ויליאם גיבסון

ילדות, נוודות ובגרות

ויליאם גיבסון נולד ב-1948 בעיר החוף קונווי שבקרוליינה הדרומית ובמשך רוב ילדותו התגורר בוייטויל שבוירג'יניה, עיירת כורים קטנה בהרי האפלצ'ים, שם נולדו וגדלו הוריו. משפחתו נדדה לעיתים קרובות בצעירותו של גיבסון כמתחייב מתפקידו של אביו כמנהל בחברת בנייה גדולה. ב-1956 נחנק אביו של גיבסון למוות במסעדה במהלך מסע עסקים. אמו, שלא היה בכוחה להודיע לבנה בן השש על החדשות הרעות, שלחה אדם אחר להודיע לו על המוות.
אובדן אינו מופיע בלי שנלווים אליו יתרונות הסקרנות לאומן. טראומות גדולות שכיחות למדי בביוגרפיות של אומנים שאני מכבד.
— ויליאם גיבסון, ראיון בניו יורק טיימס, ב-19 באוגוסט 2007
ימים ספורים לאחר המוות החליטה אמו של גיבסון שהמשפחה תשוב מנורפוק שבוירג'יניה, למקום שבו גרו בעבר בוייטויל. גיבסון תיאר מאוחר יותר את וייטויל כ"מקום בו מודרניות הייתה קיימת במידת מה, אך היה בה חשש עמוק מפניה", וזקף את התחלת יחסיו עם המדע הבדיוני, לזכות ה"תרבות הספרותית הילידית", עם התחושה שנלוותה לכך של גלות פתאומית. בגיל שלוש עשרה, בלי שנודע לאמו רכש אנתולוגיה של ספרות דור הביט, וכך נחשף לכתיבתם של אלן גינסברג, ג'ק קרואק, ויליאם ס. בורוז; והושפע במיוחד מבורוז, שהאיר את צוהרו של גיבסון בדבר האפשרויות הספרות המדעית הבדויה.
גיבסון היה מתבגר ביישן ומגושם, כפר במודע בדת, ומצא מפלט בקריאת סיפורי מדע בדיוני וסופרי שוליים כמו בורוז והנרי מילר. בגיל חמש עשרה, נשלח לפנימיה פרטית בטוסון שבאריזונה על ידי אמו שאותה תיאר כ"דאגנית ומדוכאת כרונית", שנותרה בוייטויל מאז פטירתו של בעלה והלכה לעולמה כשמלאו לגיבסון 19. טום מדוקס העיר שגיבסון "גדל באמריקה כמוטרד וסוריאליסטי כפי שג'יימס גראהם באלארד ראה אותה בדמיונו".

השתמטות מגיוס, גלות ותרבות הנגד

לאחר מות אמו נטש גיבסון את בית הספר בלי שסיים אותו, והתבודד למשך זמן רב. גיבסון נדד לקליפורניה ואירופה, ושיקע עצמו בתרבות הנגד. ב-1967 בחר להגר לקנדה על מנת להימנע מלהיות מגויס למלחמת וייטנאם. בשימוע הגיוס שלו הוא התוודה בכנות למראייניו כי כוונתו בחיים היא לנסות כל סם הזיות שקיים בנמצא. גיבסון הבחין ש"אכן עלה בידי להתחמק מהגיוס, מכיוון שהם מעולם לא טרחו לגייס אותי". לאחר השימוע שב לביתו ורכש כרטיס אוטובוס לטורונטו, ועזב שבוע או שבועיים לאחר מכן. בסרט התיעודי הביוגרפי "No Maps for These Territories" שנעשה אודותיו בשנת 2000, טען גיבסון שהשתמטותו מהגיוס הונעה פחות מהתנגדות מצפונית, ויותר מרצון לשכב עם ילדות הפרחים ולהשתמש בחשיש.
בטורונטו גיבש גיבסון את דעתו כי קהילת המהגרים של משתמטי גיוס אמריקאים שהייתה במקום היא בלתי נסבלת משום שכיחותם של הדיכאון, ההתאבדות וההתמכרות לסמים קשים ולאלכוהול. הוא הופיע במהלך קיץ האהבה ב-1967 בקטע מתשדיר חדשות של CBS על תת-תרבות של ילדי הפרחים ביורקויל שבטורונטו. פרט לתקופת הוללות קצרה בוושינגטון הבירה, גיבסון שהה בטורונטו בשאר שנות השישים, שם פגש נערה מונקובר שאיתה הוא נסע לטיול באירופה. גיבסון מציין שהם התרכזו בטיולים למדינות אירופאיות עם משטרים פשיסטיים שבהם שער ההמרה של המטבע היה נמוך, היות שהם לא יכלו להרשות לעצמם לשהות בשום מקום אחר.
הזוג נישא והתיישב בונקובר שבקולומביה הבריטית ב-1972. גיבסון השגיח על ילדם הראשון בעודם מתפרנסים ממשכורת המורה של אשתו. בנוכחו לדעת שהיה זה קל יותר לשמור על ציונים גבוהים בקולג' וכך לקבל סיוע כספי נדיב המוענק לסטודנטים מאשר לעבוד, הוא נרשם לאוניברסיטת בריטיש קולומביה, והשיג תואר ראשון באנגלית, אותו הוא עשה לפרקים ב-1977. דרך לימודי הספרות האנגלית, הוא נחשף למנעד רחב יותר של ספרות יפה מאשר הוא היה קורא אילולא כן; לעיתים הוא זוקף לזכות לימודיו רכישת רעיונות שלא היו נגישים עבורו בתוך תרבות המדע הבדיוני, בכללם המודעות לפוסטמודרניות. הוא נכח לראשונה בקורס על מדע בדיוני באוניברסיטת בריטיש קולומביה, שהמריץ אותו לכתוב את סיפורו הקצר הראשון "Fragments of a Hologram Rose".

