google/wiki40b huggingface dataset:
אורן נהרי

ביוגרפיה

נהרי, בנם של דוד, קצין בצבא הקבע ולימים איש המוסד ותמר, מורה לפסנתר, נולד וגדל בחיפה. הוא בוגר בית הספר הריאלי העברי בחיפה, שירת בצבא בתפקידי מודיעין. למד באוניברסיטה העברית מדע המדינה ויחסים בינלאומיים. הוא חלק מהמחזור שהגיע לאוניברסיטה בשנת "המהפך" של 1977. איתו למדו צחי הנגבי, איווט ליברמן, ישראל כץ, אילן גילאון, אמנון ברקאי, דן מרגלית וטלי בשן. בזמן לימודיו עבד כקצין ביטחון בטלוויזיה, וירין קימור, חברו מנוער, גייס אותו לטלוויזיה למחלקת הספורט, שהייתה אז בניהולו של אלכס גלעדי.
נהרי החל לעבוד במחלקת הספורט בתפקידים שונים. כתבתו הראשונה הייתה על דורון ג'מצ'י, שהיה אז שחקן כדורסל צעיר ומבטיח במכבי רמת גן, ולימים נעשה כוכב מכבי תל אביב ונבחרת ישראל.
ב-1985 עבר למחלקת החדשות, אז בניהולו של יאיר שטרן, ככתב בחדשות החוץ. משנת 1993 שימש עורך חדשות החוץ בערוץ הראשון. בשנת 1988 היה ממייסדי התוכנית "רואים עולם" עם דוד ויצטום (העורך והמגיש הראשון), עמנואל הלפרין ומיכאל דורון. בשנת 2000 ייסד עם דוד ויצטום את התוכנית "גלובוס" והיה עורך התוכנית. היה ממגישי תוכנית חדשות הלילה "מהיום למחר", וכן הגיש משדרים מיוחדים בנושאים שונים.
במהלך עבודתו סיקר מהשטח את הבחירות הדמוקרטיות הראשונות בדרום אפריקה, את רצח העם ברואנדה, את הטיהור האתני בקוסובו, את פיגועי 11 בספטמבר ועוד. נהרי ראיין, בין השאר, את נלסון מנדלה, את הדלאי לאמה, את ואצלב האוול, ואת ג'ורג' בוש.
משנת 2007 עד 2013 הגיש את התוכנית "השעה הבינלאומית" ברשת ב' כשלצדו הגיש את התוכנית יצחק נוי ואחר כך ערן סיקורל.
נהרי מוזמן כפרשן מומחה לערוצי הטלוויזיה והרדיו השונים, וכן לאוניברסיטאות ומכוני מחקר, בישראל ובעולם. הוא כותב טורים בעיתונים ובכתבי עת שונים ("הארץ", "גלובס", "מטרופוליס" ועוד). הוא הרצה באוניברסיטת תל אביב, ומרצה כיום בתחומים שונים ובמסגרות שונות. הוא כתב וערך מספר ספרי עיון שהיו לרבי-מכר, וערך במשך מספר שנים את סדרת המתח "עקבות" בהוצאת כתר.
ביוני 2013 הוכרז כזוכה פרס סמולר ג'וינט לשנת 2013 בנימוק: "עשייתו רבת השנים של מר נהרי בתחום ראויה ביותר להערכה והוקרה".
בתום שנת 2016 סיים את עבודתו ברשות השידור, בה שימש כפרשן ועורך חדשות החוץ, ועבר לשמש פרשן באתר האינטרנט "וואלה! NEWS".
נהרי נשוי בשנית, למשוררת וחוקרת השירה ורד אריאל-נהרי. אב לשני ילדים. מתגורר ברמת גן.
ענק צהוב

ענק צהוב הוא כוכב גדול-ממדים מסוג ספקטרלי F או G ושצבעו צהוב או צהבהב. שינויים בפעילות הגרעינית בליבת כוכבי הסדרה הראשית שמסתם גדולה פי כמה משל השמש גורמים להתנפחותם ולהתקררותם כך שצבעם הופך מלבן לצהוב ועוצמת הארתם עולה עד פי עשרות או מאות מונים משל השמש.
ליודמילה קסטקינה

