google/wiki40b huggingface dataset:
מולי פיקון

ביוגרפיה


נולדה בשם מלכה (מרגרט) אופייקוּן (Opiekun), הבכורה משתי בנותיהם של קלרה לבית אוסטרוב ולואיס (לייב) אופייקון, שהתגוררו, כחלק ניכר מן המהגרים היהודים ממזרח אירופה, בלואר איסט סייד במנהטן. אמה, ילידת קייב, עבדה כתופרת, ואביה, יליד ורשה, היה חייט. כשהייתה בת שלוש עברה המשפחה לגור בפילדלפיה. בגיל חמש החלה מולי להופיע בערבי כשרונות צעירים וקטפה פרסים רבים. שם משפחתהּ (שפירושו בפולנית "מגן" או "משגיח") שונה בהמשך לפיקון.
בשנות העשרה לחייה השתתפה פיקון במופע וודוויל בשם "ארבע העונות", שאתו יצאה ב-1919 לסיבוב הופעות. כאשר הגיעו חברי המופע לבוסטון מצאו שהתיאטראות סגורים בשל מגפת שפעת. פיקון מצאה את דרכה לתיאטרון היידיש המקומי בחיפוש אחר עבודה, ושם פגשה את יעקב קאליך (קאלעך), מנהל בית הגרנד אופרה, שהעסיק אותה אצלו. השניים התחתנו ב-29 ביולי באותה שנה, והיו נשואים עד מותו מסרטן ב-1975. לבני הזוג לא היו ילדים.
הופעותיה בניו יורק סימנו אותה ככוכבת התיאטרון היידי בשדרה השנייה.
פיקון הופיעה בסרטי קולנוע רבים, החל בסרטי ראינוע. באחד הסרטים הראשונים שהופיע בהם, "מזרח ומערב" (1923), העוסק בהתנגשות עולם התרבות היהודי הישן עם זה החדש, גילמה פיקון יהודייה ילידת ארצות הברית הנוסעת עם אביה לבקר במולדתו גליציה. ב-1931 ייסדה בשדרה השנייה תיאטרון שנקרא לכבודה על שמה.
בסרטה המפורסם ביותר, "אידל מיטן פידל" (1936), מגלמת פיקון נערה יהודייה-פולנייה, היוצאת עם אביה האביון למצוא פרנסה כמוזיקאים נודדים. כדי להקל על דאגותיו של אביה, החרד למחשבה על הצרות העלולות להתרגש על בחורה צעירה הנודדת בדרכים, מתחפשת הבת לנער, וקוראת לעצמהּ "אידל".
ב-1971 השתתפה יחד עם חיים טופול בסרט כנר על הגג בתפקיד "ינטה". ב-1980 ביקרה בישראל והופיעה במסגרת שעה טובה עם מני פאר, בו דקלמה קטע יידי קצר אודות אובדן הכבוד במהלך הזיקנה, שבו אישה זקנה בבית אבות, נזכרת בגעגוע בילדותה ובצמתי האושר בחייה. 
פיקון נפטרה בגיל 94 ממחלת אלצהיימר, ונקברה בחלקת Yiddish Theatrical Alliance בבית הקברות מאונט הברון שבקווינס.
רחוב בליקר

רחוב בליקר (באנגלית: Bleecker Street) הוא רחוב בשכונת גריניץ' וילג' של רובע מנהטן בעיר ניו יורק. הרחוב מהווה כיום את מרכז חיי הלילה של שכונת גריניץ' וילג' ונחשב לאחד מאתרי הבילוי העיקריים באי מנהטן.
הרחוב מקשר את פארק כיכר אבינגדון (במפגש השדרה השמינית) ורחוב הדסון שבשכונת הווסט וילג', לאזור הבוורי שבשכונת האיסט וילג'.
הרחוב נקרא על שם אנתוני בליקר (1770–1827), עורך דין ומשורר שהיה חבר של וושינגטון אירווינג ושל ויליאם קאלן בריינט. חוותו של בליקר הייתה ממוקמת במקום בו עובר כיום הרחוב. בשנת 1808 העניקו בליקר ורעייתו את אדמות החווה במתנה לעיר ניו יורק, ובאזור שהוענק לעיר נבנה הרחוב.
לאחר סלילתו הגיע הרחוב רק עד השדרה השישית, בשנת 1829 הוארך הרחוב מערבה עד השדרה השמינית.
ברחוב ממוקם בניין באיארד-קונדיקט המהווה אתר היסטורי לאומי של ארצות הברית.
בית עיריית כפר סבא

