ממלכת לאון

רקע

העיר לאון נוסדה על ידי הלגיון הרומי השביעי (בדרך כלל נכתב Legio Septima Gemina, בעברית - לגיון התאום השביעי). היה זה מקום המפקדה של הלגיון בתקופת האימפריה המאוחרת וכן היה זה מרכז למסחר בזהב אשר נכרה באזור לאס מדולאס הקרוב. ב-540 נכבשה העיר על ידי המלך הוויזיגותי-אריאני ליובגילד, אשר לא הפריע לאוכלוסייה הקתולית נוצרית המבוססת זה מכבר. ב-717 נפלה לאון שוב, לידי המורים. לאון הייתה מהערים הראשונות שנכבשו מחדש ברקונקיסטה הנוצרית של חצי האי האיברי, והפכה לחלק מממלכת אסטוריאס ב-742.
לאון הייתה עיירה קטנה בזמן הזה, אך כאחת הערים הרומיות לשעבר בממלכת אסטוריאס, הייתה בעלת חשיבות. במהלך התקופה הוויזיגותית שימשה העיר מושב ההגמון, ושילוב העיר לתוך ממלכת אסטוריאס הביא לגיטימיות למלכי אסטוריאס אשר ביקשו להנהיג כנסייה איברית מאוחדת בתקופה שבה רובו של חצי האי האיברי היה תחת שלטון מוסלמי.

המאה ה-9–10: הייסוד

לאון נוצרה כממלכה נפרדת כאשר המלך האסטורי, אלפונסו "הגדול", חילק את ממלכתו בין שלושת בניו. לאון ניתנה לגרסיה הראשון. יורשו היה אורדוניו השני, מלך לאון (914-924) שהעביר את בירת ממלכת אסטוריאס ללאון.
אורדוניו השני, מלך לאון היה גם מנהיג צבאי אשר הנהיג משלחות צבאיות מלאון דרומה לסביליה, קורדובה, וגוודלחרה, בליבה של הטריטוריה המוסלמית.
לאחר מספר שנים של מלחמות אזרחים בתקופת שלטונם של פרואלה השנייה, אלפונסו פרוילאס ואלפונסו הרביעי; בשנת 931 עלה רמירו השני לכס המלוכה, והביא יציבות לממלכה. כמפקד צבאי נועז אשר הביס את המוסלמים בשטחיהם שלהם, משלחותיו הצבאיות הביאו לכך שעמק הדוארו הפך לשטח הפקר בין הממלכות הנוצריות בצפון והממלכות המוסלמיות בחצי האי האיברי. רמירו השני אשר כונה "השטן" על ידי אויביו המוסלמים בשל כושרו הצבאי, הנהיג את הכוחות הלאונזים בכיבוש מדריד, וכיבוש הפרובינציה של טולדו, בליבה של החליפות של קורדובה.
במקביל להתקדמותם של הכוחות הלאונזים היה תהליך אשר נקרא רֶפּוֹבְּלַאסְיוֹן, אשר כלל איכלוס מחדש של אזור המֶסֶטַה באנשים מגליסיה ובמיוחד מאסטוריאס ולאון. הגירה זו של אנשים לאונזים השפיעה בצורה עמוקה על השפה הלאונזית. במהלך תקופת הרֶפּוֹבְּלַאסְיוֹן נוצרה צורת אמנות חדשה בשם האמנות המוסערבית. אמנות מוסערבית היא ערבוב של יסודות ויזיגותים, קלטים, מוסלמים וביזנטים. דוגמאות נכבדות לאמנות זו הם הכנסיות הלאונזיות בסן מיגל דה אסקאלדה, וסנטיאגו דה פניאלבה.
במהלך המאה ה-10, ממלכת לאון התפשטה דרומה ומזרחה, ובכך הבטיחה את הטריטוריה שתוודע בשם רוזנות בורגוס. מבוצרת עם מספר מבצרים בורגוס נשארה בתוך לאון עד לשנות ה-930, כאשר הרוזן פרנאן השני מקסטיליה החל במערכה להרחיב את בורגוס ולהפוך אותה לעצמאית ולניתנת להורשה מאב לבן. הוא לקח לעצמו את התואר רוזן קסטיליה כהתייחסות למבצרים (castillos בספרדית) הרבים באזור (מסביב לבורגוס), והמשיך להרחיב את אזורו על חשבונה של לאון על ידי כריתת ברית עם חליפות קורדובה, עד 966 לספירת הנוצרים, אז הוא הובס בידי סנצ'ו הראשון, מלך לאון.

