google/wiki40b huggingface dataset:
יוהאן פרידריך, דוכס וירטמברג

ביוגרפיה

יוהאן פרידריך נולד ב-5 במאי 1582 בשטוטגרט, לפרידריך, רוזן וירטמברג-ממפלגארד ולזיבילה מאנהלט, בתם של יואכים ארנסט, נסיך אנהלט ואגנס, רוזנת בארבי-מיהלינגן. בשנת 1586 בהיותו בן ארבע, עברה משפחתו להתגורר בשטוטגרט.
ב-29 בינואר 1608 מת אביו פרידריך הראשון, דוכס וירטמברג, ויוהאן פרידריך עלה לשלטון במקומו. לאחר עלותו לשלטון החזיר יוהאן פרידריך את החוקה שאביו השעה, ואף החזיר את כוחן של המועצות. בשנת 1613 הוציא יוהאן פרידריך להורג את הקנצלר שלו מתיאס  אנזלן באשמת בגידה ומעילה באוצר הדוכסות. יוהאן פרידריך השיג שיפור מסוים בתקציב הדוכסות, אולם לאחר מכן שקע בחובות נוספים.
בשנת 1617 חתמו אחיו של יוהאן פרידריך על הסכם, ועל פיו קיבל יוהאן פרידריך את דוכסות וירטמברג, ואילו לודוויג פרידריך קיבל את דוכסות וירטמברג-ממפלגארד, יוליוס פרידריך קיבל את דוכסות וירטמברג-ויילטינגן, פרידריך אכילס קיבל את דוכסות וירטמברג-נויינשטדט ומגנוס, דוכס וירטמברג-נויינבורג קיבל את דוכסות וירטמברג-נויינבורג.
עם פרוץ מלחמת שלושים השנים תמך בתחילה יוהאן פרידריך בצורה מסויגת בפרידריך החמישי, הנסיך הבוחר מפפאלץ, אולם לאחר תבוסתו בקרב ההר הלבן הכריז יוהאן פרידריך על נייטרליות. במהלך קרב וימפפן הביס צבאו של יוהאן ט'סרקלס פון טילי את צבאו של גאורג פרידריך, מרקיז באדן-דורלאך, ואחיו מגנוס, דוכס וירטמברג-נויינבורג נפצע אנושות ומת זמן קצר לאחר מכן. על אף שיוהאן פרידריך הכריז על נייטרליות, עברו הכוחות הקיסריים בחלקים הצפוניים-מערביים של הדוכסות.
ב-18 ביולי 1628 מת יוהאן פרידריך בהיידנהיים אן דר ברנץ, ובנו אברהרד השלישי, דוכס וירטמברג עלה לשלטון במקומו.
מולד (כתב עת)

מולד הוא כתב עת מדיני וספרותי ישראלי שיצא לאור בשנים 1948–1986. 
בשנים 1967-1948 כתב העת יצא לאור כירחון בחסות מפא"י, בעריכתו של אפרים ברוידא. בשנת 1967 הפך כתב העת לבלתי תלוי, בהוצאת "מפעלי מולד". כדי להבדילו מגרסתו הקודמת, הוא נקרא "מולד, סדרה חדשה". 
כתב העת לא הופיע בשנים תשל"ז-תשל"ט, ונסגר בשנת 1986.
תאודוסיוס דובז'נסקי

ראשית חייו

דובז'נסקי נולד בנמירוב, פלך פודוליה, שבאוקראינה, אז חלק מהאימפריה הרוסית, לגריגורי דובז'נסקי, שהיה מורה למתמטיקה. בשנת 1910 המשפחה עברה לקייב שם למד דובז'נסקי ביולוגיה באוניברסיטת קייב. לאחר מכן עבר לסנקט פטרבורג, שם הוקמה מעבדת זבובי דרוזופילה. ב-1924 נישא דובז'נסקי לגנטיקאית נטליה "נטשה" סיוורצווה (Sivertzeva). הוא פרסם 35 מאמרים אקדמיים בנושאי ביולוגיה, בעיקר בנושאי אנטומולוגיה וגנטיקה. באותה תקופה עבד באגף לאאוגניקה שפעל מטעם המכון הביולוגי במוסקבה.

בארצות הברית

דובז'נסקי היגר לארצות הברית שנת 1927, בעקבות קבלת מלגה מקרן רוקפלר לעבודה וללימודים בארצות הברית. הוא עבד עם תומאס הנט מורגן באוניברסיטת קולומביה, שם היה חלוץ בשימוש בזבובי פירות לצורכי מחקר וניסויים גנטיים. בין השנים 1930–1940 עבד עם מורגן במכון הטכנולוגי של קליפורניה (קלטק). בין מחקריו של דובז'נסקי בתקופה זו היו אלה בהם גילה קרבה גנטית רבה יותר בין זבובים שחיו בקרבה גאוגרפית רבה יותר זה לזה.
בשנת 1937 פרסם דובז'נסקי את אחת העבודות המרכזיות בתחום הסינתזה האבולוציונית המודרנית, גנטיקה ומוצא המינים. בעבודתו זו הגדיר אבולוציה כ"שינוי בתדירות האללים במאגר הגנים". עבודתו של דובז'נסקי סייעה להפיץ את התאוריה שהברירה הטבעית מתרחשת באמצעות מוטציות בגנים. בשנת 1937 קיבל דובז'נסקי אזרחות של ארצות הברית.
ב-1940 עבר דובז'נסקי שוב לאוניברסיטת קולומביה. בשנת 1950 היה דובז'נסקי מהחותמים על הצהרת האו"ם בדבר הגזע. בשנת 1962 עבר דובז'נסקי לאוניברסיטת רוקפלר. בשנת 1971 פרש לגמלאות, אך המשיך לעבוד כפרופסור אמריטוס באוניברסיטת קליפורניה בדייוויס, שם לימד תלמידו פרנסיסקו חוזה איילה (Francisco Jose Ayala). בתקופה זו גילה דובז'נסקי כי הוא לוקה בצורה כרונית של לוקמיה. בתקופה זו, ובהשפעת פייר טייאר דה שארדן, פרסם דובז'נסקי את מאמרו "אין משמעות לדבר בביולוגיה אלא לאור תורת האבולוציה". ב-1975 מת דובז'נסקי. גופתו נשרפה ואפרו פוזר באזור טבע בקליפורניה.

