google/wiki40b huggingface dataset:
יקותיאל פרקש

קורות חייו

נולד במחנה פליטים בפוקינג שבגרמניה ללאה רחל ולאהרן גרשון פרקש. כשנה לאחר לידתו עלה עם הוריו לישראל, למד בין היתר בישיבת תולדות-אהרן והוסמך לרבנות. במשך תקופה למד בישיבת חכמי לובלין (בני ברק) אצל הרב שמואל וואזנר, הוסמך על ידו לרבנות וערך אצלו שימוש]. 
נישא לרחל גרומן, נכדת הרב עמרם בלוי. הוא נחשב לחסיד תולדות אהרן וכיהן כמורה-צדק במסגרת העדה החרדית בירושלים, והתמחה בעיקר בהלכות שבת והלכות טומאה וטהרה. עמד בקשר עם פוסקים כמו  הרב שלמה זלמן אוירבך והרב יצחק יעקב וייס.
בשנות השבעים נחשף והתקרב לחסידות חב"ד והפך לחסיד נלהב של הרבי מליובאוויטש, אשר עודדו ביותר להתעסק בהפצת פסקי הלכות.
ספרי ההלכה שכתב הם ליקוטי הלכות מקיפים המכסים נושאים שונים בהלכה. בשל היקפם וחשיבות הנושאים בהם עסקו זכו הספרים לפופולריות ולמהדורות חוזרות.
אברהם נוחם

אַבְרָהָם נוֹחַם (נולד ב-8 בפברואר 1923) הוא צייר ופסל ישראלי. נושאי מרבית ציוריו הם ישראליים-לאומיים ויהודיים. נוחם מציג את ציוריו ופסליו במוזיאון – גלריה "מסר התנ"ך", אשר ביישוב עלמון – ענתות, ליד ירושלים.

ביוגרפיה

אברהם נוֹחַם נולד בשנת 1923 בירושלים להוריו, שמואל (1899-1988) ושרה (1900-1987). משפחת אביו של אברהם נוחם, שמואל נחמה, עלתה לארץ ישראל מיוון בתחילת המאה ה-18. אימו, שרה, היא ממשפחת עזרא מחברון, משפחה אשר עלתה לארץ מספרד לאחר גירוש היהודים שם ב-1492. אביו של שמואל, רחמים נחמה (1864-1970), נולד בין חומות העיר העתיקה והיה בין מייסדי שכונת יגיע כפיים (1906) בירושלים ועבד כאח בבית החולים אוולינה דה רוטשילד בירושלים.
אברהם הוא הבכור בין 8 אחים ואחיות, במשפחתו דיברו בשפת הלדינו.
נוחם עבר מבחני בגרות אקסטרניים ואחריהם המשיך ללימודים בסמינר לחינוך ולאחר מכן באוניברסיטה העברית בחוגים לכלכלה והמזרח התיכון. הוא עסק בהוראה ובניהול בית ספר לעולים במעברת תלפיות. בזמן לימודיו ולאחר מכן עבד בעבודות שונות בפקידות ובסטטיסטיקה.
נוחם היה מעורב במסגרת פעילות ארגונית ורעיונית מפלגת פועלי ארץ ישראל- מפא"י וכך גויס לארגון ההגנה ב-1945 ועם תחילת ההתקפות של הערבים שירת שלוש שנים כחובש צבאי, רובם כחובש גדודי. במלחמת העצמאות נלחם בקרבות בירושלים ובסביבתה. כמו כן נטל חלק במלחמת קדש, מלחמת ששת הימים ומלחמת יום הכיפורים.
אברהם היה נשוי לארינה ז"ל מבית נגלר, להם נולדו בת, ליאור, ובן, אמיר. 
אברהם נשוי לבלה מבית קיל, אשר עלתה מריגה, לטביה. אברהם ובלה הורים לדניאל, מיכאל, שרילי ונילי..

ציורים – סגנון אמנותי

אברהם נחם נכנס לתחום האמנות במטרה לנסות להביע השקפת עולם ציונית ויהודית, בצורה אמנותית (ולא רק בכתובים), בפיסול ובעיקר בציור. תחילה, הוא החליט להתמקצע מבחינה טכנית ולכן בשנים הראשונות יצירתו עסקה במגוון נושאים: נופים, דיוקנאות, טבע ודומם. בהמשך נושאי הציורים הפכו להיות רוחניים, ציוניים ולאומיים: ירושלים, דמויות תנ"כיות (מאברהם ועד ישעיהו ), דמויות היסטוריות (מהרמב"ם ועד דוד בן-גוריון). הסגנון האמנותי הוא מעורב ורב תחומי.

פסלים

פסליו ברובם מציגים ביטויים של זוגיות בסגנון סימבולי מודרני.

