google/wiki40b huggingface dataset:
נטייה (אסטרונומיה)

באסטרונומיה, נטייה (באנגלית: Declination, מסומן בקיצור Dec או δ) היא אחת משתי הקואורדינטות במערכת הקואורדינטות המשוונית המתארת את הזווית בין מיקומו של גרם שמים ובין מישור קו המשווה השמימי ביחס לצופה הנמצא במרכז כדור הארץ (הקואורדינטה השנייה היא עלייה ישרה). הנטייה מקבילה לקווי הרוחב של כדור הארץ ועבור צופה בקו רוחב מסוים, יעברו כל גרמי השמים עם נטייה ששווה לקו הרוחב של הצופה בזניט. היחידות המקובלות לנטייה הן מעלות מ-90°- בקוטב השמיימי הדרומי, דרך 0° בקו המשווה השמיימי ועד ל90°+ בקוטב השמיימי הצפוני.

היסטוריה

השימוש במערכת הקואורדינטות המשוונית החלה רק במאה ה-18 כאשר לפני כן תוארו הכוכבים על פי הפרט שייצגו בקבוצת הכוכבים שאליה השתייכו ובספר אורנומטריה שפורסם בתחילת המאה ה-17 עוד נעשה שימוש במערכת הקואורדינטות האקליפטית. אטלס הכוכבים של ג'ון פלמסטיד "Historia Coelestis Britannica", שפורסם בשנת 1725 כבר השתמש במערכת הקואורדינטות המשוונית, אך מיקום הכוכבים ניתן במרחק זוויתי מהקוטב השמימי הצפוני ולא מקו המשווה השמיימי, כך שערכי הנטייה היו מ-0° (הקוטב השמיימי הצפוני) ועד 180° (הקוטב השמיימי הדרומי). בקטלוג הערפיליות שפרסם ויליאם הרשל בשנת 1786 הוא ציין את המיקום של הערפיליות שבהן צפה, באמצעות הפרש העלייה הישרה והנטייה שלהו ביחס לכוכבים סמוכים שנמצאו באטלס של פלמסטיד. הנטייה ניתנה בדקות קשת ובשניות קשת שציינו את ההבדל במרחק הזוויתי של הערפילית והכוכב מהקוטב השמיימי הצפוני, ובנוסף ציין הרשל אם הערפילית נמצאת מצפון לכוכב או מדרום לו. בנו, ג'ון הרשל, החל מקטלוג הערפיליות הראשון שפרסם בשנת 1833 ועד לקטלוג הכללי של ערפיליות וצבירי כוכבים שפרסם בשנת 1864, ציין את הנטייה כפי שעשה פלמסטיד, כלומר כמרחק הזוויתי מהקוטב השמיימי הצפוני, וכך נעשה גם בקטלוג הכללי החדש שפרסם ג'ון דרייר בשנת 1888.

השפעות נקיפת ציר כדור הארץ

שינוי הכיוון של ציר כדור הארץ משפיע ישירות על הנטייה של גרמי השמים. כתוצאה מתנועת ציר כדור הארץ משתנה מיקום הקטבים השמיימיים ולכן משתנה המרחק הזוויתי של כמעט כל גרם שמיים מהקוטב השמיימי ואיתו הנטייה שלו. כדי לשמור על דיוק המיקום יש צורך לציין תמיד לאיזו תקופת יחוס מתייחסת הנטייה של גרם השמים כאשר תקופות הייחוס המקובלות במאה ה-20 ובתחילת המאה ה-21 הן B1900‏ − 31 בדצמבר 1899 שעה 19:28 (שעון גריניץ'), B1950‏ − 31 בדצמבר 1949, 22:09 (שעון גריניץ') או J2000‏ − 1 בינואר 2000, 12:00 (זמן אוניברסלי מתואם). הנקודות היחידות שהנטייה שלהן לא משתנה הן הקטבים של ציר ההקפה של כדור הארץ את השמש (קוטבי המלקה), כאשר הצפוני נמצא בקבוצת דרקון בנטייה של ‏38.55″ ‏33′ ‏66°‏+
‏ והדרומי נמצא בקבוצת דג זהב בנטייה של ‏38.55″ ‏33′ ‏66°‏-
.

צפייה בגרמי השמיים

עבור צופה הנמצא בקו רוחב  (בחצי הכדור הצפוני) כל גרמי השמים עם נטייה בין  ובין  יהיו מעל האופק בזמן כלשהו וגרמי השמים עם נטייה גדולה מ- יהיו כל הזמן מעל האופק. עבור צופה הנמצא בקו רוחב  (בחצי הכדור הדרומי) כל גרמי השמים עם נטייה בין  ובין  יהיו מעל האופק בזמן כלשהו וגרמי השמים עם נטייה קטנה מ- יהיו כל הזמן מעל האופק. הנטייה של השמש משתנה בין 23.439279°- ובין 23.439279°+ בהתאם לעונות השנה ולכן מצפון לחוג הקוטב הצפוני ומדרום לחוג הקוטב הדרומי יש תקופות בהן השמש תמיד מתחת לאופק ותקופות בהן השמש תמיד מעל האופק. דבר זה נכון גם לכוכבי הלכת ולירח, אך טווחי הנטייה שלהם מעט גדולים יותר מכיוון שמישורי ההקפה שלהם אינם זהים למישור המלקה.
רוריימה

גאוגרפיה

האקלים ברוריימה הוא טרופי, עם טמפרטורה ממוצעת של 26 מעלות צלזיוס. רוב המדינה ממוקמת ביער האמזונאס, עם רצועה קצרה של סוואנה במזרח. המדינה עשירה במרבצי מחצבים - במיוחד זהב, יהלומים, קסיטריט, בוקסיט ונחושת, אשר בעטיים יש עימותים רבים בין שלטונות ברזיל והתושבים הילידים המקומיים, במיוחד בני שבט הינומאמי.
הפארק הלאומי של יער רוריימה ממוקם בסביבות אחד ההרים הגבוהים בברזיל, הר רוריימה טפוי שפסגתו מגיעה לגובה 2,810 מטרים.

