google/wiki40b huggingface dataset:
ATP

ATP (ראשי תיבות של Adenosine Triphosphate; אדנוזין טרי-פוספט, בעברית: אדנוזין תלת-זרחתי) הוא נוקלאוטיד, סוג של תרכובת אורגנית, המאפשרת נשיאת אנרגיה בין אברוני התא ולכן בעל חשיבות עליונה בכל היצורים החיים עוד מהאב הקדמון הכולל.
בתאים איקריוטיים ה-ATP מיוצר על ידי המיטוכונדריה, שגם הופכת מולקולת ADP בחזרה ל-ATP (ראה להלן).
ה-ATP אינו יכול לעבור מתא לתא.
ATP בנוי מהבסיס החנקני אדנין, המחובר לפחמן '1 של הסוכר ריבוז, ומשלוש קבוצות זרחה המחוברות לפחמן '5 של סוכר זה.
ATP משמש כמעין סוללה נטענת בכל התאים החיים. במצב ה"טעון" ה-ATP מכיל 3 קבוצות זרחה. כשזרחה משתחררת מהמולקולה (הניתוק נוצר בקשר שבין הזרחה השנייה לשלישית), נוצר חומר חדש בשם ADP (אדנוזין דו-זרחתי), בנוסף לקבוצת זרחה מנותקת, והתהליך כרוך בשחרור של אנרגיה רבה, בעוד שלצורך הפירוק יש להשקיע אנרגיה מעטה. כמות האנרגיה המתקבלת בהסרת קבוצת הזרחה עומדת על 30.6 קילוג'אול למול, כשליש מהאנרגיה שמשתחררת משריפת כמות זהה של בנזין. תהליך זה הפיך - הקשר יכול להתחדש מ-ADP ל-ATP בחזרה, כמעין טעינה של הסוללה. אנרגיה זו מנוצלת על ידי התא לקיום תגובות כימיות אשר דורשות השקעת אנרגיה, כגון במשאבת נתרן-אשלגן וחלבוני מיוזין ואקטין המאפשרים את כיווץ השרירים. תגובות אלו אינן יכולות להתרחש ללא האנרגיה שמקורה בפירוק מולקולות ה-ATP. בפרט, אנזימי קינאז מתמחים בזירחון מולקולות מתאימות באמצעות קבוצת הזרחה הניטלת ממולקולת ה-ATP .ATP חיוני לקיומם של כל היצורים החיים כיום על-פני כדור הארץ. כראיה לכך, רעלים מסוימים הגורמים להפסקת ייצור ה-ATP בתא מביאים למותו המהיר של התא.
בגלל חשיבותו הרבה, ATP מיוצר בתאים בשורה של תהליכים, שבהם מולקולת ADP עוברת זרחון חמצוני (מוחזרת לה קבוצת זרחה) והיא הופכת ל-ATP. תהליכים אלה דורשים אנרגיה, המסופקת לתא בשלל צורות. המסלול הנפוץ ביותר להפקת ATP, שבו משתמשים כל היצורים האווירניים ובכללם האדם, הוא הנשימה התאית. בתהליך זה מתפרקות מולקולות של גלוקוז, שאותן צרך ("אכל") היצור קודם לכן. האנרגיה המשתחררת עם פירוק הגלוקוז מנוצלת, לאחר סדרה מורכבת של תגובות, לייצור ATP.
כל תא בגוף האדם מכיל כמיליארד מולקולות ATP, שמספקות אנרגיה המספיקה רק לכמה דקות פעילות, לכן התא זקוק לאספקת חמצן שוטפת. כל ATP משחרר אנרגיה ונטען בערך 3 פעמים בדקה. בהנחה שבגוף האדם כ־10¹³ תאים, משקלם הכולל של המולקולות הוא כ-50 גרם.

תפקידים נוספים בתא

בנוסף לתפקיד ה-ATP כמקור אנרגיה זמין, הוא משמש גם כאחת מאבני הבניין לחומצות הגרעין, DNA ו-RNA.
ATP משמש גם כתשתית לאיתות (מעבר אותות) תוך-תאי ולקליטת הורמונים מחוץ לתא. הורמון שמגיע לקרום תא ונקשר לקולטן (רצפטור) מתאים יגרום להפעלת אנזים הפועל על אנרגיית ה-ATP והופך אותו ל-cAMP. מולקולה זו מפעילה בתוך התא את התגובה שההורמון אמור לגרום.
בנוסף, משמש ATP כמוליך עצבי מעורר במערכת העצבים. כל שלפוחית סינפטית מכילה גם מולקולות ATP המגיבות עם קולטנים מתאימים בעבר הבתר-סינפטי.
ברבי (שיר)

תוכן השיר

השיר הוא שיר אהבה שהזמר (תבורי) שר לאהובתו הבלתי מושגת. בחלק ממילותיו השיר פונה אל המאזינים, והאהובה מוזכרת בו בגוף שלישי (למשל: "יש לה את אותו חיוך בכל תמונה"), ובחלק אחר האוהב פונה ישירות אל אהובתו (למשל: "את לא היחידה נו בחיאת תביני").
המאהב שר: "אני קורא לך ברבי את עונה לי קן". ברבי היא בובת פלסטיק בדמות אישה צעירה ונאה וקן הוא בן זוגה של ברבי.
מילות השיר כוללות דימויים אחדים, לדוגמה, "אני טורף היא חלבית כמו תנובה" או "אבל היא כמו גברת יצחק תשובה".
החריזה בשיר אינה בתבנית אחידה בכל בתי השיר, ובחלק מהשורות אין חריזה.