בוגר אוניברסיטה, כתיבה מוקדמת והתפתחות הסייברפאנק

לאחר שהוא שקל לרכוש תואר מוסמך אוניברסיטה ולעשות תזה על רומנים מסוגת Hard science fiction כספרות פשיסטית, גיבסון קטע את כתיבתו בשנה שלאחר סיום לימודיו וכפי שניסח זאת מבקר אחד, הרחיב את אוסף תקליטי הפאנק שלו. במהלכה של תקופה זו הוא עבד בעבודות שונות, בכללן מתרגל בקורס היסטוריה של הקולנוע במשך שלוש שנים במוסד האם שלו. מאחר שלא מצא את מקומו בקרב קהילת מעריצי המדע הבדיוני בונקובר ב-1980 או 1981, התיידד גיבסון עם מוזיקאי הפאנק והסופר ג'ון שירלי, בו ראה נפש תאומה. השניים נעשו מיד חברים, חברות שהאריכה ימים כל אורך חייהם, והיה זה שירלי ששכנע אותו למכור את סיפוריו הקצרים המוקדמים ולהתייחס אל הכתיבה ברצינות.
דרך שירלי התוודע גיבסון אל ברוס סטרלינג ולואיס שיינר, שלאחר מכן יהיו חלוצים בתנועת הסייברפאנק; בקוראם את עבודתו של גיבסון הם נוכחו לדעת, כפי שניסח זאת סטרלינג, שהיו אלה "חומרים פורצי דרך" ושהם נזקקים "להשליך הצידה הנחות מוקדמות ולאסוף את הבחור הזה מונקובר; זו הייתה הדרך להתקדם". גיבסון פגש בסטרלינג בוועידת מדע בדיוני בדנוור שבקולורדו בסתיו של 1981, שם הוא קרא את "Burning Chrome" - סיפור הסייברספייס הקצר הראשון - לקהל של ארבעה אנשים, ומאוחר יותר הצהיר שסטרלינג "הבין זאת לגמרי". באוקטובר 1982 נסע גיבסון לאוסטין שבטקסס, לוועידת המדע הבדיוני ArmadilloCon, שאליה הוא הופיע עם שירלי, סטרלינג ושיינר בפאנל שנקרא "מאחורי צל המראות: מבט אל מדע הבדיוני הפאנק", ציין שיינר ש"הייתה תחושה של קבוצה מלוכדת". לאחר סוף השבוע בו דנו על רוק אנד רול, MTV, יפן, אופנה, סמים ופוליטיקה. גיבסון עזב את הקאדר בונקובר בהצהירו, בחצי צחוק, ש"חבורה חדשה נוצרה".

ספרות בדויה מוקדמת

כתיבתו המוקדמת של גיבסון מתאפיינת בדרך כלל בסיפורים עתידנים על השפעתם של טכנולוגיות הקיברנטיקה והסייברספייס (מחשבים מדמי מציאות) על הגזע האנושי. הוא עוסק בערי שאנטי של דור ההייטק, ממריצי הקלטות או שידור (יפותחו מאוחר יותר לחבילת "דמגור" המתוארת בדקדקנות בנוירומנסר), וערבוב של טכנולוגיה והאנושות, הם כבר ניכרים בסיפורו הראשון שיצא לאור, "Fragments of a Hologram Rose" בשנת 1977. חברו ועמיתו ברוס סטרלינג תיאר את המילה האחרונה ביצירתו של גיבסון, במבוא לאסופת הסיפורים הקצרים של גיבסון "Burning Chrome" כ"הקומבינציה הקלאסית של גיבסון בערבוב חיים פשוטים עם הייטק".
בשנות השמונים הופיעו סיפוריו הקצרים של גיבסון בכתבי העת Omni ו-Universe II, שם פותחה הספרות הבדויה שלו לכדי סרט אפל, המותיר הרגשה עגמומית. בעבודתו המוקדמת, הרחיק עצמו גיבסון באופן מודע רחוק ככל שיכל מהמיינסטרים של המדע הבדיוני (שכלפיו הוא חש "רתיעה אסתטית", למידה כזו שמטרת העל שלו הייתה להיהפך ל"דמות פולחן בזעיר אנפין, בדומה אך בשיעור פחות מג'יימס גראהם באלארד". כשברוס סטרלינג החל להפיץ את סיפוריו, הוא הבחין בכך ש"אנשים באמת ובתמים היו נבוכים. אני מתכוון לכך שהם לא הבינו את משמעות משפטיו של הבחור... המשלים הדמיוניים שהוא המציא היו מעבר לתפישתם השכלית של אנשים."
בעוד לארי מקפריי העיר שהסיפורים הקצרים הללו הפגינו ניצוצות של יכולתו של גיבסון, עמיתו מבקר המדע הבדיוני דארקו סבין ציין שהם "ללא ספק העבודות הטובות ביותר של הסייברפאנק", המגיעות עדי "קצה קו האופק" של הסוגה. הנושאים שגיבסון פיתח בסיפורים הללו, "The Sprawl", "Burning Chrome" ודמותה של Molly Millions מהסיפור הקצר "Johnny Mnemonic" הגיעה לבסוף לשיא ברומן הראשון פרי עטו, נוירומנסר.

