חביבה פדיה

משפחה

המקובל ר' יהודה פתיה, היה סבא רבא של פרופ' פדיה.
בנו - סבה, הוא המקובל שאול פתיה, בעל חנות ספרים קטנה בשוק מחנה יהודה שהקים ביחד עם אמה, שמחה עובדיה פתיה, את מפעל "חזון" לשיקום תעסוקתי של חולי נפש, שהיה מחלוצי השיקום התעסוקתי בישראל.
הוריה עלו לישראל מבגדד שבעיראק. אביה עלה בשנות החמישים בעלייה ההמונית. חביבה פדיה נולדה וגדלה בשכונת מקור ברוך בירושלים. למדה קבלה ופיענוח חלומות מפי סבה, חכם שאול פתיה.
חביבה נשואה לדוד סורצקין ולהם בת מתגוררת בבאר שבע

אקדמיה

פדיה למדה קבלה ומחשבת ישראל באוניברסיטה העברית בירושלים. בוגרת בית הספר לתיאטרון חזותי בירושלים (1991). למדה במסלול ישיר לדוקטורט בחוג למחשבת ישראל במסגרת האוניברסיטה העברית. נושא עבודת הדוקטור שלה הוא "משבר באלוהות ותיקונו התיאורגי בקבלת ר' יצחק סגי נהור" בהדרכת פרופ' משה אידל (1990). העבודה היוותה בסיס לספר שיצא לאור בשנת 2001.
פדיה התקבלה כמרצה במחלקה להיסטוריה באוניברסיטת בן-גוריון ב-1987, ב-1995 התמנתה למרצה בכירה במחלקה למחשבת ישראל, וב-1998 עברה למחלקה להיסטוריה של עם ישראל. ב-2002 התמנתה לפרופסור מן המניין במחלקה להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטת בן-גוריון. משנת 2013 פדיה היא ראש תוכנית זוהר-מתנאל מייסודה של קרן מתנאל באוניברסיטת בן-גוריון.
פרופ' פדיה התמנתה ב-2009 לראש מרכז אליישר לחקר יהדות ספרד והפזורה באוניברסיטת בן-גוריון, תפקיד בו היא מכהנת (2016). לימדה במכללת אחווה ושימשה מרצה אורחת בחוג למחשבת ישראל באוניברסיטה העברית ובחוג לקולנוע במכללה האקדמית ספיר.
עמדה בראש בית ספר הליקון לשירה (2015-2014) ושימשה יועצת אקדמית של מכללת עלמא בה לימדה (2015-2014).
פרופ' פדיה הייתה חברת מועצת מרכז חיים הרצוג לחקר המזרח התיכון (2007-2006), שימשה כעמיתה בכירה במכון ון ליר (2015-2006), במסגרתו עמדה בראש שתי קבוצות מחקר (הפיוט, והמזרח כותב את עצמו). חברת ועדת ההיגוי של פסטיבל כיסופים (2015-2014).
לימדה במוסדות רבים, מהם: בית מדרש 'קולות' למנהיגות חינוכית; מכון מנדל למנהיגות חינוכית; בית מדרש 'במדבר', ירוחם; בית מדרש וקומונה עירונית 'בית ישראל' ירושלים; ישיבת הסדר 'מעלה הגלבוע'; סניף מכללת 'שובה' בירושלים; "ממזרח שמש"; ישיבת עתניאל; ישיבת תקוע; מכללת מוסררה; מכללת עלמא, תל אביב; וישיבת 'שיח יצחק', גבעת הדגן אפרת ובית ליבא, נווה צדק תל אביב.
היא זוכת הפרס ע"ש גרשם שלום בתחום חקר הקבלה לשנת 2018, המוענק מטעם האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.