אמונות דתיות

דובז'נסקי היה מגן עקבי של תאוריית האבולוציה הדרווינית. עמדתו המדעית לא עמדה בסתירה לאמונותיו הדתיות. לפי תלמידו, פרנסיסקו איילה, הוא היה "אדם דתי", אך דחה את האמונה באל פרסונלי ובחיים לאחר המוות. ארנסט מאייר, לעומתו, טען שדובז'נסקי האמין בהשגחה פרטית. דובז'נסקי עצמו טען שאלוהים יוצר דרך האבולוציה, והיה נוצרי אורתודוקסי באמונתו הדתית.
הקשת הגעשית של קמפניה

הקשת הגעשית של קמפניה היא אזור געשי בדרום איטליה, לחוף הים הטירני. הקשת הגעשית מצויה במחוז קמפניה, ובתחומה כמה הרי געש, איים געשיים ומתחמים געשיים.

היווצרות

הקשת הגעשית של קמפניה שוכנת על מישור קמפניה – שקע ששטחו כ-2,000 קמ"ר, הגובל בדרום-מערב בחוף הים הטירני ובשאר צדדיו במשטח קרבונטי מהמזוזואיקון. השקע נוצר במהלך הפליוקן והפליסטוקן. בשיא שקיעתו הגיע עד לעומק מרבי של 5 ק"מ, אז כוסה במשקעים געשיים ובסחף.
היווצרות השקע חלה במהלך פעילות טקטונית מורכבת, שהתרחשה כתוצאה מהפחתה של הלוח האדריאטי – מקטע קרומי שהתנתק מצפון הלוח האפריקאי – אל מתחת ללוח האירו-אסייתי. כתוצאה מהפחתה זו החלה פתיחתו של הים הטירני והיצרות של הים האדריאטי – במהלכה הסתובב חצי האי האפניני נגד כיוון השעון. בעקבות תזוזתו חלה מתיחה והידקקות של הקרום מתחת לים הטירני והתרוממות אזורית של המעטפת במרכזו. היערכות זו גרמה לתחילתה של פאזה געשית עזה, בעיקר באזורים הנמוכים.
תהליכי היווצרות הקשת עדיין פעילים, והם אחראים לרעידות האדמה ולגעשיות הערה המתרחשות גם בהווה מסביב לאגן הים הטירני.

מבנים געשיים

המבנים הגעשיים הבולטים ביותר בקשת הגעשית של קמפניה מתרכזים מסביב למפרץ נאפולי:
בנימין קוסובסקי

קורות חייו

נולד בבתי מחסה שבעיר העתיקה בירושלים לרב חיים יהושע קוסובסקי. בהיותו כבן שלוש עזבה משפחתו את העיר העתיקה לשכונת בית ישראל שמחוץ לחומות, ומשם עברו ליישב את קריית משה. למד בתלמוד תורה, בישיבת עץ חיים ובישיבת חברון. הצטרף ל"הגנה", היה נוטר, ובמלחמת השחרור שירת בחטיבת גולני ולחם במסגרתה בצפון הארץ. 
קוסובסקי היה אוטודידקט בעל סקרנות אינטלקטואלית, שחשף עצמו לנושאים שונים, רכש שפות, התעניין בספרות, במוזיקה ובאמנות. בין מקימי שכונת נוה אבא בנתניה, שם עבד כמלטש יהלומים. 
נשא את חנה לבית ויסמן, ובעקבותיה חזר לירושלים. סייע לאביו לערוך את הקונקורדנציה לתלמוד הבבלי. אחרי מות אביו המשיך במפעל הגדול והחשוב. הוא שינה את שיטת המיון של אביו ופיתח דרך משלו למיין, לחבר ולסווג את כל המילים בתלמוד. בנוסף לקונקורדנציה לתלמוד הבבלי, הוציא גם את אוצר השמות לתלמוד הבבלי, ואת הקונקורדנציה לספרות התנאים (המכילתא הספרא והספרי). כמו כן, פרסם ספר טריוויה על קוריוזים, דמויות, ואינטראקציות בתלמוד הבבלי בשם "טיפה מן הים".
פעל למען הקמת ספרית ישורון בבית הכנסת ישורון בירושלים, ופעל למען קהל המתפללים בבית הכנסת. סבל ממחלת לב, אך המשיך במפעלו ואף הגביר את קצב העבודה על הקונקורדנציה כדי לסיים אותה. את המפעל הענק עשה בעצמו, ללא צוות מסייעים וללא מחשב.
בשנה האחרונה לחייו התחיל להכין את החומר לקונקורדנציה על מדרש בראשית רבה. יום לפני מותו הגיעו אליו שתי ידיעות: האחת מפי פרופסור שאול ליברמן שבישר על תקציב לקונקורדנציה למדרש רבה, והשנייה מוועדת פרס ישראל שבישרה לו כי נבחר להיות חתן פרס ישראל למחקר התורני לאותה השנה. מותו למחרת מנע ממנו את קבלת הפרס.]
הלוח ההודי