The Sprawl trilogy, The Difference Engine and the Bridge trilogy

אף על פי שהרבה מהמוניטין של גיבסון נעוץ בנוירומנסר, עבודתו המשיכה להתפתח מושגית וסגנונית. הרומנים שבאים אחרי כן משלימים את הטרילוגיה הראשונה שלו - הידועה בתור "the Sprawl trilogy" - והם Count Zero מ-1986, רומן איטי השם דגש על הדמויות, ו-Mona Lisa Overdrive מ-1988, שבהם הגיע לשיא סגנונו הווירטואוזי שבא לידי ביטוי בשתי עבודותיו הקודמות, שבמילותיו של לארי מקפארי "כיבה את האורות" על ספרות הסייברפאנק.
לאחר השלמת "Sprawl trilogy" היה הפרויקט הבא של גיבסון "The Difference Engine", רומן של היסטוריה חליפית שנכתב בצוותא עם ברוס סטרלינג. הרומן ממוקם בבריטניה המתקדמת טכנולוגית בת התקופה הוויקטוריאנית, בו הסופר עוזב את שורשי הסייברפאנק שלו. הוא היה מועמד לפרס נבולה שהוענק לרומן הטוב ביותר ב-1991 ולפרס John W. Campbell Memorial Award for Best Science Fiction Novel ב-1992 ונחשב כרומן הציר של סוגת הסטימפאנק.
הסדרה השנייה של גיבסון "the Bridge trilogy" מורכבת מ-Virtual Light מ-1993, "סיפור בלשים קומי אפל על רקע אורבני", Idoru מ-1996, ו-All Tomorrow's Parties מ-1999. הוא ממוקם בסן פרנסיסקו בעתיד הקרוב ומפגין את נושאיו החוזרים ונשנים של גיבסון בשדות הטכנולוגיה, פיזיקה, והתמרה רוחנית בסגנון ארצי ועובדתי יותר מאשר הטרילוגיה הראשונה שלו. ב-Bridge trilogy, הרשעים של גיבסון מחליפים מתאגידים רב-לאומיים ו-בינה מלאכותית של ה-Sprawl trilogy לתקשורת - כלומר לשבועון טלוויזיה ולתרבות הידוענים. Virtual Light מתאר את "השלב הסופי של הקפיטליזם, שבו מסיקים את המסקנה ההגיונית הנובעת מיוזמות פרטיות ומניעי רווח". Mail & Guardian ו-Mail & Guardian מחשיבים את Idoru כ"שיבה לצורה" של גיבסון, בעוד המבקר סטיבן פול טוען ש-All Tomorrow's Parties מטביע את חותמו בהתפתחותו מ"מדע בדיוני מהפכני לניתוח סוציולוגי מעוות של העתיד הקרוב".