לשון השיר

השיר כתוב במשלב דיבורי שבו משולבות מילות סלנג רבות, למשל "אז וואלה מאמי סורי", "דאווינים" ו"בחייאת".
פעמים אחדות מופיעה בשיר השורה "יש לה את אותו חיוך בכל תמונה". שורה זו כוללת שני צירופים שהעסיקו את חכמי הלשון. יש הרואים את הצירוף "את אותו" כשגיאה של עודפות, אולם רוביק רוזנטל ציין שזו צורה לגיטימית, המופיעה כבר בתלמוד ירושלמי ובתוספתא.
הצירוף "יש לה את" נפסל על ידי אחדים ממתקני הלשון, שכן להבנתם בעברית המילה "יש" היא הנשוא, ומה שיש הוא הנושא, ואילו "את" באה לפני מושא ישיר בלבד, ולכן לשיטתם יש לומר, למשל, "יש לי הספר" ולא "יש לי את הספר". יעל רשף מצאה תיעוד הן לקיומו של מבנה זה והן לפסילתו על ידי מתקני הלשון כבר ב-1911; ללשון הכתובה הנורמטיבית נכנס הביטוי כנראה רק בשנות ה-60.

ביקורת

רועי בן מנחם, ראש תחום עבודת רחוב בעמותת עלם, טען כי הפזמון החוזר בשיר, "זה ברור שהיא עונה לי כן", מזלזל במין הנשי וכי על הבנות להבין כי אין הן נדרשות לענות "כן". בכתבה באתר "דבר ראשון" טענה גל סלע, מחנכת וחברה בתנועת דרור ישראל, כי השיר מציג מסר סקסיסטי, שמשמעותו - תפקיד האישה לומר "כן", אם רק יחזור הגבר על מעשיו מספיק. גם באתר ynet נטען שהשיר מציג סקסיזם.
אחי הדוב

עלילה

הסרט מספר על שלושה אחים: סיטקה, דינאהי, וקינאי, המתגוררים בכפר קטן בצפון אמריקה. כל תושב בכפר, בעת הגיעו לגיל 13, מקבל טוטם המסמל משהו שאתו הנפש צריכה ללכת לפי הטוטם. סיטקה, האח הגדול, קיבל את טוטם העיט המסמל הדרכה ומנהיגות, דינאהי קיבל את טוטם הזאב המסמל חכמה, אך כשהגיע תורו של קינאי, האח הקטן, הוא קיבל את טוטם הדוב המסמל אהבה. סיטקה ודינאהי נהנו מהגורל שהועיד להם הטוטם, אך קינאי, ששנא דובים, לא קיבל את התפקיד בכבוד. טננה מנהיגת הכפר הכריחה את קינאי להיות עם הטוטם גם אם הוא אינו רוצה.
לאחר זמן קינאי רודף אחרי דוב גריזלי שגנב מהם דגים. סיטקה ודינאהי מנסים להציל את קינאי. הם מצליחים לבסוף, אבל סיטקה נהרג. לאחר כינוס לזכרו של סיטקה קינאי הורג את הדוב כנקמה. אך קינאי נלקח על ידי רוחו של אחיו אשר הופכת אותו לדוב גריזלי צעיר על מנת לתקן מה שעשה. קינאי התחבר עם להקת דובים אשר בה חבר גם קודה, גור דובים וחברו הטוב ביותר של קינאי הדוב. קודה מלמד את קינאי על ההנאה שבחיי הדוב. בסוף קינאי מגלה שהדובה שהרג היא בעצם אימו של קודה ומצטער על מעשיו. עברו ימים ודינאהי עוקב אחר הדוב שהרג את סיטקה. אך אינו יודע שקינאי הפך לדוב ומשוכנע שהדוב (קינאי) הרג את קינאי, ומנסה להורגו. בסופו של דבר דינאהי תופס את קינאי ומתכוון לפגוע בו אך רוחו של קינאי עלתה לשמיים וקינאי חזר להיות בן אנוש. קינאי מבין שקודה זקוק לו, וסיטקה, החזיר את קינאי להיות דב. דינאהי הבין שהטוטם הפך את קינאי למקום שהנשמה הובילה אותו, וביחד עם להקת הדובים כל תושבי הכפר והדובים התאחדו יחדיו וחיו כמשפחה אחת.

סרט המשך

בשנת 2006 יצא סרט המשך אחי הדוב 2 שיצא ישירות לוידאו.

