שלושת הצבעים: כחול

עלילת הסרט

ג'ולי, אשתו של מלחין מפורסם, נאלצת להתמודד עם מותם הפתאומי של בעלה ובתה בתאונת דרכים, שהיא עצמה שרדה. בעת השיקום בבית החולים, מנסה ג'ולי להתאבד, אך לא מסוגלת להשלים את המעשה. לאחר שהיא משתחררת מבית החולים, היא עוזבת את הבית בו התגוררה עם משפחתה, ועוברת לדירה חדשה בפריז, מבלי להודיע לאף אחד, כשהיא מותירה את כל רכושה מאחוריה, מלבד מנורה מעוטרת זכוכיות כחולות שהייתה שייכת, ככל הנראה לבתה הקטנה שנהרגה בתאונה.
ג'ולי מנסה לנתק את עצמה מזיכרונותיה ומכריה, כפי שמתבטא בשיחה שהיא מנהלת עם אמה, אשר סובלת ממחלת אלצהיימר ובטוחה שג'ולי היא אחותה. כמו כן, היא מנסה להפטר מטיוטה של יצירה מוזיקלית בלתי גמורה, שכתב בעלה לפני שנפטר (היצירה חוגגת את האחדות האירופית בתום המלחמה הקרה), מוטיבים מוזיקליים מיצירה זו, רודפים את ג'ולי במהלך הסרט.
על אף רצונה של ג'ולי להתבודד ולחיות חיים אנונימיים, החיים בפריז מאלצים אותה להתמודד עם אנשים שונים ודמויות מעברה, ובמיוחד עם אוליבייה, שהיה חבר שלה ושל בעלה, גם הוא מלחין מוזיקלי אשר סייע לבעלה עם יצירותיו. אוליבייה מצהיר בפני ג'ולי על אהבתו אליה, ומנסה להשלים את היצירה הבלתי גמורה של בעלה, כניסיון לעורר את ג'ולי ולהשיג ממנה תגובה רגשית. בהמשך מצטרפת אליו ג'ולי, והשניים משלימים יחד את היצירה.
כמו כן, נחשפת ג'ולי לעובדה שבעלה המנוח ניהל רומן מאחורי גבה. היא מוצאת את המאהבת של בעלה, ומגלה שהיא נושאת את התינוק שלו. ג'ולי מחליטה להעניק לה את ביתה הישן ומבקשת ממנה שתקרא לתינוק שיוולד על שם בעלה. גם הקשר הטעון עם המאהבת של בעלה, מעורר אותה רגשית וגובר בה הדחף להשלים, יחד עם אוליבייה את היצירה הבלתי גמורה של בעלה.
לקראת הסיום, מתנגנת ברקע היצירה הגמורה, ומופיעים זה אחר זה, האנשים אשר נקשרה אליהם והשפיעה עליהם בפעולותיה, ולבסוף מופיעה דמותה של ג'ולי כשהיא בוכה, לראשונה מאז תחילת הסרט.

סימבוליקה ופרשנות

המוזיקה בסרט מהווה מוטיב מרכזי כביטוי לעולמה הרגשי של ג'ולי, וליתר דיוק, ביטוי להתפרצות הרגש אל מול הניסיון שלה לבודד עצמה רגשית. לעיתים, נדמה שהמוזיקה מתפקדת כדיאלוג בין ג'ולי לדמויות אליהן היא נקשרת, או כדיאלוג פנימי שלה. לסימפוניה הבלתי גמורה שהשאיר בעלה, יש תפקיד נראטיבי וסמלי עמוק במהלך היצירה, אשר משקף את תהליך האבל וההבראה של ג'ולי.
בנוסף, מספר פעמים במהלך הסרט, ג'ולי נראית בבריכת שחייה. המים (המסמלים פעמים רבות רגש), מאפשרים לג'ולי לצלול במובן מסוים אל מתחת למציאות, אל המקומות הרגשיים שהיא מנסה להתחמק מהם, ולמצוא איזו נחמה במצב של ציפה (באחת הסצינות ג'ולי נראית במים בתנוחה עוברית).
אלמנט נוסף המעביר את מצבה הרגשי של ג'ולי, הוא הטלוויזיה, כאשר בפתיחת הסרט צופה ג'ולי בהלוויה של בעלה ובתה דרך מסך טלוויזיה, המדמה מעין מחיצה רגשית בינה ובין המציאות. שימוש נוסף בטלוויזיה מתקיים כאשר מבקרת ג'ולי את אמה, החולה במחלת אלצהיימר, וחייה בבידוד מוחלט מהעולם ומבני אדם, ומעבירה את הזמן בצפיה בטלוויזיה, אשר גם במקרה זה הנה רק ייצוג של המציאות ולא המציאות עצמה. נראה כי מצבה התודעתי-רגשי של אמה של ג'ולי הוא המצב אליו ג'ולי עלולה להגיע, ועם המצב התודעתי הזה היא מתעמתת במהלך הסרט. בנוסף, התמונות המוקרנות בטלוויזיה, הן של אנשים שמבצעים צניחה חופשית או באנג'י, מצב המדמה את הניסיון של ג'ולי להרפות מן החיים, ולפול. אך כמו בקפיצת הבאנג'י, גם ג'ולי קשורה בחוט אנושי אשר מושך אותה מעלה, ומציל אותה מאובדן.
הסרט מעלה שאלה לא פשוטה: אם אדם איבד את כל מה שיקר לו, את כל אשר אהב, האם יוכל להתחיל מחדש? האם הצורך שלנו כבני אדם ברגש ובקשר אנושי הוא דחף שניתן לגבור עליו? התשובה שהסרט נותן לשאלה זו, הוא שלא ניתן לגבור על צורך זה, ושהוא זה שיאפשר לנו להבריא.