הלוח ההודי הוא לוח טקטוני קטן יחסית, שהיה במקור חלק מהיבשת הקדומה גונדוונה. לוח זה התאחד עם הלוח האוסטרלי לפני כ־50 עד 55 מיליוני שנים. כיום הלוח מהווה חלק בלוח האוסטרלי, וכולל את תת־היבשת ההודית וחלק מהאוקיינוס ההודי.
לאחר ההתנתקות של הלוח ההודי מגונדוונה, הלוח התנתק ממדגסקר לפי כ־90 מיליוני שנים, בתקופת הקרטיקון העליון. הלוח התחיל לנוע צפונה במהירות של 20 סנטימטרים בשנה, ולפני כ־50 עד 55 מיליוני שנים החל הלוח את התנגשותו עם אסיה, בתקופת האאוקן אשר בעידן הקנוזואיקון. עד ימינו, הלוח ההודי עבר מרחק הנע בין 2,000 ל־3,000 קילומטרים, ובכך הוא הלוח המהיר ביותר מכל הלוחות. גאולוגים גרמניים גילו כי הסיבה לתזוזתו המהירה של הלוח ההודי היא שעוביו הוא כחצי מעוביים של שאר הלוחות שהרכיבו בעבר את גונדוונה.
התנגשות הלוח ההודי עם הלוח האירו־אסיאתי לאורך הגבול בין הודו ונפאל עיצבה את החגורה האורוגנזית, שיצרה את הרמה הטיבטית ואת הרי ההימלאיה.
נכון להיום, הלוח ההודי נע בכיוון צפון־מזרח במהירות של 5 סנטימטרים בשנה, בעוד שהלוח האירו־אסיאתי נע צפונה במהירות של רק 2 סנטימטרים בשנה. דבר זה גורם ללוח האירו־אסיאתי להתעוות, וללוח ההודי להידחס בקצב של 4 מילימטר בשנה.
מקצועות אבטחת מידע

הסמכות למקצוע ארכיטקט אבטחת מידע

ההסמכה הבינלאומית היחידה לארכיטקט אבטחת מידע מוכרת בשם ISSAP - Information Security Systems Architecture Professional של ISC2 הדורשת ראשית הסמכת CISSP כאחד מתנאי הסף.
ישרים מקבילים

יחס טרנזטיבי

ישרים מקבילים מקיימים יחס טרנזיטיבי כלומר אם ישר a מקביל לישר b וישר b מקביל לישר c, אז ישר a מקביל לישר c.
משרביה

משְרַביה (בערבית: مشربية) היא אלמנט סבכה העשויה לרוב מעץ, המשמשת בפתחי מבנה, חלונות או קירות. המשרביה היא אלמנט אדריכלי אופייני לאדריכלות אסלאמית המצויה ברוב ארצות ערב, ובבתיה המסורתיים של קהיר בפרט. 
המשרביה התפתחה במטרה ליצור הבדלה בין פנים הבית לחוץ, שתאפשר כניסת אוויר ואור אל הבית, אך לא תפגע בפרטיות. בשעות בהן מואר הבית באור השמש, חלקה החיצוני של המשרביה מואר מאוד וצפיפות חלקי הסבכה אינה מאפשרת למי שנמצא מחוץ לבית לראות את הקורה בתוכו. מתוך הבית, החשוך יחסית לחוץ, ניתן לראות את המתרחש בחוץ. בבנייה הערבית המסורתית, המשרבייה מותקנת לרוב בקומה השנייה בה הנשים, שבשל חובתן לשמור על צניעות ועבודות הבית שלהן, נשארות בבית אך רוצות לראות את הרחוב ולא להיראות ממנו. המשרביה מאפשרת גם חדירת אור לבית בכמות קטנה אך מספקת בארצות שטופות שמש וחמות ברוב ימות השנה ומספר משרביות בצדי הבית מאווררות אותו באופן טבעי.
כיום, המשרביה היא אלמנט אדריכלי נפוץ המשמש לנוי או כדי ליצור את אותו אפקט אדריכלי שיוצרת המשרביה המסורתית, אולם ללא היבטיה החברתיים. באדריכלות הישראלית, לדוגמה, נהוג להשתמש במקרים רבים בלבני משרביה מבטון אשר מונחות זו לצד זו וזו מעל זו כדי ליצור אפקט הדומה לשל משרביה. פרשנויות מודרניות רבות נעשות למשרביה הערבית בצורות שונות: הבריז-סוליי (Brise soleil), אלמנט מודרני נפוץ אשר עושה פעולה דומה עם חומרים מתכתיים או בטון.
במכון לתרבות ערב (Institut du Monde Arabe) בפריז שנבנה על ידי האדריכל הצרפתי ז'אן נובל נבנו, בהשראת המשרביות הערביות המסורתיות, משרביות בטכנולוגיה מתקדמת הכוללות צמצמים המאפשרים לגודל הפתחים להשתנות ולווסת אוטומטית את כמות האור במבנה.
אנדריי לברוב

