google/wiki40b huggingface dataset:
דלתת האוקבנגו

היווצרות

טרם היווצרות הדלתה ובמשך שני מיליון שנים זרם נהר האוקבנגו אל אגם מאקגדיקגאדי, במקום בו נמצאים כיום מישורי המלח, מדרום מזרח לדלתה. לפני כ-50,000 שנה אירעה רעידת אדמה חזקה בדרום יבשת אפריקה אשר גרמה לתזוזת קרקע. התזוזה הפתאומית שינתה את מסלול הזרימה של הנהר והמים שזרמו בו נשפכו החוצה, הציפו את האזור והביאו ליצירת הדלתה.

גאוגרפיה

דלתת האוקבאנגו שוכנת במקום הנמוך ביותר באגנו של מדבר קלהארי, סמוך למרכזו. נופה הטופוגרפי של הדלתה שטוח, והפרשי הגובה שבה מגיעים לשני מטרים לכל היותר. הדלתה שצורתה כשל מניפה עשויה מאדמת סחף ומשתרעת דרך קבע על פני שטח ביצתי של 6,000 קמ"ר, אליו נוספים כ-7,000 עד 12,000 קמ"ר של אזור עשבי המוצף באופן עונתי.
בכל שנה מזרים האוקבנגו שאורכו כ-1,500 ק"מ, מים בהיקף של כ-11 קילומטר מעוקב אל הדלתה. זרימת המים אל הדלתה מתחילה בחודש מרץ בכל שנה, ומגיעה לשיאה בחודשים יולי ואוגוסט. באופן יוצא דופן, הצפת הדלתה מתרחשת מדי שנה בעונה היבשה, ועולם החי והצומח הסתגל לדבר והתאים את מעגל החיים שלו לתקופה זו. מקורם של מי האוקבאנגו ברמה בדרומה של אנגולה, והם תוצר של מפגש הנהרות קואיטו וקובאנגו. הנהר זורם דרך נמיביה אל בוטסואנה, ומסתיים בדלתה המדברית.
דלתת האוקבאנגו היא אחת הדלתות הפנים-יבשתיות הגדולות הבודדות בעולם, ורוב מימיה אובד בדיות (כ-60%) ובהתאדות (כ-36%), בעוד שמיעוטם מחלחל אל חולות המדבר או זורם אל אגם נגאמי. בשל כך שוקעים מינרלים ומלחים בשטח הדלתה, מבלי יכולת להתנקז ממנה, אך מגמה זו מתמתנת בשל מליחותם הנמוכה של מי הנהר ובהצטברות המלחים סביב צמחים. דבר זה מביא בתורו ליצירת איי מלח לבנים וחשופים, שמליחותם הגבוהה אינה מאפשרת את המשך קיומה של הצמחייה עליהם. האי הגדול בדלתה הוא אי הצ'יף (Chief’s Island), והוא נוצר כתוצאה מהתרוממות בעקבות קו העתק גאולוגי. אורכו כ-70 ק"מ ורוחבו כ-15 ק"מ.

החי והצומח

בשטחה של הדלתה מתקיימות אוכלוסיות ניכרות של יונקים אפריקאים גדולים, דוגמת פילים, קרנפים, אריות, נמרים, כלבי פרא, ברדלסים וקובוס המשקפיים, ובסך הכל 130 מיני יונקים. מספרם של אלה מוערך בכ-200,000 פריטים, העוזבים בחלקם הגדול את הדלתה מדי קיץ, עם תחילת העונה הגשומה, ושבים אליה בחורף היבש, כאשר זרימת המים בנהר והצפת הדלתה מגיעות לשיאן. לצד היונקים חיים באזור 482 מיני עופות, 64 זוחלים, 33 מיני דו-חיים, 90 מיני דגים, שהגדול שבהם הוא השפמנון המצוי, המגיע לאורך של עד מטר וחצי; וכן חרקים ורכיכות שונים. ברשימת הצומח נכללים יותר מאלף מינים.

נוכחות אנושית

ממצאים מתקופת האבן מעידים על נוכחות אנושית באזור הדלתה לפני יותר מ-100,000 שנה, ודוגמה ליישוב קדום זה נמצאת באתר הפטרוגליפים בטסודילו, צפונית-מערבית לדלתה. עם זאת, התיישבות קבע של בושמנים ולאחריהם של בני בנטו החלה רק כ-200 שנים לפני הספירה. בני צוואנה התיישבו באזור הדלתה בסוף המאה ה-18 ותוך מאה שנה הם שלטו בכל שטחה. האדם הלבן הראשון שפקד את האזור היה ככל הנראה דייוויד ליווינגסטון שהגיע לדלתת האוקבנגו ב-1849.
גם כיום תומכת המערכת האקולוגית של הדלתה באוכלוסייה אנושית המונה כ-130,000 איש הנחלקת לחמש קבוצות אתניות. רוב התושבים מתגוררים ממזרח לדלתה, ופנים האזור מיושב בדלילות. בעבר התפרנסו התושבים מציד, דיג וליקוט מזון, אך כיום רובם מגדלים בקר ועוסקים בחקלאות (בעיקר גידול דוחן, דורה ותירס). בנוסף לכך עוסקים תושבים רבים בענף התיירות אשר החל להתפתח במדינה בשנות ה-80 של המאה ה-20. עוד מפיקים התושבים חומרי בניין ותרופות מהדלתה.
STS-115