תפנית בפרוס המאה ה-21

...אני חשתי שניסיתי לתאר את ההווה שלא ניתן להעלותו על הדעת ואני מרגיש למעשה שהשימוש הטוב ביותר של מדע בדיוני כיום הוא חקירת המציאות העכשווית יותר מאשר ניסיון כלשהו לחקור אנה מועדות פנינו... הדבר הטוב ביותר שאתה יכול לעשות עם מדע כיום הוא לחקור את ההווה. כדור הארץ הוא כוכב זר כיום.
— ויליאם גיבסון בראיון ל-CNN ב-26 באוגוסט 1997
לאחר שכתב את All Tomorrow's Parties, החל גיבסון לאמץ סגנון ריאליסטי יותר של כתיבה, עם סיפורים מתמשכים - "בדיה ספוקלטיבית בזמן האחרון ממש." המבקר ג'ון קלוט פירש גישה זו כהכרה שהמדע הבדיוני המסורתי אינו עוד מן האפשר "בעולם החסר עקביות ב"עכשוויזם שלו על מנת להמשיך מהם הלאה", ומאפיין זאת כ"מדע בדיוני של המאה החדשה". רומניו של גיבסון Pattern Recognition מ-2003, ו-Spook Country מ-2007, ממוקמים שניהם ביקום העכשווי - "פחות או יותר באותו עולם בו אנו חיים כיום" - ומביאים את עבודתו של גיבסון לרשימת המיינסטרים של רבי המכר בפעם הראשונה. כמו מיקומם, כך גם הרומנים חולקים ביניהם אותן הדמויות בכללן הוברטוס ביגנד ופמלה מיינוורינג - עובדים של חברת השיווק המסתורית בלו אנט.
תופעה הייחודית לעידן זה היא ההתפתחות העצמאית של מועדוני המעריצים PR-Otaku ו-Node Magazine, שהוקדשו ל-Pattern Recognition ו-Spook Country בהתאמה. אתרים אלה עוקבים אחר האזכורים ומרכיבי העלילה ברומנים באמצעות מקורות מקוונים כמו גוגל וויקיפדיה ומזווגים את התוצאות, ביוצרים גרסאות היפרטקסט של הספרים. המבקר ג'ון סאטרלנד מאפיין את התופעות הללו כ"שדרוג כללי של הדרך שבה מתבצעת ביקורת ספרותית."
גיבסון משקיף על פיגועי 11 בספטמבר כ-Nodal point בהיסטוריה העכשווית, "חוויה מחוץ לתרבות", "במובנים מסוימים... ההתחלה האמיתית של המאה ה-21." ברומן "Pattern Recognition" קצר גיבסון תשואות מהביקורת בשל היותו המחבר הראשון שכתב על ההתקפה. לאחר שכתב 100 עמודים קודם להתקפה, הוא תיאר את השפעת הפיגועים על התפתחות הדמויות כ"ההרגשה המוזרה ביותר שחוויתי מעודי בכתיבה." נושא בולט בעבודתו המאוחרת של גיבסון הייתה בחינת השינויים התרבותיים שעברו על אמריקה לאחר פיגועי 11 בספטמבר, בכללם "אינפנטיליות חברתית". חרף זאת נותר מוקד כתיבתו במילותיו של כתב העת פרובידנס "בצומת של פרנויה וטכנולוגיה."

שיתופי פעולה ספרותיים

שלושה מעשרה סיפוריו המוקדמים של גיבסון שקובצו מאוחר יותר באסופה Burning Chrome נכתבו בצוותא עם מחברים נוספים. "The Belonging Kind" משנת 1981 עם ג'ון שירלי; "Red Star, Winter Orbit" מ-1983 עם ברוס סטרלינג, ו-"Dogfight" משנת 1985 עם מיכאל סוואנויק. גיבסון כתב קודם לכן מבוא לרומן "City Come A-walkin'" משנת 1980 של שירלי והשניים המשיכו לשתף פעולה כשגיבסון כתב את המבוא ל-"Heatseeker", אסופת סיפוריו הקצרים של שירלי מ-1989. שירלי שכנע את גיבסון לכתוב סיפור עבור סדרת הטלוויזיה "Max Headroom", לה כתב שירלי תסריטים אחדים, אולם רשת הטלוויזיה ביטלה את הסרטתה של הסדרה לבסוף.
"Red Star, Winter Orbit" היה שיתוף פעולה בין גיבסון לשירלי; ב-1990 הם חיברו יחדיו את הסיפור הקצר "The Angel of Goliad", אותו הם הרחיבו לכדי רומן ההיסטוריה אלטרנטיבית The Difference Engine, שראה אור באותה שנה. הם "הוזמנו לחלום בפרהסיה" (גיבסון) בוועידה משנת 1993 של האקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית שנסובה על נושאי טכנולוגיה וחינוך ("אנשי אל גור"), בה הם טענו כנגד הפער הדיגיטלי ועוררו "חרדה בכולם" בהציעם להעלות את כל בתי הספר ללימודים באופן מקוון, כשהחינוך יתבצע מעל רשת האינטרנט. בראיון משנת 2007, חושף גיבסון כי במוחו של סטרלינג עלה רעיון ל"רומן מדעי שני שימשיך את הקודם לו אותו כתבו, שהוא רעיון נפלא", אולם לא עלה בידו של גיבסון לחבור אליו בכך היות שהוא לא היה פנוי יצירתית באותו הזמן.
ב-1993 הלחין גיבסון נעימה באלבום Technodon ושימש כזמר אורח ב-Yellow Magic Orchestra, הוא אף חיבר נעימה עבור הפסקול "Dog Star Girl" עבור האלבום "Debravation" של הזמרת דבי הארי.