ביוגרפיה

אנדריי לברוב נולד בעיר קרסנודר למשפחת מהנדס בניין ועובדת במרכז המיחשוב. כבר בגיל קטן הוא התחיל ללכת לחוגי ספורט שונים ובסופו של דבר בגיל 11 הגיע לכדור יד. הוא הוצב בעמדת שוער והתברר שיש לו כול הכישורים להגיע לספורטאי מצטיין. בגיל 15 לברוב התחיל להשתתף במשחקים של קבוצת בוגרים והוזמן לנבחרת הנוער של ברית המועצות. בשנת 1978, בגיל 16 הוא התחיל לשחק בקבוצת בוגרים שהשתתפה במשחקי ליגת העל בכדוריד.
רק בשנת 1988, כאשר שוער הנבחרת נפצע לברור נכלל בנבחרת ארצו ונשלח למשחקים האולימפיים. במעמד זה הוא זכה במדליית זהב והפך לשוער ראשי של נבחרת ברית המועצות. עם הנבחרת הוא השתתף בתחרויות שונות ובמקביל זכה עם מועדון שהוא שיחק בו בתואר אלוף ברית המועצות.
לאחר התפרקות ברית המועצות לברוב עם משפחתו נסע לגרמניה ושיחק בקבוצה המקומית. לאחר מכך הוא שיחק בקבוצות מצרפת וקרואטיה. במסגרת זו הוא זכה בתואר אלוף צרפת ותוארים נוספים.
לברוב המשיך בהופעות במסגרת נבחרת חבר המדינות ורוסיה. במסגרת זו הוא השתתף בסך הכול ב-5 משחקים אולימפיים.
לאחר סיום הקריירה הספורטיבית לברוב חזר לרוסיה. הוא מתגורר במוסקבה ומכהן בתפקיד בכיר בפדרציה הרוסית לכדוריד.

הופעות אולימפיות

לברוב השתתף ב-5 משחקים אולימפיים. השתתפות הראשונה הייתה בסיאול 1988 ובה קבוצתו זכתה במדליית זהב. במשחקים של שנת 1992 ושל שנת 2000 לברוב זכה במדליית זהב נוספות. במשחקים שהיו בשנת 1996 נבחרת רוסיה זכתה רק במקום החמישי, אך לברוב היה בין הספורטאים הבולטים. בשנת 2004 בגיל 42 לברוב השתתף בפעם החמישית ואחרונה במשחקים אולימפיים. יחד עם קבוצתו הוא זכה במדליית ארד.
מציאות נושכת

עלילת הסרט

הסרט דן בהתהוות דור ה-X ומתמקד בלליינה ושלושת חבריה. טרוי (איתן הוק) חברה של לליינה אינו מצליח להשאר בעבודות בעוד הוא מנהל חיי רוקיסט בלילות. ויקי מנהלת קשרים רומנטיים עם עשרות בחורים ועובדת כמוכרת בגאפ. סמי הוא הומו שנמנע מלקיים יחסים רומנטיים עקב החשש מתגובת הוריו. לאחר מעשה אימפולסיבי, לליינה מאבדת את עבודתה ושוקעת בדיכאון שמוביל אותה לנהל שיחת טלפון ארוכה ויקרה. היא משלמת את המחיר באמצעות כרטיס דלק שקיבלה מאביה. עקב הנסיבות, הארבעה מוצאים עצמם מתגוררים באותה דירה. בהמשך לליינה מכירה את מייקל (בן סטילר) לאחר שהיא זורקת בדל סיגריה אל מכוניתו. הקשר בין השניים מוביל לפרסום תיעודה של לליינה. לבסוף לליינה נאלצת לבחור בין טרוי למייקל.
ועדת הסמל והדגל

ועדת הסמל והדגל הייתה ועדה של מועצת המדינה הזמנית, בראשותה של בבה אידלסון, שתפקידה היה לבחור דגל וסמל למדינת ישראל. 
הוועדה הוקמה ב-19 ביולי 1948, כחודשיים לאחר הכרזת העצמאות. בין חבריה היו נציגים מכל קצוות הקשת הפוליטית, ובהם אריה אלטמן, יזהר הררי, זרח ורהפטיג, סעדיה כובשי, מאיר דוד לוינשטיין, בנימין מינץ, אהרון ציזלינג, פנחס רוזן, צבי לוריא, דוד רמז, חיים משה שפירא ומשה שרת.
ב-28 ביולי התכנסה הוועדה לראשונה. כבר באותה הישיבה נתקבלה ההחלטה לגבי הדגל, ולפיה דגל התנועה הציונית יהיה לדגל המדינה. לגבי סמל המדינה, החליטה הוועדה כי הוא יכלול מנורה ושבעה כוכבים. בתוך כך, החליטה הוועדה גם למנות ועדה מקצועית שתרכז הצעות ותעביר לה את המלצותיה. בראש הוועדה המקצועית עמד האדריכל אבא אלחנני, והיו חברים בה גם אלעזר ליפא סוקניק, לאופולד קרקואר וראובן רובין.
ב-21 בספטמבר התכנסה הוועדה המקצועית לדון בהצעות שהועברו לה, וב-28 בספטמבר דנה בהן ועדת הסמל והדגל. הוועדה לא שינתה את החלטותיה המקוריות בעניין הדגל והסמל, אך החליטה כי המנורה שבסמל תעוטר בשופר ובכפות תמרים. החלטות ועדת הסמל והדגל הובאו לאישורה של מועצת המדינה הזמנית ב-28 באוקטובר, וזו אישרה את הדגל, אך הורתה לוועדה להביא בפניה הצעה חדשה לסמל.
ב-12 בנובמבר התכנסה הוועדה פעם נוספת, והחליטה לפרסם בעיתונות בקשה לקבלת הצעות נוספות, הפעם ללא הנחיות מפורשות. 131 מתושבי המדינה נענו לבקשה, והגישו 23 הצעות, מרביתן כללו את המנורה אף שהדבר לא היווה עוד תנאי. ב-28 בדצמבר צמצמה הוועדה את ההצעות לשלוש: ההצעה הקודמת, הצעה הכוללת מנורה על רקע מגן דוד ושבעה כוכבים, כשלצדיהם אריה וצבי, והצעה שלישית, הצעתם של האחים שמיר, שכללה מנורה ולצדיה עלי זית. הוועדה החליטה להוסיף להצעתם את הכיתוב "ישראל" תחת המנורה, וב-10 בינואר 1949 החליטה להביא בפני מועצת המדינה הזמנית את ההצעה הזו בלבד. ב-10 בפברואר אישרה מועצת המדינה הזמנית את ההצעה, וועדת הסמל והדגל סיימה את תפקידה.
קרל הראשון, מלך וירטמברג

