google/wiki40b huggingface dataset:
מבחר הספרות של ג'או מינג

מבחר הספרות של גָ'או מִינְג (בסינית מסורתית: 昭明文選; בסינית מפושטת: 昭明文选; בפין-יין: zhāomíng wén xuǎn, גָ'אומִינְג וֶן שׂוֵ'אן), הידוע גם בשם "מבחר הספרות" (文選, וֶן שׂוֵ'אן), הוא אחד האוספים הקדומים ביותר של שירה וספרות סינית. זהו מבחר יצירות מתקופת שושלות האן וצ'ין (עד שנת 500), אשר נחשבו הטובות ביותר באותה תקופה.

מבנה היצירה

האוסף מורכב מ60 חלקים, שכל אחד מהם מכיל סוג אחר של ספרות יפה. זהו גם האוסף הגדול ביותר של שירת פֿוּ.
באוסף 761 יצירות מאת 130 כותבים.

תהליך הכתיבה

היצירה נכתבה בסביבות שנת 520, בתקופת שושלת ליאנג, בידי שְׂיָאו טונְג, בנו הבכור של הקיסר ווּ מלְיָאנְג, וקבוצת מלומדים שהוא ארגן.
לאחר מותו, ניתן לשְׂיָאו טונְג הכינוי "גָ'או מִינְג", שמשמעו "המבריק", וכך קיבל האוסף את השם "מבחר הספרות של גָ'או מִינְג".

חשיבות

בתקופת שושלת טאנג היה המחקר של מבחר הספרות שווה בחשיבותו לזה של חמש הקלאסיקות, ונהנה מפופולריות חסרת תקדים. אולם עד זמנה של שושלת סונג הצפונית השתנתה הגישה, ואף נטבעה האמרה "עם הרקבון של מבחר הספרות, מספר המלומדים פחות."‏ כך גם בשושלות יואן, מינג וצ'ינג המחקר במבחר הספרות לא הראה התקדמות משמעותית.
בספרו "בעניין מבחר הספרות" מבקר סוּ שְׁה את מבחר הספרות כך: "הארגון חסר סדר, והבחירות אינן ראויות... כמו ילד קטן המתעקש לפרק דברים"‏, זאת בעוד שב"שיח השירה להיכל החורף" מכיר גָ'אנְג גְ'יֵה בכך ש"למרות שההשמטות רבות" גם ההישגים "אינם מעטים".
היצירה לא תורגמה עד כה לעברית, קיימים תרגומים חלקיים או מלאים שלה לצרפתית, גרמנית, אנגלית ויפנית.

חשיבות ביפן

"מבחר הספרות" הועברה ליפן זמן קצר לאחר פרסומה והפכה לקריאת חובה עבור האצולה היפנית בתקופת הייאן. היפנים העריצו את היופי של היצירות, ומונחים רבים מתוכן נטמעו בשפה היפנית כדימויים, ועדיין נמצאים בשימוש.