עיבוד לסרטים, תסריטים, והופעות

מאמציו המוקדמים בכתיבת תסריטים לסרטים לא הגיעו לסיומם, היו אלה עיבודים לספריו "Burning Chrome" (ביחד עם קתרין ביגלו), ו-"Neuro-Hotel". בשנות התשעים המוקדמות הוא כתב גרסה מוקדמת של "הנוסע השמיני 3" (אותו הוא תיאר מאוחר יותר כטרקובסקאי, מרכיבים מעטים מזה עשו דרכם לתסריט הסופי.
שניים מסיפוריו הקצרים של גיבסון, המתרחשים שניהם ביקום ה-Sprawl trilogy, עובדו בחופשיות לסרטים: "ג'וני נמוניק" משנת 1995, כשאת התסריט כתב גיבסון ובסרט כיכבו קיאנו ריבס, דולף לונדגרן וטקאשי קיטאנו, הסרט השני היה "New Rose Hotel" משנת 1998 בכיכובם של כריסטופר ווקן, וילם דפו, ואסיה ארג'נטו. הראשון שבהם היה הפעם הראשונה בהיסטוריה בה ספר הושק בעת ובעונה אחת כסרט ומשחק מחשב אינטראקטיבי על CD-ROM. הספר נוירומנסר שתוכנן מזה זמן רב לעבדו לסרט, הוא בתהליכי עיבוד נכון לשנת 2007. הרומן "Count Zero" עובד ביחד עם הבמאי מייקל מאן ל-"The Zen Differential" ו-"Mona Lisa Overdrive", הרומן השלישי מטרילוגית Sprawl Triology נדון אף הוא כאופציה ונקנה. הוכרז כי נערכת הפקת אנימה של Idoru בשנת 2006. ו-Pattern Recognition היה בתהליכי הפקה בידי הבמאי פיטר ויר, שלפי גיבסון אינו קשור עוד לפרויקט. גורל דומה נפל בחלקו של שיתוף הפעולה השנוי במחלוקת של גיבסון עם הבמאי היפני סוגו אישי ב-1991.
זירה נוספת בה לקח גיבסון חלק היא סדרת הטלוויזיה תיקים באפלה, הוא כתב ביחד עם חברו תום מדוקס, את הפרקים Kill Switch ו-First Person Shooter, אותו שידרה בארצות הברית רשת הטלוויזיה של חברת הסרטים פוקס המאה ה-20 בשנים 1998 ו-2000. ב-1998 הוא תרם את המבוא לפרסום ה-Art of the X-Files. בשנת 2000 היה גיבסון נושאו של הסרט תיעודי "No Maps for These Territories" שביים מרק ניל. הסרט עקב אחר מסעו של גיבסון ברחבי צפון אמריקה בדונו בהיבטים שונים של חייו, עבודותו הספרותית ופרשנויות התרבות. הסרט מציג ראיונות עם ג'ק וומאק וברוס סטרלינג, בסרט גם קראו בונו ודה אדג'. גיבסון הגיח בהופעת אורח במיני-סדרה "Wild Palms", הבמאי אוליבר סטון השתית את הרעיונות לסדרה מספריו של גיבסון, והוא הופיע לצידו של דאגלס קופלנד בסרט הקצר משנת 2002, "Mon Amour Mon Parapluie", שבו הם שיחקו זוג פילוסופים.