עלילת הסרט

הסרט מתחיל בחלום שחלם קנאי - כשהוא היה ילד הייתה לו חברה בשם ניטה והם שיחקו בקרח. אך בזמן שהם שיחקו, הקרח נשבר, ניטה נפלה למים. קנאי הציל אותה והביא לה קמיע.
הסרט ממשיך ביום חתונתה של ניטה עם טיוקי. ממש לפני שהם התחתנו, האדמה נפתחה לשתיים בינה לבין טיוקי והפרידה ביניהם. ניטה הלכה למכשפה כדי לשאול איך היא תוכל להתחתן, והיא אומרת לה לשרוף את הקמיע שנתן לי קנאי במקום שהוא נתן לה אותו, ביחד עם קנאי. לכן, המכשפה העניקה לה את היכולת לדבר עם דובים כדי שהיא תוכל תבוא איתו לשרוף את הקמיע.
ניטה וקנאי נפגשו והתחילו ללכת אל המקום שהוא הביא לה את הקמיע.
במהלך המסע שלהם קנאי התחבר לניטה ופחות שם לב לקודה. וקודה נעלב ממנו ואפילו ניסה לברוח מכיוון שהוא הרגיש שקנאי שכח אותו.
בסוף הסרט (לאחר שהם שרפו את הקמיע) ניטה לא רצתה להיות בת אדם מכיוון שהיא אהבה את קנאי יותר מטיוקי, אז הרוחות הפכו אותה לדובה והיא וקנאי התחתנו.
משה ובר

ביוגרפיה

נולד בירושלים לפנחס לייבוש, תלמיד של רבי חיים מבריסק, ולחווה, בתו של אלימלך פרלמן. בהיותו בן שנתיים התייתם מאביו, שחלה במחלת הטיפוס. למד בישיבת תורת אמת של חסידות חב"ד. בשנת תרפ"ט, 1929, פגש את האדמו"ר רבי יוסף יצחק שניאורסון כשביקר בארץ. מאוחר יותר מינה אותו הרבי ל"משפיע" בישיבה. האדמו"ר הבא, הרב מנחם מנדל שניאורסון מינהו ל"משפיע" ראשי לחסידיו בירושלים] והיה משפיע בבית הכנסת אהל יצחק. בעת ביקורו הראשון בחצרו, בשנת תשי"ז 1957, שלח הרבי מליובאוויטש את מזכירו בנימין קליין, לקבל את פניו בשדה התעופה.
כאשר חלה הרב ובר בצעירותו בדלקת ריאות קשה, הכריז רבה של העדה החרדית בירושלים, רבי יוסף צבי דושינסקי, על קיום תענית ב"כולל" שבראשותו] והוסיף לו את השם "חיים". היה מקורב גם לאדמו"ר רבי שלמה מזוויהל, ששלח את נכדיו ללמוד עמו בחברותא ומימן בסתר את הכולל לאברכים שהרב ובר עמד בראשו. 
האדמו"ר רבי דוד קאהן מתולדות אהרן נהג ללמוד את כתבי אדמו"רי חב"ד מפי הרב ובר. האדמו"ר רואה ברב ובר את אחד מרבותיו בתורת החסידות].

פעילות

הרב ובר עסק רבות במצוות גמילות חסדים. ביתו בן שני החדרים בשכונת בתי אונגרין זכה לכינוי "מלון ובר", לאחר שהתארחו בו חסרי בית ומרי נפש. הוא גייס כסף עבור משפחות נזקקות ועבד עם הרב משה אשכנזי, רב קהילת חב"ד בתל אביב, והרב שלמה אליעזר מרגליות מירושלים בחלוקת צדקה. 
בתחילת שנות השישים של המאה העשרים, הקים הרב ובר עם הרב יהודה דייטש, את "המרכז לשיעורי תורה לנוער ולמבוגרים". במסגרת הרשת העבירה קבוצת רבנים בראשותו שיעורי תורה בפני בני נוער ומבוגרים בערי הפריפריה. 
בשנת 1967, לאחר שהכותל המערבי הוחזר לידיים יהודיות, הקים הרב ובר, בהוראת הרבי מליובאוויטש, דוכן להנחת תפילין הפועל עד היום ברחבת הכותל המערבי. הוא הציב שלט המזהיר על איסור העלייה להר הבית לדעת פוסקים רבים ואף הציב שומר שיפקח על כך.
בשנותיו האחרונות, הרב ובר הקים ועמד בראש ישיבת "בארה של מרים", על שמה של רעייתו, ללימוד תורת הקבלה.

חיים אישיים

הרב ובר היה חשוך ילדים. אחיו היה רבי זלמן, ראש ישיבת פרשבורג. גיסו, בעלה של אחותו, היה עמרם בלוי מנהיג נטורי קרתא. 
נפטר בי"ח באדר א' ה'תש"ס ונטמן לצד אמו, בסמוך ל"חלקת הרבנים" בהר המנוחות.
רוחב פס

רוחב פס (באנגלית: Bandwidth) הוא כמות הנתונים שניתן להעביר בקו תקשורת בזמן נתון. 
רוחב הפס נמדד בסיביות לשנייה (bps - bits per second), ובכפולות המקובלות: קילו - Kbps מגה - Mbps וגיגה - Gbps. בשנים הראשונות לשימוש הנרחב באינטרנט הפך רוחב הפס לבעיה העיקרית של האינטרנט, עם המעבר הגובר מדפים טקסטואליים לדפי מולטימדיה, הכוללים כמות גדולה מאוד של סיביות. שינויים טכנולוגיים, ובהם החדרת טכנולוגיית ADSL בקווי טלפון רגילים, הפעלה נרחבת של תקשורת נתונים באמצעות סיבים אופטיים ותקשורת לווינית ביתית, הביאו לפריצת המחסום של רוחב הפס. 
גידול דרמטי ברוחב הפס משפיע מהותית על כל תחומי הפעילות באינטרנט. רוחב הפס המקובל בקווי טלפון (במודם חיוג) הוא 56Kbps. קו ISDN מגיע לרוחב פס של 128Kbps. קו ADSL ואינטרנט בכבלים מציעים רוחב פס שבין 750Kbps ל-1Gbps.
Link Aggregation מאפשר חיבור של מספר כבלי Ethernet במקביל לצורך הגדלת רוחב הפס.
מייק אנזי