היסטוריה

ב-1905–1906 הקימו המתיישבים הראשונים את הוועד של כפר סבא. הם הטילו מס של 100 פרנק על כל בעל נחלה, ובכסף בנו בשנת 1906 בניין אבנים, שזכה לכינוי "הח'אן". ממדיו של המבנה היו גדולים ויוצאי דופן לאותם זמנים. גודלו 30×10 מטר. בבניין היו חמישה חדרים גדולים שלושה מהם הוקדשו לבעלי חיים ומספוא, אחד למגורים של דרי המקום, ובחדר החמישי התגוררה המשפחה שניהלה את המקום. בנוסף החדר שימש גם כאכסניה לאורחים מזדמנים, ואף סיפקה להם תה ותבשיל חם. בעונות החקלאיות החמות התגוררו במבנה כ-40–50 איש. 
הבניין המוארך שימש לאחר מכן בעיקר כאורווה לבהמות, עם זאת היו בו גם שני חדרי מגורים. צורת יישוב ארעית זו נמשכה עד שנת 1912. ליד "הח'אן" נחפרה באר המים הראשונה בכפר סבא בשנת 1906, בעומק של 18 מטרים, הנמצאת כיום מאחורי בניין העירייה ("הח'אן"), ונשתלו עצי אקליפטוס על ידי יצחק שיינפיין. שניים מן העצים נותרו נטועים שם עד היום. 
ב-1912 אכן הוקמו שנים עשר הבתים הראשונים לאורך רחוב הרצל, ומסביב לרחוב מטעים. בניינים אלה כבר מופיעים במפה טורקית (שבה מופיע שמה של כפר סבא - בשם כסביה) ובמפה אנגלית (מצרים, 1917) גם בתצלום אוויר שנת 1918, שצולם על ידי הצבא הגרמני, אפשר להבחין בהצטלבות הרחובות הרצל וויצמן.
בית עיריית כפר סבא מופיע בסמל העיר כפר סבא, כי מבנה זה משקף את אופייה של העיר, כבית הראשון בכפר סבא המתחדשת. לצדו נטועים שני עצי אקליפטוס אשר ניטעו ב-1906. הסמל עוצב על ידי יעקב אבוקאי בשנת 1953.
הבניין נבחר להיות תחנה מספר שבע בשביל הראשונים כפר סבא.
ברוך פודולסקי

ביוגרפיה

פודולסקי נולד למשפחה יהודית במוסקבה בשנת 1940 בשם בוריס סמיונוביץ' (Борис Семёнович) פודולסקי. הוריו התעניינו בתרבות יהודית; שפת הדיבור העיקרית שלהם הייתה רוסית, אך הוא למד ממשפחתו גם יידיש ועברית. מגיל צעיר התעניין בפעילות ציונית, אך הציונות נרדפה בברית המועצות, ובגיל 18 הוא נעצר וישב חמש שנים במחנה מאסר במורדוביה. ב-1967 נאסר שוב לשנתיים. 
פודולסקי למד בשנים 1956–1958 באוניברסיטת המדינה במוסקבה את שפת ההינדי. בשנים 1964–1966 למד אנגלית במוסד לשפות זרות במוסקבה. בשנת 1971, אחרי שנים של סירוב, עלה לישראל. הוא סיים את לימודי התואר הראשון בבלשנות ובבלשנות שמית ב-1974 באוניברסיטת תל אביב, והמשיך ללימודי תואר שני בבלשנות שמית, אותם סיים ב-1976. במקביל החל להרצות בקורסים לבלשנות באוניברסיטה זו, החל מ-1973. את עבודת הדוקטור, אותה סיים ב-1985, כתב על תולדות הלשון האמהרית.
בשנות התשעים התפרסם בקרב העולים מברית המועצות כשהעביר שיעורי עברית בתחנת הרדיו רק"ע (מ-1992), והוציא מילון עברי־רוסי וספר דקדוק של השפה העברית ברוסית. כמו כן הוציא מילון אמהרי־עברי לשימוש העולים מאתיופיה.
פודולסקי לימד בלשנות שמית באוניברסיטת תל אביב עד סוף ימיו, ועסק בהכנת מהדורה חדשה ומורחבת של המילון העברי־רוסי. היה חבר מערכת כתב העת המדעי "Israel Oriental Studies".
תחומי המחקר והכתיבה שבהם עסק היו בלשנות השוואתית, מילונאות, אטימולוגיה, היסטוריה של הכתיבה, בלשנות נוסטרטית, מורפולוגיה ומורפו-פונולוגיה של שפות שמיות, ומבנה שפות כגון עברית מודרנית, הינדי, שפות סינו-טיבטיות ושפות האינדיאנים באמריקה.
פודולסקי התגורר בעיקר בעיר חולון. היה נשוי ללידה. נפטר ממחלת הסרטן בשנת 2011.
מיקרוסקופ אלקטרונים

מיקרוסקופ אלקטרונים או מיקרוסקופ אלקטרוני (באנגלית: Electron Microscope) הוא מיקרוסקופ המסוגל להגדיל עצמים קטנים במיוחד בכושר הפרדה גבוה על ידי שימוש באלקטרונים, כתחליף למקור אור במיקרוסקופים רגילים. מיקרוסקופ אלקטרונים מסוגל להגדיל את העצם הנבחן עד לפי 10,000,000 מגודלו המקורי.
אואן יאנג