ראשית הקבלה בפרובאנס במאה ה-12

פדיה עסקה במחקריה הראשונים בראשית הקבלה בפרובאנס ובחוג הרמב"ן ותלמידיו בספרד במאה ה-12. פדיה טוענת כי עוד לפני חוג הזוהר היה משבר של אלוהות אצל ר' יצחק סגי נהור במאה ה-12.
המשבר מתואר בשתי מערכות סמלים בולטות: האחת, חוסר השלמות של השם המפורש; השנייה, חורבן המקדש שמדומה לחורבן פנימי או לחורבן בספירות. עד למחקרה נהגו לייחס את המשבר לשלבים מאוחרים יותר בקבלה, למשל גרשם שלום ייחס אותו למאה ה-16.
יהודה ליבס הקדים את הדיון במשיחיות לספרות הזוהר.
באמצעות מחקר על פגם ותיקון בקבלת ר' יצחק סגי נהור פדיה מקדימה מאוד את התפישה של המקובל כמתקן ומשפיע, המופיע כך מיד עם ראשית הקבלה בפרובנס.

הפנומנולוגיה של הקבלה והאקסטזה

פדיה עוסקת רבות בפנומנולוגיה של הקבלה, איתם התחילה את מחקריה בתחום האקסטזה.
בתחום זה היא הציעה כיוון שונה מכיוון המחקר של אידל. משה אידל סבור שבשיאה של החוויה המיסטית נמצאת ההתאחדות עם האל, וקיים מדרג היררכי שבשיאו יש חוויה של האין.
לעומת זאת, לדעתה של פדיה בטיפולוגיה המיסטית קיימים שני אופנים: 1. במיסטיקה של האין, אקסטזת האיון הכרוכה בהיטמעות באל; 2. במיסטיקה של היש, אקסטזת הישות, הכרוכה בראיית תמונה.
תפישה זו עוברת כחוט השני בכל מחקריה של פדיה.

מורים ותלמידים והיחס בין התורה שבכתב והתורה שבעל פה

פדיה במחקריה המוקדמים על ר' יצחק סגי נהור,
במחקריה על הרמב"ן,
ואחר-כך במחקריה על חסידות הבעש"ט ורבי נחמן מברסלב,
עוסקת במורים שסביבם חוג של תלמידים, מורים שלא תמיד כתבו, אלא מסרו את משנתם בעל פה, ובמתח שהתקיים בין מסירה בכתב לעל פה בחוגים הללו.

הסימבולי והיחס בין הסימבולי לקונקרטי

בספרה "השם והמקדש" עוסקת פדיה ברעיון של ירושלים של מעלה, באפוקליפסה ובקבלה.
בשני ספריה על הרמב"ן ובספרה על יצחק סגי-נהור דנה פדיה בהרמנויטיקה, בארץ ישראל, בסימטריה, בהתאמה בין רובדי מציאות לבין רובדי פרשנות, וכיצד היחס בין הסימבולי לקונקרטי מתבטא בקטגוריות שמופעלות על הטקסט, ובקטגוריות של חיוב או שלילת הגלות.

התפישה המחזורית של הרמב"ן

לפי תורת השמיטות, הקוסמוס מתקיים במשך 6000 שנה וחרב באלף השביעי. הרמב"ן סובר כי בתורה הקדומה נוכחת ישות ספירתית שמקדימה את התורה שבידינו ונקראת בשם "התורה הקדומה". פדיה בודקת את הרצפים הליניאריים והמחזוריים של הזמן ההיסטורי והטקסט הקדוש.
פדיה, בסוף ספרה על הרמב"ן, טוענת כי מתחוללת טרנספורמציה אדירה בתפישת הזמן –יורדת מרכזיות תפישת הזמן כזמן מחזורי-מעגלי; לעומת הזוהר בו יש תפישה חדשה של הזמן היומיומי, זמן פרוגרסיבי ומיקוד רב יותר בזמן ההיסטורי כזמן של המשיחיות והתיקון. פדיה מקשרת תפישה זאת לתהליכים כלליים שהתרחשו באירופה, עליית העיר והאוריינות.

