google/wiki40b huggingface dataset:
האיחוד האירופי (תנועת התנגדות)

האיחוד האירופי (בגרמנית: Europäische Union) הייתה קבוצת מחתרת אנטי נאצית שפעלה ברחבי גרמניה ובעיקר בברלין החל משנת 1939 ועד תום שלטונה של המפלגה הנאצית בגרמניה באביב 1945. בשיא פעילותה מנתה הקבוצה כחמישים חברים גרמניים ומספר חברים בני לאומים אחרים. הם סייעו למתנגדי המשטר הנאצי, לעובדי כפייה, לאסירי המלחמה וליהודים נרדפים. רוב חברי הקבוצה נתפסו וחלקם הוצאו להורג.

פעילים בולטים

בין הפעילים הבולטים בקבוצת "האיחוד האירופי" היו גאורג גרוסקורט שנדון למוות והוצא להורג בשל פעילותו בקבוצה; אשתו אנליזה גרוסקורט שפעלה עמו להצלת יהודים ומתנגדי משטר, נאסרה אף היא אך ניצלה ממוות, נדונה למאסר ושרדה את תקופת המלחמה; האדריכל הרברט ריכטר, רופא השיניים פאול רנץ' ואשתו של רנץ' שנדונו למוות והוצאו להורג; והכימאי רוברט האבמן שנדון אף הוא למוות אך עונשו הומר במאסר מכיוון שהידע המדעי שלו בתחום הנשק הכימי נחשב נחוץ לתוכניות החימוש של המשטר הנאצי.

פעילות הקבוצה

חברי הקבוצה יצרו קשר עם שבויי מלחמה ועם עובדי כפייה באזור ברלין, הפיצו עלונים אנטי נאציים וסיפקו מזון ליהודים וכן מסמכים מזויפים כדי לאפשר להם לחיות בזהות שאולה של בני הגזע הארי. חלקם הסתייעו בקשרים עם אישים בכירים בממשל הנאצי, כגון קשריו של האבמן עם הרמן גרינג או קשריו של גאורג גרוסקורט עם רודולף הס, שהיה מטופלו האישי, או וילהלם קפלר  שהיה מהבנקאים שמימנו את המפלגה הנאצית בראשית דרכה. בקשריהם אלה השתמשו חברי הקבוצה כדי להשיג דחיה או פטור מגיוס, וכך שיפרו את פעולת הקבוצה. הם לא האמינו שהם-עצמם יכולים להפיל את המשטר הנאצי, אך האמינו שהוא יתמוטט בסופו של דבר וביקשו ליצור חלופה שלטונית לעת שבה יקרה הדבר. בין חברי הקבוצה היו עובדי כפייה מאוקראינה, צרפת וצ'כוסלובקיה.

חשיפה ופירוק

הגסטפו גילה את פעולות הקבוצה, ובתחילת ספטמבר 1943 עצר את רוב חבריה, בהם בני הזוג גרוסקורט ורנץ', רוברט האבמן והרברט ריכטר. אנליזה גרוסקורט ומרגרט רנץ' שוחררו לאחר חודשיים. שניים מהעצורים נהרגו בעת חקירותיהם במעצר. גאורג גרוסקורט, רוברט האבמן, פאול רנץ' והרברט ריכטר נדונו למוות על ידי בית הדין העממי בברלין ב-16 בדצמבר 1943. האשמה הייתה - בגידה במדינה וסיוע ליהודים. 
גאורג גרוסקורט, פאול רנץ' והרברט ריכטר הוצאו להורג בכלא ברנדנבורג  ב-8 במאי 1944. לפני שנורה כתב גרוסקורט לאשתו: "חשבי על כך שאנו מתים למען עתיד טוב יותר, לטובת חיים ללא שנאה לזולת. אני אוהב מאד אנשים, ובוודאי הייתי עושה טוב יותר."
חבר הקבוצה פאול האצ'ק  מצ'כוסלובקיה נורה במאי 1944 ואשתו ובתו הוצאו להורג בדצמבר 1944.
כל היהודים שאותם ניסו חברי הקבוצה להציל נספו בשואה חוץ מאחת: אליזבת פון שבן הוסתרה משנת 1943 על ידי בני הזוג גרוסקורט ורנץ' לתקופות של מספר חודשים. לבסוף נתפסה וגורשה לאושוויץ אך שרדה את מאסרה שם.

לאחר המלחמה

לאחר המלחמה הולל ופואר סיפורה של הקבוצה על ידי מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה בגרמניה המזרחית, כדוגמה להתנגדות קומוניסטית לנאציזם. עם זאת, לאחר שנות החמישים החלו ותיקי הקבוצה להביע התנגדות למגמות הרודנות במזרח גרמניה ועל כן החל סיפורם להיות מוצנע. בשנת 1963 פוטר האבמן ממשרתו באוניברסיטה עקב התנגדותו למשטר. כמו כן, במערב גרמניה לאחר המלחמה לא קיבלו השורדים מבין חברי הקבוצה פיצויים למרות חוקי ההשבה הגרמניים , חוקים שקיבלה מערב גרמניה בשנות החמישים ושנועדו לפצות את קורבנות הנאצים. כמו כן, לא קיבלו חברי "האיחוד האירופי" פיצויים על רצח בני משפחותיהם ועל החרמת רכושם, והתקשו בקבלת הפנסיות שהגיעו להם.