חייה

ליודמילה קסטקינה נולדה בשנת 1925 בכפר במחוז סמולנסק. תוך זמן קצר המשפחה עברה למוסקבה. היא למדה בלט וכבר בגיל 11 החלה להופיע. לאור פציעה ברגל היא נאלצה לעזוב את המחול. בשנת 1943 היא החלה ללמוד משחק ולאחר סיום הלימודים בשנת 1947 התקבלה לתיאטרון הצבא האדום במוסקבה. בתיאטרון זה היא עבדה עד סוף חייה.
בשנת 1950 קסטקינה התחתנה עם הבמאי סרגיי קולוסוב. 
התפקיד הראשון בקולנוע של השחקנית היה בסרט "מעלפת הטיגריסים" (1954) לצד פאבל קדוצ'ניקוב. על גילום תפקיד זה היא זכתה בפופולריות רבה. בשנת 1964 היא הצטלמה בתפקיד הראשי בסדרת טלוויזיה סובייטית הראשונה. כמו ברוב סרטיה, הבמאי של הסדרה היה בעלה.
בשנת 1967 היא הצטלמה בסדרת טלוויזיה נוספת "מבצע טרסט" על פעילות סוכני נ.ק.וו.ד נגד מרגלים. בסרט זה לראשונה קסטקינה שיחקה תפקיד שלילי - היא גילמה טרוריסטית שפועלת נגד השלטון הסובייטי.
בשנת 1974 הנהלת התיאטרון בה עבדה קסטקינה התחלפה והבמאי החדש למעשה לא שיתף אותה בהצגות חדשות. למרות זאת היא המשיכה את עבודתה בתיאטרון ולא עזבה אותו.
בשנת 1975 קסטקינה זכתה בתואר "שחקנית השנה" בברית המועצות על תפקידה בסרט על אירועי מלחמת העולם השנייה. היא המשיכה להצטלם עד לשנת 2006.
ליודמילה קסטקינה נפטרה בשנת 2012, 11 ימים לאחר פטירת בעלה. הזוג הוטמן בבית העלמין נובודוויצ'י במוסקבה.
אולם הבד (איפר)

אולם הבדים (בפלמית: Lakenhal או Lakenhalle) של איפר, בלגיה, היה אחד המבנים המסחריים הגדולים ביותר שנבנו בימי הביניים. האולם נבנה בסגנון גותי מוקדם, ושימש כשוק העיקרי וכמחסן לתעשיית הבדים המשגשגת של העיר הפלמית.
בניית המבנה המקורי החלה עם הקמת מגדל הפעמונים בשנת 1200 ונמשכה יותר ממאה שנים. האגף המזרחי החל להיבנות ב-1260, והאגף המערבי החל להיבנות ב-1286, המבנה הושלם בשנת 1304. הבניין נחרב כמעט לחלוטין לאחר הפצצה ארטילרית על איפר במלחמת העולם הראשונה. בין השנים 1933 ל-1967, האולם שוחזר למצבו לפני המלחמה. עם אורך של 125 מטר ומגדל פעמונים בגובה 70 מטר, אולם הבדים משחזר את החשיבות והעושר של עיר מסחר מימי הביניים. סמוך לאולם נמצאת הקתדרלה של מרטין הקדוש, שגם היא ספגה נזקים כבדים במהלך המלחמה ושוחזרה.
אולם הבדים נבנה בלב העיר, על גדתה המזרחית של תעלת איפרלה, יובל של הנהר אֵיזר הנשפך לים הצפוני, על מנת לאפשר לספינות מסחר להתקרב למקום ולטעון ולפרוק סחורה. אורך האולם הוא 125 מטר. המבנה היה בן שתי קומות, ונבנה כמלבן המקיף חצר פנימית, ששימשה שוק למוצרי הטקסטיל. בדרומו של המבנה נקבעו 48 דלתות יציאה אל כיכר השוק, שהייתה סמוכה לאולם הבדים. בקומה הראשונה היו אולמות בעלי תקרת לבנים קמורה, ששימשו למסחר ולאחסון הטקסטיל. הקומה השנייה הורכבה מאולמות רבים, חלקם מפוארים מאוד, וקורתה בקורות עץ ענקיות. האולמות בקומה זו שימשו את הסוחרים לאחסון, סעודות, פגישות של חברי גילדות הסוחרים, וחברי מועצת העיר.
חזית אולם הבדים נבנתה משלוש שורות של קשתות מחודדות זו על גבי זו שסוגרות על חלונות וגומחות. לפני מלחמת העולם הראשונה ניצבו בהן פסלים של אישים היסטוריים, דוכסים ודוכסיות של פלנדריה. בארבע פינות המתחם נבנו צריחים מחודדים בסגנון גותי. במאה השבע עשרה נבנה אגף חדש לאורך צלעו הדרומית של המבנה הישן. אגף זה נבנה בין 1619 ל-1622 בסגנון הרנסאנס. גם באגף זה שתי קומות, הבנויות על גבי עמודים מקושתים, היוצרים ארקדה רחבה לאורך הבניין. האגף החדש משמש כיום את עיריית איפר.
מגדל הפעמונים בעל ארבעה צריחים ומגדל מרכזי מכיל קריון בעל 49 פעמונים. המגדל מהווה חלק מאולם הבד, ומגיע ל-70 מטרים. ממוט היוצא מעל למגדל ניצב דרקון המשקיף על העיר. את אבן פינתו ירה בלדווין הראשון מקונסטנטינופול בשנת 1201. המגדל נבנה על מנת לשמש כמגדל שמירה עבור אנשי העיר ורכושם. המגדל מציע מבט מורחב על סביבתו והוצב בו צופה שצפה אל מחוץ לעיר במשך 24 שעות ביממה, על מנת להבחין באויבים הקרבים ובאים לעיר. הוא צפה גם אל העיר פנימה, על מנת לאתר שרפות בהקדם האפשרי. במגדל היו שלוש קומות, ולעיתים שימשה הקומה הראשונה כבית הכלא העירוני. שאר הקומות שימשו כארכיון, נשקייה, אולמות פגישות ועוד. בתחתית המגדל מוביל מעבר מקומר מן הרחוב אל החצר הפנימית, בה הייתה כיכר השוק. בזמנים פחות נאורים, חתולים, שבתקופה ההיא היו קשורים למאגיה שחורה, הושלכו מהמגדל מסיבה שטרם הובנה עד היום.
ב-1999 הכריז אונסק"ו על אולם הבד ומגדל הפעמונים אתר מורשת עולמית עם שאר מגדלי הפעמונים של בלגיה וצרפת.
בעבר ניתן היה להגיע אל אולם הבדים באמצעות סירה דרך מעבר המים איפרלה (Ieperlee), אך כיום מעבר זה כוסה. האולמות המרווחים בקומת הקרקע, שם נמכרו בדים וצמר, משמשים כיום כאולם תצוגה; בקומה השנייה, ששימשה בעבר כמחסן, שוכן כיום מוזיאון שדות פלנדריה, המוקדש להיסטוריה של מלחמת העולם הראשונה.
יחסי ברוניי–לאוס