ביוגרפיה

אנזי נולד בברמרטון שבמדינת וושינגטון וגדל בויומינג. ב-1966 סיים לימודי חשבונאות באוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון וב-1968 סיים לימודי מנהל עסקים עם התמחות בשיווק קמעונאי באוניברסיטת דנוור. בתום לימודי התואר השני נישא וחזר לויומינג, בה הקים עם רעייתו את רשת חנויות ההנעלה NZ Shoes. במקביל שירת במשמר הלאומי של חיל האוויר בויומינג עד 1973. 
בשנים 1975 עד 1982 כיהן במשך שתי קדנציות רצופות כראש עיריית ג'ילט, בתקופת כהונתו יותר מהוכפלה אוכלוסיית העיר. בשנתיים האחרונות של כהונתו שימש במקביל גם כיו"ר ראשי המועצות המוניציפליות של ויומינג. בשנים 1987 עד 1991 שימש חבר בבית הנבחרים של ויומינג ולאחר מכן שימש עד 1996 כחבר בסנאט של מדינת ויומינג. 
בנובמבר 1996 נבחר לראשונה לסנאט של ארצות הברית. מאז נבחר עוד שלוש פעמים, ב-2002, ב-2008 וב-2014. בבחירות ב-2014 ניצח ברוב של מעל 71%. הוא כיהן בסנאט כיו"ר ועדת הבריאות בשנים 2005 עד 2007. מינואר 2015 הוא מכהן כיו"ר ועדת התקציב. כמו כן מכהן כחבר בוועדת הכספים, חבר בוועדת הבריאות, חינוך, עבודה ופנסיה, חבר בוועדת העסקים קטנים ובינוניים ויזמות עסקית וחבר בוועדה לביטחון לאומי ולענייני הממשל. 
ב-4 במאי 2019 הודיע כי לא יתמודד לכהונה נוספת בסנאט בבחירות 2020. 
נשוי לדיאנה ואב לשתי בנות ובן. הוא חבר בכנסייה הפרסביטריאנית.
תפילת מנחה של שבת

תפילת מנחה של שבת שונה מתפילת מנחה של ימי חול בשינויים רבים, הן בתפילות הנאמרות לפני תפילת העמידה, הן בנוסח תפילת העמידה עצמה  והן בפסוקים הנאמרים לאחר תפילת מנחה.

תחילת התפילה

לפני התפילה נהוג בכמה קהילות צפון אפריקאיות (בעיקר יוצאי תוניסיה ולוב) ואצל יהודי איטליה לומר לקט פסוקים הלקוחים מנבואות הנחמה בספר ישעיהו (לקט הפסוקים לפי נוסח איטליה שונה מלקט הפסוקים הצפון-אפריקאי).
לפי שאר העדות מתחילים את התפילה כמו ביום חול עד לאחר אמירת מזמור אשרי יושבי ביתך. לאחר מכן אומרים קדושה דסידרא (המכונה גם "ובא לציון" בשל המילים בהם היא פותחת). מנהג ייחודי לקהילות צפון אפריקה הוא לשיר את המילים הפותחות של הקטע ("ובא לציון" וכו'). מנהג זה נהוג גם בנוסח הספרדי ירושלמי לאחר מכן אומר החזן חצי קדיש.

אמירת הפסוק "ואני תפלתי"

לאחר מכן אומרים את הפסוק בתהילים "ואני תפלתי לך ה' עת רצון אלהים ברב חסדך ענני באמת ישעך". ההקשר של פסוק זה לתפילת מנחה של שבת הובא במדרש:
אמר דוד לפני הקדוש ברוך הוא: רבונו של עולם! אין אומה זו כשאר האומות. אומות העולם שותים ומשתכרים ואינן מודים לך. ואני, אף על פי ששבעתי ושמחתי אני בא להתפלל לפניך לעת רצון.
המדרש מתייחס לפסוק שבא בתהילים לפני הפסוק "ואני תפלתי" והוא הפסוק "ישיחו בי יושבי שער ונגינות שותי שכר". המדרש רואה את שני הפסוקים כמנוגדים: הפסוק הראשון (פסוק י"ג) מדבר על אומות העולם אשר הם "שותי שכר" אך אינם מתפללים, אבל דוד בא להתפלל ולהודות לה', ב"עת רצון" כלומר זמן בו התפילות מתקבלות. כפי שהוסבר לעיל, זמן עת רצון הוא זמן תפילת מנחה. הפסוק נאמר דווקא בתפילת מנחה של שבת (ולא של אמצע השבוע) כיוון שעל פי המדרש דוד המלך "אכל, שבע ושמח" לפני שהוא בא להתפלל, דבר שאינו מצוי בימות החול בהם האדם טרוד לפרנסתו ואינו מאריך בסעודתו.
הספרדים נוהגים לומר פסוק זה פעמיים, אך בשאר עדות ישראל אומרים אותו פעם אחת. בעדות ספרדיות רבות אף נהוג שהחזן שר את הפסוק והקהל עונה לו בשירה. בקהילות גאורגיה נהוג, שהחזן טרם אמירת "ואני תפילתי", מתעטף בטלית,  ולאחר מכן מקדים ואומר:" היכון לקראת אלוהיך ישראל", ולאחר מכן אומרים ב' פעמים בנעימה מיוחדת את הפסוק:  "ואני תפילתי...". כמו כן, לאחר אמירת "בריך שמיה", יש הנוהגים  בעיקר בקרב קהילות מערב גאורגיה להוסיף את תפילת רבי מאיר ז"ל.