אואן יאנג (באנגלית: Owen D. Young;‏
27 באוקטובר 1874 - 11 ביולי 1962), איש עסקים ותעשיין אמריקני, עורך דין ודיפלומט אשר ייצג את אמריקה בוועידת הפיצויים השנייה בשנת 1929 וגיבש את תוכנית פריסת חובות הפיצויים של גרמניה הידועה כתוכנית יאנג.
בשנת 1924 יאנג השתתף לצידו של צ'ארלס דוז בוועידה שהביאה להצגת תוכנית דוז.
בפברואר 1929 נשלח יאנג לשאת ולתת על הסדר פיצויים נוסף. הוועידה התכנסה בפריז וזו הפעם נבחר אואן יאנג לעמוד בראשה, כשהוא נושא ונותן עם נשיא הרייכסבנק הילמאר שאכט. במאי 1929 התפרסמה "תוכנית יאנג" - יאנג המליץ על הקטנה נוספת ומשמעותית של סכום הפיצויים, ולהסדר תשלומים נדיב שהשתרע עד לשנת 1988, בנוסף להסדרים פיסקלים ובנקאיים במשק הגרמני שנועדו לייצבו ולהעלותו על פסים של צמיחה כלכלית. תוכנית זו נדחתה על ידי הלאומנים הגרמנים ובראשם אלפרד הוגנברג והנאצים ובראשם אדולף היטלר, ואף הביאה לפרישתו של שאכט (שהיה נאצי קנאי) מן הרייכסבאנק, אך התקבלה על ידי הממשלה הגרמנית.
בסמוך לאחר קבלת התוכנית אירעו אירועים ששינו את התמונה לחלוטין. מותו של גוסטב שטרזמן אשר היה הכח המניע מאחורי המגעים שהביאו לתוכנית דוז ולתוכנית יאנג, ב-3 באוקטובר 1929 לווה ב-29 באוקטובר בקריסת הבורסה בארצות הברית שהביאה למשבר כלכלי עולמי. התוכנית עדיין התבצעה עד שנת 1931 עת נאלצה הממשלה הגרמנית להפסיק את התשלומים. במאמץ אחרון לסייע לרפובליקה הגרמנית הכריז הנשיא הרברט קלרק הובר על הפסקה זמנית בתשלומים, אך בשנת 1933 עם עליית הנאצים לשלטון הכריז היטלר כי גרמניה לא תשלם פיצויי מלחמה נוספים.
בשנת 1931 הוא המליץ לסנאט של ארצות הברית להגביר את הפיקוח של הפדרל ריזורב על הבנקים בארצות הברית. 
בין יתר פעילויותיו נמנה יאנג עם מייסדי חברת האלקטרוניקה האמריקנית RCA בשנת 1919 והיה יו"ר החברה עד לשנת 1933. בשנים 1922–1939 היה גם יו"ר חברת ג'נרל אלקטריק.
מבצע צלצל

רקע

בשנת 1981 בעקבות מספר ימי קרב ארטילרי בין כוחות אש"ף שבלבנון וצה"ל, בהם הופגזו יישובי הצפון. הרמטכ"ל, רפאל איתן, הורה לאלוף פיקוד הצפון, אביגדור בן גל, להיערך לביצוע פשיטה מדרום ל"מזרעת-אל-מצילה", כחמישה קילומטרים דרומית לשפך הזהרני בלבנון. יעד הפשיטה היה מפקדת מחבלים מארגון החזית העממית לשחרור פלסטין - המפקדה הכללית של אחמד ג'יבריל, אשר כלל מספר מבנים, אוהל ועמדות אש ואוייש על ידי כחמישה עשר מחבלים שהיו אמונים על הפעלת מחסום בציר נבטיה-זהרני.
הפעולה הוטלה על כוחות מחטיבת הצנחנים, עליה פיקד אל"ם יורם יאיר. כוחות הפשיטה התחלקו לשני צוותי-קרב: האחד, שמנה 54 לוחמים בפיקוד יאיר, אשר כלל כוח מסיירת צנחנים בפיקוד ישראל זיו, וכוח מפלחה"ן צנחנים בפיקוד אהרון זיו, והשני שמנה 27 לוחמים מגדוד 890 בפיקוד מפקד הגדוד, זאב זכרין. בעוד שהכוח בפיקוד יאיר יועד לפשוט על מחנה, תוכנן הכוח בפיקוד זכרין להציב מארב בקרבת הציר לרכבי מחבלים.

מהלך המבצע

הכוח הוטס במסוקי "יסעור" והונחת בקרבת היעד. במהלך התנועה ליעדים זיהה כוח הסיירת מחבל והרגו. בקרב שהתפתח נהרגו חמישה מחבלים. לכוח הפושט, בפיקוד יאיר, היו שבעה פצועים והרוג, קצין האג"ם החטיבתי יוסי טהר. בין הפצועים היה גם מפקד פלחה"ן צנחנים, אהרון זיו, ואת הפיקוד על כוח פלחה"ן נטל סגנו, עפר שלח. תחת אש עזה חולצו יאיר ואנשיו במסוקים מן השטח לאחר שהמשימה בוצעה במלואה והיעד הושמד. אחד המסוקים ספג פגיעה באחת מלהבי הרוטור של המסוק ופגיעות נוספות, אולם טייסי המסוק הצליחו להמשיך לטוס עד לשטח ישראל, שם נחת המסוק.