מוזיאון – גלריה "מסר התנ"ך"

יש לציין שאברהם נוחם הוא אמן המונע מהשקפת עולם אידיאית ולא מתוך צורך כלכלי או מקצועי ולכן יש כיום ברשותו את עבודותיו מארבעים שנותיו האחרונות, והן מוצגות במוזיאון שהוא, יחד עם רעייתו, בלה נוחם, הקימו בעלמון ענתות.
אברהם אילת

ביוגרפיה

אברהם אילת בוגר הגימנסיה הרצליה בתל אביב וחניך תנועת השומר הצעיר. בזמן לימודיו בגימנסיה העברית הרצליה בתל אביב השתתף בחוג לציור בהדרכת הצייר אריה אלואיל שהאמין בכשרונו ואף הזמין אותו בחופש הגדול לצפת לצייר בהדרכתו (1954).
לאחר שסיים שירותו בצה"ל במסגרת הנח"ל הצטרף לקיבוץ שמיר באצבע הגליל, שם היה חבר בין השנים 1960–1978. בשנותיו הראשונות בשמיר עבד אילת כרועה צאן לצידו של הצייר משה כגן שהיה אביו המאמץ בקיבוץ. שנים 1962 – 1965, במקביל לעבודתו כרועה צאן בקיבוץ, למד יומיים בשבוע ב"בית הספר הגבוה לציור" בהדרכתו של מייסד בית הספר הצייר אריה מרגושילסקי. המגע הבלתי אמצעי עם הטבע ותופעותיו השפיע על תפישת עולמו של אילת וקבע את הנושאים החוזרים ומופיעים לאורך השנים ביצירתו.
ב־1966 נסע אברהם אילת לפריז והצטרף ל"אטלייה 17" - סדנה בינלאומית לתחריט - אותה הקים וניהל האמן האנגלי ויליאם סטנלי הייטר(W.S.Hayter). בסדנה התוודע אילת לאמנים מארצות שונות והתיידד עם הצייר היפני קנג'י יושידה (Kenji Yoshida) ששנתיים מאוחר יותר היה אורחו בקיבוץ שמיר. ב-1970, לאחר שכבר הציג מספר תערוכות, זכה אילת במלגת השתלמות בחו"ל של קרן אמריקה-ישראל והתקבל ללימודים מתקדמים בבית הספר לאמנות סנט מרטין (St. Martin's School of Art) בלונדון, שם למד בהנחייתו של הפסל אנתוני קארו, ובמקביל החל ליצור סרטים נסיוניים בהדרכתו של אמן הקולנוע המחתרתי מלקולם לה גרייס (Malcolm Le Grice).
אברהם אילת מתגורר עם בת זוגו מרגול גוטמן בעין הוד ויוצר בחיפה ובעין הוד.

הוראת אמנות

בין השנים 1962–1998 לימד מקצועות שונים של אמנות במוסדות להשכלה גבוהה, ביניהם: מכללת תל-חי, בית הספר "קלישר" תל אביב, בצלאל בירושלים, הפקולטה לאדריכלות בטכניון בחיפה ומכללת ויצ"ו לעיצוב בחיפה בה גם עמד בתקופה מסוימת בראש המחלקה לצילום.
אדוארד אדלברט דויזי

קורות חיים

דויזי נולד בשנת 1893 ביוּם שבאילינוי, לאדוארד פרז דויזי (דואזי דה וילארז'ן Perez Doisy de Vilargennes), סוכן מכירות בעל שורשים צרפתיים, ולאדה לבית אליי.
הוא למד באוניברסיטת אילינוי, שם קיבל תואר הראשון בשנת 1914 ותואר שני בשנת 1916. משם, המשיך לאוניברסיטת הרווארד, שם עשה את הדוקטורט שלו בשנת 1920.
משנת 1915 ועד שנת 1917 היה דויזי עוזר מחקר בביוכימיה באוניברסיטת הארוורד, ומשנת 1917 עד 1919 שירת בבית הקברות הצבאי של צבא ארצות הברית.
בשנת 1918, נישא אדוארד א. דויזי לאליס אקרט. הם התגוררו בסנט לואיס, והיו להם ארבעה בנים.
משנת  1919 עד 1923, עבד כמדריך ופרופסור בבית הספר לרפואה באוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס, ובשנת 1923 מונה לפרופסור לביוכימיה בבית הספר לרפואה שבסנט לואיס.
בשנת 1924, קודם דויזי לתפקיד מנהל המחלקה לביוכימיה, תפקיד שהחזיק עד פרישתו בשנת 1965.

פעילות מדעית

דויזי עסק במחקרים ביוכימיים בנושא הורמוני המין, והוויטמינים K₁ ו- K₂. בבית הספר לרפואה שבסנט לואיס, הוא עבד עם אדגר אלן על טכנולוגיית עידון ציטולוגיית הנרתיק בשביל מבדק של עוצמת הורמון האסטרוגן בעכברות כרותות שחלה.
בשנים 1930 – 1929, הצליח בבידוד האסטרוגן. במקביל אליו, הגיע להישג זה גם חוקר גרמני בשם אדולף בוטנאנדט.
עבודתו בנושא פתחה את מחקר הפוריות להערכה ביוכימית, והיו לה השלכות על התפתחות ביולוגיית הרבייה ואמצעי המניעה.
בשנת 1939, בעזרתו של הנריק דאם ובשיתוף פעולה עם פאול קארר, הצליח בבידוד כמעט טהור של ויטמין K, בצורה של שמן זהוב. באותה שנה פרסם, בשיתוף עם אדגר אלן וק. ה. דנפורט, ספר על מחקרו הנקרא "Sex and internal secretions", שפירושו בעברית: “מין והפרשות פנימיות”.
בשנת 1940, בשיתוף עם תאייר, מק'קורקודל, מק'קי ובלינקי, למד דויזי את האנלוגיה של ויטמין K, והצליח לבסס את ההבחנה שבין ויטמין K₁, אותו בידדו מאספספת, לוויטמין K₂, אותו בידדו מדגים. פעולתו של הוויטמין K₂ דומה לזו של ויטמין K₁, אבל מבנהו שונה במקצת.     
בשנת 1939, אף הצליחו דויזי ושותפיו לסנתז ויטמין K באופן מלאכותי.
על עבודתם בנושא הוויטמין K, זכו דויזי ודאם בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1943.
בנוסף לעבודה זו בנושא ויטמין K, דויזי חקר גם נושאים אחרים. הוא שיפר את שיטות הזיהוי והבידוד של האינסולין, ותרם רבות לידע בנושא האנטיביוטיקה, והמטבוליזם של חומצות מרה.
מיקלוש פהר