הכרה והנצחה

בשנת 2005 הכיר יד ושם בבני הזוג גרוסקורט ורנץ' וכן בהרברט ריכטר בתור חסיד אומות העולם.
וראייטי (מגזין)

וראייטי (באנגלית: Variety) הוא מגזין אמריקאי בנושא בידור שהוקם בניו יורק בשנת 1905 בידי סיים סילברמן (Sime Silverman). עם התפתחות תעשיית הקולנוע נוסד היומון Daily Variety בלוס אנג'לס ב-1933. בשנת 1998 אף נוסד בניו יורק היומון Daily Variety Gotham, שמרחיב לעסוק בעולם הבידור הניו-יורקי. שלושת כתבי העת ממשיכים לפעול מאז יום הקמתם.
במשך כעשרים שנה שימש בתור עורך המגזין הראשי פיטר בארט (Peter Bart), שעבד קודם לכן בפרמאונט ובניו יורק טיימס. באפריל 2009 עבר בראט לתפקיד "סגן הנשיא והמפקח על העריכה" (vice president and editorial director) ובמקומו מונה לתפקיד העורך הראשי טימותי מ. גריי (Timothy M. Gray), ששימש עורך Daily Variety מאז 2005, ושמשמש עורך המגזין גם כיום.
עם כתביו הבולטים של המגזין נמנה טוד מקארת'י, שהפסיק לכתוב במגזין בשנת 2010.
קורפוס המילואים ה-27 (האימפריה הגרמנית)

היסטוריה

הקורפוס הוקם ב-1 בספטמבר 1914 כחלק מהגל השני של הגיוס במלחמת העולם הראשונה, והיא כללה יחידות מממלכת סקסוניה ומממלכת וירטמברג. כמפקדו הראשון מונה אדולף פון קרלוביץ, והוא כלל את דיוויזיות המילואים ה-53 וה-54. הקורפוס נערך בחזית המערבית כחלק מהארמייה הרביעית בפיקוד אלברכט, דוכס וירטמברג. הקורפוס נטל חלק בקרב איפר הראשון, ובשנת 1915 נטל חלק בקרב איפר השני ובקרב שמפאן השני. בשנת 1916 לחם הקורפוס במהלך הקרב על הסום, ובנובמבר 1916 הועבר לחזית המזרחית. בשלהי 1917 הוא חזר למערב, תחילה החזיק בעמדות הגבול בגבול ההולנדי-בלגי, ובינואר 1918 הוא הועבר לפלנדריה.  באביב 1918 הוא השתתף במבצע מיכאל, כחלק ממתקפת האביב הגרמנית, ולאחר מכן לחם נגד מתקפת מאה הימים של בעלות הברית, ועם סיום המלחמה פורק הקורפוס.
דיסני XD

היסטוריה

ערוץ דיסני XD הושק ב-13 בפברואר 2009, ותפס את מקומו של ערוץ Toon Disney. רוב התוכניות בערוץ - בעיקר סדרות אנימציה - שודרו בעבר ב-Toon Disney, בעיקר כחלק מרצועת השידור ג'טיקס, ששודרה לראשונה ב-2004 ושודרה בToon Disney עד לסגירת הערוץ. ב-2015 לוגו הערוץ רוענן.

יקום מארוול

ב-1 באפריל 2012, דיסני XD השיק רצועה בשם יקום מארוול, עם הבכורה של ספיידרמן: איש העכביש, ואחריה הפרק הראשון של העונה השנייה של האוונג'רס: סדרת האנימציה. הרצועה היא תוצאה של רכישת מארוול קומיקס על ידי דיסני ב-2009.
מארוול אנימציה הכריזה ב-2013 כי הסדרות החדשות שלה, האוונג'רס מתאחדים והענק הירוק וסוכני ס.מ.א.ש, ישודרו בדיסני XD כחלק מרצועת יקום מארוול ויהוו חלק מאותו יקום בדיוני.
יונת ואלכסנדר סנד