היסטוריה

ב-1943 הכריז הממשל הפדרלי על חלוקת האזור ממדינת אמאזונס. השטח נקרא בהתחלה ריו ברנקו על שם הנהר הראשי באזור, וב-1962 השם שונה ל"רוריימה". ב-1988 היא הפכה למדינה.

השם

שם המדינה נלקח מהר רוריימה, ששמו בא לו מהמילים בשפת הפמון "רורוי" ("סיאן") ו-""מה" ("גדול").

דגל

הכחול בדגל מסמל את השמיים והאוויר הנקי של רוריימה, הרצועה הלבנה מסמלת שלום, והירוק בצד ימין מסמל את היערות והשדות. הכוכב מסמל את המדינה בדגל הלאומי של ברזיל, הצהוב בכוכב מסמל את המחצבים של המדינה. הפס האדום שבתחתית הדגל מסמל את קו המשווה, שחוצה את המדינה. הדגל עוצב על ידי האמן מאריו בארטו, ואומץ לפי חוק ב-14 ביוני 1996.
ג'אמבו

ג'אמבו מיוזיקל הוא שמו של מופע מוזיקלי רב-משתתפים משנת 1971, שהועלה בתיאטרון העממי על ידי המפיק אברהם דשא (פשנל). גודל ההפקה, שכללה כ-25 משתתפים, הוביל את פשנל לקרוא למופע שלו "ג'אמבו", על שם מטוס הג'אמבו, שהובא ארצה לראשונה. כוכבי המופע היו מירי אלוני, מוטי פליישר, ציפי שביט וניצה שאול, כולם בוגרי להקות צבאיות.

הפקה

ההפקה הייתה מיועדת להופעות בחוץ לארץ, אך לאחר מספר הצגות הרצה בקולנוע "דקל" שבמהלכן שובץ השיר "כולם הלכו לג'אמבו" בביצוע ציפי שביט, המופע הפך לשלאגר והוצג למעלה מ - 300 פעם.
הפופולריות הרבה של הלהקות הצבאיות לאחר מלחמת ששת הימים, והדרישה הגדולה לבידור צבאי, הובילו את פשנל להפיק מופע המורכב משירים ומערכונים של הלהקות הצבאיות. פשנל קיבץ אמנים צעירים, בוגרי להקות צבאיות שהיו חתומים במשרדו, וסביבם צרף להקה קולית ולהקת רקדנים. דני ליטאי ביים, והמנהל המוזיקלי היה יאיר רוזנבלום.
רוב שירי המופע, שבוצעו בתוכניות הלהקות הצבאיות, נכתבו על ידי יורם טהרלב והולחנו על ידי יאיר רוזנבלום. רובם בוצעו בלהקת הנח"ל, מרביתם הופקו על ידי דני ליטאי ויאיר רוזנבלום עוד במסגרת התוכניות של הלהקות הצבאיות. שני שירים שאינם שייכים ללהקות הצבאיות, "בלדה על חדווה ושלומיק" ו"להיות לבד", שבוצעו בסדרת הטלוויזיה "חדוה ושלומיק" על ידי מירי אלוני, שולבו אף הם במופע. צוות ההפקה שכלל את גילה שאקין (תפאורה), דני בינסטד (כוריאוגרפיה לקטעי הג'אז), גילי בל (תלבושות) ונועם סמל (עוזר במאי ומנהל הצגה), כלל גם את אלוף פיקוד המרכז רחבעם זאבי כיועץ מיוחד. חברי התזמורת היו: אדוארד אולארצ'יק (אביו של אלון אולארצ'יק) - ניהול וניצוח, מוטי המר - גיטרה באס, ניסים ציוני - גיטרה והרצל לוי - תופים. 
בעקבות שבירת רגלה של ציפי שביט, וכתיבת השיר "כולם הלכו לג'אמבו", הפך המופע ללהיט והוצג בקולנוע דקל. לאחר עזיבתו של מוטי פליישר כעבור מספר חודשים, יצאה הלהקה, בהרכב מצומצם, לסיבוב הופעות בארץ תחת השם "מיני ג'אמבו". 
במופע השתמשו לראשונה מיקרופוני שטח, במות מתרוממות והפסקול המלא של השירים ששולב עם התזמורת החיה והביצוע הבימתי. חלק מהשירים הוקלט מראש עם חברי להקת הנח"ל מחזור 1971 ובהם ירדנה ארזי, לאה לופטין ואפרים שמיר. המופע שילב סרטונים שבויימו על ידי אורי זוהר וצולמו על ידי דוד גורפינקל. ההצגה זכתה בפרס כינור דוד היוקרתי באותה שנה.
13 קטעים מהמופע הוקלטו באולפני "קולינור" והודפסו על גבי תקליט בחברת CBS. בתקליט שולב גם ביצוע לשיר "בהיאחזות הנח"ל בסיני".
תפליט פלאורלי