קריירת מועדונים

פהר נולד בטטבאניה שבהונגריה. הוא החל את הקריירה המקצוענית שלו בגיור, מועדון כדורגל מליגת העל ההונגרית. בשנת 1998 חתם פהר בפורטו מליגת העל הפורטוגלית, אך מעולם לא הפך לשחקן הרכב קבוע בקבוצה הבוגרת. כדי לצבור ניסיון הוא הושאל לסלגיירוש ולאחר מכן לספורטינג בראגה.
עונתו בספורטינג בראגה הייתה העונה המוצלחת ביותר שלו, כשהבקיע 14 שערי ליגה ב-26 הופעות. לאחר שיו"ר פורטו רב עם סוכנו של פהר, והשחקן סירב להיפרד מסוכנו, עזב פהר והצטרף לבנפיקה ליסבון, מבכירות הקבוצות בפורטוגל.

מותו

ב-25 בינואר 2004 נכלל פהר בסגל בנפיקה ליסבון במשחק החוץ נגד ויטוריה דה גימארייש. המשחק שודר בשידור חי בערוצי הטלוויזיה. פהר עלה כמחליף ובישל את השער היחיד במשחק. בתוספת הזמן קיבל פהר כרטיס צהוב, ולפתע התכופף ולאחר מכן נפל על הקרקע.
שחקני שתי הקבוצות ניגשו להעניק לפהר עזרה ראשונה לפני הגעת הצוות הרפואי. הצוות הרפואי ביצע בפהר החייאה, ולאחר מכן הגיע למגרש אמבולנס והבהיל את פהר לבית החולים. התקשורת הפורטוגלית סיקרה את מצבו במשך כל היום, וזמן קצר לפני חצות אושר מותו של פהר. סיבת המוות הייתה הפרעת קצב בשל קרדיומיופתיה היפרטרופית.
כאות הנצחה החליטו בבנפיקה ליסבון לא להשתמש יותר בחולצה מספר 29, מספרו של פהר. משלחת של המועדון, שכללה את כל שחקני הסגל, הגיעה להונגריה כדי להעניק להוריו של פהר את מדליית האליפות לעונת 2004/2005. ב-9 באוקטובר 2009, יום לפני משחקן בין נבחרת פורטוגל ונבחרת הונגריה בליסבון, הניחו שחקני נבחרת הונגריה זר לזכרו ליד פסל בדמותו במגרש האימונים של בנפיקה ליסבון.

קריירה בינלאומית

ב-10 באוקטובר 1998 ערך פהר את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הונגריה, כשהחליף את פרנץ הורבאט בדקה השישית בניצחון 4-0 על נבחרת אזרבייג'ן במסגרת מוקדמות יורו 2000. באותו משחק הבקיע פהר את שער הבכורה שלו בנבחרת.
ב-11 באוקטובר 2000 הבקיע פהר שלושער בניצחון 6-1 על נבחרת ליטא במסגרת מוקדמות מונדיאל 2002.
דיוויזיית שרלמאן