המאה ה-11: שיא קיומה והתפתחות הערים

ממלכת לאון המשיכה להיות החשובה ביותר בין כל הממלכות של חצי האי האיברי. עם זאת, סנצ'ו השלישי, מלך נווארה (1004-1035) איחד לתוך תחום שלטונו את רוזנות קסטיליה בשנות ה-1020, והוסיף את לאון בשנה האחרונה לחייו, ובכך השאיר את ממלכת גליסיה לעצמאות זמנית. בחלוקת האדמות שבאה אחרי מותו, בנו פרננדו ירש את רוזנות קסטיליה. שנתיים לאחר מכן, פרננדו כבש את לאון וגליסיה. במשך שלושים שנה, עד מותו ב-1065, הוא שלט על הממלכה המשולבת של קסטיליה ולאון כפרננדו הראשון, מלך לאון. במאבקים האלו שבתוך תרבות ענייה ומבודדת, אשר בה ייצור מלח ונפחות נחשבו כתעשיות, הצבאות אשר הכריעו את גורל הממלכות הורכבו ממאות בודדות של אנשים לוחמים.
מוקדם במהלך קיומה, לאון שכנה ישירות מצפון לחליפות קורדובה העשירה, המתוחכמת, והחזקה. כאשר מחלוקות פנימיות פלגו את הנאמנויות האנדלוסיות במאה ה-11, עידן חדש נוצר שבו את החליפות הגדולה החליפו ממלכות הטאיפה הקטנות. במצב החדש הזה הממלכות הנוצריות כבר לא היו צריכות לשלם מס לחליפות, אלא יכלו לדרוש תשלומים (Parias) בתמורה לטובות או בגלל סחיטה.
וכך, למרות היותם מושפעים במידה מעטה מהמדינות היורשות של החליפות לשעבר, פרננדו הראשון הלך על פי דוגמתם של רוזני ברצלונה ומלכי אראגון, והוא נהיה עשיר מאוד מהתשלומים של ממלכות הטאיפה. כאשר הוא מת ב-1065, אדמותיו והתשלומים חולקו בין שלושת בניו, אשר מהם גארסיה צץ כמנצח, בעימותים הקלאסיים בין האחים, הנפוצות בירושות פאודליות.
מעט באירופה ידעו על עושר חדש וגדול בממלכה כה מבודדת שלהגמונים בה כמעט ואין שום קשר עם רומא, חוץ מכך שפרננדו ויורשיו (מלכי לאון וקסטיליה) היו התורמים הגדולים של מנזר קלוני, בו ראש המנזר הוגו (מת 1109) לקח על עצמו את כנסיית המנזר השלישית, הענקית, שהייתה כ"כוכב הצפון" לכל אדם בסביבה. דרך סנטיאגו הביאה צליינים מכל רחבי אירופה המערבית לקבר המשוער של השליח יעקב בן זבדי בעיר סנטיאגו דה קומפוסטלה, והאכסניות הגדולות והכנסיות לאורך הדרך, עודדו בנייה בסגנון רומנסקי.
אלפונסו השישי היה המלך החשוב ביותר של לאון בימי הביניים. הוא נטל תחילה את השלטון על לאון, ולאחר מכן קסטיליה וגליסיה, וכאשר אחיו מת בהתקפה על העיר הלאונזית סמורה, הוא הוכתר כקיסר ספרד וקיבל כבוד מכל המלכים של חצי האי האיברי.