חלל האדר

האדר הוא קרום נסיובי כפול העוטף את הריאות. בין שני קרומי האדר נמצא חלל פוטנציאלי בשם חלל האדר. במצב רגיל יש בחלל האדר מעט מאד נוזל, המשמש כחומר סיכוך בין שני הקרומים. בקרב אנשים בריאים, הנוזל נכנס לחלל בשתי דרכים מרכזיות. האחת, דרך נימים באדר הדפני ובאדר הריאה. השנייה, דרך חלל הבטן מחורים קטנים הנמצאים בסרעפת. 
נוזל זה נספג בחזרה דרך המערכת הלימפטית, אשר מסוגלת לספוג עד פי 20 יותר מהנוזל המיוצר באופן נורמלי. הסיבה להצטברות נוזל בחלל זה, מעבר לרגיל, נעוצה בכך שיצור הנוזל או כמותו, עולים על יכולת ספיגת הנוזל בחזרה.

אבחון סוג הנוזל

קביעת סוג הנוזל מסייעת רבות לאבחנה הסופית ולטיפול. על מנת לקבוע את סוג הנוזל, יש צורך לבצע ניקור פלאורלי ("תורקוצנטזיס") ולבחון מרכיבים שונים בנוזל במעבדה.
טסיה טלס

ילדותה

טלס נולדה בטורונטו, אונטריו. אמה נולדה באדמונטון, אלברטה בזמן שאביה הוא ברזילאי ממדינת מינאס גראיס. היא ומשפחתה עברו לוונקובר, קולומביה הבריטית כשהייתה בת חמש. טלס למדה תיאטרון באוניברסיטת קונקורדיה במונטריאול, קוויבק.
סופיה אלכסייבנה רומנובה

ראשית חייה

סופיה הייתה בת של אשתו הראשונה של אלכסיי הראשון. עם פטירת פיודור השלישי שלא היו לו ילדים, פטריארך רוסיה ובויארים הכריזו על פטר הגדול שהיה אז בן 10 בלבד כצאר רוסי. משפחת מילוסלבסקי בראשות סופיה החליטו לערער על ההחלטה ויזמו מרד צבאי במוסקבה. כתוצאה ממרד זה, אחיה איוואן החמישי התמנה לצאר בנוסף לפיוטר הגדול וסופיה עצמה קיבלה תפקיד של עוצרת ליד האחים. מעשית השלטון היה מרוכז בידי המקורב שלה - ואסילי גוליצין.

סיום הכהונה

יחסיה עם הכוחות הצבאיים המוצבים במוסקבה שהביאו אותה לשלטון היו מסובכים. תוך זמן קצר החל מאבק כוחות בינה לבין הנסיך חובאנסקי שהיה בין ראשי הצבא בעיר. בתמיכת הבויארים היא הצליחה להתגבר עליו, אך איבדה את התמיכה שהייתה לה בקרב הכוחות הצבאיים המוצבים בבירה.
בשנת 1689, כאשר פטר הגדול התבגר והגיע לגיל 17 החלו מריבות בינה לבין הצאר הצעיר. בספטמבר 1689 היא סולקה מהשלטון ונשלחה למנזר נובודוויצ'י ליד מוסקבה. לאחר מרד צבאי נוסף בשנת 1698 היא הוכרחה להתנזר. נפטרה בשנת 1704 ונטמנה במנזר.
אכסניית קאזה נובה (ירושלים)

היסטוריה

מבנה האכסניה הוקם בשנת 1755 על גבי בית קברות פרנציסקני במטרה לשמש מקום מגורים לצליינים קתולים העולים לרגל לירושלים. בשנת 1806 הוספו חדרים עליונים יותר לאכסניה, ואילו ב-1866 נבנה המבנה מחדש. האכסניה בנויה סביב חצר פנימית ובחצר מצוי דקל המתנשא לגובה של כעשרה מטר. באכסניה תשעים חדרים המרוהטים בפשטות יחסית, אם כי יש שירותים בכל חדר.
לצד הכניסה מצוי שריד לתקופה שקדמה להגעת כלי הרכב לירושלים - מדרגה ששימשה לעליית נוסעים על גב חמורים או סוסים. באכסניה שמורה דלת עץ שאורחי האכסניה בתקופת המאה ה-16 - המאה ה-18, ביניהם עולי רגל מפורסמים, חרטו את שמם עליה.
בשנת 1964 ביקר האפיפיור פאולוס השישי במדינת ישראל ובממלכת ירדן, ובעת שהותו בירושלים, שהייתה באותה עת בשליטת ירדן, התגורר באכסניה זו.
בשנת 1966, במלאת מאה שנים להקמת המבנה, הוא שופץ והותקנה לו דלת מודרנית.
קונסטנטין סימונוב

קונסטנטין מיכאילוביץ' סימונוב (ברוסית: Константи́н Миха́йлович Си́монов‏; 28 בנובמבר 1915, פטרוגרד, האימפריה הרוסית - 28 באוגוסט 1979, מוסקבה, ברית המועצות), היה סופר, משורר, עיתונאי ומחזאי סובייטי ממוצא רוסי שעיקר כתיבתו נסבה סביב מלחמת העולם השנייה.

