אונטולוגיה

אונטולוגיה (בעברית: תורת ההוויה או תורת היש) הוא התחום בפילוסופיה העוסק בטבע של היש, הקיים או המציאות. האונטולוגיה עוסקת בשאלות על הישויות הקיימות בעולם, במאפייניהן, בקשרים ביניהן, במציאות, בקיום ובהנחות היסוד הכלליות ביותר אודות כל אלה. 
מקור המילה ביוונית עתיקה: הלחם של ὤν, ὄντος "מה שקיים" (בינוני של הפועל εἰμί "להיות") ו-λογία "תורה, מדע".

תחומיה

אונטלוגיה עוסקת בדבר המשותף לכל האובייקטים בעולם אשר גורם להם להיות קיימים, (ה"יש" הקיומי). 
אולם מאחר שכל דבר עוסק ב"יש", האונטולוגיה מתייחדת בחקר האין. השאלה הבסיסית באונטולוגיה היא "מה קיים?". 
בעוד אפיסטמולוגיה עוסקת בהנחות היסוד אודות ההכרה, אונטולוגיה בוחנת את הנחות היסוד אודות בעלי ההכרה - הישויות הקיימות. בין שאלותיה: "מהי הישות?" ו"האם יש ישות אחת לכל הישים?". 
שאלה חשובה היא האם באונטולוגיה אנו מתארים למעשה רק את הדרך בה אנו תופסים את העולם שסביבנו, או את העולם בפני עצמו. שאלה זו קשורה לשאלה האם המציאות היא מצב ממשי קיים שבו אנו חיים ואותו אנחנו חוקרים וחווים, או שמא היא למעשה הדרך המוגבלת שלנו כבני אדם לתפוס ולהגדיר את הקיום, והיא איננה העולם האמיתי.

בפילוסופיה ובתאולוגיה של ימי הביניים

בעקבות אריסטו, ניסו פילוסופים בימי הביניים להגדיר את מציאותו של עצם כלשהו: האם המציאות (העובדה שהעצם אכן קיים) היא תכונה של העצם? האם זוהי תכונה מהותית של העצם הקיים? האם ניתן לדבר ולתאר עצם גם אם עצם כזה מעולם לא היה ולא יהיה קיים? בעקבות אפלטון תהו בימי הביניים האם ניתן לומר שמושגים מופשטים (אידאות) הם "קיימים" ומצויים, באותו מובן שגם עצמים פיזיים הם קיימים? תאולוגים ביקשו להפריד בין מציאותם של עצמים רגילים, לבין מציאותו של האלהים. כך למשל, נוסחה טענה ולפיה מציאותו של כל עצם היא קונטיגנטית בלבד ("אפשרית המציאות"), ורק מציאותו של האלהים לבדו היא הכרחית ממש ("מחויב המציאות"). כך גם נטען כי בשעה שמציאותו של כל עצם איננה אלא תכונת-לוואי שלו, ואיננה זהה עם מהותו של העצם, רק מציאותו של האלהים זהה לחלוטין עם מהותו (וכך הצליחו תאולוגים מונותיאיסטים לטעון שהאלהים הוא אחד פשוט, ללא שום ריבוי תכונות שונות).

בין אונטולוגיה לאפיסטמולוגיה

בפילוסופיה של העת החדשה חלו תמורות חשובות בתורת ההכרה (אפיסטמולוגיה) שיש להן השלכות משמעותיות על תורת היש (אונטולוגיה). כבר ג'ורג' ברקלי במאמרו החשוב ביותר esse est percipi ניסה להראות שאין שום דרך להוכיח שהדברים שאנו קולטים באמת קיימים, ואי אפשר לדבר על כך שחפץ קיים, אלא רק שהוא קיים בתפישתו של מישהו. הפילוסופיה של ברקלי - "מה שקיים הוא מה שנתפש (על ידי צופה כלשהו)", הייתה רדיקלית ונגדה את ההיגיון הפשוט. כנגד תפישה זו נמתחה ביקורת: לא רק בשל האבסורדיות שלה ("האם הירח אינו קיים כאשר אף אחד לא מסתכל עליו?") אלא גם בשל האמונה באלהים הקיים גם מבלי שיש מישהו שתופש אותו. ברקלי עצמו, שהיה אדם דתי ואף מונה לבישוף, ענה שנפש האדם קיימת מבלי שיהיה מישהו שתופש אותה, ואנו מסיקים את קיומה באמצעות החזרה: ברגע בו אנו תופשים חפץ כלשהו, אנו יודעים שיש דבר מה שתופש אותו (האני, התודעה). באותה מידה אלוהים קיים מבלי שיהיה מישהו שתופש אותו, ויתרה מכך: אלוהים הטוב והניצחי הוא הצופה על כל העולם (ובפרט על הירח) כל הזמן ובכך - לפי תיזת התלות של ברקלי בין הכרה לקיום - מבטיח האלהים את קיומו הרציף של העולם.

במשנתו של היידגר

הפילוסוף הגרמני מרטין היידגר עסק בשאלות היש והקיים בספרו "הוויה וזמן" (גרמנית: Sein und Zeit). היידגר טען שהוויית האדם שונה מהותית מהוויית החפצים בשלושה עניינים: האחד, הוויית האדם נמצאת בתנועה מתמדת; השני, הוויית האדם "יודעת על עצמה"; והשלישי, האדם "יודע" שהוא נמצא בתוך העולם. שלושת אלה הם יתרונות הוויית האדם על פני "ישים אחרים". היידגר הציע "לענות על השאלה: מהי הישות" (או ההווייה) על ידי חקירת הוויית האדם.