תוצאות המבצע

כוחות צה"ל הרגו חמישה מחבלים, פצעו מספר מחבלים נוספים והרסו את המבנים ביעד. לכוחות צה"ל היו הרוג ושבעה פצועים. לטייסי המסוקים אילן פרנק ובועז פלג הוענק צל"ש מפקד חיל האוויר על אומץ לבם. בסיכום המבצע הדגיש הרמטכ"ל רפול כי הכוח ביצע את המשימה בשלמות.
בריומאים

מחזור חיים

לנימפה רגליים קדמיות קצרות, מחושים גדולים וזימים משני צדי הבטן לצורך נשימה במים. הן חיות במשך חודשים ספורים עד שנים ספורות, במהלכן הן משילות את עורן בין עשרים לשלושים פעמים. הגלגול נעשה במים מתוקים, והנימפה יוצאת מהמים ליבשה או שהיא צפה על פני המים. תהליך הפיכת הטרום בוגר לבוגר הוא מהיר למדי ויכול להתרחש תוך מספר דקות. לבוגרים עיניים מפותחות וגפי פה מנוונים. חייהם הבוגרים קצרים ביותר עקב אי יכולתם להזין את עצמם. הבריומאים מעופפים בקבוצות. הביצים מוטלות למים תוך כדי תעופה.]
אזקיאל בייזי

קריירת מועדונים

בייזי גדל באקדמיית הנוער אמה נטוק, ולקראת עונת 2013/2014 עבר לאקווה יונייטד מליגת העל הניגרית. לאחר עונה אחת באקווה יונייטד עבר בייזי לאנימבה, גם היא מליגת העל הניגרית. בעונת 2014/2015 זכה בייזי עם המועדון באליפות ניגריה, ונבחר לשחקן העונה של המועדון.
ב-31 בינואר 2017 הושאל לברצלונה ב', קבוצת המילואים של ברצלונה, המשחקת בליגה הספרדית השלישית, עם אפשרות רכישה בתום ההשאלה.

קריירה בינלאומית

ב-17 בנובמבר 2015 ערך בייזי את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ניגריה, כשהחליף את סולימאן עבדולהי בדקה ה-83 בניצחון 2-0 על נבחרת סווזילנד במסגרת מוקדמות מונדיאל 2018.
אנציקלופדיה של הרעיונות

אודות האנציקלופדיה

האנציקלופדיה מציעה התבוננות בינתחומית בסוגיות מפתח בתרבות, תוך שהיא קושרת בין רעיונות פילוסופיים לבין יישומם בחיי היומיום, בממשק שבין מחשבה, חברה ותקשורת. ערכים לדוגמה: אוריינטליזם, אקסטרים, ארבע על ארבע (ג'יפ), באוהאוס, גבריות חדשה, גוף נטול איברים, טכנו, טקסטואליות, לאומיות/פוסט-לאומיות, לאס וגאס, מאזוכיזם, פאניקה מוסרית, סאונדבייט, קומיקס, קפיטליזם, ראפ, שיבוש תרבות.

מטרות ואופן כתיבה

המחברים פרשו את מטרותיהם ואופן הכתיבה בפתח הדבר של האנציקלופדיה:
"בעידן של טכנולוגיה מואצת ומסחור שיטתי היה המידע לחזות הכול; זמינותו עלתה בחשיבותה לעיתים על איכותו, היקפו – על מקורו. בספר זה אנו מבקשים להתמודד עם סוגיית המידע והידע בימינו. הידע, בניגוד למידע, הוא תמיד משימה פרשנית. אנו מתמקדים אפוא בפרשנות של טקסטים מרכזיים בתרבות, טקסטים המשפיעים על חיינו ועל אופני חשיבתנו בעת הזאת."
האנציקלופדיה מציגה כתיבה מרובת הקשרים עם דגש על ההקשר הישראלי. תוך נקיטת עמדה בקשר לסוגיות שונות שקיים לגביהן פולמוס תרבותי.
המחברים מספרים על המבדיל לדעתם בין מפעלם לאנציקלופדיות אחרות:
"ידע לדידנו הוא הליך יותר מאשר תוצאה; זהו משא ומתן על אופיו של הריבוי הנחשף בתרבות... ואולם בעוד המבט האנציקלופדי מציע בדרך כלל תמצית של הידע המקובל בתחום מסוים, רק לעתים נדירות מתקיים דיון באופני ההפקה וההתקבלות של הידע ובאופני הפעולה ההיסטוריים שלו בתוך פרקטיקות של התרבות."
נעל הזהב הבלגית

נעל הזהב הבלגית (בהולנדית: Gouden Schoen, בצרפתית: Soulier d'Or) הוא פרס המוענק על בסיס שנתי לכדורגלן הטוב ביותר באותה השנה בליגת העל הבלגית. הפרס מוענק בתחילתה של כל שנה אזרחית, ומוענק בחסות העיתון הבלגי Het Laatste Nieuws. הפרס מחולק החל משנת 1954.
הוכה בפרס נבחר על ידי משאל בין עיתונאים ואנשי כדורגל בולטים בבלגיה. המצביעים מתבקשים לבחור עבור השחקן המצטיין בחצי העונה השני של העונה החולפת, ובחציה הראשון של העונה הנוכחית. כתוצאה מכך, הזוכה יכול לקבל את כל קולותיו עבור חצי עונה בלבד, כך למשל אם הצטרף/עזב את הליגה הבלגית בסיום העונה, או לקבל קולות עבור הופעותיו בשתי קבוצות שונות.
פול ון הימסט הוא שיאן הזכיות בפרס, עם ארבע זכיות, בין 1960 ל-1974. יאן קולמנס ווילפריד ון מואר זכו בתואר שלוש פעמים כל אחד. הזר הראשון לזכות בתואר היה יוהאן בוסקאמפ ההולנדי שזכה בתואר ב-1975. פאר זטרברג השוודי ומבארק בוסופה המרוקאי הם הזרים היחידים שזכו בתואר יותר מפעם אחת. בשנת 2011 היה מתיאס סוארס הארגנטינאי לדרום אמריקאי הראשון שזוכה בתואר.
בשנת 2016 חולק לראשונה במקביל פרס נעל הזהב לכדורגלנית המצטיינת של השנה, והזוכה הראשונה בתואר הייתה טסה וולארט.
מרשל אוויר ראשי