סקירה כללית

היחסים שבין ברוניי ללאוס הם יחסים ידידותיים מאוד. היחסים שבין המדינות מתמקדים במגוון תחומים כגון הגנה, מסחר וחינוך.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-27 ביולי 1993. בשנת 2010, נשיא לאוס ערך ביקור רשמי בברוניי. בשנת 2012, במסגרת הארגון ASEM אשר התקיים בווייטנאם, סולטאן ברוניי נפגש עם הנשיא דאז. ראש ממשלת לאוס דאז ערך ביקור רשמי בברוניי בשנת 2013.

יחסים כלכליים

בשנת 1999, לאוס וברוניי חתמו על מזכר הבנות בדבר הקמתה של ועדה משותפת לשיתוף פעולה בילטרלי בין המדינות. בשנת 2013, נחתם מזכר הבנות נוסף, בדבר שיתוף פעולה בתחום הספורט. שתי המדינות מנהלות תהליך של הסכם סחר חליפין, אשר בעקבותיו המדינות יוכלו להחליף את המוצרים המיוצרים במדינתם (ייצור מקומי) על פי צורכיהם של שתי המדינות.
ינישוק

היסטוריה

ינישוק הוקמה בפברואר 1536, כאשר הבישוף של וילנה ביקר במקום. הוא מצא שהתושבים פגאנים, הטביל אותם לנצרות, ובמקום הוקמה כנסייה מעץ. שם היישוב נובע משמו של הבישוף - יונה. היישוב צמח סביב לכנסייה וקיבל ממלך פולין, זיגמונט השלישי ואזה, זכויות עירוניות ב-1616.
בעקבות חלוקת פולין ב-1795 הפכה העיר לחלק מן האימפריה הרוסית. עקב כך, נשלל מעמדה העירוני.
במאה ה-19 הפכה העיר למרכז מסחרי בולט. לקוחות מפרוסיה, פולין ומתוככי רוסיה הגיעו לירידים גדולים שנערכו בעיר ובהם נמכרו בעיקר פשתן, אך גם מוצרים חקלאיים וטבק.
הדרך הראשית בין ריגה לטילזיט נסללה בשנים 1836–1858 ועברה דרך העיר.
ינישוק ממוקמת על קו הרכבת קובנה-ריגה בקרבה לגבול עם לטביה.

הקהילה היהודית בינישוק

מלך פולין והדוכס הגדול של ליטא, אוגוסט השלישי, הזמין ב-1737 בעלי מלאכה יהודים להתיישב בעיר.
ב-1847 כבר נמנו בה 1042 יהודים, וחמישים שנה לאחר מכן (1897), נמנו 2,277 יהודים - מחצית האוכלוסייה המקומית שעמדה על 4,474 איש. בית הכנסת "הלבן" הוקם ב-1823 ובית הכנסת "האדום" ב-1847.
ב-1915, במהלך מלחמת העולם הראשונה, גורשו יהודי האזור ורק חלקם חזרו אליה עם תום המלחמה. בעיירה היה בנק עממי יהודי, פעלו בה מפלגות ותנועות נוער ציוניות וכן סניף של "איגוד הלוחמים היהודים במלחמת השחרור של ליטא" ("פֿראנטקעמפֿער").
בינישוק התקיימו שלושה בתי כנסת ובהם התנהלו לימודים בתחומי היהדות, שיעורי משניות, שיעורים בתלמוד הבבלי ועוד.
בין רבני העיירה היו: רבי שלום איזראלסון, מחבר "דברי שלום"; רבי יחיאל מיכל וולפסון, מחבר "שפת הים"; רבי דוד טבל קצנלנבוגן, ורבי נחום בצלאל דזימיטרובסקי שנספה בשואה.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 התקיימה בינישוק קהילה יהודית מצומצמת יחסית, וערב השואה עמד מספר יהודי העיירה על 600 איש.
ב-24 ביוני 1941 נפלה העיר בידי הוורמאכט, ותוך מספר ימים החלו לאומנים ליטאים לפרוע ביהודים. החל ב-11 ביולי חויבו יהודי העיירה בענידת טלאי צהוב.
ב-19 ביולי רוכזו כל יהודי העיירה בבית הכנסת וכ-150 גברים נורו למוות ביער וילקיאושיס הסמוך לעיר.
ב-24 באוגוסט הועברו כ-150 מן היהודים לגטו בעיירה זאגר הסמוכה וביום ד' באלול ה'תש"א, 27 באוגוסט 1941, נרצחו שארית יהודי העיר, 355 במספרם, בידי משטרת העזר הליטאית ביער וילקיאושיס.
אבק (להקה)

