמואל פרסבורגר

ביוגרפיה

פרסבורגר נולד בפרסבורג (ברטיסלבה) שבצ'כוסלובקיה לבנימין ומרים פרסבורגר, משפחה אמידה ולה שישה ילדים. מספר חודשים לאחר פלישת הגרמנים לצ'כוסלובקיה בשנת 1939 ברחה המשפחה לבודפשט. עם כניסת הגרמנים לבודפשט ב-1944 נשלח אביו של פרסבורגר לעבודה בבית חרושת ולבסוף נספה ב"צעדת מוות". המשפחה גרה עם עוד מספר משפחות יהודיות ב"בתים המוגנים" שבעיר שהיו תחת דגל שווייץ, פינלנד, בלגיה ושוודיה. בדצמבר 1944 חוסלו הבתים המוגנים והמשפחה הועברה לגטו של העיר. לאחר מלחמת העולם השנייה הצטרף פרסבורגר לעליית הנוער. קבוצתו כללה כ-30 ילדים בגילאי 14-18, שעלו במארסיי שבצרפת על אוניית המעפילים "תיאודור הרצל". הבריטים השתלטו על הספינה בקרבת חוף ארץ ישראל ונוסעיה הועברו לקפריסין. בהמשך הותר לפרסבורגר לעלות לארץ והוא הגיע לבית הספר החקלאי בנהלל. שם למד עברית ועבר אימוני נשק.

שירותו הצבאי

במאי 1948, עם פרוץ מלחמת העצמאות, ברח פרסבורגר עם מספר חברים מבית הספר במטרה להתגייס לצבא. קבוצתו הוכרזה ככיתה והם הופעלו בליווי שיירות ואבטחת יישובים. לאחר מספר חודשים פורקה הכיתה ואנשיה נשלחו בחזרה לבית הספר החקלאי בנהלל. בהמשך המלחמה החליט פרסבורגר לברוח שנית מבית הספר ולהתגייס לצה"ל. הוא שירת בגזרת ג'נין, ובהמשך השתלם בקורס מפקדי כיתות ונשאר בו כמדריך עד סוף המלחמה. 
לאחר מלחמת העצמאות הוא סיים קורס סמלים קרביים לאחריו שימש כמדריך בקורס. בשנת 1950 נשלח לקורס קצינים, ועם סיומו שב לתפקידי הדרכה בקורס מ"כים ובקורס קצינים. מונה למפקד קורס הצלפים השני בצה"ל. בהמשך השתלם בקורס מפקדי פלוגות, ובמלחמת סיני לחם בגדוד 51 כמפקד פלוגה. 
לאחר מלחמת סיני הוא הדריך בקורס קצינים ולאחר מכן היה קצין אג"מ של חטיבת גולני. הוא עבר קורס פיקוד ומטה והיה לסגן מפקד גדוד נח"ל מוצנח. לאחר ששימש כמפקד פלוגה בבית הספר לקצינים מונה למפקד גדוד הנח"ל המוצנח והוביל את לוחמיו במספר פעולות תגמול, ובהן פעולת סמוע בנובמבר 1966. במלחמת ששת הימים היה פרסבורגר סגנו של דני מט, מפקד חטיבה 226. החטיבה השתתפה בקרב אום-כתף ובכיבוש דרום רמת הגולן. לאחר המלחמה שימש סגן מפקד חטיבה 55. 
בהמשך שימש פרסבורגר כסגן קחצ"ר וסגן מפקד חטיבת הבקעה. במלחמת ההתשה הקים את חטיבה 275, חטיבה מרחבית שהופקדה על הגזרה הצפונית בקו בר-לב והיה מפקדה הראשון. 
לאחר מלחמת ההתשה שב לתפקידו כסגן הקחצ"ר והשתתף במספר פעולות ובהן מבצע אביב נעורים, בו פיקד על "כוח צילה", שהופקד על פיצוץ מחסן אמצעי לחימה בצפון נמל ביירות. פרסבורגר החל ללמוד באוניברסיטה מספר חודשים לפני מלחמת יום הכיפורים. 
עם פרוץ המלחמה פיקד על חטיבה 9100, שהוקמה במהירות מיד לאחר פרוץ המלחמה על בסיס מאגר כוח האדם הלא משובץ בקצח"ר (בעיקר קצינים). היו בה שלושה גדודי רגלים מצוידים רק בנשק נ"ט קל. בתחילה הוצבה החטיבה בפיקוד המרכז באזור מעלה אדומים ובהמשך עברה לשרת בחזית הדרום בקרבת תעלת סואץ. בשנת 1976 השתחרר פרסבורגר מצה"ל.