היסטוריה

דיוויזיית שרלמאן לא הייתה יחידה צבאית בודדת ומוגדרת, אלא אוסף של קבוצות משתפי פעולה צרפתיים ומתנדבים (למרות שמהות ה"התנדבות" שנויה במחלוקת). היחידה הראשונה הייתה Légion des Volontaires Français (לגיון המתנדבים הצרפתיים או LVF) שהורכב בעיקרו מאנשי ימין צרפתיים ומחיילים שנפלו בשבי במערכה על צרפת והעדיפו להילחם למען גרמניה על עבודת כפייה בגרמניה. היחידה השתתפה בקרב מוסקבה בנובמבר 1941 אך מפקדה, קולונל רוז'ה בלון, הועבר מתפקידו וב-1942 היא נשלחה למשימות אנטי-פרטיזניות בבלארוס.
למשך תקופה קצרה של 6 חודשים צורפה אליהם גם יחידת ה-La Légion Tricolore (הלגיון משולש הצבעים) אך זו נבלעה עד מהרה ב-LVF.
היחידה המשיכה למלא משימות שונות בחזית המזרחית, שלא תחת פיקוד צרפתי עד יוני 1943, אז קיבל קולונל אדגר פואו את הפיקוד עליה. היא נלחמה באוקראינה כנגד ההתקדמות הסובייטית ב-1944.
במשך תקופה זו, החל מיולי 1943, יזמה ממשלת וישי גיוס חדש. 3,000 מועמדים באו מקרב המיליציות של משתפי הפעולה ומקרב הסטודנטים באוניברסיטאות. היחידה החדשה שנקראה Sturmbrigade נשלחה לגליציה להילחם כנגד הסובייטים וסבלה אבידות כבדות שלאחריהן מוזגו הנותרים בה עם ה-LVF. בסוף 1943 צורפו כל המתנדבים הצרפתיים ששרדו ל Waffen-SS Französische SS-Freiwilligen-Grenadier-Regiment (רגימנט הגרנדירים של האס אס, המתנדבים הצרפתיים של הוואפן אס אס).
ב-1 בספטמבר 1944 נקראה יחידת הוואפן אס אס רשמית על שם המלך קרל הגדול - "שרלמאן" (Waffen-Grenadier-Brigade der SS Charlemagne), היחידה קלטה משתפי פעולה צרפתיים שנמלטו מפני התקדמות בעלות הברית, צרפתים מבריגדת הורסט ווסל ועובדים מ-Organisation Todt (יחידת בוני הביצורים של הרייך שהעסיקה כמיליון וחצי עובדי כפייה) וגם אנשי מיליציה של משטר וישי. ישנם מקורות הטוענים כי דיוויזיית שרלמאן כללה גם מתנדבים משווייץ וממושבות צרפת מעבר לים.
גנרל האס אס גוסטב קרוגנברג נטל את הפיקוד למעשה, בעוד אדגר פואו הפך לסגנו הצרפתי.
ב-2 בפברואר 1945 היחידה שודרגה רשמית למעמד דיוויזיה וניתן לה השם 33rd Waffen-Grenadier Division der SS Charlemagne (הדיוויזיה הממונעת ה-33 של הוואפן אס אס "שרלמאן") אך הייתה מאוישת מתחת לתקן עם 7,340 חיילים בלבד. היא נשלחה לפומרניה להילחם כנגד הכוחות המתקדמים של הצבא האדום.
ב-25 בפברואר הותקפה הדיוויזיה על ידי כוחות סוביטיים מהחזית הביילורוסית הראשונה, פוצלה לשלושה חלקים וספגה אבידות כבדות מאוד. שרידי הדיוויזיה פונו מחוף הים הבלטי לדנמרק להתארגנות מחדש.
בתחילת אפריל שחרר קורגנברג, שפיקד על 1,100 איש בלבד שנותרו מהדיוויזיה, את כל מי שלא רצה להמשיך להילחם למען גרמניה הנאצית. 700 איש נותרו עמו, אך 400 מהם החליטו לא לקחת חלק פעיל בלחימה ולעסוק בביצורים ובעבודות בנייה בלבד.
ב-24–25 באפריל נשלחה יתרת היחידה לברלין והושמה תחת פיקודו של אס אס שטנדרטנפיהרר וולטר צימרמן. 330 איש אכן הגיעו לברלין לפני תחילת המתקפה הסובייטית הסופית על העיר, ונלחמו עד לכניעה הסופית ב-2 במאי. בסיום המלחמה נותרו רק 30 בחיים ורובם נלקחו שבויים על ידי הצבא האדום. חלק הצליחו להימלט לצרפת, ומאלה, רובם הוצאו להורג ללא משפט. אחרים נשפטו למאסר ממושך.
ספינת החלל טיטניק

רקע

בהחיים, היקום וכל השאר, הספר השלישי בסדרת הספרים, מתאר דאגלס אדמס את ספינת החלל טיטניק, הספינה המפוארת ביותר שנוצרה, שסבלה מכשל קיומי מסיבי עם תחילת מסע הבתולין שלה. 15 שנים לאחר מכן, החליט אדמס להפיק משחק מחשב שיהיה מבוסס על אותה פסקה. ג'ונס, חברו של אדמס, דיבב במשחק דמות של תוכי מופרע. במהלך העבודה על הפקת המשחק ביקש אדמס מג'ונס לכתוב את הספר, וזאת לאור לוח הזמנים הצפוף. ג'ונס הסכים מיד, אך התנה זאת בכך שאת הספר יכתוב בעירום, וכך היה.

העלילה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.  
ספינת החלל טיטניק היא הספינה הגדולה ביותר, המדהימה ביותר, החדשנית ביותר והמפוארת ביותר שנבנתה אי פעם. הספינה נבנתה כך שדבר לא יכול להשתבש בה. שניות לאחר השקתה היא עוברת כשל קיומי ספונטאני מאסיבי, ונעלמת מהקיום. באותו הערב חוזרים דן ולוסי גיבסון, המתגוררים על כדור הארץ, לביתם ומגלים שהספינה הופיעה לה במקום שבו היה ביתם.