אבק היא להקת רוק מתקדם ישראלית שמנגנת מוזיקה מורכבת ודיסוננטית. הלהקה מזוהה עם תנועת Rock in Opposition.
הלהקה הוקמה בגוש דן בראשית שנות האלפיים, דרך פורום באינטרנט. בתחילת הדרך נקראה ורדון, אך במהלך הזמן שינתה כיוון מוזיקלי וכמובן את שמה. החבר המוכר ביותר בלהקה הוא דווקא אמריקאי, המתופף דייב קרמן שניגן בין השאר ב-5UU's וב-U Totem. בשנת 2004 יצא אלבום הבכורה שלהם, הקרוי על שמם בלייבל קיוניפורם (Cuneiform) בארצות הברית, המתמחה ברוק מתקדם ואוונגארד.
סלמה לגרלף

ביוגרפיה

לגרלף נולדה וגדלה בחווה בדרום שוודיה. במהלך חייה התמודדה עם נכות ואובדן. כשהייתה בת שלוש חלתה בשיתוק ילדים, ובמשך רוב שנות ילדותה לא הלכה לבית הספר כילדים אחרים. בהיותה בת 20 נפטר אביה, שהיה קצין בצבא קבע. המשפחה התרוששה ונאלצה למכור את החווה. היא נסעה לסטוקהולם ושם למדה הוראה. בשנת 1889 חיברה כמה פרקים ראשונים ל"אגדת יסטה ברלינג", על פי אגדה נודעת שמקום התרחשותה הוא באזור שבו נולדה וגדלה. היא הגישה פרקים אלה לתחרות כתיבת סיפורים קצרים, וזכתה. זכייה זו עודדה אותה להמשיך בכתיבה. בסיום לימודיה, נסעה ללמד כמורה בצפון שוודיה. במקביל לעבודת ההוראה, החלה מפרסמת יצירות פרי עטה בכתבי עת, ובהמשך קיבלה מלגה מן האקדמיה השוודית, הודות לבקשתו של המלך אוסקר, שהתרשם מספר סיפוריה "קשרים סמויים". מלגה זו אפשרה לה להשתחרר מעבודת ההוראה ולהתמסר לכתיבה. בהמשך כתבה ספרים למבוגרים שזכו להצלחה רבה.
בין הספרים שפרסמו אותה יותר מכל ואף זיכו אותה בפרס נובל לספרות (1909) היו "מסע הפלאים של נילס הולגרסון" ו"ירושלים". האפוס "ירושלים" מספר על הגירתם של קבוצת איכרים, תושבי חבל דלרנה, לארץ ישראל, וחייהם בירושלים. הספר נכתב בעקבות ביקור שערכה לגרלף בארץ בשנת 1900, בחברת הסופרת היהודייה-השוודית סופי אֶלקַן ‏ (1853–1921), שהייתה חברתה לחיים. השתיים התארחו בגרנד ניו הוטל, שבניינו מצוי עד היום בעיר העתיקה סמוך לשער יפו. במהלך הביקור התיידדה לגרלף עם אנה ספאפורד (Spafford) , ממייסדות המושבה האמריקאית והקומונה הפרוטסטנטית האמריקאית-שוודית בירושלים. את ספר הילדים "מסע הפלאים של נילס הולגרסון" כתבה כחומר קריאה לתלמידים בבתי הספר היסודיים, לפי הזמנתו של המורה הראשי דאלין, לסייע ללימוד הגאוגרפיה והאגדות של ארצם. דרך כתיבתה עוררה עליה את זעמם של השמרנים והקפדנים מבין המורים, ופה ושם היא אף נאלצה לערוך בטקסט תיקונים כדי להתאימו לדרישותיהם, שלא תמיד עלו בקנה אחד עם אלה של הילדים. לגרלף התעניינה באגדות עם ישראל והתכוננה לכתוב חיבור מקיף על חיי רבי עקיבא. היא הביעה אהדה לעם היהודי וחיברה אגדה למען הפליטים היהודים שמצאו מקלט בשוודיה.
סלמה לגרלף הייתה האישה הראשונה שקיבלה פרס נובל לספרות. הפרס ניתן לה בשנת 1909 על ה"אידיאליזם האצילי שלה, עושר הדמיון ונדיבות ויופי הצורה שאפיינו את עבודתה".
חמש שנים לאחר זכייתה בפרס, נבחרה הסופרת כחברה באקדמיה השוודית ובמשך 25 שנה השתתפה בקביעת זוכי פרס נובל לספרות.
תמונתה של לגרלף מופיעה על שטר של 20 קרונות שוודיות, ובצדו השני של השטר מופיע איור של נילס הולגרסון רכוב על אווז בר.
סגולה (מגזין)

סגולה הוא ירחון ישראלי להיסטוריה, היוצא לאור החל מאפריל 2010. הירחון עוסק בהיסטוריה של עם ישראל ובהיסטוריה כללית, מתוך תפיסה שלעם ישראל חלק חשוב בהיסטוריה העולמית ובתהליכים ההיסטוריים המובילים את האנושות. המגזין יוצא לאור מדי חודש. מהדורה מקבילה בשפה האנגלית יוצאת לאור אחת לחודשיים. 
המגזין היה חלק מקבוצת "תכלת תקשורת" עד ראשית 2019, ומאז הוא עיתון עצמאי.