ילדותו

קרל נולד ב-6 במרץ 1823 בשטוטגרט שהייתה חלק מממלכת וירטמברג, לווילהלם הראשון, מלך וירטמברג, ולפאולינה תרזה, דוכסית וירטמברג, בתם של לודוויג, דוכס וירטמברג והנרייטה, נסיכת נסאו-ויילבורג. בצעירותו למד קרל באוניברסיטת ברלין ובאוניברסיטת טיבינגן.
ב-13 ביולי 1846 התחתן קרל עם אולגה ניקולאייבנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, בתם של ניקולאי הראשון, קיסר רוסיה ושרלוטה, נסיכת פרוסיה, אולם, לבני הזוג לא היו ילדים.

שלטונו

ב-25 ביוני 1864 מת אביו וילהלם הראשון, מלך וירטמברג, וקרל עלה במקומו לשלטון.
קרל עמד לצידה של אוסטריה במאבק על השליטה בגרמניה, ואף השתתף במלחמת אוסטריה-פרוסיה לצד אוסטריה. וירטמברג הובסה במהירות, יחד עם שאר בעלות הברית של אוסטריה, וחלקה הצפוני נכבש על ידי הפרוסים. בשלום פראג נאלצה וירטמברג לשלם לפרוסיה 8 מיליון גולדן בתור פיצויים, אך לא איבדה שטחים מהממלכה. לאחר מכן חתם קרל על הסכם הגנה והתקפה חשאי עם פרוסיה, ובשנת 1870 לחמה וירטמברג לצד פרוסיה במלחמת פרוסיה-צרפת.
בשנת 1871 וירטמברג הפכה למדינה בתוך האימפריה הגרמנית, אבל שמרה על השליטה שלה בתחומי הדואר, הטלגרף ומסילות ברזל. כמו כן, היו לה גם זכויות מיוחדות בתחום המיסוי והצבא. במהלך השנים הבאות, נעשו רפורמות חשובות רבות במדינה, בעיקר בתחום הכספים, ובשנת 1879 נעשו שינויים קלים בחוקת המדינה.
בשנת 1870 אימצו קרל ואשתו את אחיינית אשתו ורה קונסטנטינובנה, בתו של קונסטנטין ניקולאייביץ', הנסיך הגדול של רוסיה, ובשנת 1888 הסתבך קרל בשערוריה, עקב קשריו ההומוסקסואליים עם צ'ארלס וודקוק האמריקאי.
ב-6 באוקטובר 1891 מת קרל בשטוטגרט, ואחיינו וילהלם השני, מלך וירטמברג עלה לשלטון במקומו.
אלבטרוס שחור-רגל