קריאה בתורה

לאחר אמירת הפסוק "ואני תפלתי" קוראים בתורה את תחילת פרשת השבוע של השבוע הבא. קריאה זו היא מתקנתו של עזרא הסופר, כקריאת התורה בשחרית בימי שני וחמישי. בתקופת התלמוד נהגו גם לקרוא הפטרה בתפילת מנחה של שבת. המנהג נשאר במקומות מסוימים עד לתקופת הגאונים, אך לאחר מכן נפסק.

תפילת עמידה

לאחר מכן אומר שליח הציבור חצי קדיש ולאחר מכן מתפללים תפילת שבע, ולאחריה חזרת הש"ץ.
בתפילה זו מזכירים את השבת כיום מנוחה לעתיד לבוא.

סיום התפילה

לאחר אמירת פסוקי צו"ץ אומר שליח הציבור קדיש תתקבל. התימנים ורוב הספרדים אומרים לאחר מכן את מזמור קי"א בתהילים, ולאחריו קדיש. יש קהילות ספרדיות שבמקום מזמור קי"א אומרות כל שבת מזמור אחר מספר תהילים. בקהילות גאורגיה נהוג ב"שבת תשובה" אומרים את מזמור נ"א מתהילים.  האשכנזים (גם נוסח אשכנז וגם נוסח ספרד) לא נוהגים לומר כלל קטעים אלו. לאחר מכן אומרים הספרדים והאשכנזים את תפילת עלינו לשבח (בנוסח הבלדי אצל יהודי תימן ובנוסח האיטליאני, אין אומרים "עלינו לשבח"). האשכנזים והמרוקאים מוסיפים אחריה קדיש, ובזה מסתיימת התפילה.
ולנטין מורטוב

ביוגרפיה

ולנטין מורטוב נולד בכפר במחוז מוסקבה. במהלך מלחמת העולם השנייה הוא עזב את הלימודים ועבד במפעל לייצור נשק. בשנת 1945 מורטוב חזר לבית הספר. מורה לספורט ראה בו פוטנציאל והציע לילד להתחיל להתאמן בחוג להתעמלות. בשנת 1947 מורטוב השתתף לראשונה באליפות ברית המועצות ובשנת 1950 הוא זכה באליפות המדינה. בשנת 1951 הוא התחתן עם סופיה מורטובה, אף היא מתעמלת אולימפית מצטיינת, בעלת 8 מדליות אולימפיות, מהן 2 זהב, 2 כסף ו-4 ארד. לזוג נולדו שני ילדים, סרגיי (1952) ואנדריי (1961).

מדליית זהב אולימפית

לפני אולימפיאדת הלסינקי (1952) נפצע מורטוב אך הצליח להיכלל בנבחרת וזכה במדליית זהב בתחרות קרב-רב קבוצתי. בקרב-רב אישי הוא סיים במקום רביעי.

כוכב אליפות העולם בהתעמלות

באליפות העולם בהתעמלות שנערכה ברומא שבאיטליה בשנת 1954 הוביל מורטוב את נבחרת ברית המועצות לאחר שזכה ב-5 מדליות, מהן 4 מדליות זהב, כולל בתחרות הקרב רב אישי. 
באולימפיאדת מלבורן (1956) זכה מורטוב ב-4 מדליות, מהן 3 מדליות זהב. 
באליפות העולם בהתעמלות שנערכה במוסקבה בשנת 1958 זכה מורטוב במדליית זהב בתחרות קרב-רב קבוצתי.
לאחר פציעה קשה בשנת 1959 החל מורטוב לאמן. בין השנים 1960-1968 שישמ כמאמן ראשי של נבחרות ברית המועצות.
ב-6 באוקטובר 2006 נפטר מורטוב שבועיים לאחר מותה של רעייתו ב-25 בספטמבר, סופיה מורטובה.
יעיש גיאת

הרב יעיש גיאת (1840–1929) חי ונפטר בתימן, מאחרוני המקובלים שידעו קבלה מעשית בעיר צנעא שבתימן. הוא נחשב לתלמיד חכם עצום בידיעותיו ולצדיק במעשיו ואורח חייו.

תולדות חייו

יעיש גיאת נולד בשנת 1840, והתייתם מהוריו כאשר היה בגיל 6 בערך. מסיבה זו נמנע ממנו ללמוד תורה באותו הזמן ככל היתומים בתימן בתקופתו. כמה שנים לאחר מכן הוא הוזמן לעלות לקריאת התורה בשבת, אך כיוון שלא ידע לקרוא - הוא התבייש מאוד, ובכה למשך כל אותה שבת. יום לאחר מכן הוא עזב את צנעא, ופנה לאחד הכפרים הצפוניים יותר, ושם למד תורה עד שהיה למלמד תינוקות. ככל שגדל והתבגר, היה הרב יעיש גיאת נבון יותר ויותר, עד שהיה בקיא בספרים רבים, אותם זכר בעל פה. לאחר מכן, הוא חזר לצנעא והתיישב שם.
כאשר התקרב הרב יעיש גיאת לגיל הזקנה, נחלשה ראייתו עד שנתעוור לגמרי, ונזקק למלווה עד סוף ימיו שיצא ויבוא איתו לבית הכנסת "שרעבי", שבו התפלל.