מערכת

את המהדורה האנגלית עורכת שרה ג'ו בן-צבי.  
את המהדורה העברית ערך יואב שורק, אחריו שימש כעורך ד"ר איתמר ברנר וכיום העורך הוא ד"ר עמית עסיס.  
המו"ל הוא שלמה בן-צבי. 
בין הכותבים: תמר הירדני, ד"ר ניר מן, הרב יעקב מדן, ראובן גפני, ד"ר חגי משגב, ד"ר ימימה חובב, וחיותה דויטש. 
בין המאיירים: מנחם הלברשטט, מושיק גולסט, נחמיה בעז, שי צ'רקה, מישל קישקה, ונעם נדב.
סנטיאגו דל אסטרו

היסטוריה

סנטיאגו דל אסטרו דל נואבו מאסטרסגו נוסדה ב-25 ביולי 1553 על ידי פרנסיסקו דה אגירה (אם כי יש היסטוריונים הטוענים שנוסדה ב-1550).
העיר הייתה בירתו של האינטנדנט של סן מיגל דה טוקומאן במהלך התקופה של מלכות המשנה של ריו דה לה פלטה, והמושב הראשון של הבישוף שלה, אשר הועברו בהמשך לסלטה וקורדובה בהתאמה.
ב-1817 התרחשה באזור רעידת אדמה שגרמה לנזק חמור בעיר.
בנייתו של סכר קירוגה הקרוב (על נהר דולסה), הקלה על מחסור המים הכרוני בעיר ודרבנה את גדיל, החקלאות המקומית שהתבססה על כותנה וזיתים.

חינוך

בעיר ממוקמות האוניברסיטה הלאומית של סנטיאגו דל אסטרו, שנוסדה ב-1973, והאוניברסיטה הקתולית של סנטיאגו דל אסטרו, שנוסדה ב-1960.

תחבורה

נמל התעופה סנטיאגו דל אסטרו ממוקם כ-6 ק"מ מצפון לעיר ומשרת אותה.
זכי אל-ארסוזי

זכי אל-ארסוזי (בערבית: زكي الأرسوزي; יוני 1899 - יולי 1968) היה פעיל פוליטי סורי, כותב ואחד ממייסדי מפלגת הבעת'. כתביו השפיעו על לאומנים ערבים ברחבי המזרח התיכון.

תחילת דרכו

זכי אל-ארסוזי נולד למשפחה עלווית בלטקיה. בנעוריו עברה משפחתו למחוז אסכנדרון (הנמצאת כיום בדרום טורקיה). הוא למד בבית ספר דתי ובבית ספר יסודי באנטיוכיה, לאחר מכן למד בקוניה. לאחר שסיים את לימודיו הוא התמנה למורה בבית ספר היסודי באנטיוכיה, ומאוחר יותר הפך למנהל מערכת החינוך בעיר החוף ארסוז שבדרום מחוז אסכנדרון.
ב-1927 נסע אל-ארסוזי לפריז כדי ללמוד בחוג לפילוסופיה בסורבון. במהלך התקופה ההיא הוא נחשף להשפעות הוגי דעות צרפתים דוגמת אנרי ברגסון ואידיאליסטים גרמנים. גם לפילוסופים מוסלמים, ביניהם אבן ח'לדון ואבן ערבי, נודעה השפעה עליו.

פעילות לאומנית

אל-ארסוזי שב לסוריה (בגבולות בני ימינו) ב-1930 והתפרנס כמורה בחלב ובדיר א-זור. בתקופה זו הוא החל להיות פעיל מבחינה פוליטית. בעקבות פעילות זו הוא סולק ממשרתו ב-1934 על ידי שלטון המנדט הצרפתי ולכן שב למחוז אסכנדרון. באותה העת המיעוט הטורקי המשמעותי במחוז פעל להעברת המחוז מהשלטון הצרפתי לטורקיה. אל-ארסוזי הקים את הארגון הפוליטי הראשון בקריירה שלו - חזית הפעולה הלאומית - כדי להתנגד למגמות הבדלנות של הסורים. הוא היה פעיל מאוד בתחום זה בין השנים 1936 עד 1938, שבמהלכן החליטה צרפת להעביר את המחוז לטורקיה. החזית פורקה באותה השנה, ואל-ארסוזי הקים את "מועדון הערביות" ופתח חנות ספרים בשם "אל-בעת' אל-ערבי" (البعث العربي, "התחייה הערבית"). נראה כי זהו השימוש הראשון במונח זה בחוגים הלאומניים הערביים.

