קרב פוסאדה

קרב פוסאדה הוא שם שניתן בתקופה המודרנית לקרב שנערך בסתיו 1330 בין כוחות נסיכות ולאכיה בהנהגת בסראב הראשון ובין הצבא ההונגרי בהנהגת מלך הונגריה, קארוי רוברט לבית אנז'ו. אירוע צבאי זה הפך לסמל העצמאות של ולאכיה ותושביה הרומנים ביחס לכתר ההונגרי.

מקורות היסטוריים

הקרב מצוין על ידי כמה כרוניקות מימי הביניים: "הכרוניקה המצוירת" מווינה 
(Chronicon pictum) מסביבות שנת 1360, הכרוניקה של יאנוש טורוצי - "דברי ימי ההונגרים"
(Chronica Hungarorum), מסביבות שנת 1455 וספריו של ההיסטוריון הפולני יאן דלוגוש מהשנים 1480-1486 (Annales seu cronici incliti regni Poloniae), כמו כן על ידי כמה כֲתבים הונגרים, פולנים וגרמנים מהמאה ה-15 וה-16, החוזרים בעיקר על הדיווח שבכרוניקה הווינאית. 
האירוע המלחמתי מוזכר גם בתעודות הונגריות בנות הזמן, מהמאה ה-14, מהן יכלו ההיסטריונים להפיק פרטים נוספים אודותיו.

השם פוסאדה

בכל המקורות הנ"ל אין זכר לשם "פוסאדה", מילה שציינה מקום תלול, קשה לגישת בני אדם, המוגן על ידי גורמים טבעיים או מלאכותיים. 
הפיכתה לטופונים התרחשה בתחילת המאה ה-15, בתעודות הונגריות הנוגעות לקרב אחר, משנת 1395, שבין השליט הרומני ולאד המנשל ובין זיגמונד לבית לוקסמבורג, מלך הונגריה. שתי תעודות מהשנים 1408 ומ-1438, מדברות על "ההרים הקרויים פוסאדה", בעוד דיווח של המלך זיגמונד עצמו משנת 1397 מוסר את העובדה כי הקרב פרץ "בזמן שעלינו על פסגות ההרים, הקרויים בדרך הרגיל פוסאדה, דרך מעברים ושבילים צרים בין שיחים גדולים".
השם "הקרב פוסאדה" נכנס למסורת ההיסטוריוגרפית הרומנית בהתחלת המאה ה-20 עקב השערתו של ההיסטוריון ניקולאיה יורגה כי שני הקרבות ב-1395 וב-1330 אירעו באותה זירה, דהיינו, בגיא צר שלדעתו נקרא "פוסאדה", בדרך אל העיר קמפולונג.