פרשנויות

הפרשנויות הראשונות ל"מבחר הספרות" הופיעו כשישים עד שבעים שנה לאחר פרסומו, על ידי אחיינו של שְׂיָאו טונְג, שְׂיָאו גָאי. מלומדים מתקופות סוף שושלת סווי וטאנג, כגון צָאו שְׂייֵן, שׂ'וּ יֵן, לִי שָׁאן, וגונְגְסוּן לְווֹ עזרו לקדם את "מבחר הספרות" עד שהפך למוקד של ענף עצמאי בחקר הספרות. צָאו שְׂייֵן היה הראשון מביניהם שפרסם פרשנות בשם "צליל ומשמעות במבחר הספרות" (文選音義), והאחרים, שהיו תלמידיו, פרסמו גם הם פרשנויות משלהם. פרשנותו של לִי שָׁאן אשר פורסמה בזמנו של הקיסר גָאודְזונְג מטָאנְג (656-661 לספירה), נחשבת לברת הסמכא מתוך היצירות הללו.
בתקופת קָאיְיְוֵּ'אן (713-741) מזמן שלטונו של הקיסר שׂוֵ'אנְדְזונְג מטָאנְג, הפקידים יצרו את "הפרשנות של חמשת הפקידים" (五臣注). היצירה הייתה פשוטה יותר מזו של לִי שָׁאן שקדמה לה, אך המלומדים של אותם ימים לא אימצו אותה.
בשנת 1094, בזמנו של הקיסר גֶ'דְזונְג מסונְג, פורסמו לראשונה הפרשנות של לִי שָׁאן ביחד עם זו של חמשת הפקידים. ביחד הם נקראו "הפרשנות של ששת הפקידים", ויצאו במספר גרסאות אשר בחלקן בוצע שינוי בסדר של חלק מהפסקאות.
בתקופת צ'וּנְשִׂי (1174-1189) אשר בזמן שלטונו של הקיסר שְׂיָאודְזונְג מסונְג, הוציא המשורר יוּאוּ מָאו גרסה של פרשנות לִי שָׁאן אשר השפיעה רבות על דורות מאוחרים יותר.
בתקופת גְ'יָאצִ'ינְג (1796-1820) בזמן שושלת צ'ינג, הוציא הפקיד חוּ קֶגְ'יָה גרסה על בסיס השוואה ביקורתית, וגרסה זו הפכה למקור להדפסות מאוחרות יותר של היצירה, כגון אלו שבוצעו ב-1977 וב-1986.
Born to Die (שיר)

רקע וכתיבה

השיר בדומה לשאר שיריה של לנה דל ריי, נכתב על ידה ועל ידי ג'סטין פארקר. הוא הופק על ידי פארקר ואמיל הייני. השיר הוא שיר בסגנון הטריפ הופ ומשלב בתוכו גם את סגנון הבארוק פופ והסאדקור. 
בנוסף לכך, זכה השיר למעמד הזהב בגרמניה, על סך מכירות של 150,000 עותקים.

וידאו קליפ

הווידאו קליפ הנלווה שצולם לשיר הועלה לערוץ היוטיוב של לנה דל ריי ב-13 בדצמבר 2011, כמה ימים לפני שיצא כסינגל. את הקונספט של הקליפ יצרה דל ריי בעצמה, והוא בוים על ידי יואן למויין. הקליפ צולם בטירה השוכנת ברומניה.
נכון ליוני 2019, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-412 מיליון צפיות.
משפט אי גה פארבן

משפט אי גה פארבן, ובשמו הרשמי: ארצות הברית נגד קארל קראוך ואח' (באנגלית: The United States of America vs. Carl Krauch, et al.), היה השישי מבין משפטי נירנברג הנוספים אשר התנהלו בפני בית דין צבאי אמריקאי בהיכל הצדק בנירנברג, גרמניה, עם תום מלחמת העולם השנייה. משפט אי גה פארבן היה השני מבין שלושה משפטים שהתנהלו נגד התעשיינים המובילים בגרמניה הנאצית על התנהגותם בעת השלטון הנאצי.
הנאשמים בתיק זה היו כולם מנהלים באי גה פארבן, תאגיד ענק של חברות בתחום תעשיית הכימיה. החברה הייתה גורם מרכזי במשק הגרמני כבר בתקופת מלחמת העולם הראשונה, לאחר שתהליך הבר-בוש איפשר לחברה לייצר חנקן, החיוני לתעשיית חומרי נפץ, במקום אספקת החנקן מצ'ילה שהופסקה עם פרוץ המלחמה. בתקופת מלחמת העולם השנייה ייצרה אי גה פארבן, באמצעות חברת הבת דגש (Degesch), רעל ציקלון בה שבו נעשה שימוש במחנות ההשמדה. החברה אף פיתחה תהליכים לייצור דלק סינתטי וגומי מפחם ובכך תרמה ליכולתה של גרמניה לנהל מלחמה על אף שנותקה מרוב אספקת הנפט. האישומים במשפט התמקדו בהכנות למלחמה, אולם כללו גם העסקת כוח אדם בתנאי עבדות וביזה.
השופטים בבית הדין הצבאי היו אב בית הדין קורטיס גרובר שייק, שהיה נשיא של בית המשפט העליון של אינדיאנה, ג'יימס מוריס מדקוטה הצפונית, פול מ. הברט, דיקן בית הספר למשפטים באוניברסיטת המדינה של לואיזיאנה והשופט המחליף, קלרנס פ. מרל, עורך דין מאינדיאנה. התובע הראשי היה בריגדיר גנרל טלפורד טיילור. כתבי האישום הוגשו ב-3 במאי 1947 והמשפט נמשך מ-27 באוגוסט 1947 ועד 30 ביולי 1948. מתוך 24 נאשמים, 13 נמצאו אשמים באישום אחד לפחות ונשפטו לתקופות מאסר שבין שנה לשמונה שנים. 10 נאשמים זוכו בדין. משפטו של מקס ברוגמן הופסק ב-3 בספטמבר 1947 מסיבות בריאות.
טוריאי