פטירתו

הרב יעיש גיאת נפטר ביום שישי, בשנת 1929. מסופר שנפטר כשעה בלבד לפני כניסת השבת, ולמרות הזמן המועט שנותר לקבורה, הצליחו אנשי החברה קדישא לעשות את הכול כראוי ולקברו לפני כניסת השבת. חסידיו וממשיכי דרכו יודעים לספר כי עמדה לרב יעיש גיאת החמה באותו יום, וכן דבר ידוע הוא בסוד היהדות שאדם הנפטר שעה לפני כניסת השבת - נמצא במדרגה הגבוהה ביותר בעולם הזה - "צדיק יסוד עולם". עם פטירתו שקעה תקופה ארוכה של חכמי הקבלה המעשית בצנעא. נכדו היה הרב ישראל גיאת, מרבני העיר שבאם בתימן, שעלה לארץ והתגורר באשקלון עד פטירתו בשנת 1997.
חנוך אריאל

ביוגרפיה

חנוך סטריקובסקי נולד בארץ ישראל להורים מיהדות פולין במשפחה בת חמישה ילדים. גדל בקריית מוצקין וסיים את לימודיו בבית הספר "אחדות" שם. הצטרף לפלמ"ח במסגרת הכשרת חולתה. במלחמת העצמאות לחם כחבלן בשורות הגדוד השלישי בחטיבת יפתח, והשתתף בקרבותיה באזור הכנרת ובמבצע דני. אחיו אריה נהרג במלחמה, ובעקבות זאת, שינה לימים את שם משפחתו ל"אריאל". סיים את שירותו בצה"ל בשנת 1949. במסגרת שירות המילואים, שירת כאיש מודיעין, ובהמשך כשופט צבאי.
אריאל סיים את לימודי התואר הראשון במשפטים באוניברסיטה העברית בשנת 1953, ובשנה שלאחר מכן הוסמך לעורך דין. עבד עד 1958 כעורך דין במשרד עורכי דין מייבלום בחיפה. מאותה שנה שימש כיועץ משפטי בלשכה המשפטית של המוסד לביטוח לאומי בחיפה.
בשנת 1979 מונה לשופט בית המשפט המחוזי, תחילה בנצרת עלית, ומשנת 1984 בחיפה, בה כיהן כשופט עד פרישתו לגמלאות בשנת 1999. משנת 1997 כיהן כסגן נשיא בית המשפט בחיפה.
בשנת 1988 מונה לכהן במשך מספר חודשים כשופט בפועל בבית המשפט העליון, ובין השאר ישב בהרכב שדן בפרשת קרולין ברונה. מונה שנית לשופט בפועל בבית המשפט העליון בשנת 1998, ובין השאר ישב בהרכב שדן בערעורים על הרשעת יגאל עמיר, חגי עמיר ודרור עדני בקשירת קשר לרצח יצחק רבין, ובדעת מיעוט הציע להחמיר עם הנאשמים יותר מחבריו להרכב השופטים.
לימד בפקולטה למשפטים באוניברסיטת חיפה. באמצע העשור השני של המאה ה-21 שימש כמרצה לדיני נזיקין במכללת נתניה.
אריאל נישא בראשונה למרים לבית אלכסנדרוני, ולאחר פטירתה נישא לשלומית לבית רוזנברג. לאריאל שלוש בנות, והוא התגורר בחיפה. בשנת 2015 הוענק לו התואר "יקיר העיר חיפה".
נפטר ב-30 בינואר 2019.
שארוואר

היסטוריה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

יהודי שארוואר

ההיסטוריון שלמה שפיצר סבור שיהודים חיו בשארוואר עוד בתקופת השלטון הרומי, אך אין לכך סימוכין ודאיים. ההוכחה הראשונה לקיום יהודים במקום היא מסמך משנת 1656 ובו הסכם להחכרת מכס העיר לשלושה יהודים. כנראה שהיהודים הראשונים שהתיישבו בשארוואר היו משפחות יהודיות שגורשו מהעיר שופרון בשנת 1526.
הקהילה היהודית החלה להתארגן בשנת 1805, אז הוקמו חברה קדישא, אגודות שונות, חברת נר תמיד ומלביש ערומים וכן מונה רב לקהילה כבר בסוף המאה ה-18. בשנת 1882 התפלגה קהילת שארוואר לאורתודוקסים ולנאולוגים. הקהילה הנאולוגית הקימה חברה קדישא ובית ספר משלה שנסגר בשנת 1923 בגלל חוסר תמיכה ממשלתית ואילו הקהילה האורתודוקסית הקימה בית כנסת ומינתה לעצמה רב. אחד מרבניה הרבים של העיר לאורך השנים היה הרב ישראל מרדכי אפרים בעל הספר "זיכרון אפרים" על התורה. בשנת 1922 בנו גם הקהילה הנאולוגית בית כנסת חדש.
רוב היהודים היו סוחרים, ומיעוטם בעלי מלאכה, חקלאים ובעלי מקצועות חופשיים. בנוסף היו בעיר כמה מפעלי תעשייה בבעלות יהודים, כמו בית חרושת לעיבוד סוכר, שהעסיק כאלף פועלים, מחלבה גדולה ובית חרושת ללבני בניין.
בשנת 1930 ישבו בשארוואר 790 יהודים.