אלכסנדר סנד

אלכסנדר סנד נולד ב-23 ביולי 1921 לחיים סנדרוביץ' וליפה לבית דרכמאן בעיר ולוצלאבק שבפולין. בשנת 1935 הפסיק את לימודיו בגימנסיה העברית ועלה לארץ ישראל עם הוריו.
מאז עלייתו היה נער עובד ופעיל בהסתדרות הנוער העובד. בשנת 1938 יצא עם חבורת נערים לעזרת קבוצת גינוסר שעלתה על הקרקע על שפת הכנרת. בשנים 1939–1940 ריכז את סניף הנוער העובד בירושלים, וב-1942 את הסניף בתל אביב.
בשנת 1943 היה בין ראשוני המתיישבים – בניגוד לחוקי הספר הלבן של הממשל הבריטי – בנגב, במסגרת שלושת המצפים, בדרומי שביניהם – רביבים, כ-40 ק"מ מדרום לבאר שבע.
עם תום מלחמת העולם השנייה יצא באורח בלתי-לגאלי לאירופה כאחד השליחים שנקראו להוליך את פליטי השואה בדרכי הבריחה וההעפלה אל נמלי הים התיכון והים השחור – ושב ארצה, כשאיתו בת-זוגו יונת (ינקה), מניצולי גטו ורשה. עם בואם ארצה, בראשית קיץ 1948, יצאו השניים ברגל, עם שיירות הלוחמים, לכיוון רביבים הנתונה במצור.
רביבים איבדה במלחמת העצמאות אחד-עשר מחבריה. על-פי בקשת הקבוצה ניגש אלכסנדר, בעזרת בת-זוגו, לכתוב חוברת זיכרון לאחד עשר הנופלים, שנתגלגלה לספר עלילתי המספר את קורותיהם של הנאבקים על יישוב הנגב: "אדמה ללא צל".
מאז כתבו השניים את ספריהם ביחד.
אלכסנדר סנד נמנה במשך כל שנות חייו עם החברים המרכזיים של קיבוץ רביבים, כסופר, כעובד, כמשתתף פעיל בחייו הרבגוניים של קיבוצו (מזכיר, מנהל בית-ספר, מרכז ועדות שונות).
בתחילת שנות החמישים היה בין מובילי המאבק הנחוש על הבאת מים לרביבים, תחת הסיסמה: "לא הצינור יביא את האדם לנגב, האדם הוא שיביא את הצינור".
במשך כעשרים שנה עמד אלכסנדר סנד בראש הוצאת הספרים של הקיבוץ המאוחד.
בנם בכורם, יואב סנד, מלוחמי סיירת צנחנים, נספה בכנרת מיד לאחר מבצע אביב נעורים ב-1973; בנם השני, איתי סנד, הוא פרופסור למדע המדינה וראש בית הספר ללימודי חברה ומדיניות באוניברסיטת תל אביב; ובנם השלישי, דניאל, הוא משורר שהוציא שלושה ספרים וחבר קיבוץ רביבים. נכדם הוא הפסנתרן יואב סנד. 
בנוסף על עשרת הרומנים שנכתבו בשניים ועל תרגומים משפות שונות, ערך אלכסנדר ספרים רבים בלא שייתן הסכמתו לפרסום שמו כעורך.
אלכסנדר סנד נפטר ב-8 בספטמבר 2004.

יונת סנד

יונת סנד נולדה בשם ינינה (יאנקה) יעל סאק ב-11 באוגוסט 1926 בעיר צ'נסטוחובה שבפולין, בתו היחידה של יוסף סאק, ששימש בעיר מורה לשפות קלאסיות וספרות פולנית בבית ספר תיכון שנמנה עם רשת הגימנסיות היהודיות.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ב-1939 נמצא אביה בוורשה, והאם והבת הצטרפו אליו בנובמבר 1940, ערב סגירת הגטו.
ינקה נמנתה עם תלמידי גימנסיית המחתרת 'דרור', שאביה – מאוחר יותר חבר הארגון היהודי הלוחם – נמנה עם מייסדיה ומוריה. המורה לתנ"ך היה יצחק קצנלסון.
מפברואר 1943 – לאחר ההתקוממות הראשונה בגטו שבינואר אותה שנה – שהו שלושת בני המשפחה ב'צד הארי', במחבואים ובתפקידי מחתרת.
אחרי המלחמה שהתה יונת תקופת-מה בלודז', וערכה את בטאון התנועה החלוצית דרור. לאחר מכן למדה ספרות צרפתית ופילוסופיה באוניברסיטת ז'נבה.
עם פרוץ מלחמת העצמאות הפסיקה את לימודיה כדי להצטרף אל אלכסנדר סנד – שהיה בשליחות באירופה כאחד ממארגני 'הבריחה' והעלייה הבלתי-לגאלית, והחליט לשוב מיד לארץ – והגיעה יחד איתו, בדרכים בלתי לגאליות, לארץ ולקיבוצו רביבים.
זכתה פעמיים בפרס היצירה לסופרים ומשוררים שנוסד על ידי ראש הממשלה לוי אשכול.
סנד תרגמה מצרפתית מיצירותיהם של פייר שודרלו דה לאקלו, פייר קורניי, ז'אן-פול סארטר, נטלי סארוט ואונורה דה בלזק.
כן פרסמה מספר מאמרים ורשימות על דמויות ונושאים בספרות.
בנוסף, הייתה מורה בתיכון ומרצה בחוג לספרות של אוניברסיטת בן-גוריון.
נפטרה ב-7 בדצמבר 2014.
ונצל פון וורם