ילדותו

סימונוב נולד בפטרוגרד, אימו הייתה בת אצולה משושלת רוריק ואביו קצין בצבא הצאר שנמלט מרוסיה לפולין לאחר מהפכת אוקטובר ושם הלך לעולמו. אימו נישאה בשנית לקצין צבא שהוצב כמדריך בבית הספר הצבאי בעיר ריאזן. בהמשך עברה המשפחה לסראטוב, שם סיים קונסטנטין את השכלתו היסודית. בהמשך למד סימונוב בבית ספר מקצועי, הוסמך כחרט והחל לעבוד במפעל תעשייה בעירו. ב-1931 עברה משפחתו למוסקבה וקונסטנטין עבד במפעל תעשייה עד 1935, מועד בו החל לכתוב שירה אשר מקצתה התפרסמה בכתבי עת שונים. במהלך קרב חלקין גול הועסק סימונוב ככתב צבאי.

תקופת מלחמת העולם השנייה

ב-1940 כתב מחזה ראשון מפרי עטו שהוצג בתיאטרון בלנינגרד. ב-1942 מונה לתפקיד קומיסר גדוד ובהמשך הועלה לדרגת לויטננט קולונל, תוך שהוא ממשיך בתפקידו ככתב צבאי. כתבותיו פורסמו בעיתון הכוכב האדום. הוא דיווח מבולגריה, רומניה, יוגוסלביה, פולין וגרמניה ונכח בקרב על ברלין. במהלך המלחמה כתב סימונוב שלושה מחזות, שני ספר שירה ונובלה בשם ימים ולילות שנסבה סביב קרב סטלינגרד. עם סיום המלחמה הועלה סימונוב לדרגת פולקובניק.
בארץ ישראל התפרסם סימונוב בזכות שירו "את חכי לי" בתרגומו של אברהם שלונסקי ובלחנו של שלמה דרורי.

לאחר המלחמה

עם תום המלחמה הועסק סימונוב במשך שלוש שנים בשירות החוץ הרוסי. בין 1958 ל-1968 התגורר בטשקנט וכיהן ככתב לענייני הרפובליקות המרכז אסייתיות של הפרבדה. ב-1952 פרסם את הרומן "אחים לנשק" שהיה הראשון מפרי עטו ועד ל-1970 כתב עוד 2 רומנים ומחזה ובמקביל כיהן כעורך במספר עיתוני תרבות. מ-1967 ועד מותו כיהן כמזכיר התאחדות הסופרים הסובייטית. סימונוב זכה שש פעמים בפרס ברית המועצות וב-1974 גם בפרס לנין. הוא היה חבר של הסובייט העליון בשנים 1946-‏1954 ופעיל במנגנון המפלגתי. לאור תפקידו הרם הוא הצליח להביא להוצאה לאור חוזרת של מספר יצירות ספרותיות שהיו אסורות בתקופת יוסיף סטלין. עם זאת הוא השתתף באופן פעיל במאבק נגד הקוסמופוליטיות, השתתף ברדיפות של אנה אחמטובה וחתם על מכתבי גנאי נגד אלכסנדר סולז'ניצין ואנדריי סחרוב. 
קונסטנטין סימונוב הלך לעולמו במוסקבה ב-1979 והוא בן 64 שנים.
יוחנן התשיעי

ביוגרפיה

מעט מאוד ידוע על יוחנן התשיעי לפני שהוא הפך לאפיפיור. הוא נולד בטיבולי בתאריך לא ידוע לאדם בשם רמפולדו, והוא הוסמך ככומר בנדיקטיני של האפיפיור פורמוסוס. בתמיכתו של בית ספולטו החזק הוא נבחר לאפיפיור בתחילת 898 לאחר מותו הפתאומי של האפיפיור תאודורוס השני.
כדי לצמצם את האלימות של הפלגים ברומא, יוחנן כינס כמה סינודים ברומא ובמקומות אחרים בשנת 898. הם לא רק אישרו את פסק-דינו של האפיפיור תאודורוס השני בהענקת קבורה נוצרית לפורמוסוס, אלא גם במועצה שהתקיימה ברוונה נקבע כי יש לשרוף את רישומי הסינוד של האפיפיור סטפנוס השישי. תיאורים היו אסורים, ואלה של אנשי הכמורה שהודחו על ידי סטפנוס הוחזרו לתפקידים שמהם הוא דחה אותם. המנהג של גזל ארמונות הבישופים או האפיפיורים עם מותם נצטווה להיפסק גם על ידי השלטונות הרוחניים וגם הזמניים.
כדי לשמור על עצמאותם, שאויימה על ידי הגרמנים, קראו הסלאבים של מורביה ליוחנן לתת להם היררכיה משלהם. תוך התעלמות מתלונות ההיררכיה הגרמנית, יוחנן אישר את הקידוש של מטרופולין ושלושה בישופים לכנסיית המורבים.
מאחר שמצא כי רצוי לבסס את הקשרים בין האימפריה לבין האפיפיורות, העניק יוחנן התשיעי תמיכה ללמברט מספולטו בהעדפתו של ארנולף מקרינתיה במהלך הסינוד של רומא, וכן גרם למועצה לקבוע כי מעתה ואילך צריך לקדש את האפיפיורים רק בנוכחות הנציגים הקיסריים. מותו הפתאומי של למברט ניפץ את התקווה שהברית הזאת הבטיחה.
יוחנן התשיעי נפטר בשנת 900, ובמקומו נבחר בנדיקטוס הרביעי לאפיפיור.
שממית הבתים