לאחר השירות הצבאי

לאחר שחרורו פנה לעסקים. הוא קשר קשרים עסקיים עם התושבים הפלסטינים שביהודה ושומרון ועם סין העממית. בשנת 1977 היה ממקימי מפלגת שלומציון בראשות אריאל שרון ושימש כמזכ"ל התנועה. עם פירוקה לא עבר לליכוד ורק בהמשך דרכו הפוליטית הצטרף למפלגה זו. בהמשך היה חבר מועצת עיריית ירושלים במשך 10 שנים. כמו כן היה מועמד הליכוד לראשות העיר ב-1988, אך הפסיד בהתמודדות מול טדי קולק. בשנת 1993 הצטרף למפלגת צומת. בהמשך שימש כיושב ראש האגודה למניעת אלכוהוליזם.
פרסבורגר היה נשוי לזמירה זהבי, ולהם בן ובת. נישא בשנית לברוריה, ולהם בן ושתי בנות. אחיו הוא הצייר יצחק פרסבורגר. 
שמואל פרסבורגר נפטר בירושלים בשנת 2004.
תל בלאטה

תל בלאטה הוא תל בדרום-מזרח שכם, מעט ממערב למתחם קבר יוסף המזוהה כשכם העתיקה.

זיהויה

הזיהוי של תל בלאטה עם שכם מבוסס בין השאר על דברים של אוזביוס, אב הכנסייה, הנוסע מבורדו, מפת מידבא ומקורות ביזנטיים אחרים מאשרים את הזיהוי הזה, כמו גם ממצאים ארכאולוגים משמעותיים.

מקור השם

שמו של המקום, "בלאטה", משמר את שמה הראשוני של שכם – אלון מורה, ששובש בתרגום השבעים ובתרגומי התנ"ך האחרים ממשמעותו המקורית – 'מישור (=אֵלון) מורה', ל'עץ אָלון מורה' – בערבית 'בלוט (=אלון מצוי) מורה'. השם נשתמר בשם הכפר שלצידו (ומחנה הפליטים הענק שמדרום מזרח לתל).
ישנה השערה נוספת, שמקור השם בשיבוש שמו היווני של העץ דולב מזרחי (Platanus orientalis), ולכן מזהים אותו עם פְּלָטָנוֹס (פלטאנוס, פלאטנוס, פלטינוס), יישוב מהתקופה הביזנטית בארץ ישראל שנקרא ככל הנראה בעקבות העץ. לפי מסורת השומרונים גדל במקום זה עץ האלה הנזכר בקשר עם יעקב.

תולדות ההתיישבות בתל בלאטה על פי הממצאים הארכאולוגיים

בסוף התקופה הכנענית התיכונה הוגדל שטח העיר על ידי בניית חומה שתמכה במילוי מלאכותי. החומה בנויה מאבן ומעליה חומת לבנים. בתוך העיר נבנתה חומה נוספת ,דקה יותר. שתי החומות האלו חוברו ביניהן על ידי קירות קצרים, באופן שנוצרה חומת סוגרים. חומה כזו נתגלתה בחלקו המזרחי של התל. החומה החיצונית נבנתה מאבנים גדולות מאוד. בקטע הצפוני-מערבי של החומה נתגלה שער גדול, שמידותיו 19×22 מטר. אותו השער נבנה מחדש בתקופה הכנענית המאוחרת. לאחר חמישים שנה בערך, נבנתה חומה חדשה על תוואי החומה הישנה, וגם נבנה שער חדש במזרח.  סמוך לשער הצפוני-מערבי, נמצא מקדש מבוצר, מתקופת החיקסוס. המבנה שימש גם מקדש וגם מבצר. מעל למקדש המבוצר נבנה מקדש חדש, שיש חוקרים שמזהים אותו עם מקדש בעל ברית.
העיר, שנבנתה לאחר הכיבוש המצרי, הייתה קטנה במידה ניכרת. השער המזרחי נבנה במתכונת הקדומה, מלבד זה שקירותיו יותר דקים. בסוף התקופה הכנענית המאוחרת נבנה השער מחדש, והוא שימש ללא שינוי עד לתקופה הישראלית הקדומה. אין עדות ארכאולוגית לזה ששכם נהרסה בזמן הכיבוש הישראלי, והנחת החופרים היא שאנשי שכם קיימו יחסים טובים מאוד עם הישראלים.
לאחר תקופת נטישה מהעיר, נתחדש היישוב בשנת 900 לפנה"ס על ידי הישראלים. ירבעם ביצר את העיר והפך אותה לבירתו. מעל למקדש נבנה בית, שזוהה על ידי החוקרים כאסם מלכותי. הריסתה הסופית של שכם הישראלית מיוחסת לשלמנאסר החמישי או לסרגון השני שתקפו את ממלכת ישראל בשנים 720–722 לפנה"ס.
העיר נותרה נטושה עד למאה ה-4 לפנה"ס, כאשר אלכסנדר מוקדון הפך אותה למקום מנוחה לחייליו. במשך התקופה ההלניסטית נהרסה העיר ונבנתה 4 פעמים.