תחילת דרכו

וורם נולד ב-27 בפברואר 1859 בעיר קרלין שהשתייכה אז לאימפריה האוסטרית. קרלין הייתה בזמנו עיר עצמאית, אולם כיום היא פרבר של פראג, בירת צ'כיה. הוא למד באקדמיה הצבאית הטכנית בווינה, ובשנת 1879 התגייס לצבא כלוטננט. בשנת 1885 הועלה לדרגת אוברלויטננט ולאחר מכן לדרגת האופטמן. בשנת 1894 הועלה לדרגת מיור, ומונה לראש מטה רגימנט החי"ר ה-75, ומאוחר יותר לראש מטה הדיוויזיה ה-14 בברטיסלאבה. בשנת 1895 הועבר למשרד המלחמה ומילא בו תפקידי מטה ופיקוד. בשנת 1897 הועלה לדרגת אוברסטלויטננט, ומונה למפקד רגימנט החי"ר ה-76. בשנת 1900 הוא מונה לראש מטה הקורפוס החמישי בפרשבורג, והועלה לדרגת אוברסט.
בשנת 1906 הוא קיבל פיקוד על בריגדת החי"ר ה-19 בפילזן, והועלה לדרגת גנרל-מיור. בשנת 1910 קיבל פיקוד על הדיוויזיה ה-19 בפילזן, ומאוחר יותר באותה שנה הועלה לדרגת לוטננט פילדמרשל. בפברואר 1914 קיבל פיקוד על הקורפוס ה-16 בדוברובניק.

אחריתו

לאחר המלחמה הוא פרש משירות צבאי, וחי בווינה עד מותו ב-12 במרץ 1921.
כל כך רייבן

תקציר העלילה

רייבן ו. בקסטר היא נערה פופולרית מן העיר האמריקאית סן פרנסיסקו. רייבן מתגוררת בבית יחיד עם אחיה הקטן קורי, אמא טניה ואביה ויקטור, המרכיבים יחד איתה משפחה אפרו-אמריקנית טיפוסית, כלפי חוץ בלבד. רייבן קיבלה את היכולת הבלעדית לראיית חזיונות, אשר מסבכים או מסייעים לה ולחבריה בהתאם. חבריה הטובים הם אדי תומאס וצ'לסי דניאלס.

כל כך רייבן בישראל

כל כך רייבן שודרה לראשונה בערוץ הילדים כל העונות במקביל לארצות הברית. עם כניסתו של ערוץ דיסני לישראל הופסקו שידורי כל כך רייבן בערוץ הילדים ועברה לידיה של דיסני.

כל כך החיים היפים של האנה מונטנה

כל כך החיים היפים של האנה מונטנה היה פרק קרוס אובר בעונה הרביעית של כל כך רייבן, בעונה הראשונה של האנה מונטנה ובעונה השנייה של החיים היפים של זאק וקודי. רייבן מייצגת את דונה קאבונה, המנהלת שלה בתצוגת אופנה.
הוראות פתיחה באש

הוראות פתיחה באש הן נוהל המגדיר מתי רשאים נושאי נשק חם, ובעיקר חיילים, לירות בנשקם, מבלי שקיבלו פקודת ירי ישירה בזמן אמת, ומפרט את הצעדים שיש לנקוט קודם לפתיחה באש. הוראות פתיחה באש משתנות ממדינה למדינה, ועשויות להשתנות בהתאם לתפקיד נושא הנשק (חייל, שוטר, מתנדב בכוחות הביטחון, מאבטח וכדומה), רמת הכוננות בה נמצא נושא הנשק, האזור בו הוא שוהה, שעת היממה (יום או לילה), או מידע מודיעיני.

ביקורת על הוראות הפתיחה באש בצה"ל

הוראות הפתיחה באש נתונות לביקורת מצד גורמים שונים בארץ וממדינות אחרות. מצד אחד, יש הטוענים כי הזהירות הרבה בה נאלצים חיילי צה"ל לפעול בעת פעילות צבאית בתוך ערים, תוך הודעה מראש על בואם של כוחות צבא והימנעות משימוש בסיוע אווירי וארטילרי, גורמת לאובדן מיותר של חיי אדם (בהתייחסות לחיילי צה"ל). התגובה לטענות אלו היא כי ישראל מחויבת לציית לחוקי המשפט הבינלאומי ולאמנות בינלאומיות וחייליה מחויבים לפעול על פי רוח צה"ל. 
מנגד, יש המבקרים את ההכשרה הלקויה לטענתם בצה"ל בנוגע להתנהלות חיילים מול אזרחים וטוענים כי חיילי צה"ל נותנים לעיתים פירוש משלהם להוראות הפתיחה באש, גם כאשר אינם נתונים בסכנת חיים או מזהים איום של ממש (לדוגמה, מקרים של ירי בנשק חם על מפגינים ממרחק רב, ירי על אדם שלא מזוהה בבירור כנושא נשק). בעקבות אירועים מסוג זה באינתיפאדה השנייה, עודכן הקוד האתי של צה"ל, המכונה רוח צה"ל.
פעולות צבאיות בקרב אזרחים או אירועים בהם חיילים גרמו למותם של אזרחים גרמו להגברת הזהירות הננקטת בעת פעילות צבאית והקשחת הוראות הפתיחה באש.