תיאור

עורה רך, שקוף למחצה, מכוסה בקשקשים וצבעו משתנה. לעיתים הוא ורדרד, כתום בהיר, או חום בהיר ולעיתים מפוספס או מכוסה בכתמים. אצבעותיה מכוסות בעשרות מיליוני שערות מיקרוסקופיות שמאפשרות לה לטפס על קירות ועל עצמים אנכיים. גודלה המקסימלי הוא 14 ס"מ, ואורך חייה כ-9 שנים.

אזור מחיה

השממית מבלה את רוב זמנה בחללים קטנים ומוסתרים בבית כגון ארונות חשמל, ארגזים של תריסי גלילה ומדפים מוסתרים. לעיתים מסתתרות מספר שממיות באותה נקודת מסתור.

מזון

השממית ניזונה מחרקים קטנים כגון פרפרים, יתושים ועוד, ונוהגת לתור אחריהם בסביבת נקודת המסתור שלה ובמקומות בעלי סבירות גבוהה להימצאות חרקים; למשל בקרבה למקור אור מלאכותי. השממית נוהגת להתקרב באיטיות לטרפה ואז מזנקת עליו ולוכדת אותו בלסתותיה.

התגוננות

כאשר השממית חשה בסכנה, היא נוקטת בפעולה אוטוטומית: השממית משחררת את זנבה באמצעות כיווץ של שריר המכופף אותו עד ליצירת שבר וניתוק. בזנב נוצרת פעולה עיצבית עצמאית שיוצרת תנועת התפתלות ובכך מסיח את תשומת הלב של הטורף מהשממית ומאפשר לה להימלט מהמקום. בתוך שבועות עד חודשים מגדלת השממית זנב חדש. אם נטילת הזנב אינה מועילה השממית גם עשויה לנשוך. נשיכה זו אינה מכאיבה או מסוכנת לאדם. בתקופה שבה לשממית אין זנב, שרידותה נפגעת, לאור זה שאינה יכולה להשתחרר אם תפסו בזנבה. לזנב תפקיד ביציבותה בעת התנועה והטיפוס ומצויים בו מאגרי שומן.

רבייה

בין החודשים מאי-יוני מטילה הנקבה במקום מסתור בדרך כלל שתי ביצים בגודל של אפון בכל הטלה. כעבור כחודשיים בוקעות מהביצים שממיות עצמאיות שאינן נסמכות על הוריהם כלל. השממית מגיעה לבגרות מינית בגיל שנתיים.

במקרא

ישנם זיהויים של השממית עם האנקה המקראית.
במקרא מופיע השם "שממית" במשלי (ל 28):
שְׂמָמִית בְּיָדַיִם תְּתַפֵּשׂ וְהִיא בְּהֵיכְלֵי מֶלֶךְ.
 עם זאת, על-פי פרשנים מסוימים, הכוונה היא לעכביש ולא ללטאה הנקראת היום בשם זה.

אמונות

מאחר שאיננה מזיקה לאדם ואף מעבר לכך - ניזונה מרמשים ומזיקים הנוטים להתרבות בסביבת האדם (כגון תיקנים), הרי שבייחס לשממית נתפתחה אמונה טפלה לפיה הימצאותה במגורי אדם היא סימן למזל טוב עבור דיירי הבית, ומכאן שיש להניח לה לנפשה.
ארנסט, דוכס אוסטריה

חייו

ארנסט נולד בשנת 1377, ללאופולד השלישי, דוכס אוסטריה וורדה ויסקונטי, בתם של ברנבאו ויסקונטי וביאטריצ'ה דלה סקאלה. בשנת 1379 חתמו אביו לאופולד השלישי, דוכס אוסטריה ודודו אלברכט השלישי, דוכס אוסטריה על אמנת נויברג, ולפיו פוצלה אוסטריה ביניהם, אלברכט החזיק באוסטריה עצמה, בעוד שלאופולד החזיק בטריטוריות הירושה, שכללו את שטיריה, קרניולה, קרינתיה וטירול. בשנת 1386 נהרג אביו לאופולד השלישי, דוכס אוסטריה, וארנסט ואחיו וילהלם, דוכס אוסטריה, לאופולד הרביעי, דוכס אוסטריה ופרידריך הרביעי, דוכס אוסטריה ירשו את נחלותיו, תוך שבן דודם אלברכט החמישי, דוכס אוסטריה משמש להם כעוצר.
בשנת 1406 מת אחיו וילהלם, דוכס אוסטריה, ולאחר מכן חילקו האחים ביניהם את הנחלה: ארנסט קיבל את שטיריה, קרינתיה וקרניולה, ופרידריך הרביעי, דוכס אוסטריה את טירול ואת דרום מערב אוסטריה שהיה אוסף של טריטוריות הבסבורגיות, ולאופולד הרביעי, דוכס אוסטריה נשאר ראש המשפחה, והיה אחראי על כל שטחי המשפחה. בשנת 1407 פרצה מלחמה בין ארנסט ללאופולד, שנמשכה עד לשנת 1409.
בשנת 1411 מת אחיו לאופולד הרביעי, דוכס אוסטריה, וארנסט הפך לראש המשפחה, ובשנת 1414 נטל לעצמו את התואר ארכידוכס.
בשנת 1412 הסתכסך ארנסט עם זיגיסמונד, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, עקב תמיכתו של זיגיסמונד באנטי-אפיפיור יוחנן העשרים ושלושה. בשנת 1417 ניסה ארנסט להשתלט על שטחיו של אחיו פרידריך הרביעי, דוכס אוסטריה, אולם לבסוף הגיע עמו להסכם, כדי למנוע מזיגיסמונד לנצל את הסכסוך ביניהם לטובתו.
ב-10 ביוני 1424 מת ארנסט בברוק אן דר מור, ובנו פרידריך החמישי, דוכס אוסטריה ירש את נחלותיו. בנו פרידריך איחד תחת שלטונו את כל נחלות בית הבסבורג, נבחר בשנת 1440 למלך הרומאים, ובשנת 1452 הוכתר לקיסר האימפריה הרומית הקדושה
עיט הרייך