הציונות בעיר

בשנת 1915 נוסדה ליד הקהילה האורתודוקסית בעיר "חברת בחורים" הציונית. אליו התווסף בשנת 1932 סניף של ההסתדרות הציונית, בשנת 1933 נוסדה גם "אגודת הרצל" ובשנת 1934 הוקם סניף של המזרחי. קהילת שארוואר בשונה מקהילות אורתודוקסיות אחרות בהונגריה, לא התנגדה לפעילות הציונית בעיר וצעירים רבים אף נשלחו להכשרות לפני עלייתם לארץ ישראל.

האנטישמיות ומלחמת העולם השנייה

היחסים בין התושבים הלא יהודים לאלו היהודים בעיר היו רעועים ובשנת 1840 היעלמות של צעירה נוצריה סמוך ליום כיפור שימשה עילה לעלילת דם נגד יהודי העיר ולפוגרום שהחל בעקבותיו. הפוגרום נעצר ללא אבדות בנפש בזכות בעל האדמות המקומי.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שירתו 26 מבני הקהילה בצבא האוסטרו-הונגרי.
בעת הטרור לבן בסביבות שנת 1920 היו התפרצויות אנטישמיות אלימות, יהודים הותקפו וחנויות נשדדו. רבים מבני הקהילה נמלטו מבתיהם וכשחזרו לאחר כמה חודשים מצאו את בתיהם שדודים. מעדויות בני אותה תקופה סופר כי במסגרת אירועי האנטישמיות נרצחו זוג זקנים ולמרות שזהות הרוצחים הייתה ידועה לא ננקטו צעדים נגדם.
ב-7 במאי 1944 הוכנסו יהודי העיר לגטו שנתחם סביב אזור בית הכנסת, בניין הקהילה ודירת הרב. בתוך הגטו הוקמה מועצה יהודית חדשה והחיים בגטו התנהלו על פיה. נציג הקהילה קיבל היתר לצאת מהגטו לטובת הצטיידות ורכישת מזון. היהודים יכלו גם לקבל בגדים וחבילות מחוץ לעיר אולם לא הותרה הקמת מרפאה בגטו וחולים אושפזו בחדר החולים של המחנה לעבודות כפייה שהיה קיים בקרבת מקום.
ב-13 ביוני נלקחו הגברים לעבודות כפייה במחנה קוסג וכעבור יומיים הפקיעו השלטונות הגרמניים כמה מהבניינים שאכלסו את היהודים בגטו. מקצת יושבי הגטו הועברו למחנה עבודה שבבית חרושת לסוכר בעיר. את שני המקומות יחד אכלסו בתנאי צפיפות קשים כחמשת אלפים יהודים שכללו גם את יהודי הסביבה ונשלטו בידי שוטרים הונגרים.
ב-29 ביוני הועלו יהודי שארוואר והסביבה, כ-875 נפשות, לקרונות משא והובלו למחנה השמדה באושוויץ.
לאחר מלחמת העולם השנייה חזרו לשארוואר כמאה וחמישים יהודים וחידשו את חיי הקהילה. הם בחרו רב והקימו אנדרטה לזכר הנספים בשואה. איבת התושבים גרמה לרוב היהודים לעזוב את העיר ורובם עלו לישראל עד שבשנת 1959 הוכרזה הקהילה כמבוטלת. בשנות השבעים של המאה ה-20 נותרה בשארוואר משפחה יהודית אחת.
לעבנס-פראגן

לעבנס-פראגן (לֶבְּנְס-פְרָגְן; ביידיש: "שאלות חיים"), שהוגדר כ"ירחון סוציאליסטי לפוליטיקה, חברה ותרבות" היה דו-ירחון תרבותי יידי ישראלי, בעל זיקה ליוצאי תנועת הבונד ההיסטורית, שהופיע ממאי 1951 ועד אפריל 2014.
כתב-העת, אשר פורסם בישראל בהוצאת ארגון "אַרבעטער-רינג" ("ברית העבודה"), נוסד במאי 1951 על ידי יששכר אוסקר אַרטוּסקי (אייכנבוים) (1903–1971). העורך האחראי הראשון היה בן-ציון ("בֶּנצְל") צָלֶבִיץ' (צאלעוויטש; 1883–1967), שעלה לארץ ישראל בשנת 1922. לאחר מותו של ארטוסקי בנובמבר 1971 מונה לעורך העיתון יצחק לודן, אשר ערך אותו עד סגירתו באפריל 2014.
מוטו העיתון היה "טבול את העט במצפון לפני שאתה טובל אותו בדיו" ("טונק איין די פעדער אין געוויסן איידער דו טונקסט זי איין אין טינט").
ניקולה ברלי