מאפיינים

ממדיו של האלבטרוס שחור-הרגל קטנים לעומת ממדיהם של מיני אלבטרוסים אחרים, אף על פי שהוא גדול ביחס למיני עופות ימיים רבים אחרים. אורכו כ-81 סנטימטרים, משקלו - כ-3.3 קילוגרמים, ומוטת כנפיו - כ-2.1 מטרים. נוצות גופו שחורות. לכעשירית מהפרטים יש נוצות לבנות בבסיס הזנב, ולכל הפרטים הבוגרים יש סימנים לבנים בבסיס המקור ומתחת לעיניים. גם מקורו וכפות רגליו כהים מאוד.
לצד האלבטרוסים הנצחיים ואלבטרוסי שטלר, האלבטרוסים שחורי-הרגל הם האלבטרוסים היחידים החיים בחצי הכדור הצפוני, בעוד שיתר המינים במשפחה חיים מדרום לאקוודור. הם מקננים במושבות, לרוב באיים מבודדים באיי הוואי הצפון-מערביים (כמו לאייסאן ומידווי) או באיים היפניים טורישימה, בונין או סנקאקו. תפוצתם בים משתנה בהתאם לעונות השנה (הם מרחיקים מאתרי הרבייה ככל שהגוזלים בוגרים יותר). הם תרים אחר מזונם באזורים נרחבים בצפון האוקיינוס האטלנטי, כמו השטחים ליד אלסקה, קליפורניה ויפן. תחום מחייתם חופף במידה רבה את תחומי מחייתם של שני מיני האלבטרוסים האחרים שהוזכרו לעיל, ועם זאת אלו האחרונים מרחיקים צפונה יותר מהאלבטרוס שחור-הרגל, הרחק אל תוך ים ברינג.
בדומה ליתר האלבטרוסיים, האלבטרוסים שחורי-הרגל יוצרים קשרים זוגיים מונוגמיים, שנמשכים לאורך כל חייהם. לאחר שהגוזלים מתחילים לעוף, הם יעופו הרחק וישובו למושבת לידתם רק לאחר שלוש שנים. במשך שנתיים הם יעסקו בבניית קן, בריקודים זוגיים ובשהייה לצד בני או בנות הזוג העתידיים. הזמן הרב אותו הם משקיעים בחיים לצד בן או בת זוגם נועד כנראה ליצירת אמון מרבי בין העופות - גידול גוזל אלבטרוס הוא השקעה אנרגטית גדולה, ועל כן תקופת החיזור הארוכה מסייעת להם בהבנה שהצד השני מחויב גם הוא למשימה.
הקנים נבנים כשקעים פשוטים בחול, ולתוכם מטילה הנקבה ביצה יחידה. על הביצה דוגרים שני ההורים במשך 65 ימים לערך. הזכר נוהג לדגור משך זמן רב יותר על הביצה, מכיוון שהנקבה צריכה לחדש את מאגרי האנרגיה שלה. "משמרת" דגירה ממוצעת אורכת כ-18 ימים, אולם במקרים אחדים אחד מבני הזוג עשוי לחכות זמן כפול ואף יותר לשותפו לחיים, ללא אכילה או שתייה. כמה ימים לאחר בקיעתו ההורים יעזבו את הקן על מנת לחפש מזון להאכלת הגוזל. לכשהם יחזרו, הם יאכילו את צאצאם במזון שכבר עיכלו בעצמם על ידי דחיפת מקורו בתוך פיהם. הגוזלים יחלו לעוף 140 יום לאחר לידתם.
מצב השימור של המין מוגדר כ"בסכנת הכחדה" על ידי איגוד השימור העולמי (IUCN). לפי הערכה מ-1990, בכל שנה כ-4,000 אלבטרוסים שחורי-רגל ניצודים כשלל לוואי של דייגים. הערכות אחרות, לעומת זאת, אומדות את מספרם של אלו בכ-8,000 בכל שנה. בנוסף, האלבטרוס נפגע מעיכול חתיכות פלסטיקות צפות, הפוגעות בקיבולת הקיבה שלו. כל אתרי הקינון שלו בארצות הברית מוגנים.
אלברטירשה

יהודי אלברטירשה

היהודים הראשונים באירשה הגיעו בשנת 1746 רובם סוחרים ובעלי מלאכה. תקנון הקהילה שנשמר נכתב בשנת 1772. בעיר היו לבסוף שני בתי כנסת, בית ספר, תלמוד תורה, חברה קדישא וארגונים קהילתיים שונים. לקהילה היו במשך השנים מספר רבנים ששמם התפרסם, ביניהם הרב אלעזר קארפלס, תלמידו של הנודע ביהודה, וכן הרב עמרם רוזנבוים.
חוקי האפליה שיוסדו בשנת 1939 פגעו ביהודי העיר ובשנת 1941 נלקחו ראשי משפחות מהעיר לעבודות כפייה בחזית הרוסית. ב-4 באפריל 1944 חויבו יהודי העיר לענוד טלאי צהוב על בגדם, להסתגר בבתים ולמסור תכשיטים וחפצי ערך לשלטונות. ובסוף חודש מאי הובלו לגטו מונור משם הוסעו למחנה ההשמדה אושוויץ בחודש יוני.
לאחר מלחמת העולם השנייה חזרו כמה ניצולים לאירשה אך בעקבות רוחות האנטישמיות שעדיין שררו באזור, לא נשארו.
השנים הכי יפות

עלילה

גברת וסרמן (קרן מור), רכזת השכבה בתיכון הבדיוני 'ניצני אלון' חשודה בגניבה. במהלך החקירה מגוללת גברת וסרמן לחוקר שלה (שלומי קוריאט) את המתרחש בבית הספר, החל מהיום הראשון ללימודים ועד לטיול השנתי ולרגע הגניבה. הסדרה מגוללת גם את מעשיהם של שאר המורים, ומתרחשת בחציה בתחנת המשטרה וחציה בבית הספר.
אדרמלך