מקור השם

שמה של הספינה מבוסס על הספינה טיטניק שירדה למצולות בשנת 1912 לאחר שפגעה בקרחון במהלך מסע הבכורה שלה. במסגרת הפרסומים לקראת השקת הספינה נכתב בעיתוני התקופה שטיטניק היא "ספינה שלא מסוגלת לטבוע".
אוניברסיטת אוסלו

היסטוריה

האוניברסיטה נוסדה בשנת 1811 בכריסטיאניה (שנקראה כך עד 1925 אז הפכה לאוסלו) בשם "אוניברסיטת פרדריק המלכותית" (בנורווגית: Det Kongelige Frederiks Universitet). אופן ארגונה של האוניברסיטה חיקה את זה של אוניברסיטת הומבולדט בברלין, אשר נוסדה רק שנה לפניה, והיא נקראה במקורה על שם המלך פרדריק השישי מדנמרק. שמה שונה בשנת 1939.
באוניברסיטה פועלות פקולטות לתאולוגיה (לותרנית), משפטים, רפואה, מדעי הרוח, מתמטיקה ומדעי הטבע, רפואת שיניים, מדעי החברה, וחינוך. הפקולטה למשפטים עדיין פועלת בקמפוס הישן של האוניברסיטה בשער קרל יוהנס, רחובה הראשי של אוסלו, בעוד רוב הפעילות בשאר הפקולטות מתקיימת בקמפוס החדש אשר בנייתו החלה בשנות ה-30 של המאה ה-20. פעילות הפקולטה לרפואה מתקיימת במספר מרכזים רפואיים באזור אוסלו.
נכון לתחילת המאה ה-21 באוניברסיטה לומדים כ-27,000 תלמידים ועובדים בה כ-4,000 אנשי סגל. האוניברסיטה נחשבת לאחד ממוסדות ההשכלה הגבוהה המובילים בסקנדינביה, ובעשור הראשון במאה ה-21 היא מדורגת באופן עקבי בין 100 המוסדות הראשונים בדירוג האקדמי של אוניברסיטאות בעולם. בשנת 2007 דורגה במקום ה-19 בין אוניברסיטאות אירופה. בשנת 2005 דורג סגל הפקולטה למדעי הרוח על ידי הירחון Times Higher Education כטוב ביותר בין אוניברסיטאות סקנדינביה, במקום ה-5 באירופה ובמקום ה-16 בעולם. עם תלמידי ומורי האוניברסיטה נמנים חמישה זוכים בפרס נובל.
יורי גזינסקי

קריירת מועדונים

גזינסקי החל לשחק כדורגל בגיל 6, בקבוצות מקומיות בעיר הולדתו, קומסומולסק על אמור. באוגוסט 2007 הופיע לראשונה במדי הקבוצה של סמנה, במסגרת הליגה הרוסית השנייה. בקיץ 2010 עבר גזינסקי ללוצ'-אנרגיה ולדיווסטוק. לאחר ירידת ליגה של קבוצתו, ב-2012, חתם בטורפדו מוסקבה, והיה לשחקן מרכזי במדי טורפדו במהלך . ב-1 במאי 2013, לאחר עונה אחת בלבד במוסקבה, חתם גזינסקי ל-3 שנים בקרסנודאר. במעבר לקרסנודאר הפך לראשונה בקריירה לשחקן בליגת העל הרוסית. ב-17 ביולי 2014 הופיע לראשונה במסגרת אירופית, כאשר פתח בהרכב קבוצתו בניצחון 0–4 על סילמאיה קאלב האסטונית, במסגרת מוקדמות הליגה האירופית. גזינסקי אף כבש במשחק זה.

נבחרת רוסיה

גזינסקי זומן לראשונה לסגל נבחרת רוסיה באוגוסט 2015, לקראת צמד המשחקים מול שוודיה וליכטנשטיין, במסגרת מוקדמות יורו 2016. ב-31 באוגוסט 2016 הופיע לראשונה במדים הלאומיים, כאשר נכנס כמחליף במשחק ידידות מול טורקיה.
גזינסקי נכלל בסגל נבחרת רוסיה לגביע הקונפדרציות 2017, אך לא שיחק בטורניר זה.
גזינסקי נכלל בסגלו של מאמן נבחרת רוסיה, סטניסלב צ'רצ'סוב, למונדיאל 2018. ב-14 ביוני 2018 כבש את השער הראשון בטורניר, שהיה גם שער הבכורה שלו בנבחרת, בדקה ה-12, בניצחון 0–5 על ערב הסעודית, במשחק הפתיחה של המונדיאל.
יתרון מכני

היסטוריה

ארכימדס ביוון העתיקה בסביבות המאה ה-3 לפנה"ס חקר מכונות פשוטות וגילה את עקרון היתרון המכני, אך רק ביחסי הכוחות הסטטיים, ולא הבין שהוא קיים על חשבון המרחק שלאורכו פועל הכוח. בספרו "מכניק" משנת 1600, גלילאו גליליי הציג תאוריה כוללת דינמית של פעולת מכונות פשוטות, ואת מסקנתו החדשנית שהן משמרות אנרגיה ולא יוצרות אותה.
לואיזה מיי אלקוט