תערוכות, שירה והופעות אמנות

גיבסון תרם טקסט ששולב למספר מיצגי אומנות. באוקטובר 1989, כתב גיבסון טקסט כזה בשיתוף פעולה עם רוברט לונגו, הבמאי לעתיד של סרטו "ג'וני נמוניק", שם המיצג היה "Dream Jumbo: Working the Absolutes" והוא הוצג ברויס הול, באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס. שלוש שנים אחר כך תרם גיבסון טקסט מקורי ל-Memory Palace, מופע שהציג את קבוצת התיאטרון
La Fura dels Baus ב-Art Futura '92 שבברצלונה, שהציג מיצגים של קרל סימס, רבקה אלן, ומארק פלינגטון ומוזיקה מאת פיטר גבריאל ואחרים. ב-Art Futura '92 פגש גיבסון בצ'ארלי אטאנס, שמאוחר יותר יעבד את ספרו "Burning Chrome" לבמה. תרומתו האחרונה של גיבסון היא משנת 1997, שיתוף פעולה עם להקת המחול המודרני עטורת התהילה Holy Body Tattoo מונקובר.
ב-1990 לקח גיבסון חלק ב-Visionary San Francisco, תערוכה במוזיאון לאמנויות מודרניות בסן פרנסיסקו שהציגה מ-14 ביוני עד 26 באוגוסט אותה שנה. הוא כתב סיפור קצר Skinner's Room, שמתרחש בעת שקיעתה של סן פרנסיסקו, שבה גשר שער הזהב של סן פרנסיסקו נסגר והשתלטו עליו מחוסרי בית - אתר בו גיבסון מיקם מאוחר יותר את ה-Bridge trilogy שלו. הסיפור היווה השראה לתערוכה של ארכיטקטים כמו מינג פונג וקרייג הודג'טס שראו בעיני רוחם את סן פרנסיסקו עתירת ממון מעל לסן פרנסיסקו עלובת החיים וגשרה הרעוע והיא ניזונה ממגדלי אנרגיה סולארית בני עידן ההייטק. תערוכת הארכיטקטים הציגה את הסופר על גבי צג, בה הוא משוחח אודות העתיד ומקריא מתוך Skinner's Room. הניו יורק טיימס קצר לתערוכה שבחים כ"אחת מהשאפתניות והנערצות ביותר במאמציה לבנות ממלכת ארכיטקטורה וערים שהעפילה לפסגת יצירת התערוכות במוזיאונים בעשור האחרון", על אף שכינו את תגובתם של מינג והודג'טס לגיבסון "רבת עוצמה, אולם עבודה קודרת ובמידה רבה צינית". גרסה שונה במקצת של הסיפור הקצר הוצגה שנה מאוחר יותר ב-כתב העת למדע בדיוני "אומני".
עבודה של גיבסון שזכתה להכרה רבה היא "(Agrippa (A Book of the Dead" משנת 1992, שיר אלקטרוני אוטוביוגרפי למחצה בן 300 שורות שהיה תרומתו לפרויקט משותף עם האומן דניס אשבוך והמוציא לאור קווין בגוס הבן. הטקסט של גיבסון התמקד על טבעם האוורירי של הזכרונות (הכותרת התייחסה לאלבום תמונות ופורסמה במקור בתקליטון בן 3.5 אינץ' שחובר לגב ספר האומן. גיבסון ציין כי עיצובו של אשבוך "כלל לבסוף תקליטון שלכאורה מתכלה בעצמו, כשהכוונה הייתה להציג את הטקסט רק פעם אחת ואז להשמיד עצמו. בניגוד לדיווחים הצבעוניים השיר מעולם לא הועתק על ידי האקרים, במקום זאת השיר הועתק ידנית מקלטת וידאו שהוצאה בגניבה לציבור במנהטן בדצמבר 1992, והופץ יום לאחר מכן על גבי הרשת בצורתה דאז; זהו הטקסט שעדיין מרבה להסתובב ברחבי הרשת.

עתונות

גיבסון כתב בתפזורת לכתב העת Wired וכתב להאובזרבר, Addicted to Noise, לכתב העת של הניו יורק טיימס ולרולינג סטון. הוא החל לכתוב בלוג בינואר 2003, שסיפר על מאחורי הקלעים של הרומן פרי עטו Pattern Recognition, אולם צמצם את פעילותו בדצמבר אותה שנה מכיוון שהוא חשש שהדבר ישפיע באופן שלילי על הדחף היצירתי שלו. גיבסון חידש את הבלוג שלו באוקטובר 2004, במהלך תהליך כתיבתו של הרומן Spook Country ולעיתים מזומנות פרסם קטעים לא עוקבים מן הרומן לבלוג.

השפעה והכרה

גיבסון נחשב בידי הגארדיאן ב-1999 כ"ככל הנראה הסופר החשוב ביותר בשני העשורים החולפים" במונחים של השפעה, גיבסון השיג לראשונה הכרה ביקורתית בצאת הרומן הראשון פרי עטו נוירומנסר. רומן זה זכה בשלושה פרסים חשובים לספרי מדע בדיוני - פרס נבולה, פרס פיליפ ק. דיק ופרס הוגו, הישג ש-Mail & Guardian תיארו כ"גרסת הסופר המדע הבדיוני של זכייה בד בבד של סופר הסיפורת בפרס גונקור, פרס מאן בוקר ופרס פוליצר באותה שנה עצמה". נוירומנסר זכה לתשומת לב ביקורתית וציבורית חסרת תקדים מחוץ לקהל קוראי המדע הבדיוני, כ"העלאה באוב של חיים בשלהי שנות השמונים", על אף שהאובזרבר ציין ש"לקח לניו יורק טיימס עשר שנים" להזכיר את הרומן.
עבודתו של גיבסון זכתה לתשומת לב בינלאומית ונקראה על ידי קהל קוראים רחב יותר מאשר מכורי מדע בדיוני, במילותיה של לורה מילר, "קוראים הבחינו בתובנות נבואיות מבעיתות של החיים המודרניים והפנטזיה שלהם בתסריטים הפרנואידיים ביותר." המבקרים ממקמים אותו לעיתים בהקשר של חברה פוסט-תעשייתית ולפי האקדמאי דייוויד בראנד, בניית "מראה של יחסים טכניים-חברתיים המתקיימים בקנה מידה נרחב", וכגירסת הסופר של תרבות הצריכה הפוסטמודרנית. המבקרים גמרו עליו את ההלל בשל תיאוריו את הקפיטליזם המאוחר ו"כתיבתו מחדש הסובייקטיבית, עם המודעות האנושית וההתנהגות שנעשתה בעייתית בשל הטכנולוגיה." במונחים של הכרה, The Literary Encyclopedia זיהתה את גיבסון כ"אחד מסופרי המדע הבדיוני הצפון האמריקאים המוערכים ביותר".