ביוגרפיה

ברלי נולדה בהרהילס שבלידס ולמדה במשך חמש שנים בבית הספר וולטון לריקודי תיאטרון. קריירת המשחק של ברלי החלה בשנת 2005 כאשר היא הופיעה כמישל בסרט "אהבה + שנאה". בנובמבר 2006 היא הופיעה כזואי בסרט הטלוויזיה של דומיניק סאווג', "Born Equal", וקצרה שבחים מצד המבקרים על הופעתה. בשנת 2010 היא הופיעה בסרט הריקודים StreetDance 3D בתפקיד הראשי לצד שרלוט רמפלינג.
המוסד לחוק בינלאומי

המוסד לחוק הבינלאומי (בצרפתית: Institut de droit international) הוא ארגון בינלאומי שבסיסו בבלגיה. המוסד מוקדש למחקר ופיתוח של המשפט הבינלאומי, והחברים בו הם עורכי דין מובילים בתחום מכל רחבי העולם.
הארגון נוסד בשנת 1873 בעיר הבלגית גנט על ידי תשעה משפטנים ידועים ובהם גוסטב מויניה משווייץ, הבלגי גוסטב רולה-ז'אוקמה ויוהאן קספר בלונצ'לי. בשנת 1904 זכה המוסד בפרס נובל לשלום על מאמציו לנסח את העקרונות הכלליים של החוק הבינלאומי והיה הארגון הראשון שזכה בפרס זה (עד אז זכו בו רק אנשים פרטיים).
המפוזר מכפר אז"ר

המפוזר מכפר אז"ר הוא ספר ילדים שכתבה ואיירה לאה גולדברג. הסיפור מספר את קורותיו של אדם מכפר אז"ר הנוסע באוטובוס אל העיר ומשם ברכבת. הספר מתבסס על יצירה רוסית בשם "כזה הוא המפוזר" פרי עטו של הסופר היהודי-רוסי סמואיל מרשק שיצאה לאור בשנת 1932.

תולדות הסיפור

גרסה ראשונה של גולדברג לסיפורו של מרשק הופיעה בשנת 1938 בשבועון "דבר לילדים" בשם "המפוזר מהֹר ההר". כעבור חודשים אחדים פרסמה לאה גולדברג בדבר לילדים, כרך י' חוברת 17 ב-תרצ"ט (1939) סיפור מחורז בהמשכים, בשם "אלעזר המפוזר" שגיבורו מתגורר בכפר אז"ר. כפר אז"ר הוא מושב שהיה שייך באותה תקופה למועצה אזורית אפעל (כיום הוא חלק מהעיר רמת גן). נקרא על שמו של אלכסנדר זיסקינד רבינוביץ'. האגדות מספרות שמשלחת של תושבי כפר אז"ר פנתה אל המשוררת בבקשה לשנות את שם הסיפור כדי לא לפגוע בשמו הטוב של היישוב. 
המהדורה הראשונה של הספר "המפוזר מכפר אז"ר" יצאה לאור בשנת 1943 בהוצאת הקיבוץ המאוחד, ואיירה אותה לאה גרונדיג. המהדורה המוכרת של הספר, בלוויית איוריה של גולדברג עצמה, יצאה לאור בהוצאת עם עובד בשנת 1968. 
מהדורה חדשה של הספר, בלוויית איוריה של נטלי וקסמן שנקר, יצאה לאור בהוצאת עם עובד בשנת 2011, במלאת מאה שנים להולדתה של גולדברג. דוד רפ ציין "הגיבור, כפי שמציגה אותו וקסמן שנקר, אינו סובל מאותה אגורפוביה שאיפיינה גולדברג בציוריה. באיורים העכשוויים נראה המפוזר מתרועע מפעם לפעם עם אנשים, בבית קפה או ברחוב, וזאת בניגוד לעולם החזותי שעיצבה גולדברג, שבו האינטראקציות המעטות עם הזולת היו מרוחקות ומרומזות."
בשנת 2009 משה בן שושן ביים הצגה על בסיס הסיפור, בהפקת "התיאטרון הארצי לנוער".
בכניסה לכפר אז"ר מוצב סלע שעליו חקוק ציטוט מהסיפור. ססדרת הגנים "גן סיפור" שבחולון נכלל גם גן "המפוזר מכפר אז"ר".

הסיפור

הסיפור, הכתוב בחרוזים, מספר על אדם מבולבל אשר אינו מסוגל לעשות דברים רבים כפי שהוא אמור אלא בצורה מבולבלת:
קם בבוקר המפוזר

ויושב על המיטה,

ושואל: "ישנתי כבר

או שכבתי זה עתה?

זה שבחלון זורח –

שמו הוא שמש או ירח?

עת לקום או עת לישון?

לא כתוב על השעון!"
בסיפור חפצה נפשו של המפוזר לנסוע לירושלים, דבר הנשמע פשוט. אולם בסופו של דבר הוא נשאר בתל אביב כאשר הוא נמצא בקרון בילום, ואת סופו לא ניתן לדעת משום שהוא חושב שהוא נוסע, בשעה שהקרון בכלל לא זז:
את סופו אין איש יודע,

את קיצו אין איש מכיר,

כנראה הוא עוד נוסע

ונשאר בזו העיר.

בוקר ערב צהריים –

רחוקה ירושלים.
בנוסח המקורי של הסיפור, שפורסם בשנת 1943 נוסע המפוזר למצרים, אז נסיעה כזו עוד הייתה אפשרית. אולם במהדורה של 1968 שונה סיום הסיפור והמפוזר נוסע בין שתי הערים המרכזיות בישראל, תל אביב וירושלים.