מרשל אוויר ראשי היא דרגת הקצונה השנייה הגבוהה ביותר בחיל האוויר המלכותי. מאז 1963 מוענקת דרגה זו (למעט חריג בודד) למפקדי חיל האוויר המלכותי. דרגה זו נמצאת בשימוש גם בחילות אוויר נוספים אשר קשורים היסטורית לחבר העמים הבריטי. 
דרגת מרשל אוויר ראשי מקבילה לדרגת גנרל בזרועות אחרות ובצבאות אחרים ודרגת נאט"ו OF-9.
גלי כבידה

גל כבידה (להלן גרסאות שונות למונח) הוא הפרעה של עקמומיות במרחב־זמן, המתפשטת במרחב. גלי כבידה הם מונח של תורת היחסות הכללית של אלברט איינשטיין, והתפשטותם מתוארת על ידי משוואות איינשטיין. איינשטיין הסיק את קיומם עם פיתוח תורת היחסות הכללית במאמרים מ־1916 ו־1918, אך סבר שהם יהיו חלשים מכדי להמדד אי פעם. עדות עקיפה לקיומם התקבלה ב־1974 (להלן). בפברואר 2016 הכריזו מדענים אמריקאים על תגלית גלי הכבידה שהן ראיות מבוססות לקיומם של גלי כבידה ביקום. נכון ליוני 2017, התגלו גלי כבידה בשלושה אירועים שונים.

גרסאות שונות למונח

המונח גלי כבידה שימש בעבר בעיקר לתיאור גלים משטחיים על פני נוזל בהשפעת כוח הכבידה - אדוות, תופעה לא־יחסותית, המכונה באנגלית Gravity Wave. המונח האנגלי לגלים במרחב הזמן־חלל המתוארים בתורת היחסות הכללית הוא Gravitational Wave, שיש לתרגם גלים כבידתיים או גלים גרביטציוניים (או קרינה כבידתית או קרינה גרביטציונית). אף על פי כן, המונח גלי כבידה נפוץ גם לתיאור תופעה זו.

eLISA

בפרויקט LISA המקורי (ראשי תיבות של  Laser Interferometer Space Antenna) שהיה משותף לNASA ולסוכנות החלל האירופית תוכננה הצבת אינטרפרומטר חללי במערך שהיה אמור להיות מורכב משלוש חלליות נושאות לייזרים וגלאים, במבנה משולש כשהמרחק ביניהן עומד על כ־2.5 מיליון ק"מ לשם יצירת אינטרפרומטר ענק שאורך זרועותיו בהתאם. הפרויקט בוטל עם הודעתה של NASA באפריל 2011 על פרישתה מהפרויקט מסיבות תקציביות. עקב כך נערכה סוכנות החלל האירופית לפרויקט חדש וצנוע יותר המכונה eLISA (ראשי תיבות של Evolved Laser Interferometer Space Antenna), הגשושית שוגרה בהצלחה ב־2015, והשלימה משימות המחקר במהלך שנת 2016. ביוני 2017 לאחר שפורסם כי תוצאות המשימה עלו על המצופה אושרה תוכנית LISA המקורית ליציאה למכרזים ראשוניים ונקבע יעד לעשור 2030 להפעלת מצפה גלי כבידה בחלל.

Einstein@Home

פרויקט Einstein@Home משתמש בטכנולוגיית חישוב מבוזר קהילתי בשם (Berkeley Open Infrastructure for Network Computing (BOINC. הפרויקט מחפש גלי כבידה שמקורם בפולסרים באמצעות סקירת מידע שנאסף בעבר בפרויקט LIGO.

עדויות עקיפות לקיומם של גלי כבידה

עדות בלתי ישירה לקיומם של גלי כבידה התקבלה ב־1974 מתוך זיהוי עליה בתדירות הסיבוב של צמד כוכבי נייטרונים, דבר היכול להעיד על מערכת המאבדת אנרגיה באמצעות פליטתה כגלי כבידה. על תגלית זו זכו בפרס נובל ראסל הולס וג'וזף טיילור ב־1993.
במרץ 2014 פורסמו תוצאות מדידות של הטלסקופ BICEP  העשויות להצביע בעקיפין על קיומם של גלי כבידה בשלב התפיחה של המפץ הגדול. אחר בדיקה מחודשת של התוצאות פורסם באוקטובר 2014 כי ככל הנראה נפלו טעויות בהערכת הממצאים, וכי לא ניתן לייחס למדידות אלו את קיומם של גלי כבידה בשלב התפיחה של המפץ הגדול. הבהרה של מהות הממצאים התפרסמה על ידי צוות לוויין החלל האירופאי Planck באוקטובר 2014.
אהבותיה של שלמבו