הוראות פתיחה באש לאזרחים בישראל

על פי החוק בישראל, אזרח נושא נשק רשאי להשתמש בו רק במקרים של סכנה ברורה ומידית לעצמו או לאחרים. במקרה של ירי כלפי אזרחים אחרים אמור האזרח לתת למשטרה או לכוחות הביטחון לטפל באירוע אלא אם אינם נמצאים במקום. שלטונות ישראל לא נוהגים להעמיד לדין ובדרך כלל גם משבחים אזרחים שביצעו ירי והצילו את חייהם של בני אדם אחרים. לעומת זאת, ירי לא מוצדק, או הרג של עוברי אורח כתוצאה מירי של אזרחים, יכול להוביל להעמדתו לדין של היורה באשמת הריגה.
מוזיקה אליאטורית

מוזיקה אליאטורית או מוזיקה מקרית (באנגלית: Chance Music; מן המילה הלטינית alea, שפירושה "קוביות") היא מוזיקה המשאירה יסוד מסוים של היצירה ליד המקרה, או מניחה יסוד ראשוני מסוים שבמימוש יצירה מולחנת להחלטת מבצעה/מבצעיה. המונח נקשר ברוב המקרים עם נהלים, שבהם היסוד המקרי מערב מספר מוגבל יחסית של אפשרויות.
המלחינים האירופאים התוודעו אל המונח באמצעות הרצאות של האקוסטיקאי ורנר מאייר-אפלר בסמינר הקיץ למוזיקה חדשה בדרמשטדט בראשית שנות ה-50' של המאה ה-20. לפי הגדרתו, "תהליך נקרא אליאטורי... אם מהלכו מוגדר באופן כללי אך תלוי במקריות בפרטים" (מאייר-אפלר 1957, 55).

תקדימים מתקופות עתיקות

יצירות שיכולות להיחשב לתקדים להלחנה אליאטורית אפשר למצוא כבר במאה ה-15, אם לא קודם, בסוגת ה"קתוליקון", שדוגמה לה היא ה-Missa cuiusvis toni של יוהנס אוקכם. סוגה מאוחרת יותר הייתה ה-Musikalisches Würfelspiel או משחק קוביות מוזיקלי, שהייתה פופולרית במאה ה-18 וראשית המאה ה-19. (משחק קוביות כזה מיוחס לוולפגנג אמדאוס מוצרט.) המשחקים האלה היו בנויים מרצף של תיבות מוזיקליות, שלכל אחת מהן היו כמה גרסאות אפשריות, ונוהל לבחירת הרצף המדויק, מבוסס על הטלת מספר קוביות (בהמר 1967, 9-47)

שימוש מודרני

"מוזיקה של שינויים" מאת המלחין האמריקאי ג'ון קייג' (1951) היא היצירה הראשונה, שנוצרה ברובה הגדול באמצעות נוהלי אקראי (רנדל 2002, 17), אם כי זו בדיוק הסיבה לכך, שאי-הקביעות שלו שונה בטיבה מן המושג של מאייר-אפלר.
המלחין הצרפתי פייר בולז היה אחראי במידה רבה להקניית פופולריות למונח, כשהשתמש בו לתיאור יצירות, המעניקות למבצע חירויות מסוימות ביחס לעריכה ברצף ולחזרה על פרקים, גישה שהחלוץ לה היה המלחין והתאורטיקאי האמריקאי, איש האוואנגרד הנרי קואל ב"קוורטט המוזאיקה" שלו (רביעיית מיתרים מס' 3, 1935). מלחין אחר, שדרן הרדיו והמוזיקולוג הצרפתי פייר שפר פיתח את המונח jeu ("משחק" בצרפתית) כמתייחס לטכניקה, המאפשרת כניסה של צלילים אקראיים ליצירה מוזיקלית. 
דוגמאות מוקדמות למוזיקה אליאטורית כוללות את הקטע ה-XI  מתוך "קטעים לפסנתר" (Klavierstücke) של שטוקהאוזן, שבו יש 19 יסודות המבוצעים ברצפים משתנים; כמה יצירות תזמורתיות של ויטולד לוטוסלבסקי משנת 1959 ואילך), המכילות פסקארות שתוכנן המוזיקלי איננו מוכתב במדויק (לוטוסלבסקי מכנה זאת "אד ליביטום"); ובכמה יצירות של קשישטוף פנדרצקי חזרה מהירה על רצפים אופייניים יוצרת רושם של תנודה בצליל.
הסימפוניה הראשונה של אלפרד שניטקה עושה שימוש בטכניקות אליאטוריות כאחת ממספר גישות ל"כאוס" של החיים במאה ה-20.

"צורה פתוחה" במוזיקת מקרה

צורה פתוחה הוא מונח המשמש לעיתים לצורות מוזיקליות ניידות או רב-ערכיות, שבהן סדר הפרקים או הקטעים איננו קבוע או נתון להחלטת המבצע. רומן האובנשטוק-רמתי חיבר סדרה של "מוביילים" רבי-השפעה, כגון "אינטרפולציה" (1958). 
עם זאת, "צורה פתוחה" במוזיקה משמשת גם במובן שהוגדר על ידי המומחה לתולדות האמנות היינריך ולפלין ("רנסאנס ובארוק" 1888) במשמעות של יצירה שהינה בלתי-מושלמת ביסודה, מייצגת פעילות לא גמורה, או מכוונת כלפי חוץ. במובן זה, "צורה ניידת" יכולה להיות או "פתוחה" או "סגורה". דוגמה ליצירה מוזיקלית ניידת  סגורה היא Momente של האובנשטוק-רמתי (1962-64/69). יצירתו של טרי ריילי "בדו מז'ור" (1964) חוברה ב-53 רצפים קצרים; כל חבר בהרכב יכול לחזור על רצף נתון כמה פעמים שהוא רוצה בכך לפני שהוא ממשיך לרצף הבא (בדומה ל"איוושת רוח" של הובהאנס, אבל במפעם קבוע), כך שכל ביצוע וביצוע של "בדו מז'ור" הוא יחיד במינו אם כי הוא מהווה, בשל המהלך הכולל הקבוע, צורה סגורה.
שמעון קורבמן