טוריאי (יפנית 鳥居) הוא שער מסורתי יפני הנמצא בכניסה למקדשי שינטו, לעיתים גם במקדשים בודהיסטים. לטוריאי שני עמודים ניצבים הנושאים שתי קורות אופקיות, ופעמים רבות הוא צבוע בוורמיליון (אדום-כתום). באופן מסורתי עשוי הטוריאי מעץ או מאבן, אם כי בשנים האחרונות החלו להופיע שערים עשויים פלדה או פלדת אל-חלד. הטוריאי מסמל את החיץ שבין המקדש הקדוש לחוץ החילוני, ומאמינים תורמים טוריאי כאות תודה על הצלחתם. על טוריאי מופיע פעמים רבות לוח ועליו כיתוב כלשהו.
מקור השם אינו ידוע, ואחת הסברות היא שהשערים הוקמו כמקום מנוחה לציפורים, הנחשבות בשינטו לשליחותיהם של האלים. ראיה לסברה זו מצויה בפירוק המצרף 鳥 (טורי - "ציפור") ו-居 (אי - "מקום"). תאוריה אחרת כי המילה באה מהפועל 通り入る (טורי-אירו - "לעבור דרך ולהיכנס").
אנטואנט דה בורבון

ביוגרפיה

אנטואנט נולדה ב-25 בדצמבר 1494 בושאטו דה-האם, לפרנסואה, רוזן ונדום ולמארי מלוקסמבורג, רוזנת ונדום, בתם של פייר השני, רוזן סן-פול ומרגריטה מסבויה, רוזנת סן-פול.
ב-9 ביוני 1513 התחתנה אנטואנט עם קלוד, דוכס גיז, ממנו נולדו לה 12 ילדים. אנטואנט תוארה כאישה יוצאת דופן, ששילבה תחושה חזקה של גאווה משפחתית עם חוש הומור מטופש. היא הציגה כישרון ניהולי ניכר בכלכלה המקומית, ואף ניהלה את האחוזות הנרחבות של בית גיז בז'ואנוויל. אנטואנט השפיעה רבות על נכדתה מרי, מלכת הסקוטים, במהלך ילדותה, והייתה אחת מיועציה העיקריים. אנטואנט האריכה ימים לאחר כל ילדיה, למעט בתה רנה, ונפטרה בז'ואנוויל ב-22 בינואר 1583.
קרחון חומבו

קרחון חוּמבוּ ממוקם באזור חומבו בצפון-מזרח נפאל בין הר אוורסט להר להוטסה. עם פסגות שנעות בין 4,900 עד 7,600 מטרים מעל גובה פני הים, זהו הקרחון הגבוה ביותר בעולם והגדול ביותר בנפאל. הקרחון מוביל מטיילים לעבר מחנות הבסיס של הר אוורסט.
האגודה הפביאנית