עלילה

הסרט עוקב אחר מהלכה של מלחמת שכירי החרב. מלחמה זו פרצה כאשר בעקבות המלחמה הפונית הראשונה, נותרו עשרות אלפי שכירי חרב אשר לחמו בצבא קרתגו ללא תעסוקה. ממשלת קרתגו סרבה לשלם להם את שכרם, ובתגובה הם התמרדו. הסרט מתמקד במנהיג המרד, מאתוס, אשר מתאהב בשלמבו, בתו של המצביא הקרתגי חמילקרת ברקה. כדי להעלות את המורל של אנשיו, וגם כדי לראות את שלמבו שוב, מאתוס מתגנב לקרתגו וגונב צעיף המקודש לאלה תנית. כדי להחזיר את הצעיף, נאלצת שלמבו להגיע אל מחנה המורדים ולתנות אהבים עם מאתוס. לאחר מכן מובסים המורדים בידי חמילקרת, אשר מעניק את ידה של בתו למצביא הנומידי נארוואס. מאתוס מוצא להורג בעינויים ברחובות קרתגו, ורק כעת מבינה שלמבו שגם היא אוהבת אותו.
זלמן רזומני

קורות חיים

רזומני נולד בניקולאייב (אז באימפריה הרוסית) והפך לחזן בגיל 19. לאחר מילוי משרה בקישינב, עבר לאודסה לשארית חייו. כדמות ססגונית, היה לרזומני קול טנור עם יכולת אלתור יוצאת דופן. 
בין השאר, היה רזומני מורה של החזן הנודע דוד משה שטיינברג שהיה לימים החזן של בית הכנסת הגדול באודסה. רזומני שימש כחזן אורח בקהילות רבות והופיע בקונצרטים בכל רחבי מזרח אירופה, צבר לעצמו קהל מעריצים גדול והפך לאגדה עוד בחייו. הביצוע שלו לאל מלא רחמים בעקבות פרעות קישינב הפך לנכס צאן ברזל בליטורגיה החזנית המזרח אירופאית.
אוסף של רצ'יטטיבים מפרי עטו בשם שירי רזומני יצא לאור על ידי ס. אלמאן בשנת 1930.
הגדרת תוכן תרבותי חופשי

Definition of Free Cultural Works (תרגום מאנגלית: "הגדרת תוכן תרבותי חופשי") היא הגדרת תוכן חופשי כפי שהוצגה על ידי אריק מולר‏, ומפורסמת באתר freedomdefined.org‏.
הטיוטה הראשונה ל"הגדרת התוכן התרבותי החופשי" יצאה לאור ב-3 באפריל 2006‏, ובין המסייעים למיזם היו ריצ'רד סטולמן, לורנס לסיג, אנג'לה ביסלי, ואחרים‏. גרסה 1.0 ו-1.1 נכתבו במקור בשפה האנגלית ותורגמו למספר שפות נוספות‏.
"הגדרת התוכן התרבותי החופשי" נמצא בשימוש קרן ויקימדיה‏. בשנת 2008 הוגדרו הרישיונות ייחוס, וייחוס שיתוף זהה, של Creative Commons, כמאושרים בתור תוכן תרבותי חופשי‏, בהמשך ויקיפדיה עברה להשתמש ברישיון ייחוס שיתוף זהה של Creative Commons.
אבלי ציון

המונח אבלי ציון הוא כינוי לחוגים מבין היהודים הקראים בימי הביניים שהתאבלו על החורבן, הרבו במנהגי אבלות ובצומות. מרבית אבלי ציון התגוררו בירושלים ועיקר פעילותם הייתה בערך בין השנים 850–1099. אבלי ציון מכונים גם בשם עדת השושנים. 
לפי הסברו של סלמון בן ירוחם, הרעיון מאחורי השם "עדת השושנים" נוגע לגאולה המתקרבת. הופעת השושנים מבשרת את תום החורף, ואילו הופעת הצדיקים, המשולים לשושנים, עתידה לסמל את קץ הגלות. במילה "שושנים" יש גם התרסה כנגד הרבניים, שתוארו כ"קוצים".
יהודים שמתאבלים על חורבן בית המקדש השני בירושלים נזכרים החל מחורבנו, אולם המונח "אבלי ציון" מופיע לראשונה במחצית הראשונה של המאה התשיעית. דניאל אלקומיסי, מחברו של החיבור הרעיוני המרכזי של התנועה, טען שהחורבן גרם לביטול סדרי עולם: "ויעש את העולם כנעזב ללא שופט ובלא אורים ולא מבקש". הוא קרא "לבוא אל ירושלים ולעמוד בתוכה תמיד לפניו באבל ובצום ובכי ומספד... ולא יאמר איך אלך אל ירושלים מפחד שודדים וגנבים ומאין מחיה בירושלים".