בולטות תרבותית

ויליאם גיבסון - האיש שהפך אותנו לקוּלים.
— סופר הסייברפאנק ריצ'רד מורגן
בכתיבתו הבדויה הקצרה המוקדמת הוכתר גיבסון על ידי "The Literary Encyclopedia" כמי שחידש את פניו של המדע הבדיוני, סוגה שבאותה עת נחשבה ל"חסרת חשיבות", השפיע בדרכים של אסתטיקה פוסטמודרנית ופיתח תובנות חדשות בלימודים האקדמיים של המדע הבדיוני. במילותיו של הבמאי מריאן טרנץ', חזונו של גיבסון "הצית זיקים בעולם האמיתי" ו"קבע את הדרך שלפיה אנשים חשבו ודיברו" למידה חסרת תקדים בספרות המדע הבדיוני. פרסומו של הרומן נוירומנסר ב-1984 פגע בנקודה רכה בלב התרבות, וגרם ללארי מקאפרי לזקוף לזכותו של גיבסון את השקתה של תנועת הסייברפאנק, כ"הסופר העיקרי האחד שהוא מקורי ומחונן וגרם לכל התנועה להראות ככזו".
הרומנים המוקדמים שלו הותירו את חותמם לפי האובזרבר בכך שהוא "תפש את הדור העולה ובא של סלאקרים והאקרים בצורת מפת דרכים." באמצעות הרומנים של גיבסון, מילים כמו "סייברפאנק", "גלישה ברשת", "אייס", "Jacking in", "שתלים עצביים", נכנסו לשימוש בתרבות העממית, כפי שנכנסו רעיונות כמו מודעות נטו, אינטראקציה וירטואלית, ו"המטריקס". ב-Burning Chrome מ-1982, הוא טבע את המונח סייברספייס, בהתייחסו ל"הזיה מוסכמת של ההמונים: בתקשורת מחשבים.
באמצעות שימושו בנוירומנסר, המונח זכה להכרה כזו שהוא נהפך למעשה לחלק מה-World Wide Web במהלך שנות התשעים. האומן דייק בלייר ציין שגיבסון "תימצת במשפטים תאוריים את הלכי הרוחות הסובבים את הטכנולוגיות, יותר מאשר את הטכנולוגיה שלהם".
עבודתו של גיבסון השפיעה על מספר מוזיקאים פופולריים; אזכורים לכתיבתו ניתן למצוא במוזיקה של סטיוארט האם, בילי איידול, וורן זבון, Deltron 3030, Straylight Run וסוניק יות'. האלבום "זורופה" של U2 הושפע עד מאוד מ-נוירומנסר, והלהקה תכננה מתישהו לגולל את הטקסט של נוירומנסר מעליהם בסיבוב הופעות, אף על פי שהדבר לא קרה לבסוף. על כל פנים, חברים מהלהקה סיפקו רקע מוזיקלי לגרסת הספר-קלטת של נוירומנסר, כמו גם הופיעו בסרט התיעודי הביוגרפי No Maps for These Territories, אף שנושאו היה גיבסון. הוא גמל להם טובה במאמרו מפברואר 2005 שכותרתו "עיר U2 של האורות המסנוורים" על סיפור ההופעות Vertigo Tour שלהם שפרסם בכתב העת Wired.
הסרט פורץ הדרך בסייברפאנק "מטריקס" משנת 1999, שאב השראה לדמויות ולסיפורים מ-"Sprawl trilogy". ניאו במטריקס דומה מאוד לבובי ניומרק (Count Zero), ומולי (Johnny Mnemonic, נוירומנסר). כמו טרנר ב-Count Zero, הדמויות במטריקס דאונלואד מפגינות בינה מלאכותית אשר שואפת לשחרר עצמה משליטה אנושית. הגם שהוא מיעט בדיבורו לגבי הסרט בעת יציאתו לאקרנים, תיאר אותו לאחר מכן גיבסון כ"ניתן לטעון שהוא יצוג ה"סייברפאנק" המוחלט".