תולדות חייו

שמעון קורבמן נולד ברוסיה הלבנה (אז בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית) בשנת 1887, בנם של הלל ומוסיה קורבמן. בשנת 1909, בגיל 22, היגר לארצות הברית, וחי שמונה שנים בדטרויט, מישיגן. הוא למד בקולג' לחקלאות, ומאוחר יותר במחלקה להנדסת רכבות באוניברסיטת מישיגן באן ארבור, אך נאלץ להפסיק את לימודיו.
קורבמן חזר לרוסיה – לפי גרסה אחת הגיע לאירופה כחייל ביחידת רכבות של צבא ארצות הברית – ועם סיום מלחמת העולם הראשונה, ב-1919, עלה לארץ ישראל. הוא עבד חודשים אחדים בחקלאות, בעמק הירדן, עד שחלה בקדחת. כשהחלים נסע למצרים, שם הועסק כשרטט רכבות על ידי הצבא הבריטי.
קורבמן חזר לארץ ישראל בשנת 1920, ותחילה עבד כפועל וכמורה לאנגלית בבית הספר החקלאי במקוה ישראל. מ-1923 ועד יום מותו, למעט שנתיים בנס-ציונה, גר בתל אביב – תחילה בחדרים ודירות שכורות, ומתחילת שנות הארבעים בדירת חדר בדמי מפתח ברחוב אחד העם. קורבמן התפרנס משיעורים פרטיים באנגלית. הוא לא התחתן מעולם, וככל הנראה היה הומוסקסואל. ב-1978 נפטר ערירי בדירתו, בגיל 90.
עזבונו עבר לידי האפוטרופוס הכללי, שתרם את התמונות והתשלילים למוזיאון ההיסטורי של תל אביב יפו.

כאדם וכצלם

המסמכים והתצלומים שהותיר קורבמן הם המקור העיקרי להכרת דמותו ותחומי העניין שלו. הוא נהג לצלם אירועים ציבוריים בעלי אופי לאומי-ציוני, ובפרט אירועים של תנועת בית"ר ושל הצה"ר. כ-200 תצלומים נותרו מטיולים לאתרים היסטוריים ולנקודות התיישבות ברחבי הארץ. תצלומים אחרים משקפים רומנטיקה מזרחית, מסיבות של חבר'ה טראסק, פעילויות תרבות וספורט, מקומות עבודה ובילוי. קורבמן הרבה לצלם ברחובות תל אביב ובחוף הים; האוסף כולל כעשרים תצלומי עירום של גברים צעירים.
קורבמן השתמש במצלמת חובבים מסוג Folding Autographic Brownie, תוצרת חברת קודאק. המצלמה הפיקה תשלילי צלולואיד בגודל כ-5X3 אינץ', ואפשרה לרשום פרטים על סרט הצילום, ברווחים בין התמונות. היו ברשותו חצובה ומנגנון השהיה, והוא נהג לצלם את עצמו.
קורבמן לא ניסה להתפרנס מצילום. לעיתים שלח תצלומים לכתבי עת, העניק עותקים לאנשים או למוסדות שאותם צילם, או יצר מהם כרטיסי ברכה לשימושו האישי. חלק מן התצלומים רוכזו באלבומי מזכרת שהכין לעצמו. קורבמן עצמו סידר, רשם וקטלג יותר מ-1300 תשלילים.
תצלומיו האחרונים של קורבמן הם משנת 1936. לא ידוע מדוע הפסיק לצלם. בשנת 1962 נשאל על ידי "במחנה נח"ל" מדוע אינו מצלם יותר. תשובתו הלקונית – "מחוסר מצלמה" – הניבה פרשנויות מגוונות.

תערוכות מעזבונו

אוסף התשלילים של קורבמן נמצא בדירתו לאחר מותו.
תערוכה ראשונה מן העיזבון, שנות התמימות, הוצגה במוזיאון זה ביולי 1979. 
ב-1982 הוצגה במוזיאון תל אביב לאמנות התערוכה תל אביב – תצלומים ראשונים: אברהם סוסקין ושמעון קורבמן, שאצר מיכה בר-עם. 
ב-2004 הוצגה במוזיאון ארץ ישראל התערוכה המקיפה שמעון קורבמן – צלם תל אביבי אחר. האוצרת, בתיה כרמיאל, אף ערכה ספר ובו מבחר תצלומים ומחקר מעמיק על חייו ועבודתו של קורבמן. אחרי סגירת התערוכה, הועבר חלק ממנה לתצוגת קבע בקומת הקרקע של מגדל שלום.
עץ החיים (סרט)

עלילה

באמצע שנות ה-60, גברת או'בריין (ג'סיקה צ'סטיין) מקבלת מברק בו נאמר לה כי בנה בן ה-19 נהרג. בעלה (בראד פיט) מקבל את ההודעה בטלפון ומכאן חיי המשפחה מתהפכים.
בהווה, ג'ק או'בריין (שון פן) העוסק באדריכלות, צופה בעץ נשתל מול חלון משרדו ומתחיל להעלות זכרונות מהעבר - מילדותו בשנות ה-50 לצד שני אחיו, דרך שנות התבגרותו ועד להווה.