האגודה הפביאנית היא תנועה סוציאליסטית בריטית, שמטרתה לקדם את הסוציאליזם על ידי סוציאל-דמוקרטיה, ולא במהפכה. היא ידועה ביותר בשל הפעילות שלה מסוף המאה ה-19 ועד למלחמת העולם הראשונה. האגודה הניחה רבים מהיסודות למפלגת הלייבור הבריטית בתקופה זו והיא קיימת עד היום. אגודות דומות קיימות באוסטרליה ובניו זילנד.

היסטוריה

האגודה נוסדה ב-4 בינואר 1884 בלונדון, כענף של אגודה שנוסדה ב-1883 ששמה היה האחווה של החיים החדשים. בין החברים היו המשוררים אדוארד קרפנטר וג'ון דייווידסון, הסקסולוג האבלוק אליס והמזכיר לעתיד, הקווייקר אדוארד ר. פיס. הם רצו לשנות את החברה על ידי הצבת דוגמה של חיים פשוטים, שאחרים יוכלו לחקות. אך כאשר כמה מהחברים רצו להיות גם מעורבים פוליטית, הוחלט לייסד אגודה נפרדת, האגודה הפביאנית. כל החברים יכלו להיות חברים בשתי האגודות. האחווה של החיים החדשים התפרקה בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-19, אך האגודה הפביאנית צמחה להיות האגודה האינטלקטואלית חשובה ביותר בבריטניה בתקופה האדוארדית. 
מיד לאחר ייסודה היא החלה למשוך אליה אינטלקטואלים רבים שתמכו בסוציאליזם, כולל ג'ורג' ברנרד שו, ה. ג'. וולס, סידני וביאטריס ווב, בני בסאנט, גראהם וואלס, הוברט בלנד, אדית נסביט, סידני אוליבייר ואמלין פנקהרסט. אפילו ברטרנד ראסל נעשה לחבר מאוחר יותר. 
הקבוצה, שתמכה בשינוי הדרגתי ולא מהפכני, נקראה - בהצעתו של פרנק פודמור - על שם הגנרל הרומי קוינטוס פאביוס מקסימוס קונקטטור (קונקטטור בלטינית משמעו "המתמהמה") שפיתח את האסטרטגיה הפביאנית - טקטיקה של התשה במקום בקרבות פנים אל מול פנים כנגד הצבא הקרתגי תחת פיקודו של חניבעל. 
הסוציאליסטים הפביאנים היו ביקורתיים כלפי מסחר חופשי ותמכו במדיניות הגנה של האינטרסים של בריטניה כנגד מדינות אחרות. 
פביאנים רבים השתתפו ביצירת מפלגת הלייבור ב-1900 והחוקה של האגודה, שנכתבה בידי שו, שאבה רבות מהמסמכים המייסדים של המפלגה. בכנס הייסוד של המפלגה היו לאגודה הפביאנית 861 חברים והיא שלחה נציג אחד. 
בתקופה שבין מלחמות העולם, הפביאנים מ"הדור השני", כולל הסופרים ר. ה. טוני, ג'. ד. ה. קול והארולד לסקי, המשיכו להוות השפעה חשובה על ההגות הסוציאל-דמוקרטית. 
בתקופה זו רבים מהמנהיגים העתידיים של העולם השלישי נחשפו למחשבה הפבאינית; החשוב מביניהם ג'ווהרלל נהרו מהודו, שלאחר מכן הנהיג מדיניות כלכלית עבור חמישית מהאנושות על בסיס הקו הפביאני הסוציאל-דמוקרטי.