היחסים בין אבלי ציון לרבניים בארץ ישראל

יחסים קשים שררו במאה ה-10 בין הרבניים לבין קראי ירושלים, שכונו על ידם "עדת הצולעים", על שם השכונה בה ישבו "צלע האלף". מדי שנה במהלך סוכות הכריזו הרבניים על החרמת הקראים, בטקס שנערך בהר הזיתים. בסופו של דבר התערבו השלטונות כדי למנוע נוהג זה. באגרתו של רב שרירא גאון הוא אף מאשים את הקראים ברצח רבניים.
כוחם של הקראים בארץ היה רב ועלה על זה של הרבניים, עד כדי כך שכאשר חל שיפור מה ביחסיהם עם הרבניים, במאה ה-11 דעתם נשמעה לגבי מינויים בישיבה הרבנית בירושלים. השיפור ביחסים מתבטא גם בהבטחה שניתנה לגבי כתר ארם צובא. הרבניים קיבלו הבטחה מהקראים, שיוכלו לחזות בכתב יד זה כל אימת שיחפצו.

היחס לאסלאם

יחסם של בני עדת השושנים לאסלאם היה מורכב. מצד אחד, היו להם מהלכים בקרב השלטונות, שביכרו אותם על פני הרבניים. הם חשו הכרת טוב לשליטים המוסלמיים על שפתחו את שערי ירושלים לפניהם. לאסלאם רחשו אהדה גם מסיבות תאולוגיות, כמו כותבים רבניים רבים הם ביכרו את אמונת הייחוד המוסלמית על השילוש הנוצרי. מצד שני, הם קיוו למפלתה הקרובה של דת האסלאם, שתבשר את בואו של המשיח, וידעו להצביע גם על השעבוד והדיכוי שהיא מפעילה כלפי הכופרים בה.

שלהי תקופת אבלי ציון

במאה ה-11 ננטשה במידה רבה הסגפנות שאפיינה את קראי ירושלים, מנהג ההימנעות מאכילת בשר נפסק, והם, שכנראה במשך הדורות היו עניים יותר מהרבניים, החלו לבקש את ההצלחה בעסקים ובמסחר.
אחרי כמעט מאתיים שנה של פעילות, שהיו "תור הזהב" של הקראות לדורותיה, עזבו הנשיאים הקראים האחרונים את ירושלים לטובת מצרים בסביבות שנת 1050. ב-1073 כבשו הטורקמנים את העיר והחלו גלי נדידה ממנה. ב-1099 הגיעו הצלבנים לירושלים, רצחו והשמידו כליל את היישוב היהודי בעיר. הקהילה הקראית במצרים עשתה מאמץ לפדות את אלו מהקראים שנשבו בידי הצלבנים.
ידועה פעילות של אבלי ציון מחוץ לירושלים ולאחר כיבוש ירושלים על ידי הצלבנים. מבין החכמים המפורסמים שנימנו על אבלי ציון לאחר כיבוש ירושלים היו החכם טוביה בן משה המעתיק 'האבל' והחכם יהודה בן אליהו הדסי 'האבל', בעל ספר "אשכל הכפר".
פאיאליט

שימושים

בשל נקודת ההיתוך הגבוהה של הפאיאליט נעשה לעיתים שימוש בו בלבנים חסינות אש, וכחול לטש. גבישי פאיאליט, כמו מינרלים אחרים, נמכרים בחנויות לאספנים.

מקור ותפוצה

הפאיאליט הוא מרכיב נפוץ בסלעי יסוד אולטרה-מאפיים כדוגמת אובסידיאן, ריוליט, טרכיט, פונוליט ובמחדרים של סיאניט שם הוא מצוי בלוויית מינרלים מקבוצת האמפיבול. בשל נקודת ההתכה הגבוה של האוליבין הוא המינרל הראשון המתגבש ראשון בשורת בואן, תחילה הפורסטריט ואחריו הפאיאליט. הפאיאליט מצוי גם בסלעים מותמרים של סלעים עשירים בברזל שעברו התמרה בחום בינוני. פאיאליט הוא מרכיב ראשי ב"תצורות ברזל מפוספס" שעברה התמרה. מקור נוסף לפאיאיליט הם מטאוריטים של ברזל וניקל שבהם יש דבישים גדולים של פאיאליט התופשים לעיתים 50% מנפח המטאוריט.
בלחצים נמוכים הפאיאליט יציב בנוכחות קוורץ, לעומת זאת אוליבין המכיל מגנזיום אינו יציב, בשל התגובה אוליבין + קוורץ = אורתופירוקסן. ברזל מייצב את הצמד אוליבין + קוורץ. ניתן לחשב את המגבלות על הלחצים בהם נוצרת התערובת אוליבין + קוורץ על סמך התלות בהרכב האוליבין.
פאיאליט יכול גם להגיב עם חמצן על מנת ליצור מגנטיט + קוורץ. שלושת המינרלים ביחד יוצרים את מאגר החמצן הקרוי "FMQ" (ראשי תיבות של פאיאליט, מגנטיט וקוורץ). בתגובה כימית זו נעשה שימוש בניסויי מעבדה על מנת לשלוט על פונקציית המצב החולף (fugacity) של החמצן. ניתן גם לעשות שימוש בתגובה זו על מנת לחשב את פונקציית המצב החולף של חמצן כפי שהוא נמדד במקבצים של מינרלים בתהליכי התמרה וביצירת סלעי יסוד.
פאיאליט טהור הוא מינרל נדיר למדי. מקומות לדוגמה בהם ניתן למצוא את המינרל כוללים את מונטה סומה שסמוך להר הגעש וזוב שבמחוז קמפניה, שבאיטליה; מסביב לברוקן (Brocken) בהרי ההארץ בגרמניה; רפטסונד (Raftsund) שבנורווגיה; במחדרים של סאקרגארד (Skaergaard) ואילימאוסק (Ilimaussaq) בגרינלנד; בסטרלינג היל שבניו ג'רזי, באזור כיפת סנט פיטר (St. Peters Dom ) בסמוך לפסגת פייק (Pikes Peak) בקולורדו, ובצוק אובסידיאן (Obsidian Cliff) בפארק הלאומי ילוסטון בויומינג שבארצות הברית.
בישראל ניתן למצוא פאיאליט בתצורת חתרורים (למשל בבקעת חתרורים מזרחית לערד).
שבטי קייס וימן