ביוגרפיה

אלקוט נולדה בג'רמנטאון שבמדינת פנסילבניה שבארצות הברית לאביה, עמוס ברונסון אלקוט, מחנך ומורה שדגל והטיף לשלטון עצמי של התלמידים. המשפחה עברה לקונקורד שבמדינת מסצ'וסטס שם גדלה לואיזה עם שלוש אחיותיה והתחנכה על-פי שיטותיו המיוחדות של אביה. ברונסון אלקוט היה אידאולוג שפעל להקמת חברה אוטופית, ובין היתר ייסד את הקומונה הטבעונית הראשונה בארצות הברית, "פרוטלנד" (Fruitland), בה התבססו החיים על אמונתו הטרנצנדנטית, ובה לא היו משתמשים בחיות לשום מטרה שהיא. 
בנות משפחת אלקוט לא למדו באופן מסודר, יכלו לבחור את השיעורים המועדפים עליהן (לואיזה מעידה שהיא העדיפה את מקצועות הספרות, ההיסטוריה והגאוגרפיה), ונהגו להמחיז מחזות ואגדות שבהם היו משתתפים כל בני המשפחה, באסם המשפחתי, כאשר אלקוט עצמה גילמה את התפקידים הגבריים. לפי עדותה של אלקוט היו אלה הימים המאושרים ביותר בחייה.
לאחר שנאלץ אביה לסגור את בית הספר שניהל (יום אחד הוא קיבל אל בית ספרו תלמיד שחור, ומשנודע מעשה זה להורים הלבנים – חדלו לשלוח את ילדיהם אל בית ספרו של המחנך ה"מושחת"), שקעה המשפחה בחובות כבדים, ולואיזה החלה לעבוד במגוון של עבודות על מנת לתמוך בנטל הכלכלי של משפחתה. היא עבדה בין השאר בתור תופרת, מטפלת, מורה, גננת ועוד. במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית שימשה אלקוט בתור אחות. העבודות הרבות, והנטל והמאמץ הפיזי שקיבלה על עצמה החלישו אותה ופגעו בבריאותה.
בשלב זה פתחה אלקוט בקריירה ספרותית, והחלה לשלוח סיפורים ושירים לכתבי-עת שונים. ספרה הראשון, "משלי פרחים", יצא לאור כאשר הייתה בת 22, והיה מבוסס על קובץ אגדות שכתבה לבתו הקטנה של ידיד המשפחה, הסופר ראלף אמרסון.
פרסומה כסופרת החל עם צאת ספרה "תמונות מבית החולים", בשנת 1863, שהיה עיבוד למכתבים ששלחה למשפחתה בזמן ששימשה כאחות בימי מלחמת האזרחים. הצלחתו של הספר הביאה לפנייה של הוצאת ספרים אליה והזמנת כתיבת ספר לנערות. אלקוט נענתה לבקשה, וכתבה את הספר "נשים קטנות", שהתבסס על זיכרונותיה משנות ילדותה.
בהתחלה חשב המוציא לאור לבטל את הדפסת הספר, שנראה לו משעמם, אולם לאחר שנתן אותו לאחייניתו הצעירה לקריאה, בעקבות תגובתה הנלהבת הוא הוציא את הספר לאור באוקטובר 1868.
הספר זכה להצלחה מסחרית עצומה ברחבי אנגליה וארצות הברית, מה שהבטיח את עתידה הכלכלי של אלקוט. אלקוט פרעה את חובות משפחתה, שלחה את אחותה הצעירה ללמוד ציור באירופה, וקנתה בית למשפחתה בקונקורד. בשנים הבאות המשיכה לעסוק בכתיבת ספרים, רובם מיועדים לילדים ונוער, ואף כתבה שני המשכים ל"נשים קטנות".
המאמץ הקשה בו התנסתה אלקוט בצעירותה ובריאותה הרופפת התישו את כוחותיה, והיא העידה על עצמה שהיא חשה "זקנה מתקדמת". ב-6 במרץ 1888 היא מתה בבוסטון בגיל 56.
מתקפת האנתרקס

"מתקפת האנתרקס על ארצות הברית בשנת 2001" הוא כינוי לאירוע שנמשך מספר שבועות, החל מ-18 בספטמבר 2001 (שבוע לאחר פיגועי 11 בספטמבר). מכתבים שהכילו נבגי גחלת (אנתרקס בלעז) נשלחו למספר משרדי תקשורת ולשני סנאטורים אמריקנים, דבר שגרם למותם של 5 אנשים והדבקתם של 17 אחרים בחיידק. חקירת האירוע נמשכה עד לשנת 2008, עת התרכזה במיקרוביולוג בצבא האמריקני בשם ברוס אדוארד אווינס. אדם זה התאבד זמן קצר לאחר שגילה כי הוא החשוד המרכזי בחקירה. ב-19 בפברואר 2010 הודיע ה-FBI כי הוא מסיים את החקירה ושאווינס הוא ככל הנראה האיש שעמד מאחורי המתקפה.