מורשת

במהלך המאה ה-20 הקבוצה תמיד הייתה משפיעה במעגלי מפלגת הלייבור, עם חברים כמו רמזי מקדונלד, קלמנט אטלי, אנתוני קרוסלנד, ריצ'רד קרוסמן, טוני בן, הרולד וילסון ובתקופה האחרונה - טוני בלייר וגורדון בראון. בן פימלוט היה היושב ראש בשנות ה-90. 
בשנים האחרונות קבוצת הפביאנים הצעירים, שנוסדה בשנות ה-60, נעשתה קבוצה חשובה לפעילים צעירים והיה לה חלק בבחירתו של טוני בלייר ב-1994. לאחר תקופה של חוסר פעילות, הפביאנים הסקוטים הצעירים התארגנו מחדש ב-2005. 
המהדורה האחרונה של המילון לביוגרפיה לאומית (הכולל את הביוגרפיות של אנגלים מפורסמים בהיסטוריה) כללה 174 פביאנים. 
ארבעה מהפביאנים המפורסמים ביאטריס וסידני ווב, ג'ורג' וואלס וג'ורג' ברנרד שו החליטו לייסד את בית הספר הלונדוני לכלכלה בארוחת בוקר ב-4 באוגוסט 1894.
TVI 24

היסטוריה

TVI 24 שידר במשך כמה שנים, אך רק ב-26 בפברואר 2009 החלו שידוריו רשמית בבלעדיות ב-TV Zabo, אך בהמשך הוא עלה בפלטפורמות נוספות. בתחילה אמור היה הערוץ להתחיל בשידוריו ב-20 בפברואר 2009, יום השנה להשקת ערוץ TVI, גם הוא בבעלות Media Capital, אך זמן קצר לפני כן נדחתה השקת הערוץ ל-26 בפברואר, כיוון שבקבוצת Media Capital העדיפו להתמקד ביום השנה ל-TVI. 
ב-9 בינואר 2012 התחדש הערוץ והפך לערוץ המולטימדיה הגדול ביותר בפורטוגל.

באינטרנט

מאז הקמתו, מפעיל הערוץ אתר חדשות המתעדכן 24 שעות ביממה בשיתוף עם מותגים שונים.

רשתות חברתיות

TVI24 מפעיל חשבונות טוויטר ופייסבוק פופולריים, אשר להם מאות אלפי עוקבים.

במובייל

לערוץ יש יישומונים עבור מערכות ההפעלה השונות לטלפונים, ובהם יישומונים לאייפון, אנדרואיד, IPad ו-Windows Phone
בורסת סנקט פטרבורג

הקמה

עוד בתקופת וליקי נובגורוד בשטחי רוס של קייב נערכו אסיפות סוחרים, שנשאו אופי של בורסה. לאחר עליית קרנה של נסיכות מוסקבה בראשות איוואן האיום ועם עליית שושלת רומנוב, אסיפות כאלה כבר נערכו במוסקבה, ניז'ני נובגורוד ובערים אחרות. אך עדיין אלה לא היו בורסות של ממש. 
הבורסה הראשונה ברוסיה לא הוקמה כחלק מיוזמה מקומית של סוחרים אלא בהוראת הצאר פיוטר הראשון שהורה להקים בשנת 1703 בסנקט פטרבורג בורסה. תפקיד מכריע שיחק בכך ביקורו בבורסת המסחר באמסטרדם.