השפעה וראיית הנולד

"העתיד כבר כאן - הוא רק לא נפוץ במידה שווה."
- ויליאם גיבסון, צוטט באקונומיסט, 4 בדצמבר 2003
ב-נוירומנסר, השתמש גיבסון לראשונה במונח "מטריקס" על מנת להמחיש את האינטרנט, שנתיים לאחר הולדת האינטרנט בשנות השמונים המוקדמות מתקשורת מחשבים של שנות השבעים. בהבנתו את ה"מטריקס", הוא ניבא את הרשת העולמית, אחת עשרה שנים לפני הופעתה של הWorld Wide Web, אף על פי שרעיונות קשורים תוארו במקום אחר. בעת כתיבת Burning Chrome לגיבסון הייתה "תחושה ש (האינטרנט) ישנה דברים, בדרך זהה שהמכוניות הנוכחות בכל מקום עשו זאת". ב-1995 הוא זיהה את ההופעה, האבולוציה וההתפתחות של האינטרנט כ"אחד מן ההישגים האנושיים המרתקים וחסרי התקדים של המאה, סוג חדש של ציוויליזציה שבמונחים של חשיבות, הוא שווה ערך לביאתן לעולם של הערים, ובשנת 2000 הוא ניבא כי הדבר יוביל לגויעתה של מדינת הלאום.
משקיפים טוענים שהשפעתו של גיבסון על הרשת היא הרבה מעבר לתחזית; לזכותו נזקפים יצירת האיקונוגרפיה של עידן המידע זמן רב לפני שהציבור הרחב אימץ את האינטרנט. בכתיבת Sprawl trilogy, לארי מקאפרי טוען כי גיבסון הניח את "יסודותיהם המושגיים לגדילה המאריכית הממשית של הסביבה הווירטואלי במשחקי מחשב וברשת. באחרית הדבר להופעתו המחודשת של הספר נוירומנסר, מציע עמיתו הסופר ג'ק וומאק כי ייתכן שחזונו של גיבסון את הסייברספייס עורר השראה בדרך שבה האינטרנט (והרשת במיוחד) התפתח, לאחר פרסום הרומן ב-1984, הוא שאל "מה אם הצעד של העלאת הדברים על הכתב, הביאה למעשה להגשמתם ?"
המלומד חוקר גיבסון טטיאני ג. רפטזיקו ציין בספרו Gothic Motifs in the Fiction of William Gibson, כיצד עלה במוחו רעיון הסייברספייס:
חזונו של גיבסון נוצר על ידי הופעתו המונופולית של דימוי הקצה והציג את היצירה של מטריקס הסייברספייס, עלה במוחו כשהוא ראה בני תשחורת משחקים במכונות משחק. האינטנסיביות הגופנית של תנוחותיהם, והפרשנות המציאותית שהם העניקו לחללים המוחלטים שהטילו עליהם המשחקים הללו - כאילו שהיה זה חלל אמיתי מאחורי המרקע - ניכרה במניפולציה של הממשי על ידי היצוג שלו.
בטרילוגיות שלו Sprawl ו-Bridge, נזקפים לזכותו של גיבסון להיותו אחד מהמשקיפים שחקרו את האותות שסימנו את בואו של עידן המידע ברעיונות של המבנה החברתי של הערים. לא כל התגובות לחזונו של גיבסון היו חיוביות, מכל מקום חלוץ המציאות המדומה מארק פש פטר אותם כ"פנטזיות למתבגרים של אלימות והתפשטות הגשמיות". ב-Pattern Recognition נרקמת העלילה סביב קטעי צילום של סרטים שמוצגים באנונימיות באתרים שונים ברחבי האינטרנט. הדמויות ברומן מהרהרות אודות זהות הבמאי, מניעיו, שיטותיו והשראתו באתרי אחדים ברחבי הרשת, וחוזים את היווצרות ה-lonelygirl15 בשנת 2006 כחלק מתופעות האינטרנט. על כל פנים גיבסון הפריך מאוחר יותר את הרעיון שיוצרי lonelygirl15 שאבו ממנו השראה. תופעה אחרת אותה צפה גיבסון היא פריחתן של תוכניות המציאות, כפי שמוזכר בספרו Virtual Light, שהציג גרסה סטירית משוערת של סדרת הטלוויזיה COPS.
לגיבסון מעולם לא הייתה זיקה מיוחדת למחשבים - עד 1996 אפילו לא הייתה לו כתובת אימייל או אפילו מודם, מאחר שהוא טען באותו זמן כי הדבר יסיח את דעתו מכתיבתו. חשיפתו הראשונה לאתר אינטרנט באה כשכתב את Idoru, כששכנע אותו מפתח אתרים, קריס הלקראו, לבנות אחד בשבילו. אנקדוטה שמצוטטת לעיתים קרובות במובלע בתרבות סייבר ובמחלקות לאנגלית היא שנוירומנסר נכתב במכונת כתיבה, הסופר אישר שהרומן נכתב על גבי מודל משנת 1927 של מכונת כתיבה נישאת ירוקה מדגם הרמס, שנראתה לו כ"הטיפוס שארנסט המינגוויי השתמש בו." ב-2007 הוא אמר:
יש לי PowerBook G4 מודל 2005 בעל זיכרון של ג'יגה, ראוטר אלחוטי, זה הכול. אני הכול פרט למאמץ זריז של טכנולוגיה, באופן כללי. למעשה, מעולם לא התעניינתי במחשבים עצמם, איני בוחן אותם, אני מתבונן כיצד אנשים מתנהגים מסביבם. זה הולך ונעשה קשה יותר ויותר מכיוון שהכול הוא "מסביבם".