הקמת תנועת הבעת'

ב-1940 נסע אל-ארסוזי לבגדאד שם התחיל בעבודה חדשה, אולם הוא פוטר לפני סוף השנה וחזר לדמשק. בנקודה זו נחלקים הדיווחים אודות אל-ארסוזי: לטענת ההיסטוריונית חנא בֻטאטו, בנובמבר של 1940 החליט אל-ארסוזי להקים את תנועת "התחייה הערבית". לטענת דיווחים עליהם מסתמכת בטאטו, ב-1944 תומכיו של אל-ארסוזי בהנהגת והיב אל-ע'אנם עזבו את תנועתו, והצטרפו ביוני 1945 לקבוצה בשם "התחייה הערבית" בהנהגת מישל עפלק וצלאח א-דין ביטאר. אולם, יש כותבים הטוענים כי אל-ארסוזי היה מעורב בהקמת הארגון עצמו, ותרומתו לא הייתה רק תאורטית לתומכיו שעזבוהו.

תרומתו לאידאולוגיה הלאומנית הערבית

משנתו של ארסוזי עסקה רבות בתרבות ובמורשת הערבית. התנאי היחיד לקבלה לארגונו היה "לכתוב או לתרגם ספר התורם לתחיית (בעת') המורשת הערבית". ב-1942 הוא פרסם את עבודתו המפורסמת "הגאוניות שבשפה הערבית" (عبقرية العربية في لسانها, עַבְקַריַת אלערבִּיה פי לִסאנִהא). גם כתביו האחרים התמקדו בפילולוגיה של השפה הערבית, אך גם בסוגיות מודרניות כגון ריכוז הכוח הפוליטי במבנה המדינתי.

סוף דרכו

לאחר שובו מבגדאד ב-1940 החל אל-ארסוזי לעבוד כמרצה לפילוסופיה, אולם פוטר מעבודתו זמן קצר לאחר מינויו. בין השנים 1945-1952 הוא עבד כמורה בבתי ספר בחמאת ובחאלב. מ-1952 ועד פרישתו ב-1959 הוא עבד כמורה בבית ספר להדרכת מורים. ב-1963 ביקש חאפז אל-אסד את עזרתו של אל-ארסוזי בהקמת המערך האידאולוגי בצבא סוריה. לאחר מכן הוא זכה לפנסיה מהמשטר. הוא נפטר בדמשק ב-1968.
טובה אברמוב

ביוגרפיה

אברמוב התאמנה בקבוצת השחייה של הפועל חולון/בת ים. בהמשך היא התאמנה במסגרת פנימיית המחוננים בווינגייט בהדרכתו של יוסף טלקי.

אלופה ושיאנית ישראל

באליפות ישראל בשחייה שנערכה בסוף ספטמבר 1977 זכתה אברמוב ב-7 מדליות, 4 זהב ו-3 כסף. מדליות זהב, במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:36.98 דקות, לפני ענת פרקש ממכבי תל אביב (2:41.44 דקות) ולפני בת אגודתה ליז בוכשטבר (2:42.53 דקות), במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בשיא ישראלי חדש של 5:32.03 דקות, לפני ענת פרקש (5:42.72 דקות) ולפני דניאלה יוסטר ממכבי תל אביב (5:53.75 דקות), במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי, ביחד עם אסנת ארליך ואיריס קרפ בשיא ישראלי חדש לקבוצות של 4:24.90 דקות ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב, ביחד עם ליז בוכשטבר, שוש עזרתי ואיריס קרפ בשיא ישראלי חדש לקבוצות של 4:51.50 דקות. מדליות כסף, במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:23.81 דקות, אחרי פרקש (1:20.79 דקות) ולפני נילי בן שושן מהפועל הקישון (1:24.36 דקות), במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:59.22 דקות, אחרי פרקש (2:55.06 דקות) ולפני רות הרשקוביץ מהפועל בת ים (3:01.50 דקות) ובמשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:09.89 דקות, אחרי נטע יוסף מהפועל בית ברל שקבעה שיא ישראלי חדש של 1:09.39 דקות ולפני פרקש (1:09.98 דקות).

1978

באליפות ישראל בשחייה שנערכה בסוף יולי 1978 זכתה אברמוב ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 ארד. מדליות זהב, במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:37.28 דקות, לפני מיכל כהן ממכבי תל אביב (2:40.68 דקות) ומירב הדר מהפועל חוף השרון (2:43.35 דקות) ובמשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 5:35.0 דקות, לפני מיכל כהן (5:41.98 דקות) וענת פרקש (5:50.73 דקות). מדליית ארד, במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:24.80 דקות, אחרי ענת פרקש (1:21.36 דקות) ונילי בן שושן מהפועל קישון (1:21.72 דקות).