עיט הרייך (בגרמנית: Reichsadler) הוא סמל לאומי גרמני אשר היה בשימוש בתקופות שונות בהיסטוריה של גרמניה, ובכלל זה בקיסרות הגרמנית, רפובליקת ויימאר, וגרמניה הנאצית. העיט משמש גם היום כסמלה הלאומי של גרמניה, וכציפור הלאומית של גרמניה, אך שמו הוחלף לעיט הפדרלי (Bundesadler). גם באוסטריה משמש גם כסמל הלאומי וכציפור הלאומית.
הסמל כולל עיט שמקורו באקווילה הרומאית, הסמל הרומי אשר הופיע בראש נסיהם של הלגיונות והגדודים הרומאיים.

היסטוריה

תחילתו של השימוש בסמל בתקופת האימפריה הרומית הקדושה, שם שימש כתבנית בסיס לסמל האימפריה הרומית הקדושה והיה סמל לעוצמה הקיסרית הנבדלת מהנסיכויות שבתוכה. כמו כן גילם התייחסות למסורות רומאיות, בדומה לסמל העיט הדו-ראשי של רוסיה הקיסרית. עיט הרייך הופיע לראשונה בשלט האצולה של קארל הגדול ויורשיו במאה ה-9. סמל של עיט דו-ראשי יוחס גם לפרידריך השני לבית הוהנשטאופן על ידי ה"כרוניקה מאיורה" של מתיו פריס בסביבות 1250. זיגמונד לבית לוקסמבורג השתמש בעיט דו-ראשי שחור לאחר שהוכתר לקיסר ב-1433, בעוד שעיט בעל ראש אחד שימש כסמל "מלך הרומאים" הנבחר בלבד, הקיסר לעתיד.
למסדר הטבטוני בהנהגת הרמן פון זלצה ניתנה הזכות להציג עיט קיסרי על שלט האצולה שלהם. זכות זו הוענקה לו על ידי הקיסר פרידריך השני. סמל זה אומץ גם על ידי דוכסות פרוסיה, יורשתה של מדינת המסדר הטבטונית. עיטים אימפריאליים נוספים היו בשימושן של ערים שונות שקיבלו מעמד של ערים אימפריאליות.
לאחר פירוק "האימפריה הרומית הקדושה בעלת הלאום הגרמני" ב-1806, שושלת הבסבורג אימצה את סמל העיט הדו-ראשי כסמלה של האימפריה האוסטרית ובהמשך, משנת 1867 - של האימפריה האוסטרו-הונגרית. מאז 1919 עיט בעל ראש אחד הוא סמלה של אוסטריה.
בזמן מהפכות 1848 במדינות הגרמניות נעשו ניסיונות למצב את סמל העיט כסמל לאחדות לאומית. רעיונות אלה אומצו כאשר העיט יחד עם סמל בית הוהנצולרן הפרוסי הפך לסמל "הפתרון הגרמני המצומצם" של ביסמרק שהתפתח לאימפריה הגרמנית בשנת 1871 - "הרייך השני". לאחר מלחמת העולם הראשונה, רפובליקת ויימאר בראשות הנשיא פרידריך אברט אימצה גרסה פשוטה של העיט, שנותרה בשימוש עד שנת 1935.
במהלך השלטון הנאצי, בפקודת אדולף היטלר בשנת 1935, הפך עיט מסוגנן, בתוספת זר עלי אלון וצלב הקרס, לסמל הלאומי. למרות מקורותיו העתיקים, מקושר המונח "עיט הרייך" עם הגרסה הנאצית של הסמל. המפלגה הנאצית השתמשה בעצמה בסמל דומה, הקרוי "עיט המפלגה". ניתן להבדיל ביניהם על ידי כך שעיט הרייך מסתכל לכיוון ימין שלו, ועיט המפלגה - לשמאלו.
לאחר מלחמת העולם השנייה החזירה הרפובליקה הפדרלית של גרמניה לשימוש את הסמל הקודם, העיט שהיה בשימושה של רפובליקת ויימאר. סמלה הלאומי של גרמניה כיום קרוי "העיט הפדרלי" (Bundesadler).
רב יוסף בר אמי