המתחים בן הרמב"ן לר' משה דה ליאון

ספרה על הרמב"ן מסתיים בדיון על המתחים בין הרמב"ן למשה דה ליאון שנחשב לאחד ממחברי ספר הזוהר, שם היא מנסה להסביר את הסיבות לירידת משנתו של הרמב"ן משליטה הגמונית ועלייתו של הזוהר, שהפך תוך כמה מאות שנים לטקסט הקנוני של המיסטיקה היהודית. את הדיון הזה היא מפתחת בשרשרת מאמרים שנכתבו ונכתבים מאז.

השוואה בין חוג הרמב"ן לחוג הזוהר

פדיה פירסמה סדרת מחקרים בהם היא מקבילה בין חוג הרמב"ן לחוג הזוהר.
היא מאפיינת את השינוי שחל במיסטיקה היהודית באמצעות ברור אזורי הקונפליקט בין שני החוגים, ובאיתור הדיהם של החוגים השונים בספרות הזוהר ובכתבי תלמידי הרמב"ן. כך למשל במאמרה "האלף השישי"
היא דנה בעליית תפישת הזמן הפרוגרסיבית בספר הזוהר, בו היא גם עורכת בירור של כל המתחים בין חוג הרשב"א, תיקוני הזוהר ודומיו.
פדיה מפתחת את הדיון בקונפליקט בין חוג הרמב"ן ובין חוג הזוהר גם בזוהר על ספר איכה.
בו המתחים חזקים מאוד בשאלת הבל ועבודות התיקון ומהי המשכיות ההיסטוריה.
במאמרה על האם הגדולה
מראה פדיה את הקשר בין הזמן המחזורי-קוסמי של הרמב"ן לבין האם הגדולה. לקשר זה יש השלכות שונות גם לעניין דמותה של השכינה ולדחף המיסטי של האדם לשוב אל האם. כמו שהשאיפה של הקוסמוס היא להתבטל, כך כל התפישות המחזוריות קשורות ברמה הקונקרטית לזמן הקשור לפולחן האדמה. וברמה הסימבולית לספירת הבינה שמתוארת כאם הגדולה.
פדיה טוענת שבהמשך לעליית הזוהר מתרחשת לא רק השתחררות מהזמן הקוסמי הגדול, אלא גם עלייה של מימד יותר חזק של השכינה ואיתה גם עיקרון הייחוד בין הספירות המופיע הרבה פעמים כמטפורה של זיווג.
פדיה מעמידה את המיסטיקאי בעמדת התיקון שלו באחת משתי האופציות: כבן מול האם, התפישה המאפיינת את תיקוני הזוהר, או הצדיק כבן זוג מול השכינה (הזוהר). זו גם אחת הסיבות לכך שהיא רואה בספר תיקוני הזוהר, שהתחבר במאה ה-14, סינתזה בין הזוהר לבין הרמב"ן וכמה ממרכיבי הרמב"ן עולים בו מחדש.

מחקרי החסידות

מחקרי החסידות של פדיה מרבים לעסוק במיסטיקה אקסטרוברטית ואינטרוברטית, נושא אותו פיתחה בספר "המראה והדיבור", בו היא משתמשת בכלים טיפולוגיים לתיאור המיסטיקה. קטגוריות דיון אלו קיימות בתרבות הכללית במחקריו של סטייס, והיא פיתחה את הדיון בהן בתוך היהדות תוך כדי שקידמה את הדיון הכללי בכך לשלבים חדשים. פדיה מתארת את הבעש"ט כמיסטיקאי אקסטרוברטי, ועל רקע זה, דנה באקסטזות שלו של עליית הנשמה וראיית חזונות, זאת בהתאם לשיטתה שלפיה מיסטיקה של יש קשורה לראיית תמונות.
אחד הטיעונים שמייחדים את פדיה היא שהחסידות היא אחת הצורות הבולטות ביותר של המודרניזם היהודי, זאת לעומת הסברה הרווחת מצד המשכילים ורבים מיורשיהם במחקר העכשווי, לפיה ההשכלה היא הביטוי המודרני ליהדות, בעוד שהחסידות היא ביטוי לא מודרני ולא מפותח.
פדיה סבורה שהחסידות היא מודרנית בכל מאפייניה: בתפישת ההמון, בהתרחבותו של הקודש כנגד החילון, בעליית המרכיב האקזיסטנציאליסטי ובגורמים רבים נוספים.