המשימה

מטרתה העיקרית של משימה זו הייתה חידוש הרכבת תחנת החלל הבינלאומית. המעבורת נשאה במטענה את החלק השני של הצד השמאלי של התחנה. החלק הזה מורכב מזוג קולטים המפיקים אנרגיה סולרית ומהצירים שעליהם הם מורכבים (P3/P4). צירים אלה יאפשרו לקולטים להתכוון באופן מיטבי לעבר השמש, וכך להגביר את יעילות ייצור האנרגיה שלהם. קולטים אלה יכפילו את יכולת ייצור החשמל של התחנה, כאשר יכנסו לשימוש בתום המשימה הבאה, STS-116.
כמו בשתי טיסות המבחן הקודמות, גם במשימה זו בוצעה סקירה מפורטת של גחון המעבורת ושפת הכנף, על מנת לוודא שלא נפגעו בזמן השיגור.
האסטרונאוט מקלין היה הקנדי הראשון שמפעיל את זרוע Canadarm2, זרוע רובוטית קנדית. הרכבת הקולטים בוצעה כך שזרוע המעבורת תוציא את החלק מתא המטען, וזו תעביר את הקולטים לזרוע הרובוטית של תחנת החלל הבינלאומית. לשם ביצוע הרכבת הקולטים נדרשו שתי הליכות חלל שכל אחת מהן ארכה מספר שעות.
לאחר שובה לכדור הארץ, התגלה במהלך בדיקות שעצם כלשהו, מיקרומטאורואיד או "זבל חללי" (שאריות של טילים או חלקים מלוויינים שיצאו משימוש), ניקב חור בקוטר 2.5 מ"מ באחד המקרנים שעל דלתות תא המטען של המעבורת כאשר הייתה במסלול. חור היציאה היה בקוטר 0.7 מ"מ. החור היה ביריעת פח ולא בצינור גז קירור (פריאון), ובכל מקרה, במעבורת קיים מנגנון להשבתת רדיאטור במקרה של דליפת גז קירור. כל רדיאטור יכול לשאת לבדו בעומס קירור של 70% ממערכות המעבורת.

היום האחד-עשר

במהלך צילומים של כדור הארץ מן המעבורת לצורך מחקרים אקלימיים, התגלה עצם בלתי מזוהה מרחף ליד המעבורת. במהלך בדיקת משטחי הניהוג האווירודינמיים ורקטות הניהוג לקראת הנחיתה, המעבורת מיטלטלת לא מעט, וצוות הקרקע העריך שייתכן והעצם ניתק מן המעבורת במהלך הבדיקות. בשלב זה לא ידוע מה טיבו של העצם - פיסת קרח מפסולת נוזלית שהושלכה, חלק ממיגון החום, או חלק אחר.
בעקבות התגלית, ומכיוון שמזג האוויר במרכז החלל ע"ש קנדי כנראה לא יאפשר נחיתה למחרת, הוחלט להשאיר את המעבורת יום נוסף לצורך בדיקות חזותיות נוספות והערכת סכנה.

היום השנים-עשר

בוצעו צילומים מקיפים של חלקה החיצוני של המעבורת, הן של מגן החום והן של תא המטען והכנפיים, ולא נמצא חוסר בחלק כלשהו. צוות הקרקע מעריך שכניראה מדובר בפיסת פלסטיק המשמשת למילוי רווחים בין לוחות מגיני חום, שנפלה בעת בדיקת מערכות הניהוג, ואינה מהווה סכנה לחללית.
רות יפה

רות יפה (Ruth Jaffe‏; 4 בדצמבר 1907 – 17 במאי 1996) הייתה פסיכיאטרית, פסיכואנליסטית, מנהלת מרכז לבריאות הנפש שלוותה (1956-1973) ופרופסור לפסיכיאטריה בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת תל אביב.