רב יוסף בר אמי היה אמורא בדור החמישי לאמוראי בבל.
רב יוסף בר אמי מוזכר מספר פעמים בתלמוד, באחת מהם הוא שואל קושיא בסתירה משני דברים של רבא, ומכאן מסיק בעל הערכי תנאים ואמוראים כי היה אמורא מהדורות האחרונים. לפי השערתו, ייתכן שהיה אחיו של רב פינחס בר אמי, ואם כן היו בימי רב אשי.
אגם

אגמים מחוץ לכדור הארץ

ישנן ראיות המצביעות על קיומם של אגמים גם מחוץ לכדור הארץ.
תצלומים מסוימים שצולמו על ידי חללית המחקר גלילאו מצביעים על מה שנראה כאגמי גופרית על פניו של איו, אחד מירחיו של כוכב הלכת צדק, שנוצרו כתוצאה מפעילות וולקנית, וממצאים שנתגלו על ידי חללית המחקר קאסיני מצביעים ככל הנראה על קיומם של אגמים של מתאן או אתאן על טיטאן, אחד מירחיו של שבתאי.
ישנן גם ראיות המצביעות על כך כי ייתכן שבעבר היו אגמים גם על מאדים, על אף שכיום תנאי הלחץ והטמפרטורה על כוכב-הלכת אינם מאפשרים קיומם של אגמים.
על פני הירח ישנם אזורים המכונים בשם "אגמים" (בלטינית lacus) על אף שמדובר למעשה במישורים גדולים של בזלת, ולא באגמים של ממש. השם "אגם" השתמר מכיוון אסטרונומים קדומים שיערו בטעות כי אזורים אלו הם אגמים. מסיבה דומה מישורי בזלת גדולים יותר על־פני הירח מכונים "ימים".
איגור מויסייב

איגור מויסייב (ברוסית: Игорь Моисеев; ‏8 בינואר 1906, קייב – 2 בנובמבר 2007, מוסקבה) היה כוריאוגרף  ורקדן בלט רוסי וסובייטי. הוא זכה מספר פעמים בפרס ברית המועצות ופרס הפדרציה הרוסית (1942, 1947, 1957, 1985, 1995) ובשנת 1967 הוענק לו פרס לנין. על פעילותו בתחום הריקוד הוא קיבל תואר גיבור העמל הסוציאליסטי בשנת 1976 ומספר עיטורים סובייטים ורוסים נוספים. כמו כן הוענקו לו עיטורים של מדינות רבות.
איגור מויסייב נולד בקייב למשפחת עורך דין ואזרחית צרפת. בהיותו ילד הוא התגורר מספר שנים בצרפת ושלט בשפה.
בשנת 1920 הוא התחיל ללמוד בבית הספר לבלט ועם סיומו בשנת 1924 התקבל לתיאטרון בולשוי. הוא היה חלק של להקת התיאטרון עד לשנת 1939. כבר בשנת 1930 הוא התחיל בבימוי בלט וכמו כן היה במאי של מצעדים ספורטיביים על הכיכר האדומה.
בשנת 1937, בתמיכת ויאצ'סלב מולוטוב מויסייב הקים להקה לריקודי עם. בשנת 1943 הוא הקים בית הספר לריקודי עם ליד הלהקה.
הלהקה זכתה לפופולריות רבה ברחבי ברית המועצות ומויסייב ניהל אותה עד יום מותו. החל משנת 1945 הלהקה החלה להופיע מחוץ לגבולות המדינה ובסך הכול היא ביקרה בכ-60 מדינות. במהלך ניהול הלהקה מויסייב העלה על במה ריקודי עם של עמים רבים וגם ריקודים חדשים שביים בעצמו.
מויסייב היה פעיל ציבורי והשתתף באופן קבוע בחבר השופטים של תחרויות בלט וריקוד והיה חבר הוועדות ממשלתיות בתחום התרבות. בשנת 1998 מויסייב פרסם ספר אוטוביוגרפי.
מויסייב נפטר מסיבוכים של מחלת לב ונטמן בבית העלמין נובודוויצ'י.
מחלף נווה אילן

היסטוריה

עד שנת 1971 היה כביש 425 בקטע שבין המחלף דרך אבו גוש (היום כביש 3975), חלק מכביש ירושלים-תל אביב. באותה שנה נחנך קטע כביש 1 העוקף את אבו גוש, ובמקום הוקמה צומת T בין כביש 425 לבין כביש 1. 
בשנת 2000, בוטלה הצומת מאחר שהייתה מוקד לתאונות דרכים, במקום לא הוקם רמזור, בכדי לא לפגוע בזרימת התנועה בכביש 1, והרכבים הפונים בצומת היו צרכים לחצות את התנועה הכבדה במהירות. לאחר ביטול הצומת אפשרות התנועה הוגבלה רק לבאים מירושלים ופונים אל כביש 425 או ליוצאים מכביש זה לכיוון תל אביב. לבאים מכיוון תל אביב הגישה ליישובי הסביבה הייתה אפשרית רק דרך הכפר אבו גוש הסמוך, שהכניסה אליו הייתה דרך מחלף חמד.
בשנת 2012, כחלק מהעבודות לשדרוג כביש 1, נערך מכרז להקמת מחלף במקום. במרץ 2015 נחנך המחלף.
מודול ליבה נטען