האירוע

המתקפה התרחשה בשני גלים. קבוצת המכתבים הראשונה נשלחה כשבוע לאחר פיגועי 11 בספטמבר, ב-17 או ב-18 בספטמבר. לפחות 5 מכתבים, שנשאו את חותמת העיר טרנטון שבניו ג'רזי, נשלחו למשרדי חדשות ABC, CBS, NBC ולעיתונים הניו יורק פוסט והנשיונל אינקווירר, כולם בניו יורק מלבד האחרון שנמצא בפלורידה. למעשה רק שניים מהמכתבים נמצאו, אלה שנשלחו למשרדי NBC והניו יורק פוסט. קיומם של שלושת המכתבים האחרים נגזר מדפוס ההידבקות.
גל המכתבים השני נשלח בזמן כלשהו בין 6 באוקטובר ל-9 באוקטובר, כשלושה שבועות אחרי הגל הראשון. שני מכתבים, שנשאו את אותה חותמת של העיר טרנטון שבניו ג'רזי, נשלחו לסנאטורים מהמפלגה הדמוקרטית - טום דאשל ופטריק ליהי. המכתב המיועד לדאשל נפתח על ידי אחד מעוזריו ב-15 באוקטובר ובעקבות כך הושבת שירות הדואר של הממשל. המכתב שיועד לליהי הגיע לאגף הדואר בסטרלינג, וירג'יניה עקב טעות בקריאת המיקוד. אחד מהעובדים במקום נדבק בגחלת נשימתית. 
יותר מ-22 אנשים נדבקו בחיידק הגחלת במהלך שתי המתקפות. 11 לקו בגחלת הנשימתית שנחשבת למסוכנת במיוחד, וחמישה מהם מתו.

הזיהום וטיהורו

טיהור הבניינים שזוהמו באנתרקס כתוצאה מהמתקפה ארך שנים. העלות הכספית של ניקוי הבניינים, מציאת מקומות חלופיים ואובדן ימי עבודה הוערכה בכמיליארד דולר.

בריאות

שנים לאחר המתקפה, מספר נפגעי הגחלת דיווחו על בעיות בריאותיות מתמשכות הכוללות תשישות, קוצר נשימה ואיבוד זיכרון. הגורם לתסמינים לא ידוע.
בית העם ברחובות

ההיסטוריה של בית העם ברחובות

בחורף 1912 (תרע"ב) החלו את בניית בית העם על ידי חברת "כרמל". שנה לאחר מכן נחנך ברחוב יעקב פינת מנוחה ונחלה.
בית העם שימש את ועד המושבה להרצאות, לדיונים, לטקסים ולמופעים.
בית העם שימש גם כמרכז החיים התרבותיים, החברתיים והציבוריים של המושבה. סביבו התקיימו חגיגות שאליהן הגיעו מכל רחבי הארץ והעולם.
ככל הנראה בבניית בית העם מודל ההשראה היה מהמושבה הטמפלרית בירושלים.
בית העם מזכיר טירה עתיקה ומשלב אלמנטים מחומת ירושלים.
בעקבות העלייה החמישית המושבה התרחבה, ועקב כך בשנת 1933 הוקם ליד בית העם בית קולנוע הכולל שני יציעים, גג נפתח, קומת מרתף וחדר הקרנה. באותה הזדמנות בית העם הוסב לאולם הקרנה קטן נוסף.
במרוצת השנים בנוסף לבית הקולנוע נוספה הספרייה העירונית.
במלאת 90 שנה לבניית בית העם ו-30 שנה לבימת הנוער העירונית נחנכה רחבה מחודשת בחזית הבית. ברחבה שני מבוכים קבועים, ראשונים מסוגם בארץ, שעוצבו על ידי האמנית רחלי רוגל.

בית העם המודרני

באוקטובר 2014 נחנך בית העם המשוחזר והמורחב, הכולל היכל תרבות ואת "בימת הנוער" של רחובות. הבניין המקורי מהווה מבואה לבניין המורחב.
בית העם מציע תחומי תרבות שונים: תיאטרון, מוזיקה, מחול, קולנוע, בידור ועוד.
מדי יום מבקרים בהיכל מאות אנשים בגילאים שונים וטעמים מגוונים.
דן פטינקין

דן פָּטִינְקִין (באנגלית: Don Patinkin;‏ 8 בינואר 1922 – 7 באוגוסט 1995) היה כלכלן ישראלי-אמריקאי, פרופסור לכלכלה רקטור ונשיא האוניברסיטה העברית בירושלים. מבכירי הכלכלנים ומניח היסודות ללימודי הכלכלה בישראל. חתן פרס ישראל למדעי החברה (1970).