ביוגרפיה

יפה נולדה בברלין. אביה, אלפונס יפה, היה תעשיין ואמה, אליס לבית הולנדר, הייתה מורה להתעמלות.
בין השנים 1927 - 1933 למדה רפואה בברלין, לאחר עלייתו של היטלר עברה ל-שווייץ, ל-ציריך, שם הוסמכה.
בספטמבר 1934 עלתה יפה ל-ארץ ישראל
לאחר שלא מצאה עבודה במקצוע הרפואה, עקב הגבלת שלטונות המנדט הבריטי את היהודים העוסקים ברפואה], ובגלל היותה אישה, עשתה הסבה מקצועית, למדה עבודה סוציאלית בבית הספר על שם הנריטה סולד. בשנת 1937 סיימה יפה את לימודיה, ונשלחה כעובדת סוציאלית עצמאית ויחידה לראשון לציון, שם הוקמה שכונה של יהודים פליטי יפו. יפה אשר עבדה עם אוכלוסייה קשת יום נשארה בעבודתה כעובדת סוציאלית עד 1943.
בהמשך, השתלמה יפה ב-פסיכואנליזה אצל הד"ר משה וולף שהיה מהפסיכואנליסטים המובילים בארץ ישראל והיה המייסד של הארגון הפסיכואנליטי בפלשתינה והשתייכה לראשוני החברים של החברה הפסיכואנליטית הפלסטינית.
הפרופ' היינריך צבי ויניק אשר היה מנהל בית החולים גהה משנת 1942, "שלוותה" שהיה בית חולים פתוח (משנת 1947), ומשנת 1950 ניהל את טלביה בירושלים, קיבל את יפה לעבודה, כפסיכיאטרית בבית החולים גהה (מוסד פסיכיאטרי בבני ברק שנקרא אז בשם "ביתן", שאת שמו הסב ל"גהה" על פי עצת דוד רמז (לפי ביטוי שנשאב משירו של חיים נחמן ביאליק "אל הציפור", מהפסוק "לֹא בְכִי וּדְמָעוֹת לִי גֵהָה יֵיטִיבוּ"); המוסד נקרא כיום מרכז לבריאות הנפש גהה. בשנת 1944 התיישב ברמת גן.)
יפה עבדה בבית החולים כפסיכיאטרית ובהמשך עברה לנהל את גהה ב’, שהייתה מחלקת השחרור של "גהה" והפכה למוסד פסיכיאטרי העומד בפני עצמו (בית החולים הפסיכיאטרי שלוותא.
בשנת 1948 השתלמה יפה ב-נוירולוגיה במרפאת זמנהוף ב-תל אביב
בשנת 1951 התמחתה יפה בבוסטון בפסכיאטרית ילדים.
יפה שהייתה ממפתחי בית החולים שלוותה, ניהלה את בית החולים בין השנים 1956–1973. בשנת 1956 עבר בית החולים מפרדס כץ למגדיאל, כאשר יפה ארגנה את העברת בית החולים.
יפה הרחיבה את פעילותו של בית החולים והקימה בו מרפאת ילדים ונוער ומחלקה לחולי יום. בשנת 1963 הפך בית החולים למחלקה הפסיכיאטרית של בית הספר לרפואה באוניברסיטת תל אביב.
בין חידושיה של יפה – "המצאת" המחלקה הפתוחה לטיפול בחולי נפש.
חזונה של יפה היה להקים מוסד מיוחד בו יושם דגש על פיתוח דרכי טיפול מתקדמות, המתבססות על הבנה מעמיקה ומורכבת של נפש האדם. חשיבה רבה ניתנה לעיצוב הסביבה הטיפולית ולהשריית אווירה המקדמת ריפוי, החלמה ושיקום.
בשנת 1968 התמנתה יפה לפרופסור לפסיכיאטריה בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת תל אביב. יפה התמקדה במחקר על ההיבטים השונים של הזוועות שעברו ניצולי השואה וההשפעה על חייהם.
בשנת 1980 יצאה לגמלאות.
אחרי פרישתה הרחיבה יפה את עבודתה הפסיכואנליטית.
יפה נפטרה בשנת 1996.
Waterfall (שיר של סטארגייט)

רקע וכתיבה

את השיר כתבו סיה, סטארגייט, דיפלו ופיליפ מקספר, סטארגייט העוסק בהפקות, הפיק גם את השיר הזה. בעטיפת הסינגל ניתן לראות מנוע קדמי של רכב, וטיפות מים שנוטפות עליו ויוצרות את שם הסינגל "Waterfall".

וידאו קליפ

הווידאו קליפ הנלווה שיצא לשיר הועלה לערוצו של סטארגייט ב-16 במרץ 2017. לכל אורכו ניתן לראות שני אנשים שדואים באוויר מנהרת רוח אנכית בתוך חדר סגור בצבעים מתחלפים.
מונה הצפיות של הווידאו קליפ נכון לספטמבר 2017, עולה על למעלה מ-15 מיליון צפיות.
חמד בן עיסא אאל ח'ליפה

לפני מלכותו

אאל ח'ליפה נולד ב-28 בינואר 1950 בעיר מנאמה שבבחריין לעיסא בן סלמאן אאל ח'ליפה, האמיר הקודם של בחריין. הוא למד באוניברסיטת קיימברידג' בבריטניה ולאחר מכן בפנימיות צבאיות בבריטניה ובארצות הברית.