תיאור האירועים

בשנת 1324 הייתה נסיכות ולאכיה נתונה תחת חסות הונגריה, בראשה עמד המלך מבית אנז'ו, קרל רוברט.
כעבור שנה, ב-1325, פלש שליט ולאכיה, בסראב הראשון, לאזור המערבי הסמוך, ה"באנאט של סברין", צעד שגרם להידרדרות ביחסיו עם המלך. יתרה מזו, החל משנת 1327, סירב בסראב לשלם לכתר ההונגרי את המס השנתי הקבוע. המלך קרל רוברט, ככל הנראה בהשפעת יועצו, דנש (דיוניסיוס) סֵץ' (לעתיד באן של סברין), החליט על מהלך צבאי על מנת להעניש את הווסאל הסורר ולהחזיר את שטח הבאנאט של סברין לשליטת הממלכה ההונגרית.
בספטמבר 1330 יצא קארוי רוברט את בירתו הזמנית בעיר טימישוארה, כבש בסערה את מחוזות סברין, פלש לאולטניה החרוכה מבעוד מועד בידי בסארב, והתקדם אל בירת השליט הרומני, קורטיה דה ארג'ש. בשל אסטרטגיית הגנה זו של בסראב, נותר הצבא ההונגרי במהרה ללא אספקת מזון והורעב. 
בדרכו קיבל המלך משלחת רומנית שביקשה שלום. בסאראב הציע בתמורה ויתור מצידו על העיר טורנו סברין, הבטיח לחזור לשלם מס, למסור את אחד מבניו כבן ערובה בחצר המלך ולשלם בנוסף סכום של 7,000 מרקים כפיצוי. באגרת בסראב הוסיף את המלים הבאות:
"רק שיואיל לחזור בשלום ויימנע מסכנות, כי אם יבוא הנה, לא יוכל להימלט מהן". קארוי רוברט סירב לקבל את ההצעה. הוא הגיב ביהירות ואמר שבסראב הוא רועה צאן בשרותו וידאג למשוך אותו החוצה בזקן ממאורתו.
בהמשך הצליחו הלוחמים ההונגרים להגיע לקורטיה דה ארג'ש הריקה מאדם ולהציתה. 
כאמור, הרומנים נסוגו בפני ההונגרים כשהם משמידים כל העולה בדרכם. לאחר שהלוחמים ההונגרים הרעבים התייאשו מהאפשרות לפגוש את הצבא הרומני או לחלופין, למצוא מזון, ניתנה פקודת הנסיגה, אך בדרך חזרה, בעודם בשיא מצוקת הרעב, המתינו להם הרומנים.
הצבא ההונגרי נלכד על ידי חייליו של בסראב בגיא צר ובמערכה שנמשכה ארבעה ימים, בין ה-9 ל-12 בנובמבר, הובסו ההונגרים והמלך שלהם נמלט משם כאשר הוא מחופש לאחד מנאמניו, דז'ה הדרווארי (Dezső Héderváry), בנו של דנש, שלפי הכרוניקה, הקריב עצמו למענו. 
בין הנופלים היו אצילים הונגרים רבים, ביניהם גם טמאש, הוויווד של טרנסילבניה, אנדראש לבית אלבה, נושא חותם המלך, והכומר המוודה של המלך. חלק מהשורדים נפלו בשבי.
לפי כמה מקורות הונגרים והכרוניקה של יאן דלוגוש הגיעו הצדדים להסכמה על הפסקת הלחימה כשאחד התנאים היה שהרומנים ידריכו את הצבא הפולש בדרך הכי קצרה חזרה להונגריה. אולם מורי הדרך הרומנים הם שהובילו את החיל ההונגרי לגיא שבו טמן להם בסראב מלכודת. א. קסנופול פיקפק באמיתות דיווחים אלה והחשיב אותם כניסיון להצדיק את התבוסה המבישה של הצבא המלכותי. 
תעודה הונגרית משנת 1351 מוסרת שלעזרת הרומנים באו כמה קבוצות של בני ברית טטרים.
לפי כרוניקה אנטיקווה, שהיא הכרוניקה העתיקה של הסכסונים הטרנסילבנים, גם תושבי העיר סיביו שמרדו אז במלך הונגריה, שיתפו פעולה עם בסראב.

השלכות הקרב

כרוניקה של טורוצי מספרת שלידיי הרומנים נפל שלל רב כמו: בגדים יקרים, מטבעות זהב וכסף, כלי שולחן בעלי ערך ועוד.
הניצחון נתן לבסראב אפשרות לחזק אל אחיזתו בוולאכיה, להבטיח את עצמאות המדינה הצעירה ואף להרחיב את גבולותיה. 
אחרי הקרב שלט בסאראב, שאימץ את התואר מארה וויווד ("רב-וויווד"), ללא עוררין, עד מותו בשנת 1352. בשנים האחרונות של חייו שלט יחד איתו גם בנו, ניקולאיה אלכסנדרו.
היחסים עם הונגריה השתפרו בשנת 1342 בעקבות מותו של קארוי רוברט ועליית בנו לאיוש הראשון על כס הונגריה. בשנת 1354 ניקולאיה אלכסנדרו, יורשו של בסראב הכיר את הסוזרניות ההונגרית.