ביקורים

מתחם 'תל בלאטה' היווה מוקד משיכה לחוקרי ארץ ישראל ועתיקותיה, אולם לא משך אליו את הקהל הרחב. לאחר מלחמת ששת הימים, כאשר ישראלים רבים באו לבקר בשכם, רק מעטים הגיעו אל התל. 
החל משנת 2010 התל שופץ והוכשר על ידי משרד התיירות ברש"פ ועיריית שכם בשיתוף גורמים אירופאיים, ויחד עם אתרים ארכאולוגים אחרים בשכם, הוכנס למסלולי תיירים וצליינים שבמסגרת ביקורים באתרי נצרות ומקרא, מגיעים לבקר גם בשכם וחפצים בסיור תיירותי.
בגלל הימצאותו בשטח A והצורך באבטחה רחבה, מועטים הביקורים של ישראלים באתר מאז הסכמי אוסלו, והם מתקיימים במסגרת אירועים מיוחדים.
מדי שנה, החל משנת 2014, התשע"ד, עורכת מועצה אזורית שומרון בשיתוף עם 'מרכז סיור ולימוד שומרון' סיור בתל בלאטה כחלק מ'כנס שכם' בו נחקרת העיר שכם מבחינה היסטורית וארכאולוגית, הסיור נעשה בתיאום ביטחוני עם הצבא, ולעיתים נוטל בו חלק גם מח"ט שומרון.
הארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי

מדינות חברות

נכון לראשית 2017 חברות בארגון 36 מדינות. מתוכן, צ'ילה, מקסיקו, וטורקיה מוגדרות כבעלות הכנסה בינונית (מסומנות ב-*) על ידי הבנק העולמי; שאר המדינות מוגדרות כבעלות הכנסה גבוהה.
חנה שיגולה

ביוגרפיה

שיגולה נולדה בקניגסהיטה (Königshütte, כיום קרויה חוז'וב Chorzów), צפון שלזיה, להורים אנטוני (לבית מזייק) ויוזף שיגולה, ממוצא גרמני. אביה, סוחר עצים במקצועו, גויס לחיל הרגלים הגרמני במהלך מלחמת העולם השנייה, ונשבה על ידי כוחות אמריקניים באיטליה; הוא הוחזק כשבוי מלחמה עד 1948. ב-1945, שיגולה ואמה הגיעו למינכן כפליטות, לאחר שרוב אוכלוסיית הגרמנים בקניגסהיטה גורשה על ידי פולין הקומוניסטית. בשנות ה-60 למדה שיגולה שפות לטיניות ולימודי גרמנית, ובזמנה הפנוי השתתפה בשיעורי משחק במינכן.
תחום הבמה הפך בהמשך למוקד התעניינותה, והיא שיחקה בסרטים רבים. היא נודעה בעיקר בזכות עבודתה עם הבמאי ריינר ורנר פאסבינדר; במרבית סרטיו הופיעה בתפקיד הראשי. אך בזמן הופעתה בסרט Effi Briest (1974), עיבוד לרומן גרמני קלאסי, הסתכסכו פאסבינדר ושיגולה בעקבות חילוקי דעות על אופי הדמות שלה. שיגולה אף מחתה על השכר הנמוך ששולם למופיעים בסרט, והובילה מרד נגד פאסבינדר בעניין זה. בתגובה, פאסבינדר הפסיק את עבודתה עמו. לאחר מכן, הם לא עבדו ביחד מספר שנים, עד הסרט נישואיה של מריה בראון (Die Ehe der Maria Braun) ב-1979, שזכה להצלחה רבה. הסרט התקבל לפסטיבל הסרטים הבינלאומי ה-29 של ברלין, שם זכתה שיגולה בפרס "דב הכסף" לשחקנית הטובה ביותר על הופעתה.
שיגולה שיחקה בסרטים צרפתיים, איטלקיים ואמריקאיים. בשנות ה-90 נודעה בנוסף כזמרת שאנסון איכותית. היא ביצעה מספר שירים בסרט הדוקומנטרי "Life, Love And Celluloid" של ג'וליאן לורנז, על פאסבינדר ונושאים קשורים בו.
ב-2002 הופיעה במופע של האמנית ונסה ביקרופט, בשם "VB51". ב-2007 הופיעה בסרט "The Edge Of Heaven", שבוים על ידי פאטי אקין; הסרט זכה להצלחה. באותה שנה קיבלה את "פרס הכבוד" בפסטיבל הסרטים "תפוח הזהב" באנטליה. ב-2010 קיבלה את פרס הכבוד של דב הזהב בפסטיבל הסרטים בברלין. בשנת 2013 פרסמה ספר אוטוביוגרפי.
שיגולה מתגוררת בפריז משנת 1981 ובנוסף גם בשכונת שרלוטנבורג בברלין משנת 2011, שם היא חולקת דירה עם שני שותפים הצעירים ממנה בכשלושים שנה.