מלכותו

בשנת 1999 ירש את אביו בתפקיד האמיר. עם עלייתו לשלטון הנהיג אאל ח'ליפה שורה של רפורמות בבחריין. הוא שחרר אסירים פוליטיים, העניק זכות הצבעה לנשים וערך בחירות לפרלמנט. הרפורמות זכו לשבחים מארגון זכויות האדם הבינלאומי אמנסטי. הוא ידוע ביחסו האוהד ליהודים במדינתו. בשנת 2002 לאחר שבחריין הוכרזה כממלכה הוכתר אאל ח'ליפה למלך. בספטמבר 2010 דיווחו הרשויות בבחריין כי עצרו התארגנות שיעית באשמת פעילות טרור וניסיון הפיכה כנגד בית המלוכה המשתייך למיעוט הסוני במדינה.
אאל ח'ליפה מטפח את העיסוק בענפי ספורט שונים בנסיכות, בהם: גולף, טניס, דיג, כדורגל ומירוצי סוסים.
לאאל ח'ליפה ארבע נשים ושנים עשר ילדים.
ב-14 בפברואר 2011, בהשראת האביב הערבי, התחילו הפגנות אלימות וקטלניות ברחבי המדינה, בהן נהרגו יותר מ-95 אנשים. בעקבותן הבטיח המלך רפורמות, שביצוען שנוי במחלוקת בין הצדדים.
במהלך דצמבר 2014 הורה המלך למנות מועצת שורא חדשה, בה יכהנו תשע נשים (שתיים פחות מהמושב הקודם), ביניהן נוצרייה ויהודייה. מועצת השורא החדשה אינה כוללת חברים במשפחת המלוכה.
מחסנית

היסטוריה

בעבר, שיטות הזנת הנשק הנהוגות היו טעינה ידנית של הנשק דרך צידו הקדמי של הקנה (אבק שריפה ותחמושת בנפרד-בדומה לשיטת ההזנה של התותחים באותה תקופה) או דרך בית הבליעה (כנהוג היום-לאחר המצאת התחמושת האחודה). עם ההתפתחות שנעשתה בכלי הנשק, הופיעו רובים בריחיים בעלי שחלה (מחסנית פנימית) שבהם ניתן היה לבצע ירי מהיר יותר, בהשוואה לרובים מאותה תקופה-בחלקם הכדור נגרף עם תנועת בריח ידנית, ובחלקם היה צורך לדרוך את הנשק עם בוכנה (שיטת הפעולה של רובי הציד). לקראת ראשיתה של המאה ה-20 פותחו לראשונה כלי ירי אוטומטיים וחצי אוטומטיים בעלי הזנה ממחסנית. לעומת שיטות שהיו נהוגות בעבר, השימוש ברובה נטען ממחסנית הקנה למפעילו קצב אש גבוה יותר ונוחות בתפעולו.
ניסוי אלברט הקטן

ניסוי אלברט הקטן היה ניסוי של התניה קלאסית בבני אדם. הניסוי מספק גם דוגמה של סלידת טעם. הניסוי בוצע על ידי ג'ון ב. ווטסון ועוזרת המחקר שלו רוזלי ריינר באוניברסיטת ג'ונס הופקינס. התוצאות פורסמו לראשונה בגיליון פברואר 1920 של כתב העת של "ניסויים בפסיכולוגיה". הניסוי היה אחד הראשונים שצולמו במצלמת וידאו, והוא היה הניסוי המרכזי בגישה ההתנהגותית ששלטה בעולם הפסיכולוגיה במחצית הראשונה של המאה ה-20.
על סמך ניסיונו בתחום, שיער ווטסון שתגובת הפחד של ילדים לקולות חזקים היא תגובה "בלתי-מותנית" (רפלקסיבית מולדת). הוא ניסה ליצור בניסוי התניה בין התגובה הזאת לבין אובייקטים שילדים לא אמורים לפחד מהם (לדוגמה גופים פרוותיים). ווטסון הראה בניסויו כי ההתנהגות היא נרכשת, ובכך הפריך את החשיבה הפרוידיאנית אשר גורסת כי ההתנהגות באה מתת המודע. ניסויו של ווטסון הציג את ההתנהגות במונחים פשוטים יותר.
כיום, שיטות דומות נמצאות בשימוש בטיפול בפוביות (פחד כרוני בלתי נשלט מאובייקט או ממצב כלשהו), אך בצורה מבוקרת המשלבת לרוב גם טיפול קוגניטיבי.
הניסוי נותר שנוי במחלוקת, שכן הוא כלל התעללות בתינוק חסר ישע. כמו כן, זהותו האמיתית של אלברט מעולם לא התגלתה בוודאות.