הבעש"ט וחוגו

רבים ממחקרי החסידות הראשונים של פדיה מוקדשים לבעש"ט, חוגו ותלמידיו, בהם היא דנה במיסטיקה של יש אקסטטית-שמאניסטית לבין מיסטיקה של אין.
פדיה עסקה בבעש"ט ובחוגו ובתחום הזה הקדישה מאמרים לפנומנולוגיה של הבעש"ט. היא ערכה דיון מתודולוגי ב"איגרת הקודש" – איגרת עליית הנשמה של הבעש"ט, שם היא מציגה את הבעש"ט כעומד בין קו התפר של העולם המיסטי והחברתי כתופעה דתית-תרבותית-מודרנית ייחודית.

התופעה החסידית

חלק אחר של מחקרי החסידות של פדיה נוגעים לשאלות המבניות העקרוניות של התופעה החסידית. כך למשל היא בודקת את ההתאמה בין שלוש הקונפיגורציות המרכזיות של החסידות: חברה, דת וכלכלה
ומראה שהחברה החסידית עולה תוך כדי תמורה במבנה הקהילתי. פדיה רואה את עליית החסידות כצומת של מפגש בין האליטה החברתית לבין ההמונים; זו גם הסיבה שהיא רואה את החסידות כחברה מודרניסטית וגם את השילוב הקיים בין התהליכים הכלכליים, החברתיים והדתיים המתקיים בה. היא רואה את התמסדות החסידות כמעבר מהדגשים של החבורה אל הדגם של החצר. במחקרים אלה היא משתמשת במושג הקומוניטס של ויקטור טרנר ובהבחנה שעורך מקס ובר בין כריזמה לבין השגרה.

רבי נחמן מברסלב

פדיה מרבה לעסוק בניתוח התאולוגיה והפואטיקה של רבי נחמן מברסלב ובזיקתו לבעש"ט.
היא עורכת השוואה בין רבי נחמן מברסלב לקפקא.
פדיה פותחת בהליכה אל הארמון בספרות ההיכלות וממשיכה במודל של הטירה אצל קפקא. היא משווה את רבי נחמן מברסלב לקפקא, כשקירות הטירה הפנימיים והחיצוניים הופכים להיות תודעתיים.

תפישת הזמן בחסידות

עיסוקה של פדיה בתפישת הזמן אותה הציגה במחקרי חוגי הזוהר והרמב"ן, ממשיך גם בחקר החסידות. היא מתייחסת למרכיב של תפישת עולם כללית ומדגישה את החשיבות של עליית האקסטזה והספיריטואליזציה החסידית לנוכח התהליכים המואצים של המהפכה התעשייתית, אותם ובר כינה בשם "הסרת הקסם מהעולם".
מבנים חדשים של קדושה שהביאה איתה החסידות מדגישים עוד יותר את הרגעי והעכשווי, שאף הוא כרוח המודרניזם.