ביקורות והכנסות

הסרט התקבל בביקורות מעורבות. בהקרנת הבכורה בפסטיבל קאן הוא התקבל במחיאות כפיים מחד ובקריאות בוז מאידך. 
האתר Rotten Tomatoes העניק לסרט ציון של 84%. מבקרים רבים הללו את הסרט והגדירו אותו כיצירת מופת, בעוד רבים אחרים תיארו את הסרט כיומרני. למרות הדעות החלוקות, הייתה הסכמה בין המבקרים שהסרט מצטיין בפן הוויזואלי, הצלם עמנואל לובצקי היה מועמד לפרס אוסקר בעבור הצילום בסרט.
אחראי על הפסקול היה אלכסנדר דספלה, והמוזיקה כללה קטעים ממלחינים רבים, ביניהם סמטנה, מהלר, ברליוז, רספיגי, בך, קופרן, ברהמס, הולסט,ג'ון טאוונר, זביגנייב פרייזנר, ארסניה יובנוביץ' ואחרים.
תחנת הרכבת פדינגטון

מבנה התחנה

התחנה התחילה את דרכה בתור תחנת רכבת זמנית של חברת 'הרכבת המערבית הגדולה' (Great Western Railway), אשר נפתחה ב-4 ביוני 1838. התחנה הראשית נפתחה באופן רשמי ב-29 במאי 1856 בתור תחנה סופית למספר קווי החברה אשר חיברו את לונדון למערב אנגליה וויילס.
מבנה התחנה עוצב על ידי איזמבארד קינגדום ברונל. אולם הרציפים של התחנה עוצב בסגנון ויקטוריאני והורכב מגג קשתות או קמרונות עשוי ברזל וזכוכית. הגג עוצב במקור בשלושה חלקים (ארקדות) מקבילים ברוחב 31 מטרים לחלק האמצעי ו-21 מטרים לשני החלקים באגפיו. אורך מבנה הקשתות היה 210 מטרים, כאשר שני טרנספטים מחברים את שלושת החלקים, אשר הסיבה לקיומם לא ידועה כיום.
חלק נוסף במתחם התחנה הוא מלון הילטון לונדון פדינגטון. המלון עוצב על ידי האדריכל פיליפ צ'ארלס הארדוויק בין השנים 1851 - 1854, בתור מלון בבעלות רשת המלונות של חברת 'הרכבת המערבית הגדולה', בשם 'המלון המערבי הגדול המלכותי' (Great Western Royal Hotel). המלון ניצב ברחוב פרייד ונמצא למעשה בראש מבנה התחנה (תוחם את מתחם התחנה מדרום-מזרח). בשנת 1983 כחלק ממהלך ההפרטה של חברות הרכבת בבריטניה, נמכר המלון לידיים פרטיות ובשנת 2001 הוא שופץ כחלק מרשת מלונות הילטון וקיבל את שמו הנוכחי כמלון הילטון פדינגטון.
בתוך מתחם התחנה ניצבת אנדרטה לזכר הגברים והנשים ששירתו ונפלו במלחמת העולם הראשונה והשנייה, אשר שירתו בחברת 'הרכבת המערבית הגדולה'. האנדרטה ניצבת לאורך הקיר הפנימי של התחנה ברציף מספר 1 ומורכבת מבסיס אבן, עליו ניצב פסל ארד בדמותו של חייל בריטי לבוש מדים וציוד ממלחמת העולם הראשונה. בנוסף לאנדרטה, באחת מהכניסות לתחנה ברציף מספר 1, ניצב פסלו של מעצב התחנה ברונל. הפסל נבנה מארד בדמותו של ברונל ישוב על כיסא.
בין השנים 1906 - 1915, מבנה התחנה שופץ והורחב באופן נרחב. לשלושת מבני הקשתות הוסף מבנה שלישי דומה לקודמיו, ברוחב 33 מטרים אשר ניצב במקביל לקודמיו מכיוון דרום-מערב. מבנה הקשתות נבנה באותו האופן כמו קודמיו, אך חלק מפרטיי העיצוב שונים במקצת.