1979

בתחרות שחייה לנוער שנערכה בדרמשטט, גרמניה ביולי 1979 קבעה אברמוב במשחה ל-100 מטר פרפר שיא ישראלי חדש של 1:08.03 דקות, שיא זה נישבר על ידי נטע יוסף (1:07.64 דקות) ובמשחה ל-200 מטר פרפר שיא ישראלי חדש נוסף של 2:31.20 דקות, שיפור לשיא של שוש עזרתי (2:34.21 דקות).
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בסוף חודש אוגוסט אותה שנה זכתה אברמוב ב-4 מדליות, 3 זהב ו-1 כסף. מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:08.03 דקות, לפני ליאור בירקאן (1:08.29 דקות) ונטע יוסף (1:08.73 דקות), במשחה ל-200 מטר פרפר בשיא ישראלי חדש של 2:30.23 דקות, לפני ורד כהן מהפועל רמות השבים (2:36.93 דקות) והדר רובינשטיין ממכבי קריית אונו (2:38.29 דקות) ובמשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 5:32.20 דקות, לפני מיכל כהן ממכבי תל אביב (5:33.52 דקות) ורונית גבאי מהפועל עמק הירדן (5:37.52 דקות). מדליית כסף, במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:33.97 דקות, אחרי ליאור בירקאן (2:32.05 דקות) ולפני מירב הדר מהפועל שפיים (2:35.54 דקות).
שלגיה (מחזמר)

עלילה

שלגיה חיה לה בודדה בארמון ומחפשת חברים והרפתקאות, המחזה עוסק בשאלה של מהי לגדול, היא פוגשת את הנסיך והיא מלמדת אותו לדבר עם חיות, היא גם מגלה את הראי המדבר של המלכה שעוזר לה להאמין בעצמה, לאחר שהצייד מתוודא בפני שלגייה שאמה החורגת המלכה מנסה להרע היא בורחת ליער ומתחברת עם קבוצת גמדים, לאחר שהמלכה מגלה את מחבואה, מחפשת לאישה זקנה ונותנת לשלגיה לאכול תפוח מורעל, פוצי משרתה של המלכה בטעות מתיישב לשלגייה על הבטן ובכך יוצאת מפיה חתיכת התפוח.
שוק חשמלי

שוק חשמלי הוא אחת מדרכי הטיפול המקובלות בהפרעות קצב חשמליות, כגון פרפור חדרים, וכן שיטת טיפול פסיכיאטרית לטיפול בדיכאון חמור, כשהחולה אינו מגיב לתרופות.
במקרה של כשל חמור בפעילות הלב מוצמדות אלקטרודות לחזה של החולה, וניתנת מכת חשמל במתח גבוה יחסית, לזמן קצר מאוד. כמות הזרם קטנה מאוד, ואינה מספיקה לגרום נזק לגוף, אך היא מספיקה כדי לעורר את המערכת האוטונומית של שרירי הלב. השוק החשמלי, הניתן באמצעות מכשיר דפיברילטור, מאפס את הלב, על מנת שיהיה ניתן לגרום לו לפעול בצורה תקינה מחדש באמצעות עיסויי לב ותרופות. כיוון שהטיפול ניתן בדרך-כלל במצבים שבהם החולה מחוסר הכרה, הוא אינו כרוך בכאב. בניתוחי לב השוק החשמלי מחזיר את הלב לפעילות תקינה לאחר הניתוח, והוא ניתן כשהחולה עדיין נתון להשפעת חומרי הרדמה.
הטיפול החשמלי בפסיכיאטריה מכונה "נזעי חשמל" והוא ניתן בעיקר במקרים של דיכאון קליני עמוק, ובהיעדר תגובה לתרופות נוגדות דיכאון. לראש המטופל מוצמדות אלקטרודות, שמעבירות מכת חשמל במתח נמוך יחסית, במטרה לדמות מעין התקף אפילפטי במוח. למעשה, מכת החשמל מחוללת שינוי זמני בפעילות גלי המוח, ולא התקף אפילפסיה של ממש. הטיפול נעשה בהרדמה כללית ועם חומר מרפה שרירים. הרפיית השרירים נחוצה כיוון שמכת החשמל גורמת להתכווצות השרירים ולפרכוס, מצב שבו המטופל עלול לפגוע בעצמו מבלי דעת. הזרם החשמלי נמשך שניות ספורות, והטיפול כולו עד ההתעוררות מההרדמה נמשך דקות אחדות. לרוב יש צורך בסדרת טיפולים (6–12 טיפולים), בתדירות של 2–3 טיפולים לשבוע.
בעבר השתמשו פסיכולוגים בשוק חשמלי קל כדי לגרום כאב בלתי-מזיק למתנדבים שהשתתפו בניסויים בפסיכולוגיה.
זאת הכלכלה, טמבל

"זאת הכלכלה, טמבל" (באנגלית: It's the economy, stupid), היא אחת הכותרות ששימשו במהלך מסע הבחירות של ביל קלינטון לנשיאות ארצות הברית בשנת 1992 מול ג'ורג' הרברט ווקר בוש.

רקע

הישגיו של ג'ורג' בוש האב בתחום מדיניות החוץ, שכללו את סיום המלחמה הקרה ומבצע "סופה במדבר", הביאו לתמיכה גדולה בו ובמפלגה הרפובליקנית וחלק מהמועמדים הדמוקרטיים לנשיאות ארצות הברית אף ויתרו על מועמדותם.
הביטוי, שינוי קל של סיסמה שטבע היועץ האסטרטגי הבכיר של מסע הבחירות של קלינטון, ג'יימס קארוויל, היווה תמצית של הביקורת כלפי מדיניותו הכלכלית של בוש האב. הדמוקרטים יצרו זיקה בין המיתון שאליו נקלעה כלכלת ארצות הברית בשלהי כהונתו של בוש לבין טעויות במדיניותו.