חייו

פטינקין נולד בשם דון פטנקין בשנת 1922 בשיקגו, אילינוי שבארצות הברית במשפחה אורתודוקסית שהיגרה מפולין. הוא למד במכון התאולוגי העברי בשיקגו ורכש את השכלתו בכלכלה באוניברסיטת שיקגו. הוא התקבל לאוניברסיטת אילינוי כחבר סגל, והתקדם בה לדרגת פרופסור עוזר. בסוף 1947 התקבל למרצה בכלכלה באוניברסיטה העברית החל משנת תש"ט. בשנת 1949 עלה לישראל והצטרף לסגל האוניברסיטה העברית כמרצה בכיר. בשנת 1956 הקים באוניברסיטה את מכון פאלק למחקר כלכלי, שבראשו עמד עד 1972. בשנת 1957 קודם לדרגת פרופסור מן המניין.
צירופו של פטינקין לסגל האוניברסיטה היווה את ראשית הוראת הכלכלה המודרנית בישראל. תלמידיו הראשונים היו לבכירי המשק, וחלקם כיהנו במשרד האוצר ובנק ישראל (בהם חיים ברקאי, משה זנבר, ניסן לויתן). עבודתו נתפסה כאבן דרך במחקר הכלכלי בישראל, ופטינקין עצמו נחשב כאבי הכלכלה הישראלית. בספרו "Money, Interest and Prices" הציג מודל מקרו-כלכלי חדש, המשלב בין השיטה המוניטרית והקינסיאנית. הוא ניסה למזג בין אסכולת שיקגו לבין שיטתו של ג'ון מיינרד קיינס.
מחקריו זכו להוקרה בינלאומית, ופטינקין כיהן כנשיא החברה האקונומטרית (1974), נשיא האגודה הישראלית לכלכלה, חבר האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים, חבר המועצה המייעצת של בנק ישראל (1956–1967), חבר המועצה להשכלה גבוהה (1960–1975) ותפקידים אחרים. בשנת 1954 קיבל פרס על שם ד"ר שמורק.
באוניברסיטה העברית נמנה עם מייסדי המחלקה לכלכלה ומקימי הפקולטה למדעי החברה. בתפקידי מינהלה שימש כדיקן הפקולטה למדעי החברה, רקטור האוניברסיטה ונשיאה בשנים 1982–1986. הוא התפטר על רקע משבר פיננסי חמור.
בשנת 1989 פרש פטינקין לגמלאות. עבודתו הוכרה לאורך השנים בתארים ובפרסים, בהם פרס רוטשילד למדעי החברה (1959), בחירתו כחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים בשנת 1963 ופרס ישראל למדעי החברה (1970).
בשנת 1992 הוקמה באוניברסיטה העברית קתדרה לכלכלה הקרויה על שמו.
פטינקין הלך לעולמו ב-7 באוגוסט 1995, בן 73 היה במותו. הוא הובא למנוחות בהר המנוחות בירושלים.

עמדות

פטינקין פרסם מאמרים בעיתונות בהם התייחס לענייני הכלכלה במדינת ישראל. בשנת 1949 הוא טען נגד מדיניות הקיצוב והדרישה לסלק את המתווכים ולהעבירם לייצור, שהסוחרים ממלאים תפקיד חשוב בכלכלה ושאת בעיית חוסר היעילות יש לפתור בתחרות חופשית שתסלק את הסוחרים הלא יעילים מהשוק. הוא דרש להימנע ממתן פטורים ממס הכנסה לקיבוצים, בטענה שגביית מיסים מחייבת את אימון הציבור בהוגנות הגבייה ומתן פטורים פוגעת בכך. בשנת 1953 הוא הזהיר מהדפסת כסף וטען שאין בישראל דפלציה ואין להשתמש בטענה זאת להצדקת הדפסת כסף. באותה שנה הוא היה חבר בוועדה לענייני מטבע חוץ ותמך בעמדת הרוב שיש לקבוע שער מטבע חוץ אחיד אך שאין להנהיג ליברליזציה מסוימת במסחר במטבע חוץ, שתכלול ניוד שער החליפין. בשנת 1954 כיהן פטינקין בוועדת ארן להגדלת הפריון של המשק הישראלי, שהמליצה על דרכים שונות להעלות את הייצור, כמו הכשרה מקצועית והעברת משפחות לקיבוצים.
עמדותיו הביאו עליו ביקורת רבה משמאל, שראה בו נאו-ליברלי שמכניס "תורות אמריקניות" לישראל.

פרסומיו

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.
ברנגלה, מלכת קסטיליה

ביוגרפיה

ברנגלה נולדה ב-1 בינואר 1180 לאלפונסו השמיני, מלך קסטיליה ואלינור מאנגליה, מלכת קסטיליה, בתם של הנרי השני, מלך אנגליה ואלינור, דוכסית אקוויטניה.
בשנת 1187 סיכם אביה אלפונסו השמיני עם פרידריך הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה על נישואי ילדיהם קונרד השני, דוכס שוואביה עם ברנגלה, אולם לבסוף הנישואים לא נערכו. אלפונסו נלחם במשך תקופה ארוכה בבן דודו אלפונסו התשיעי, מלך לאון, ובשנת 1197 השיא את ברנגלה לאלפונסו התשיעי, על מנת לסיים את הסכסוך, אולם בשנת 1204 ביטל האפיפיור אינוקנטיוס השלישי את הנישואים הללו.
ב-5 באוקטובר 1214 מת אלפונסו השמיני, מלך קסטיליה, ובנו אנריקה הראשון, מלך קסטיליה עלה לשלטון במקומו. מכיוון שאנריקה היה צעיר שלטה ברנגלה כעוצרת בשמו. ב-6 ביוני 1217 נהרג אנריקה הראשון, מלך קסטיליה, וברנגלה עלתה לשלטון במקומו, אך ב-31 באוגוסט באותהשנה מסרה את השלטון לבנה פרננדו השלישי, מלך קסטיליה. על אף הסתלקותה מכיסא המלוכה, המשיכה ברנגלה לסייע לבנה, ואף חיתנה אותו עם אליזבת הוהנשטאופן, בתו של פיליפ משוואביה, מלך גרמניה. לאחר מות אלפונסו התשיעי, מלך לאון, דאגה ברנגלה להבטיח את הירושה לבנה, ולא לבנותיו של אלפונסו מאשתו הראשונה. בזמן שפרננדו השלישי יצא למערכות כנגד המוסלמים, שימשה ברנגלה כעוצרת הממלכה בשמו.
ב-8 בנובמבר 1246 מתה ברנגלה בבורגוס, בעת שחזרה לביתה לאחר פגישתה האחרונה עם בנה.