אַדְרַמֶּלֶךְ הוא דמות מקראית, בנו של מלך אשור סנחריב, אשר הרג יחד עם אחיו שראצר את אביהם בבית האל נסרוך בנינוה, על פי חוקרים בכ' בטבת בשנת 681 לפנה"ס.אוזכר בספר מלכים ב' בפרק י"ט. שמו האשורי היה ארד-מוליסו, או ארד-מוליסי.
לאחר הרצח ברחו אדרמלך ושראצר אל ארץ אררט. על פי ספרות המחקר, המסופר בתנ"ך באשר לאדרמלך, אחיו ורצח האב, תואם באופן כללי את המסופר במקורות אשוריים ובבליים. המקורות הללו מספרים כי לאחר הרצח של סנחריב התחולל סכסוך עז בין האחים על השליטה במדינה ועל כס המלוכה. ולבסוף, על כס המלוכה עלה אסרחדון בנו האחר של סנחריב כמסופר בספר מלכים, ובספר ישעיהו:
"וַיִּסַּע וַיֵּלֶךְ וַיָּשָׁב סַנְחֵרִיב מֶלֶךְ אַשּׁוּר וַיֵּשֶׁב בְּנִינְוֵה: וַיְהִי הוּא מִשְׁתַּחֲוֶה בֵּית נִסְרֹךְ אֱלֹהָיו וְאַדְרַמֶּלֶךְ וְשַׂרְאֶצֶר [בָּנָיו] הִכֻּהוּ בַחֶרֶב וְהֵמָּה נִמְלְטוּ אֶרֶץ אֲרָרָט וַיִּמְלֹךְ אֵסַר חַדֹּן בְּנוֹ תַּחְתָּיו."
ומובא בילקוט מעם לועז (מלכים ב' עמ' רכג): "והקרי בניו ולא כתיב, כיון שבאמת לא היו דומים לסנחריב, שמבני בניהם למדו תורה ברבים, והם שמעיה ואבטליון. והאחד נקרא אדר מלך, שהיה לו הדר מלכות, ונכתב בא' רמז לאבטליון. והשני שר אצר, שר באוצר התורה ומתחיל שמו בש' רמז לשמעיה."
יחסי איטליה–לבנון

היסטוריה

בשנת 64 לפנה"ס, המצביא הרומי פומפיוס סיפח את לבנון וסוריה לרפובליקה הרומית. עוד קודם לכן התקיימו בין הפיניקים והרומאים חילופי ידע, הרגלים ומנהגים שונים.
בשנת 1946 נפתחה בלבנון צירות איטליה, אשר הפכה לשגרירות בשנת 1955. שתי המדינות חתמו על הסכם ידידות ושיתוף פעולה בשנת 1949. מרכז התרבות האיטלקי בלבנון שוכן בקומת הקרקע של השגרירות בפרבר של בעבדא.

ביקורים רשמיים

באפריל 2014, ביקר שר ההגנה האיטלקי רוברטה פינוטי בלבנון ונפגש עם נשיא לבנון מישל סלימאן וראש הממשלה תמאם סלאם לדון בתמיכה הבינלאומית בצבא לבנון.

יחסים כלכליים

בשנת 2016, היקף הסחר בין איטליה ללבנון הסתכם ב-1.64 מיליארד דולר אמריקאי כאשר איטליה ייצאה ללבנון סחורה בשווי 1.59 מיליארד דולר אמריקאי ולבנון ייצאה לאיטליה סחורה בשווי 50.6 מיליון דולר אמריקאי.
איטליה מייצאת ללבנון בעיקר נפט מזוקק, גזי נפט, פסטה, שוקולד, נקניקיות, יין, אוכל לחיות, מים בטעמים, מכוניות, חלקי רכב, אופנועים, דבק, דיו, ווקס, אורז, דגנים, שסתומים, לוחות חשמליים, טורבינות גז, נייר טואלט, גומי ועוד. לבנון מייצאת לאיטליה בעיקר עופרת, סבון, תכשיטים, חלקים של מוטות חשמליים, חלקי רכב, אגוזים, שסתומים, עץ מנוסר ועוד.

סיוע איטלקי ללבנון

הממשלה האיטלקית סייעה בשיקום לבנון לאחר הסכם טאיף.
בדצמבר 2013, הממשלה האיטלקית הודיעה על הגדלת המימון ללבנון, כדי לסייע ללבנון בהתמודדות עם פליטים שנמלטו בעקבות מלחמת האזרחים בסוריה. איטליה הודיעה גם על משימת חילוץ, שבה פעלה עם חמש עד שבע ספינות לחילוץ אלפי מהגרים, בעיקר סורים, באזור הים התיכון
קוני הוקינס

נעורים ומכללות

הוקינס נולד בברוקלין שבעיר ניו יורק. בשתי שנותיו האחרונות ב"תיכון בויז" הוביל את קבוצת הכדורסל של התיכון לשתי עונות רצופות ללא אף הפסד, וזכה עמה פעמיים באליפות התיכונים של מדינת ניו יורק. בעונתו האחרונה קלע 25.5 נקודות בממוצע למשחק, כולל משחק אחד בו קלע 60 נקודות.
בשנת 1960 החל ללמוד באוניברסיטת איווה ולשחק עבור קבוצת הכדורסל שלה, אך במהלך העונה היה מעורב בסקנדל מכירת משחקים שבגינו נקטעה קריירת המכללות שלו. מספר אנשים המקורבים להוקינס היו מעורבים בסקנדל, אך שמו של הוקינס עצמו מעולם לא הוזכר כאחד האשמים בפרשה. אף על פי כן, גורש הוקינס מאוניברסיטת איווה והוחרם על ידי יתר קבוצות ליגת המכללות. קומישינר ה-NBA, ג'יי. וולטר קנדי, הודיע כי לא יאשר אף חוזה שייחתם בין קבוצות הליגה להוקינס, וכתוצאה מכך לא נבחר הוקינס בשני הדראפטים בהם היה מועמד (1964 ו-1965).