מהלך הניסוי

המטרה של ווטסון וריינר הייתה להתנות פוביה באופן יציב מבחינה רגשית לילד. במחקר זה הם בחרו בתינוק בן תשעה חודשים המכונה "אלברט". ווטסון ביצע את ההליכים אשר פבלוב השתמש בהם בניסויים שלו עם כלבים.
הניסוי החל כאשר אלברט היה בן 11 חודשים. ווטסון חשף את אלברט לחולדה. בכל פעם שאלברט ניסה לגעת בחולדה, ווטסון הכה בפטיש, דבר שגרם לאלברט לפחד ולבכות. הוא חזר על תהליך זה מספר פעמים. לבסוף, אלברט החל לפחד מהחולדה עצמה גם מבלי רעש הפטיש.
ווטסון רצה לבדוק אם פחדו של אלברט הועבר גם לאובייקטים שונים (תהליך הנקרא הכללה). הוא הראה לתינוק ארנב, חתול וכלב, אשר גם כן עוררו פחד אצל התינוק. 5 ימים לאחר מכן, בדיקה נוספת נערכה אשר אישרה כי אלברט עדיין פוחד מהאובייקטים הללו. כמו כן, העברת אלברט לחדר אחר לא הפסיקה את פחדו מהאובייקטים, כלומר, ההתניה לא הייתה תלוית-סביבה. חודש לאחר מכן, נערכה שוב בדיקה, אשר אישרה כי אלברט עדיין פוחד מהאובייקטים שהוצגו לו.
בניסוי של ווטסון היו שגיאות רבות, על פי אמות מידה מודרניות. אך בעיקר, ניסוי כזה אסור כיום על פי החוק והתקנות המודרניות, שכן הוא חשף את התינוק למתח חמור, ויש בו פוטנציאל לנזק פסיכולוגי לטווח הארוך.

זהותו של "אלברט הקטן"

במחקר שנערך ב-2009 וניסה להתחקות אחר אלברט הקטן ברישומיו של ווטסון, תוך הצלבה עם רישומי אוכלוסין מאותן שנים, הועלתה בידי פרופ' הול בק וצוות סטודנטים השערה כי מדובר בילד בשם דגלאס מריט, שנולד ב-1919 ומת בגיל 6. נטען כי הוא היה חולה מלידה בהידרוצפלוס, דבר אשר גרם לו ככל הנראה לסבול מעיוורון, פיגור שכלי וייתכן שאף אוטיזם. הדבר מעמיד בספק את תוקף הניסוי, גם בגלל היכולות העיניות והקוגניטיביות להן לכאורה נדרש אלברט, וגם מפני שווטסון טען שהילד היה בריא לחלוטין.
לפי מחקר אחר (2014), של פאוול ודיגדון, בשילוב עדות של אחד מעמיתיו של ווטסון, בן האריס - מדובר בתינוק ויליאם ברגר. ברגר נולד בהפרש של יום ממריט, והוא כונה על ידי קרוביו בכינוי החיבה "אלברט". התפתחותו הייתה תקינה יחסית, בדומה לרישומיו של ווטסון. הוא נפטר ב-2007. לפי המחקר, בראיון עם אחייניתו, היא תיארה סלידה עזה של ברגר לכלבים כל חייו, אם כי החוקרים מסייגים שקשה לקבוע אם הדבר נובע מהניסוי של ווטסון. לצד זאת, לדברי האחיינית, ברגר חי חיים רגילים ומלאי סיפוק, ללא קשיים רגשיים מיוחדים.
ד"ר גב

היסטוריה והווה

החברה נוסדה בשנת 1984 על ידי דני דויסון. החברה הייתה בבעלותו וניהולו של דני דויסון עד שנת 2005 וכיום היא חלק מ"קבוצת קאופמן" הנמצאת בבעלות האחים רונן ואלון קאופמן. תחילתו של העסק היה מושב אורתופדי שנמכר דרך סוכנים ובתי מרקחת, עם הזמן פתח דני דויסון חנות בדיזנגוף סנטר בשם המרכז הבריאותי ולאחר מספר שנים שינה את שם העסק ל"ד"ר גב" כשם המושב האורתופדי, והתחילו למכור מוצרים לבריאות ונחות כגון כיסאות אורתופדיים, מזרנים, כריות וכדומה. עם הזמן נפתחו סניפים, ולאחר המכירה לקבוצת קאופמן נפתחו כשני סניפים בשנה. נכון להיום יש 24 סניפים בכל רחבי ישראל. מוצרי ד"ר גב מתמקדים בנושאי שיפור היציבה, הישיבה, איכות השינה ומניעה והקלה על כאבי גב. אלה כוללים מושבים אורתופדיים, כיסאות, כורסאות טלוויזיה, כורסאות עיסוי, מזרנים, מיטות, ספות נוער וכריות שינה. 
המוצר הראשון אותו הוציאה לשוק המקומי היה מושב אורתופדי שנועד למניעה ולהקלה על כאבי גב. בעקבות הצלחתו פיתחה החברה סדרת מוצרים בשם "קו הגב" אשר כללו כיסאות אורתופדיים וכורסאות מנהלים. במשך שנים שיווקה הרשת מזרני שינה אשר נשאו את שמם של מותגים אחרים. בשנת 2008 לאחר שנים של פיתוח השיקה הרשת לראשונה מותג מזרנים פרטי. המזרן האורתופדי הוא פטנט רשום במדינת ישראל על שמו של ד"ר גב בשנת 2011 החלה החברה לייצר גם מיטות וספות נוער. מזרניה מיוצרים במפעל המזרנים שברשותה הממוקם בראש העין.
במקביל ליצור העצמי מייבאת החברה במשך שנים מותגים אמריקאים מובילים בתחומי הריהוט, מערכות הישיבה ומכשירי העיסוי.
משרדי החברה כמו גם המרכז הלוגיסטי מצויים בפארק אפק שבראש העין. בחברה מועסקים 160 עובדים. רשת ד"ר גב כוללת 23 חנויות בפריסה ארצית, מהקריון בקריית ביאליק בצפון ועד באר שבע בדרום.
ינדז'יוב

תולדות היישוב

ינדז'יוב נזכרת לראשונה בשנת 1153. בשנת 1271 הוענקו ליישוב זכויות עיר. בחלוקת פולין בשנת 1795 נכללה העיירה בתחום אוסטריה, ובשנת 1815 נכללה בתחום פולין הקונגרסאית. תחנת רכבת שהוקמה בעיירה בשנת 1885 האיצה את התפתחותה.