הליכה מעבר לטראומה

בספר "הליכה מעבר לטראומה" פדיה בודקת את מבנה היסוד של הגלות ואת המוסד של "לעשות גלות" מנקודת המבט של הפרקטיקה של הגלות. היא מגדירה את הפרקטיקה של הגלות כהליכה.
פדיה מבחינה בין ההליכה של הרוצח קין לבין ההליכה של הפליט והקורבן. היא בודקת דפוסים של ענישה חברתית וענישה עצמית, מראה את הדומיננטיות של גירוש הפושע מחוץ לעיר ביהדות של ימי הביניים, שם הוא נידון להליכה מחוץ למרחב העירוני, שהיה חזות הכול באותה תקופה.
פדיה מבחינה בין acting out (הפגן) לבין working though (עיבוד הכאב). היא מעמידה את הריטואל כקטגוריה שמאפשרת מעבר הדרגתי מההפגן הקיצוני של הטראומה לכדי עיבודה. על רקע זה היא מאירה את טקסי הערות וההתגרשות של מקובלים בני דור שני ושלישי לגירוש ספרד ומעמידה אותם בהקשר הבין-דורי והקשר העברת הטראומה.
היא מבחינה בין ההליכה והענישה באירופה הנוצרית (אנגליה, צרפת וגרמניה), בהן פושעים ומומרים מוענשים בהליכה מחוץ לגבולות העיר; לבין עונשים בספרד הנוצרית, בה המיסטיקנים גזרו על עצמם הליכה מרצון.
בהמשך, פדיה מבחינה בין הוגים ויוצרים שרואים את ההליכה כפיזור וזריעה, לבין אלה שרואים את ההליכה כאיסוף. היא מקבילה בין אקט ההליכה לבין הפעולה של התודעה, בין ההליכה ברגליים לכתיבה בידיים. בפיזור ובאיסוף היא מאפיינת את הרמ"ק כאפוקליפסה, ומתייחסת לאר"י שמתאפיין בפרקטיקה של איסוף.

המודרניזם היהודי

פדיה מתארת את ההתאמות בין עליית העיר המודרנית לבין תחושת השיטוט וההמון, מבודלר ועד ולטר בנימין והמעבר מהעיר שממנו מגורשים החוצה, לבין העיר כמושג שכולא בתוכו (בהתכתבות עם תפיסת הכלא של פוקו) ועד המרחב שמתאדה.

מושג הטראומה ביהדות

פדיה מסתכלת על ההיסטוריה היהודית כטראומה ועוסקת בתאולוגיה של המשבר. גרשום שלום סבר כי גירוש ספרד הוא אירוע טראומטי בתולדות היהדות, שגם השפיע על תפישת הצמצום של האר"י. משה אידל התקיף תפישה זו בכמה מקומות.
פדיה חוזרת לדיון זה וטוענת שגירוש ספרד הוא טראומה היסטורית מרכזית בדברי ימי היהדות.
פדיה היא הראשונה שמכניסה לחקר המאה ה-16 את הרעיונות של טראומה והעברה בין-דורית, שהיו מופעלים בחקר השואה. באמצעות כלים אלה היא מנתחת את המקובלים של המאה ה-16.
בספרה "הליכה מעבר לטראומה" דנה פדיה ביהודי באירופה הנוצרית ובמוטיב היהודי הנודד - קיומו של הלך נצחי שחי לכל אורך ההיסטוריה.
פדיה מוסיפה לדיון ביהודי הנודד את ההקשר הכפול של ההליכה של קין ושל הבל, ההליכה של הרוצח והנרצח. היא מציגה את הדיאלוג הבין-דתי בין נוצרים ליהודים, כאשר הנוצרי מתאר את רוצח המשיח כקין ואילו היהודי מראה עצמו כהבל, כלומר הדיון המשיחי היהודי הוא הדיון שרואה את היהודי כצאצא של הבל ומראה את היצור המשיחי כקורבן או כרוצח, כתוצר הדדי של התרבות הנוצרית-יהודית.