המונח שבטי קַיְיס (قيس) ויַמַן (يمن) מגדירים פיצול היסטורי ומסורתי בין שתי קבוצות חמולות בלבנט בכלל ובארץ ישראל בפרט. ראשיתו של הפיצול בנדודי העמים שליוו את הכיבוש הערבי של ארץ ישראל במאה ה-7 וסופו הרשמי בצו של האימפריה העות'מאנית משנת 1856. עם זאת, הפיצול ממשיך לתת את אותותיו גם במאה ה-20 וביישובים ערביים רבים ניתן להבחין עד היום בשכונות נפרדות לחמולות בני קייס וחמולות בני ימן. השיוך של חמולה מסוימת לאחד משני השבטים מבוסס על מסורת ועל פולקלור יותר מאשר על עובדות היסטוריות, אך הוא משפיע באופן עמוק על תודעת הנאמנות השבטית שהיא מעל שיקולי אידאולוגיה ותפיסה דתית וכן על מנהגים, מסורות, פריטי לבוש וכדומה. הפיצול חוצה את כל החלוקות האחרות בציבור הערבי וקיים בקרב ערבים נוצרים, מוסלמים ודרוזים. לא פעם הגיע הפיצול לכדי שפיכות דמים בין שתי הקבוצות.

היסטוריה

מקורו של שבט ימן מדרום חצי האי ערב, באזור תימן. שם נוסף הוא בני-כַּלבּ, על שם האב-המייסד של השבט. 
שבט קייס (הנקרא כך לפי האב המייסד שלו) הוא השבט ה"צפוני", ומקורו נתון בסימן שאלה. יש תאוריות לפיהן בני השבט נדדו כבר טרום התקופה המוסלמית ממסופוטמיה לכיוון סוריה, לבנון וארץ ישראל ולפיכך בני הדרום הם שבט פולש. מאידך, קיימת סברה שגם מקורו של שבט קייס הוא בחצי האי ערב, לפי טענה זו נדדו שני השבטים יחד, אך שבט ימן החזק השתלט על שטחים בדרום הארץ הנושבת, בעוד שבט קייס החלש יותר נאלץ להמשיך ולנדוד צפונה. החוקר הראשון שחקר את הנושא היה יוליוס ולהאוזן.
העדויות הראשונות לתפקודם של השבטים כסיעות יריבות מגיע מתקופת שלטון בית אומיה, בעיקר בתקופת מועאויה הראשון ומרואן הראשון. כל שבט תמך בח'ליף אחר או בשליט מקומי אחר והם קיימו מאבקי כוח ומלחמות בלתי פוסקות אלו באלו. היריבות המשיכה גם בין שתי קבוצות לוחמים, אחת מכל שבט, שהגיעו מסוריה לכיבוש אל-אנדלוס (דרום ספרד).
הפילוג בין שתי הקבוצות נמשך לאורך השנים, כאשר גלי מהגרים ערבים חדשים לתחומי הארץ כורתים בריתות עם אחת משתי הקבוצות ומשמרים על ידי כך את המבנה השבטי. ההשתייכות השבטית הגדירה עמדות פוליטיות ועמדה ביסוד סכסוכים ומחלוקות שגררו עימותי דמים ואף גרמו לפיצול מקומות יישוב.
בשנת 1711 התחולל קרב עין-דארה בין דרוזים משני השבטים שישבו בהר הלבנון. בקרב (המכונה בפי הדרוזים הימנים "טבח") גברו הדרוזים הקייסים על הדרוזים הימנים והכריחו אותם לנדוד אל אזור החורן הצחיח ("הר הדרוזים"). הדבר הביא בהדרגה לדלדול האוכלוסייה הדרוזית באזור דרום הר-הלבנון.
במהלך הלחימה בארץ ישראל הוקמה מצודה בכפר ראס כרכר שנשמרה עד היום.
גם לאחר שהוצא, במסגרת הטנזימאט, ב-1856 צו שלטוני המחייב את ערביי האזור לחדול ממלחמות בין-שבטיות בין יישובים ובתוכם, נותרו סימנים מובהקים למחלוקת. אחד מהם הוא היריבות המרה בין המג'ליסיון והמעארדיון ("החוסיינים והנשאשיבים") בעת התגבשות המפלגות הלאומיות הערביות בשנות ה-30 של המאה ה-20.