יהודי ינדז'יוב

בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-4,500 יהודים, כשליש מתושביה, והתקיימה בה פעילות ציוניות ופעילות של אגודת ישראל.
ב-4 בספטמבר 1939 נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ועד מהרה רצחו בה אלו מספר יהודים, החרימו את רכוש היהודים ביישוב, והטילו על הקהילה המקומית תשלום כופר. ביוני 1940 רוכזו יהודי העיירה בגטו שהוקם בה, ממנו נלקחו היהודים לעבודות כפייה, ואשר אליו הובאו בהמשך יהודים שגורשו מערי מערב פולין. בדצמבר 1940 חויבו יהודי הגטו בגילוח זקניהם, והוחרמו מהם פרוות. במרץ 1942 נסגר הגטו שבעיירה, והוקף בגדר תיל. בקיץ 1942 הצליחו להימלט מהגטו כמה מאות יהודים ליערות הסביבה, ובמקביל הובאו אליו יהודים נוספים מיישובי הסביבה.
ב-15 בספטמבר 1942 פשטו על הגטו שבעיירה אנשי ס"ס ושוטרים אוקראינים, ושילחו 4,556 מיושביו למחנה ההשמדה טרבלינקה. כ-230 יהודים בעלי מקצועות שהושארו בגטו נרצחו עד יום 2 בספטמבר 1943, תוך העברת חלקם למחנה עבודה בסקרז'יסקו-קמיינה. מקהילת יהודי ינדז'יוב שרדו את השואה 80 איש.
מרכז האמנות סטורם קינג

תולדות המוזיאון

האתר ממוקם בעיירה מאונטיינוויל (Mountainville), כ-60 קילומטרים מצפון לניו יורק. שמו ניתן לו משום קרבתו להר סטורם קינג. השטח הראשון שנכלל בו (כ-725 דונם) נרכש ב-1958 על ידי ראלף אוגדן (Ralph E. Ogden), לאחר שפרש מעבודתו בחברה המשפחתית שלו. ב-1960 הוא ייסד בו את המוזיאון והציב בו מספר פסלים קטנים שרכש באירופה. הפסלים הראשונים הוצבו סביב הבניין המרכזי של המוזיאון, אך ככל שגדלו המוזיאון ושטחו הוצבו פסלים באתרים מרוחקים יותר ממנו. 
האתר עוצב על ידי מספר אישים - אדריכל הנוף ויליאם ראת'רפורד ואשתו ג'ויס ראת'רפורד; שותפו של אוגדן, פיטר סטרן, שהיה ליושב ראש ונשיא המוזיאון; ומנהל המוזיאון דייוויד קולינס. סטרן המשיך לנהל את המוזיאון לאחר פטירתו של אוגדן ב-1974.
הפסלים במוזיאון מוצבים בארבעה אזורים עיקריים. פני השטח שלו, הנראים כטבעיים, עברו עיצוב שתוכנן לצורכי הפסלים שהוצבו עליהם והם מוסיפים להשתנות עם הרחבת האוסף.
עם הזמן הוצבו במוזיאון בתצוגה זמנית גם פסלים אשר נתקבלו בהשאלה ממוזיאונים אחרים. כך, המוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק השאיל לסטורם קינג ארבעה פסלים למשך שנה, כאשר גן הפסלים שלו נמצא בבנייתו.

אוסף המוזיאון

אוסף המוזיאון מונה כיום כמאה פסלים. הוא כולל עבודות של אמנים ידועי שם וביניהם אלכסנדר קלדר, דייוויד סמית, הנרי מור, איסאמו נוגוצ'י, ריצ'רד סרה, מגדלנה אבקאנוביץ', אנדי גולדוורת'י, אלכסנדר ליברמן, סול לויט ורוי ליכטנשטיין. 
ב-1975 נוספו לאוסף חמישה פסלים מונומנטליים בעיצובו של מרק די סוברו, שעמדו להיות מפורקים לאחר שהוצגו במוזיאון ויטני לאמנות אמריקאית. הם מהווים כיום חלק מליבת האוסף. 
אחת התוספות האחרונות לאוסף היא פסל מאת מאיה לין, מעצבת אנדרטת וייטנאם בוושינגטון, שהוצב במוזיאון ב-2009.
סוזן קלנסי

עבודתה

קלנסי עוסקת מזה שנים רבות בתחום חקר הזיכרון. עוד בהיותה סטודנטית לתואר שני במחלקה לפסיכולוגיה, התעניינה בתוצאות מחקר המראות רגישות ואימות פרטים מעברו של האדם כאשר מבוצע תהליך היזכרות באירועים ישנים. עם השנים שחלפו, בעקבות תוצאות מחקרים שערכה, החלה קלנסי לתמוך בעמדה לפיה אירועים מעברו של האדם לא התקיימו בהכרח כפי שהם נזכרים אצלו במאגר הזיכרון.