מרחב ומקום: מסה על הלא-מודע התאולוגי-פוליטי

הספר מציע בדיקת עומק של דחפים, תמות וקונפיגורציות בתוך היהדות ומנסה להראות כיצד הם פועלים בתוך המרחב הישראלי המחולן לכאורה.
הספר מחולק לארבעה שערים:
בבסיס השער ראשון עומדת התזה שלפיה מקום נתפש בצורה שונה על ידי אנשים שונים. מקום עבור אדם הוא נגזרת של הצירוף בין שלושה מרחבים: הממשי, המדומיין והסימבולי. בכך יש יישום של מבנה מהתאוריה הלקאניאנית להקשרים חברתיים וגאוגרפיים. במרחב הרביעי המוצג בספר נחתכים הצירים של תפישות המקום והזהות - הוא המציאות, שהיא סוג של שדה התנגשות בין רבדים שונים על מקום.
בהתבסס על התאוריה הזו פדיה מנתחת התפרצויות טרוריסטיות, מבנים קולוניאליסטיים, את הגורמים לאביב העמים ואת המערב החילוני בעצמו כסוג של קולוניאליזם. התאוריה הזו מאפשרת לפדיה להסביר מרחבים חסרים כמו המרחב החסר של המזרחיות ובאופן כללי להסביר דיסוננס של מרחב ומקום של קבוצות שונות בתוך החברה הישראלית.
השער השני של הספר עוסק בפנומנולוגיה של האמונה בזיקה לאימהות ומשם מפתח את הדיון לשאלת הקשר בין מושג הקרדו בנצרות, תוך כדי דיאלוג עם עבודתה של ז'וליה קריסטבה.
כותרת השער השלישי היא "אבות ובנים". פדיה עורכת איפיון סוציולוגי-פנומנולוגי של הדת, זיקה בין אב לבן במבנים חברתיים ביהדות ומעמיד את המתח בין המוסד לבין הקומיוניטס, כאשר הנטייה היא לתאר את המיסטיקאים בתוך הדת כמבטאים את המבנה של הקומיוניטס והמבנה של בן האם, לעומת המבנה המוסדי שמייצג בן האב. פדיה עורכת דיאלוג עם כתביהם של ויקטור טרנר, קלוד לוי שטראוס, מקס ובר ואחרים.
על בסיס תאוריה זו היא מתארת כצורה של קומיונטס את החסידות ואת ראשוני החלוצים הציוניים שנמצאים ברצף של הבן המורד באב בתוקף היותו בן האם.
בשער הרביעי פדיה עורכת דיון בתפישות שונות במיסטיקה היהודית: תפישות תאורטיות במחקר של גרשום שלום, תפישות בתיאוסופיה היהודית בזיקה למיסטיקה ותפישות של המיסטיקאים עצמם. פדיה מתמקדת כמקרה בוחן בתפישה של חב"ד ומדגימה את האופן שבו צילו הגדול של הזמן מטיל על המקום, כתהליך הדרגתי שבו עיקרון האימננציה הופך בהדרגה ליצוגה של האדמה את האל.

מוזיקה

נעם בן זאב, הארץ:
"בבסיס התודעה העשירה של פדיה נמצאת המוסיקה. את הגבול בין העיסוק במוסיקה בביתה ובעולמה הפרטי לבין הפניית המבט החוצה והנחלת המוסיקה לציבור חצתה פדיה לפני כעשור. היה זה מהלך דרמטי שחולל שינוי סגנוני בזמר העברי, ויש המגדירים אותו כמהפכה."
בשנת 2003 הקימה פדיה את אנסמבל היונה להחייאת מוזיקה מיסטית וליטורגית מהמזרח, אנסמבל היונה היה פעיל עד לשנת 2010 ופדיה שימשה בו כמנהלת ומפיקה מוזיקלית. ההרכב הוזמן לפסטיבל המוזיקה יהודית בקרקוב. הזמר הראשי בהרכב הוא החזן יהודה עובדיה פדיה, אחיה של חביבה פדיה.
פדיה הייתה מהיוזמים והמפיקים של המופע "יהודה הלוי פינת אבן גבירול" שהתקיים בכ"ט בנובמבר 2004 בהיכל התרבות, תל אביב, בו השתתפו בין השאר מיכה שטרית וליאור אלמליח, שאנן סטריט, חוה אלברשטיין, קובי אוז, יונתן רזאל, אביתר בנאי, ברי סחרוף, רע מוכיח, ארז לב ארי, שי צברי, אהוד בנאי, מורין נהדר, שם טוב לוי, דוד ד'אור, אהובה עוזרי, מוש בן ארי ואנסמבל היונה; המופע הוקלט ונמכר בדיסק.
פדיה יזמה וניהלה מוזיקלית את הפקת האלבום "נג'ארה" ב־2013 ובו פיוטים נוסח מקובלי בגדד, ברוח טורקית סוּפית לפי טקסטים של הפייטן בן המאה ה-16 ר' ישראל נג'ארה. שיתפה פעולה בפרויקטים שונים עם המוזיקאים דיקלה, אביב גדג' וברי סחרוף.
הייתה חברה בוועדות ההיגוי של אתר "הזמנה לפיוט" (במכון ון ליר בצוותא עם מאיר בוזגלו), של פרויקט 'קהילות שרות' ושל פסטיבל השירה במטולה. העניקה ייעוץ אקדמי לתזמורת האנדלוסית.
פדיה יזמה את "הילולה לאם - אופרת רוק אוריינטלית", תפילת אשכבה לאמה
שהועלתה בפסטיבל ישראל, 2015. פדיה כתבה את המילים, את הלחן חיבר פרץ אליהו והעיבוד הוא של מארק אליהו, היצירה היא בסגנון מוזיקה קלאסית ערבית ורוק אוריינטלי. בהפקה השתתפו דיקלה, שי צברי, יהודית אנושי ויעל דקלבאום. הנגנים היו פרץ אליהו ובנו מארק אליהו, ולצידם משה ינקובסקי, עידן ערמוני ואסף תלמודי.
פדיה ערכה את הספר "הפיוט כצוהר תרבותי", שראה אור בהוצאת הקיבוץ המאוחד בשנת 2013. הפרק "הפיוט כחלום וכחלון: מרחבי זיכרון" שכתבה בספר מבהיר את מהותו של הפיוט.