קריירה מקצועית

בשנת 1961 חתם בקבוצת "פיטסבורג רנס" מליגת ה-ABL, וזכה בפרס ה-MVP של עונת 1961/1962 לאחר שהוביל את קלעי הליגה 25.5 נקודות בממוצע למשחק. במהלך העונה הבאה התפרקה ה-ABL, והוקינס עבר לשחק בקבוצת הראווה הארלם גלובטרוטרס בה נשאר עד שנת 1967. לקראת עונת 1967/1968 עבר לקבוצת פיטסבורג פייפרס מליגת ה-ABA. באותה עונה הוביל את כל קלעי הליגה עם 26.8 נקודות למשחק, זכה בתוארי ה-MVP של העונה הסדירה וה-MVP של הפלייאוף, וקבוצתו זכתה באליפות ה-ABA. בעונה הבאה שיפר את תפוקתו ל-30.2 נקודות למשחק (שני בליגה לריק בארי), אך פציעה בברכו הגבילה אותו ל-47 משחקים בלבד וקבוצתו הודחה בסיבוב הפלייאוף הראשון.
באותה תקופה הגיש תביעה על סך 6 מיליון דולר נגד ליגת ה-NBA, בטענה שהוחרם ממנה שלא כדין ועל אף שלא הוכח שום קשר ישיר בינו לבין סקנדל מכירת המשחקים. לקראת עונת 1968/1969 חתם הוקינס עם ה-NBA על עסקת טיעון במסגרתה שולמו לו 1.3 מיליון דולר, והזכות להחתימו הוענקה לפיניקס סאנס שהוקמה שנה קודם לכן. בפיניקס שיתף פעולה עם הגארדים דיק ואן ארסדייל וגייל גודריץ', והוביל בעונתו הראשונה את קלעי הקבוצה עם 24.6 נקודות בממוצע למשחק (שמיני ב-NBA). במשחק האחרון של עונת הרוקי שלו העמיד שורה סטטיסטית נדירה של 44 נקודות, 20 ריבאונדים, 8 אסיסטים, 5 חטיפות ו-5 חסימות בניצחון קבוצתו על סן דייגו רוקטס. בפלייאוף 1970 התמודדו הסאנס מול לוס אנג'לס לייקרס של ג'רי וסט, וילט צ'מברליין ואלג'ין ביילור, והפסידו בתוצאה 4-3. בסיום העונה נבחר לחמישיית העונה ב-NBA בפעם היחידה בקריירה. בשלוש העונות הבאות המשיך לשחק בפיניקס, וקלע כ-19.3 נקודות למשחק, אך הסאנס כשלו להעפיל בשנית לשלב הפלייאוף.
לאחר 8 משחקים בעונת 1973/1974 נשלח הוקינס בטרייד ללוס אנג'לס לייקרס, בה חזר לשתף פעולה עם גייל גודריץ'. בשתי עונותיו בקבוצה נחלשה יכולתו והוא תרם כ-11.0 נקודות למשחק בלבד. בעונת 1975/1976 שיחק עבור אטלנטה הוקס, ובסיומה פרש ממשחק, בגיל 33. בשנת 1976 העלתה פיניקס סאנס את גופייתו של הוקינס, עם המספר 42, לתקרת אולמה הביתי כהוקרה על תרומתו לקבוצה.
ב-6 באוקטובר 2017 נפטר הוקינס, בגיל 75.
רד ניקולס

תולדות חייו

ניקולס נולד במדינת יוטה. אביו היה מורה למוזיקה. הוא החל לנגן בקורנט בגיל 12 במסגרת תזמורת כלי הנשיפה של אביו. ב-1923 נסע לאטלנטיק סיטי, ניו ג'רזי כדי לעבוד בלהקה מקומית ועד מהרה עבר לניו יורק, בסיסו למשך עשרים השנים הבאות. 
בניו יורק ניגן במספר תזמורות, בהן זו של פול וייטמן "מלך הג'אז". בנוסף הוביל ניקולס הרכב משלו, יחד עם אשתו, בשם "חמש הפרוטות" (Red Nichols & His Five Pennies), שזכה להצלחה רבה בהופעות ובהקלטות. כמו כן שימש כנגן אולפן בהקלטותיהם של רבים מאמני הג'אז של התקופה ובהם ג'ו ונוטי, אדי לאנג, פי ווי ראסל, ג'ימי וטומי דורסי, בני גודמן, גלן מילר, ג'ק טיגרדן, ג'ין קרופה ואחרים, בכך הפך לנגן הקורנט העסוק והמוקלט ביותר בשנות העשרים. בנוסף לכל עיסוקיו אלו שימש גם כנגן במחזות זמר בברודוויי.
ב-1942 עברו בני הזוג ניקולס לקליפורניה, בשל מחלת שיתוק ילדים בה לקתה בתם. עד סוף העשור פרש ניקולס ממוזיקה והקדיש את זמנו לטיפול בבתו. לאורך שנות ה-50 הופיעו ניקולס ו"הפרוטות" בלוס אנג'לס וסן פרנסיסקו. 
ב-1959 הופק בהוליווד הסרט The Five Pennies, (הופץ בישראל תחת השם "חצוצרת הקסם") המבוסס באופן רופף על הביוגרפיה של ניקולס, בתפקיד ניקולס כיכב דני קיי והופיעו בו גם לואי ארמסטרונג וברברה בל גדס. הסרט זכה לחמש מועמדויות לפרס אוסקר. ניקולס עצמו לא מופיע בסרט אך קול נגינת החצוצרה של דני קיי בסרט הוא שלו.