מחקרי זכרונות טראומטיים

הדעה הרווחת בנושא, לפי רבים מהפסיכולוגים הקליניים, היא כי לעיתים אנשים מדחיקים זכרונות טראומטיים, אך הם יכולים לשחזרם בטיפול פסיכולוגי לאחר שנים; לעומת זאת, רוב הפסיכולוגים הקוגניטיביים טוענים שלא ניתן לבצע שחזור לזכרונות אלו בטיפול. קלנסי ערכה מחקר על מטופלים שלטענתם הצליחו לשחזר זיכרון מודחק של התעללות מינית אחרי שנים בהן היה מודחק. במחקר ביצעה לנבדקים מבחן זיכרון סטנדרטי, בו הציגה להם רשימת מילים בעלות קשר מבחינת משמעותן (למשל "סוכריה", "חמוץ", "סוכר"), וכשנתבקשו להיזכר במילים מתוך רשימה, הם נטו לבחור במילים שלא היו ברשימה המקורית אך היו דומות להן מבחינת ההקשר (למשל "מתוק"), כלומר זכרו מתוך הקשר מילים שלא היו. זאת בניגוד לקבוצת ביקורת של אנשים שללא ספק חוו התעללות - קבוצה זו נטתה לזכור מילים מתוך הקשר ברמה ממוצעת בלבד. קלנסי הגיעה למסקנה כי לאנשים בעלי זכרונות משוחזרים יש נטייה לזכרונות שגויים, ולפיכך נראה כי לא בהכרח התקיימו זכרונותיהם הטראומטיים בצורה כה קשה, אם בכלל התקיימו.
עבודתה פורסמה בכתב העת המדעי "Psychological Science", וב-2010 פורסמו טענותיה בספרה "The Trauma Myth: The Truth about the Sexual Abuse of Children—and its Aftermath". היא ספגה ביקורת קשה, בין השאר על עצם העלאת ההשערה כי זכרונות טראומטיים עלולים להיות שגויים, ועל מסקנותיו שעלולות להגביר התעללות בילדים, לטענת המבקרים. היא אף קיבלה מכתבי נאצה רבים מהמתנגדים לעמדתה.

מחקרי חוויות חטיפה על ידי חייזרים

קלנסי עסקה בהקשר לזכירת אירועים גם בנושא השנוי במחלוקת המתמקד באנשים הטוענים כי נחטפו על ידי חייזרים. קלנסי פירסמה בעיתוני העיר בוסטון מודעת דרושים למחקר, עבור נבדקים אשר עברו חוויות חטיפת על ידי חייזרים. היא אספה 11 נבדקים, ובעקבות בדיקתם במבחן זיכרון המילים הסטנדרטי, הגיעה למסקנה כי בניגוד לזכרונותיהם, חטיפות החייזרים שתיארו לא התרחשו במציאות. טענותיה פורסמו ב-2005 בספרה "Abducted: How People Come to Believe They Were Kidnapped by Aliens". נבדקים רבים טענו בעקבות המחקר כי חשו שרומו ונבגדו על ידי קלנסי.
מנגד לקלנסי עומד ג'ון מאק, חבר סגל המחלקה לרפואה של אוניברסיטת הרווארד, אשר החל בשנות השבעים של המאה העשרים לעסוק במיסטיקה. בשנת 1994 פורסם ספרו "חטיפה" (Abduction), שעורר עניין והפך לרב-מכר ידוע, ואף שימש בהכנת סדרת המתח הפופולרית "תיקים באפלה"; האישור שהעניקה אוניברסיטת הרווארד לפרסום ספרו העניק אמינות גבוהה לסיפורי החטיפה השונים בידי חייזרים. מאק טוען כנגד מחקריה של קלנסי כי לא ניתן להשתמש במבחן מילים קצר שערכה על הנבדקים, וממנו להסיק מסקנות.
מיכאל קון