פעילות ציבורית

פדיה יזמה פרויקט "זמן יהודי מלא"אנציקלופדיה מקוונת של יהודי ארצות האסלאם.
בשנים 2007–2011 כיהנה כיו"ר עמותת "רשימו" לסביבה רוחנית חומרית ויו"ר עמותת 'חזון פתיה', לשיקום נפגעות נפש דרך אומנויות, שהקימה אימה. הייתה פעילה בעמותת "עמך" לניצולי שואה ויועצת לפרויקט הביאנלה בחיפה.
ב-2013 התמודדה בבחירות למועצת העיר באר שבע, ברשימת מרץ כח לתושבים בעירייה בראשות יהודה אלוש.
בשנים 2013–2014 הייתה פדיה שותפה להקמת המרכז למצוינות Icore: "דעת המקום", פרי שיתוף של אוניברסיטת בן-גוריון והאוניברסיטה העברית. במסגרתו היא אחראית על שני פרויקטים מוזיקליים: 'זהות יהודית, מקום והנעדר' – מוזיקה חסידית מפולין, 'דרומית מזרחית' – חזנות בדרום הארץ.
ביולי 2014 יזמה את אירוע המוזיקה “מוזיקה מדברת שלום”, שהתקיים בבאר שבע. הפרויקט קרא להידברות בין ישראלים לפלסטינים ובין ישראלים לבין עצמם. חברו לה קואליציית “לבי במזרח” עם פרופ’ אבנר פיינגלרנט והמוזיקאי דויד פרץ. השתתפו בה המוזיקאים מארק אליהו, יאיר דלאל, רקפת אמסלם ופרץ אליהו וההרכב “קדמה”.
במהלך מבצע 'צוק איתן' פדיה יזמה את פרויקט "תיקון גבול", שהפך ל״תנועה הרוחנית לשלום״, תוך ניסיון ליצור סולידריות בין קבוצות שונות בחברה הישראלית.
חביבה פדיה חברה בפורום הרמס הבינלאומי (בשילוב עם בית הספר לדתות "אליה") לקידום שלום בעולם הנפגש מדי שנה במרקש. הפורום עוסק בעיבוד מסרים תאולוגיים לשפה רוחנית ואוניברסלית של סובלנות והכלה.
מכהנת כיו"ר המועצה לספריות ציבוריות בישראל מאז שנת 2016.
בדצמבר 2016 מינה אותה שר החינוך נפתלי בנט לחברת המועצה להשכלה גבוהה.