השפעה

הביטוי הפך למטבע לשון נפוצה בתרבות הפוליטית האמריקנית ונעשה בו שימוש עוד פעמים רבות בהקשרים שונים כאשר הביטוי משמש כתבנית שבה נשארות המילים "זאת" ו"טמבל" ונושא המשפט מוחלף. לדוגמה, "אלו הבוחרים, טמבל", "זאת המתמטיקה, טמבל". בהקשר של הסכסוך הישראלי-פלסטיני נטבעה הסיסמה: "זה הכיבוש, טמבל."
הוצאת קוראים

הוצאת קוראים היא הוצאת ספרים העוסקת בהוצאה לאור של ספרות ילדים ונוער, ספרי עיון, ספרי בישול ולימוד. בכל שנה הם מוציאים 70–100 כותרים.
בשנים האחרונות התרחבה ההוצאה גם לתרגומים של ספרי מתח (מאת לי צ'יילד, פיטר ג'יימס ועוד) וספרות ארוטיקה למבוגרים בלבד (טרילוגיית "הסתערות - עוצרי נשימה" מאת מאיה בנקס ו"סאבית" מאת טרה סו מי) וספרות יפה למבוגרים ולנוער.
הוצאת קוראים נוסדה בשנת 1996 על ידי אבנר פחימה ומאיר כהן, שהחלו את דרכם בהפצת ספרים ומילונים והחליטו להקים הוצאה לאור בשפה העברית. פחימה הוא אחיו של דני פחימה, שהקים עוד קודם לכן את דני ספרים.
משרדי החברה ומחסניה שוכנים בקריית גת.
כותבים בולטים בהוצאה הם: פרופ' מאיה פרוכטמן, פרופ' עמירם רביב, ד"ר מירי ברוך, דבורה עומר, נורית זרחי, שלומית כהן-אסיף, יהודה אטלס, סמדר שיר, מירה מאיר, זאב ענר, דורית אורגד, יונה זילברמן ודנית סלומון. ד"ר מירי ברוך משמשת גם כיועצת חינוכית לספרות הילדים והנוער.
בספרות לבני הנוער בולטים רבי המכר "בת-עשרה – מדריך לנערה המתבגרת" מאת דנית סלומון וסדרת הקלאסיקה; "אן מאבונלי", "טום סויר" ו"אי המטמון", לצד ספרי פנטזיה כגון סדרת נפילת הממלכות
בתחום ספרי העיון וההעשרה בולטים סדרת מילוני "אריאל" בעריכתה של פרופ' מאיה פרוכטמן. האלבום "ישראל 50" וספר העיון "נתניהו – הדרך אל הכוח", שניהם בעריכת בן כספית ויהודה שיף.
בתחום ספרי הבישול, נמצאים ספריה רבי-המכר של דנית סלומון: "שוקולד ושושנים", "עוגות בקלי קלות", "פשטידות בקלי קלות" ו"בקלי קלות" וספריהם של השפים אביב משה, שגב משה ועזרא קדם.
הוצאת קוראים חברה בהתאחדות המו"לים בישראל.
יובל חן

ביוגרפיה

נולד במושב פדיה. שירת בצה"ל כלוחם בפלס"ר גבעתי. לאחר שחרורו מצה"ל החל בלימודי קולנוע בקמרה אובסקורה - בית הספר לאמנות. במקביל ללימודיו החל לעבוד כצלם עיתונות, תחילה בעיתון "מעריב", ומשנת 1996 בקבוצות ידיעות אחרונות, כצלם חדשות וכצלם מגזין. לאורך השנים צילם רבים משערי מוספי "ידיעות אחרונות". חן צילם לאורך השנים גם עבור מגזינים נוספים כגון: 360 מעלות, 42 מעלות, S.B.C, אטמוספירה ובייקס.
לאורך השנים שילב בין עבודתו כצלם עיתונות עם פעילות אמנותית. בין השנים 1994–2018 הציג 7 תערוכות יחיד, והשתתף בתערוכות קבוצתיות רבות.
ב-2014 זכה ב"תמונת השנה" בתערוכת "עדות מקומית" לצילומי עיתונות, הנערכת מדי שנה במוזיאון ארץ ישראל, על תמונה שצילם בהלווייתו של גיא אלגרנטי, לוחם ביחידת מגלן, שנהרג במבצע צוק איתן. בהשראת התמונה כתבה המשוררת רחל שפירא את השיר "פני הכאב", שהולחן ובוצע על ידי אלי גורנשטיין.
כצלם עיתונות תיעד יובל חן אישים ואירועים מרכזיים בציבוריות הישראלית, שבחלקם הפכו לחלק בלתי נפרד מההוויה ומהאתוס הישראלי. 
כצלם אמנות מרבה חן לעסוק במושגי מפתח של האתוס הישראלי ושל המציאות הישראלית. בעבודותיו עוסק במנעד שבין המרחב הציבורי המשותף לפרטי והאישי, בין השורשים והאחיזה בנוף ובטבע הישראליים לבין ייצוגים של מציאות זמנית ומשתנה.