קורות חיים

קון נולד בעיר רוסטוב שברוסיה. בשנת 1919, בהיותו בן חמש, עלה עם משפחתו לארץ ישראל והתיישב בתל אביב. אביו היה מהנדס אזרחי ובעקבות עבודותיו של האב נדדה המשפחה לחיפה ולאחר מכן לירושלים שם השלים את לימודי התיכון בגימנסיה רחביה.
את הכשרתו כאדריכל ומתכנן ערים קיבל בבריסל שבבלגיה שם הושפע רבות מהאדריכל ההולנדי חריט ריטפלד. בשנת 1936 סיים את לימודיו ושב לארץ ישראל אך בשל המיתון הקשה בו הייתה נתונה הארץ באותה העת לא הצליח למצוא עבודה. בעקבות זאת נסע לפריז למשך שנה. בשנת 1939 שב לארץ ישראל והצטרף לאביו, נחמיה קון, שעבד באותה העת כמהנדס ראשי של חברת האשלג הארץ-ישראלית. קון שימש כאדריכל החברה ותכנן את מחנה סדום ובכלל זה את בתי המגורים שתוכננו בהתאם לתנאי האקלים הקשים במקום.
עם קום מדינת ישראל הצטרף לאגף התכנון במשרד ראש הממשלה, שם עסק בתכנון יישובים, ובכלל זה ערי הפיתוח לאיכלוס רבבות העולים ומימוש מדיניות פיזור האוכלוסייה. באמצע שנות החמישים פרש מתכנון ממשלתי ופתח משרד תכנון פרטי בו עבד עד למותו בשנת 1990.
קון היה פעיל מרכזי באגודת האינג'ינרים והארכיטקטים בישראל, מרצה בפקולטה לארכיטקטורה בטכניון וכן פרסם מאמרים רבים. בסוף ימיו פרסם את ספרו היחיד "אדם בונה ביתו – חופש או כפיה בשיכון" (הוצאת הקיבוץ המאוחד) בו הושפע מתפיסותיו של האדריכל ג'ון טרנר. החל משנות השבעים הירבה קון להרצות בחו"ל ובעיקר בארצות הברית.
קיטי קארלייל הארט

חיים אישיים

נולדה בשם קתרין קון (Catherine Conn) בניו אורלינס, לואיזיאנה שבארצות הברית למשפחה ממוצא גרמני-יהודי. אביה היה רופא גינקולוג. לאחר מות אביה, אמה מכרה את הבית ולקחה את הארט לניו יורק ואירופה. הן נסעו לאירופה כדי להתנתק ממוצאן היהודי ובמטרה לחתן אותה עם בן למשפחת אצולה אירופאית, אך לאחר שהתוכנית נכשלה, קיטי ואמה נשארו באירופה וקיטי החלה ללמוד במוסדות לחינוך גבוה בלונדון פריז רומא ושווייץ. היא בחרה לעסוק במשחק לאחר שהתקבלה ללימודים באקדמית רויאל לונדון לדרמה ואומנות, היא נסעה לפריז כדי לעסוק בתיאטרון. 
ב-10 באוגוסט 1946 נישאה למוס הארט וחיה עמו עד ליום מותו ב-20 בדצמבר 1961, לזוג שני ילדים. 
בשנת 1991 קיבלה את המדליה הלאומית לאמנויות של ארצות הברית מידי הנשיא דאז ג'ורג' בוש האב. כשמונה שנים לאחר מכן זכתה קיטי בכבוד הגדול ביותר של אמן בארצות הברית ונכנסה להיכל התהילה של התיאטרון האמריקאי. 
בשנת 1976 שימשה תוך כדי קריירת המשחק כיושבת ראש מועצת ניו יורק לאומנות עד שנת 1996. 
קיטי הלכה לעולמה ב-17 באפריל 2007 בעקבות אי ספיקת לב מוגברת שנגרמה מהתקפים ממושכים של דלקת ריאות היא נקברה ליד בעלה מוס הארט בניו יורק.

קריירה 

בשנת 1932 לאחר שסיימה את לימודיה האקדמיים, היא חזרה יחד עם אמה לניו יורק ושם החלה בקריירת המשחק שלה והופיעה במחזות זמר בברודוויי כגון קרמן, סולט לייק סיטי וללכת עם מוזיקה (באנגלית: walk with the music). 
כשנתיים לאחר מכן בשנת 1934 החלה להופיע בסרטים כאשר סרטה הראשון היה "רצח בהבל הבלים" (באנגלית: Murder at the vanities). כשנה לאחר מכן השתתפה בשלושה סרטים, "לילה באופרה" שצולם יחד עם האחים מארקס,  "היא לא אוהבת אותי" (באנגלית: she love me not) ו"הנה הלב שלי" (באנגלית: here is my hart). הופעתה הקולנועית האחרונה הייתה בסרט "תפוס אותי אם תוכל" (באנגלית: catch me if you can) של סטיבן שפילברג בהשתתפות לאונרדו דיקפריו וטום הנקס. בסרט הזה קיטי שיחקה בהופעת קמע כלומר היא שיחקה בסרט בתפקיד עצמה כדמות שולית שלא קשורה לעלילה.

טלוויזיה 

בשנת 1956 החלה קיטי את הקריירה הטלוויזיונית שלה בסדרה לספר את האמת (באנגלית to tell the truth) והיא שימשה כפאנליסטית עד שנת 1978 וחזרה לשנה אחת בשנת 1980 ולעוד שנתיים משנת 1990 עד 1991.  
כאשר החלה כפאנליסטית ב"לספר את האמת" (באנגלית: to tell the truth) שימשה גם כפאנליסטית בתוכנית המשחק של רשת הטלוויזיה NBC "מי אמר את זה" (באנגלית: who said that)