פובליציסטיקה, ביקורת אמנות ומזרחיות

מאז שנות התשעים פדיה כותבת מאמרים פובליציסטיים ומאמרים העוסקים במזרחיות, ביקורת חברה ואמנות בכתבי עת ובעיתונות היומית.
במאמר "העיר כטקסט והשוליים כקול - ההדרה מן הספר והניתוב אל הספר"
היא חוקרת את הפן המוזיקלי כמראה למזרחים ולאשכנזים בישראל. היא מתארת את הדיאלקטיקה בין הפריפריה בה נשמרים הזיכרון והקול האמיתי, לבין המרכז, אליו נוהרים הזמרים ומאבדים את קולם האמיתי בשל רצונם להתקבל על ידי הזרם המרכזי של המוזיקה. מאמריה הראשונים על שירה היו סוג של מניפסטים בנושא השירה המזרחית או המוזיקה המזרחית, למשל במאמר "הקול הגולה" בעיתון הארץ
תיארה את השיבה אל הזיכרון המודחק, אצל אשכנזים ואצל מזרחים שהם דור שלישי לעולים לישראל, כפי שהיא באה לידי ביטוי במוזיקה.
במאמרה "ההיסטוריה בוכה"
העוסק בתודעה המזרחית, היא טוענת שמושג ה”בכיינות" המתייג את המזרחי, כלומר מטרתו להשתיק את הבכי המהותי והאמיתי, אלא שייתכן כי זוהי מטרתו מלכתחילה. פדיה בוחנת ומפרקת את מרכיבי הביקורת על ה”בכיינות” של המזרחי לשני נושאים - האחד הוא המטאפורה של הבכי כאופן של תיוג סטריאוטיפי והפנומנולוגיה של הבכי במסגרת הדיסציפלינה של העצמי ורגשות במערב ובמזרח. הנושא המרכזי השני הוא בדיקה מחודשת את מושג ההיסטוריה של המזרח ושל יהדות ארצות האסלאם. כמו כן היא בודקת זאת בזיקה להאשמת היהודי כבכיין וכבעל היסטוריה של דמעות (היסטוריה לקרימוסה).
במאמרה "גלות הלב ואובדן הקול"
פדיה דוחה את התפישה השלילית של הגלות ורואה בה עושר שצריך לשאוב ממנו.
ב–2006 פירסמה בעיתון "הארץ" מאמר בשם "הגיע הזמן לומר 'אני' אחרת בשירה העברית".
פדיה הציעה לעזוב את ראיית האני האוניברסלי (האשכנזי והמערבי) מבית מדרשו של נתן זך וחבורתו כטריטוריה היחידה שבה מתחוללת שירה עברית "איכותית". פדיה ערכה הבחנה בין שירה רזה לשירה שמנה ושופעת. במאמר הזה איפיינה את השירה המזרחית כשירה שמחפשת את האנחנו, בהקשר המשפחתי והקהילתי ומתבטאת באמצעים פיגורטיביים ולא קונצפטואליים. פדיה ניסתה לשבור את ההבחנה בין שירה אוניברסלית לשירה האתנית. המאמר זכה לתהודה רבה.
פדיה כתבה מאמרים שונים על אמנות, שמרביתם עסקו באמנות המזרחית, בהם עשתה ניסיון להמשיג ולתת שפה ומקום לאמנות המזרחית בשדה הכללי של האמנות הישראלית ולנסות למקם אותה בשדה הרחב יותר של האמנות היהודית.
פדיה כתבה מאמרים שעסקו במתח שבין אמנות מזרחית לאמנות פלסטינית. במאמרה "שרטת הזהות: אמנות מזרחית – כרוניקה ופרובלמטיקה" טוענת פדיה שלפעמים זהות היא סוג של פצע.
השתתפה בסרטים התיעודיים: "אבן השתייה" בבימויה של טלי אוחיון,
"נוזלי חיים" בבימויו של פיני שץ,
"שפת אם" (כל הטרילוגיה) בבימויה של נורית אביב,
"מלאך מקומי" בבימויו של אודי אלוני, "ביאליק - מלך היהודים" בבימויו של יאיר קדר ו"שיר ידידות – ר' דוד בוזגלו" בבימויו של רפאל בלולו.