במחשבים, מודול ליבה נטען (אן מודול) הוא קובץ המכיל קוד להרחבת פעולת הליבה, או מה שנקרא ליבת הבסיס, של מערכת הפעלה. מודול ליבה נטען משמש בדרך כלל כדי להוסיף תמיכה בחומרה חדשה ו / או מערכת קבצים, או להוספת קריאות מערכת. כאשר אין עוד צורך בפונקציונליות הניתנת על ידי המודול, ניתן לפרוק אותו כדי לפנות זיכרון ומשאבים אחרים.
בינה אופק

ביוגרפיה

בינה אופק נולדה ב-1934 בתל אביב, בתם של חוה ודב (בורקה) דלמן. התחנכה בגן הילדים של ימימה אבידר-טשרנוביץ ברחוב ירמיהו שבצפון תל אביב.
בגיל חמש עברה עם משפחתה למושב חרות. 
בצעירותה למדה בבית החינוך בתל מונד ובבית הספר החקלאי בנהלל. בבגרותה עברה לטורונטו שבקנדה ולמדה שם במדרשה למורים.
אופק נישאה ב-1952 לסופר הילדים הנודע אוריאל אופק, והם התגוררו בשכונת נוף ים בהרצליה, שם ניהלה ספרייה לילדים. סיפוריה הראשונים לילדים התפרסמו בעיתון "דבר לילדים" ב-1956. 
בשנים 1968–1974 כתבה את התסריט לסדרת הטלוויזיה הידועה לילדים "סמי וסוסו", שזכתה בין השאר בפרס רשות השידור. כן כתבה לתוכניות "טלפלא" ו"סיפורי חליל".
ב-1979 מונתה לעורכת העיתון "ידיעות אחרונות לילדים". כן הייתה עורכת ספרי הילדים של הוצאת "עדנים". את ספריה הראשונים ערכה ותרגמה בשיתוף עם אוריאל אופק, ובהמשך כתבה, תרגמה וערכה בעצמה מאות ספרים וסיפורים לילדים. כן עסקה בעריכת ספרים למבוגרים.
אופק הייתה נשואה לאוריאל אופק עד מותו ב-1987. נולדו להם שתי בנות, עטרה אופק ואמירה חכמוביץ, שתיהן סופרות ועורכות.
שמואל הפטר

שמואל הפטר (15 ביולי 1891 ורשה, פולין - 21 בפברואר 1963 תל יוסף) היה חלוץ ציוני שעלה לארץ ישראל במסגרת העלייה השנייה והיה פעיל בארגון השומר. ממקימי הקואופרציה במרחביה ותל עדשים. פעל תקופת מה באירופה בסיוע לארגון החלוץ וכן ברכש ומשלוח נשק לארץ ישראל. היה חבר קיבוץ תל יוסף.

ביוגרפיה

שמואל הפטר נולד ב-1891 בעיר ורשה שבפולין הרוסית ליונה וטובה הפטר. אביו היה סוחר בחומרי בניין, ובמקביל שקד על לימוד תורה. הבית היה פתוח לפעילות ציונית. ב-1906 עלה הפטר לארץ ישראל במסגרת העלייה השנייה, והצטרף לארגון השומר. תחילה עבד ושמר ברחובות, מסחה, סג'רה, כנרת, ופוריה וב-1911 הצטרף לקואופרציה במרחביה שם שהה שנתיים וב-1913 היה ממקימי תל עדשים שם עבד 4 שנים. 
בתקופת מלחמת העולם הראשונה נאסר הפטר על ידי השלטונות העות'מאנים במהלך פעילות השלטונות נגד מחתרת ניל"י, ריצה שנת מאסר בדמשק וחזר ארצה לתל עדשים. כאן היה שותף לפילוג בארגון השומר כשמצד אחד עמדו הפטר וחיים שטורמן שרצו להחזיק ולשפר את הקיים בתל עדשים ומולם עמדו ישראל שוחט ואלכסנדר זייד שחיפשו מקום חלופי לתל עדשים שנראתה להם מקובעת מדי (ולבסוף הקימו את כפר בר גיורא בצפון הגליל).
עם סיום המלחמה פעל הפטר עם יהושע חנקין, חיים שטורמן וצבי וולף לרכישת אדמות עמק יזרעאל. בנוסף היה פעיל בתקופה זו בגדוד העבודה על שם יוסף טרומפלדור.
ב-1920 הופיע הפטר בפני ועד הצירים כדי להביע את מצוקתם של מגיני תל חי בפני הוועד. ב-1921 נשלח על ידי אחדות העבודה לסייע לארגון החלוץ בפולין וב-1922 נשלח על ידי ארגון הקיבוץ לווינה כדי לסייע ברכישת נשק. במסגרת תפקידו החל לשלוח את הנשק שקנה במסלול ימי לנמל בירות ומשם דרך היבשה לכפר גלעדי.
לאחר שחזר לארץ ישראל הצטרף ב-1923 לקיבוץ תל יוסף והיה פעיל בענפי חקלאות שונים ואף נשלח על ידי הקיבוץ לעזור ולייעץ לקיבוצים צעירים.

חייו האישיים

הפטר נישא לשושנה לבית וולפסון (1894-1975) ולזוג נולד בן (קומם (ממיק) הפטר) ובת (יהודית הפטר). נכדם, איל הפטר, נהרג במלחמת יום כיפור.
שמואל נפטר ב-1963 והובא למנוחות בחלקת "השומר" בבית הקברות בכפר גלעדי.