המאה ה-12: קשר בין הנצרות לאסלאם

במאה ה-12 אירופה השלימה התקדמות ענקית בתחום האינטלקטואלי הודות ללאון ולקסטיליה. דרך הארצות המוסלמיות הצליחו תושבי חצי האי האיברי להציל עבודות קלאסיות אשר נשכחו קודם לכן באירופה, וכן בעזרת המגע עם המדענים המוסלמיים.
דרך סנטיאגו רק עזרה להגדיל את סחר החליפין בידע בין ממלכות לאון, קסטיליה, ושאר אירופה ביותר ממובן אחד.
במאה ה-12 גם הופיעו מספר מסדרים דתיים המבוססים על פי הסגנון האירופי כמו מסדר קלטראבה, אלקנטארה, סנטיאגו. וכן נוסדו גם מספר רב של מנזרים ציסטרסיאניים.

המאה ה-19: העלמותה הרשמית של הממלכה

הופעתה האחרונה של ממלכת לאון במהלך ההיסטוריה הייתה בין ה-1 ביוני עד ל-25 בספטמבר 1808, כאשר החונטה הפטריוטית של לאון נטלה על עצמה את הריבונות על ממלכת לאון במהלך מלחמת העצמאות של ספרד. חונטה זו התקיימה עד אשר זו מסרה את הריבונות לחונטה העליונה המרכזית של ספרד על פי החוק של חוקתה.
ב-1833 הוחל בחלוקה למחוזות (ושנמצאת בתוקף עד היום) אשר נעשתה בהנהגתו של חבייר דה בורגוס. חלוקה זו העלימה בצורה סופית את כל החלוקות הטריטוריאליות הקודמות. עם יצירת המחוזות, הועברו מחוזות שלמים לתוך אזורים שלהם לא היה שום גוף מנהלי עליון או סמכות. אחד מהם הוא לאון.

תרבות

ממלכת לאון ייצרה חלק מהכתבים העתיקים ביותר בשפות הרומאניות של חצי האי האיברי: ה"נודיסיה דה קסוס".

היקף הטריטוריה

לפני יצירת הכתר של קסטיליה יחד עם ממלכת קסטיליה, ממלכת לאון כיסתה את השטח המצוי כיום בתחומם של ההקהילות האוטונומיות: גליסיה, נסיכות אסטוריאס; וכן גם המחוזות לאון, סמורה, חלקו הגדול של מחוז סלמנקה, ושל המחוזות ואיאדוליד, פלנסיה(הסיבה לכך היא שבמספר מפות מהמחצית הראשונה של המאה ה-20, המחוזות לעיל נכללו באזור ההיסטורי של לאון), וכן גם החלק המערבי של מחוז קסרס, בדחוס, וצפון מחוז הואלבה.

קיסרים לאונזים

תואר זה אומץ במאה העשירית לספירת הנוצרים על ידי המלכים הלאונזים כביטוי לשאיפה לכינון חצי אי איברי מאוחד, ואשר ממנו משתמעת העליונות המדינית של לאון לעומת שאר הממלכות בחצי האי שנוסדו באותה העת. המלכים הלאונזים שאפו להקים מחדש את המדינה ההיספנו-גותית, בהאמינם כי הם היורשים הישירים של המלך הוויזיגותי האחרון, רודריק. כבר באסטוריאס במאה ה-11 החל הרעיון הקיסרי להתקבל, במיוחד תחת שלטונו של אלפונסו השלישי המכונה "מגנוס אימפרטור" (Magnus Imperator) או "אימפרטור נוסטר" (Imperator Noster).
אורדוניו השני "אימפרטור לגיוננסה" (Imperator Legionense), רמירו השני "מגנוס בסילאוס" (Magnus Basileus), רמירו השלישי, אלפונסו החמישי, ברמודו השלישי, סאנצ'ו השלישי, מלך נווארה (האחרון נשא את התואר אחרי שירש את כס לאון וקסטיליה), אימצו את התואר קיסר.
פרננדו הראשון היה מכונה "רקס אימפרטור" (Rex Imperator = מלך קיסר), ואלפונסו השישי, מלך לאון לקח על עצמו את התואר "קיסר כל היספניה" (Imperator totius Hispaniae). ב-1135, אלפונסו השביעי הוכתר בצורה חגיגית קיסר לאון. בין הוסאלים שלו נמנו מלכי אראגון, נווארה, פורטוגל, רוזני ברצלונה, ועוד כמה מלכים מוסלמים, אשר עם מותו של הקיסר דחו את העליונות התאורטית שמטבעה הייתה חלק מהתואר.