הרכבת התחתית

תחנת הרכבת התחתית נפתחה לראשונה ב-10 בינואר 1863 כתחנה של חברת "מטרופוליטן ריילוי" (Metropolitan Railway; MR) בשם פדינגטון (בישופס רואד) (Bishop's Road) על שם רחוב בישופ אשר תוחם את התחנה הראשית מצפון. ב-1 באוקטובר 1868 פתחה החברה תחנה נוספת מדרום לתחנה הראשית בשם פדינגטון (פרייד סטריט) אשר ישבה על שלוחה חדשה של הקו לכיוון גלוסטר רואד. בשנת 1913 נפתחה במקום תחנת קו עמוק כדי לשרת את קו "רכבת בייקר סטריט וווטרלו" (כיום קו בייקרלו).
כחלק ממתחם תחנת הרכבת כיום, קיימות שתי תחנות רכבת תחתית נפרדות אשר נמצאות משני צידי התחנה. מדרום לתחנה הראשית נמצאת תחנת פדינגטון (פרייד סטריט) (Praed Street; רחוב פרייד), תחנה משולבת קו תת-קרקעי וקו עמוק אשר משרתת את קו בייקרלו, קו סירקל וקו דיסטריקט. מצפון לתחנה הראשית נמצאת תחנת פדינגטון (סברבאן) (Suburban; פרברי), תחנת קו תת-קרקעי אשר משרתת את קו סירקל וקו האמרסמית' וסיטי.
למרות ששתי התחנות נמצאות כחלק ממתחם תחנת פדינגטון, הן מופרדות במרחק הליכה דרך מבנה התחנה הראשי. בחלק ממפות הרכבת התחתית ניתן לראות הפרדה בין שתי התחנות, בעוד שבמפות אחרות הן נחשבות לאותה התחנה.
קומק C-919

רכישות ומסירות המטוס

בסלון האווירי זוהיי אשר התקיים בסין ב-2010 דיווחה חברת קומק כי שש חברות תעופה שונות הזמינו את מטוסה - סך הכל 66 מטוסים ועוד 45 אפשריים. בנובמבר 2016 הגיע מספר ההזמנות ל-570 מטוסים מ-23 חברות, מרביתן חברות סיניות.
בלו בירד איירווייז

פעילות החברה בישראל

בחודשי הקיץ החברה מפעילה טיסות מכרתים, רודוס, קוס, מיקונוס, בודפשט, בוקרשט ויעדים נוספים אל נמל התעופה בן-גוריון. בעונת החורף החברה מפעילה טיסות שבועיות לרומא, בודפשט, בוקרשט ושלל יעדים נוספים באירופה מנמל התעופה בן-גוריון. הטיסות מתבצעות באמצעות מטוסי הבואינג 737 של החברה.
החברה הודיעה כי בקיץ 2018 תפעיל שתי טיסות שבועיות בין תל אביב לוינה.
רפאל לדנר

ביוגרפיה

לדנר התאמן בשחייה ובכדורמים בקבוצת הפועל תל אביב בהדרכתו של נלו בילדרמן.

1962

באליפות ישראל שנערכה בבת גלים בחיפה באוקטובר 1962 זכה לדנר במדליית זהב במשחה ל-100 מטר חופשי שיא ישראלי חדש של 59.5 שניות, לפני עמית לובן מהפועל גוש זבולון (59.8 שניות) ודן קרפן מברית מכבים עתיד (1:02.1 דקות).

1963

באליפות ישראל שנערכה בשנת 1963 זכה לדנר במדליית כסף במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 59.7 שניות, אחרי עמית לובן (59.6 שניות) ולפני דניאל פרוכטר מהפועל גוש זבולון (1:00.7 דקות).

1964

באליפות הפועל בשחייה שנערכה בקיבוץ גבת בסוף אוגוסט 1964 קבע לדנר במשחה ל-50 מטר פרפר שיא ישראלי חדש של 28.5 שניות.
חודש לאחר מכן, באליפות ישראל שנערכה בקריית טבעון בסוף ספטמבר אותה שנה הוא זכה ב-3 מדליות, 1 זהב ו-2 ארד. מדליית זהב במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:40.4 דקות, לפני הפועל גוש זבולון (4:44.3 דקות) והפועל קריית טבעון (4:48.2 דקות), מדליות ארד במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:50.0 דקות, אחרי אסף פורת מהפועל נוה איתן (2:37.4 דקות) ולפני אריה לוריא מהפועל גבעת ברנר (2:49.5 דקות) ובמשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצתאה של 9:49.5 דקות, אחרי הפועל גוש זבולון (9:29.5 דקות) והפועל קריית טבעון (9:31.3 דקות). נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:02.1 דקות.

1969

במכביה השמינית שנערכה באוגוסט 1969 זכה לדנר במדליית כסף כשחקן נבחרת ישראל בכדורמים.

1970

לדנר קיבל מלגת לימודים בברלין ושיחק בקבוצת "שפנדאו 04" הגרמנית.

1972

נבחרת ישראל בכדורמים זכתה באליפות אסיה שנערכה בטהרן, איראן בשנת 1972 ובזכות להשתתף באליפות העולם הראשונה בשחייה שנערכה בבלגרד 1973. בטורניר עצמו הבקיע לדנר 4 שערים יותר מכל שחקן אחר בנבחרת.

חיים אישיים

לאחר שפרש משחייה תחרותית החל לדנר לאמן את השחיינים בקבוצתו, הפועל תל אביב. בין השחיינים הבולטים שאימן היו יואב יעקובי, יואל קנדה וברוך צ'יש.