התפתחות

בשנת 1705 נבנה בניין מיוחד והוצבו בו שעונים לציון זמני עריכת אספות הבורסה והחל מאותה עת הוקמו בורסות גם בערים אחרות ברחבי רוסיה הצארית.
הבורסה לא הייתה מוסד פיננסי מוצלח במיוחד עד לארגונה מחדש על ידי שר האוצר דאז, יגור קנקרין, בתקופת ניקולאי הראשון. בתקופתו הוקמה מועצת הבורסה ונתקבל כתב זכויות.
הכנסת הון פרטי למסחר הבורסה האיצה את תהליך הפיתוח והיכולת בפעילות הבורסה ובמשך שנים רבות הייתה לבורסת היחידה ברוסיה. 
בשנת 1796 נפתחה בורסה בעיר אודסה שהוקמה ביוזמתם של הדוכס רישלייה ושל דה ריבאס, שברח לרוסיה מהמהפכה הצרפתית 
בשנת 1816 הוקמה בורסה נוספת, בעיר ורשה, כאשר הבורסה במוסקבה נפתחה רק כעבור 21 שנים, בשנת 1837.
במהלך המאה ה-19 כתפתח מאוד המסחר בבורסה ואומנם החלו כבר לפעול למעלה ממאה בורסות שונות בשטחי האימפריה הרוסית, הבורסה בסנקט פטרבורג שמרה על מעמדה כבורסת המסחר המובילה ביותר, שבה נסחרו מניות הבנקים המסחריים הגדולים ביותר ברוסיה וחברות התעשייה.

סגירת הבורסה

ברם, לאחר מהפכת אוקטובר  בשנת 1917 כל הבורסות ברוסיה נסגרו וחודשו לזמן קצר בלבד בשנים 1921–1929 במסגרת המדיניות הכלכלית החדשה של לנין, לפני שהן נסגרו סופית בשנת 1929.
מד הונדו

מד הונדו (נולד בשם: Mohamed Abid Hondo; ב-4 במאי 1936 - 2 במרץ 2019) הוא במאי קולנוע, מפיק, תסריטאי ושחקן מאוריטני אשר היגר לצרפת ב-1959 והחל לעבוד בשנות ה-60 של המאה ה-20. הונדו הוא אחד מהבמאים המוצלחים והמוערכים ביותר באפריקה.

ביוגרפיה

הונדו נולד בשנת 1936 במחוז אטאר שבמאוריטניה. אמו הייתה מאוריטנית, ואביו סנגלי. ב-1954 עבר הונדו להתגורר ברבאט שבמרוקו, כדי ללמוד קולינריה. הוא היגר לצרפת ב־1959 ומצא עבודה תחילה במרסיי ואחר כך בפריז, כטבח, פועל חקלאי, מלצר, עובד חרושת ואיש משלוחים. בשנים אלו נחשף לראשונה לאפליה בין מהגרים אפריקאים למקומיים, והבחין כי הוא, ומהגרים אפריקנים אחרים, התקשו למצוא מקומות עבודה במקצועות שלהם, ואפילו בתפקידים הזוטרים שעבדו בהם הם השתכרו הרבה מתחת לשכרם של הצרפתים. הקושי להתפרנס בתקופה זו, כמו גם הגזענות שחווה, העניקו לו השראה לסרטיו, Soleil O ו-Les 'bicots-Nègres' vos voisins.
הונדו החל ללמוד שיעורי משחק ובימוי אצל השחקנית הצרפתייה פרנסואז רוזה, ששיחקה במחזות קלאסיים של שייקספיר, מולייר וג'ין ראסין. הוא לא היה מסוגל להביע את עצמו באופן מלא בתיאטרון הצרפתי, ולכן בשנת 1966 הקים חברת תיאטרון משלו עם השחקן הגוואדלופי רובר לינסול. שמה של החברה היה 'שאנגו', על שם אל הרעם של בני היורובה שבאפריקה; לאחר מכן השניים שינו את שמה לגריו-שאנגו (Griot-Shango). החברה הפיקה מחזות העוסקים בחוויות של אנשים שחורים, כולל עבודה של רנה דפסטרה, איימי סזאר, דניאל בוקמן וגיא מנגה.
בסוף שנות ה-60 החל הונדו לשחק בתפקידים קטנים בטלוויזיה ובסרטים. עם זאת, הוא החל ללמוד משחק לדבריו על ידי התבוננות מעמיקה בעבודתם של אחרים, והחל לעמוד מאחורי המצלמה. הוא החל את סרטו הראשון, Soleil O, בשנת 1965. עם תקציב של 30 אלף דולר, אוו הוא מימן באמצעות דיבוב סרטים אמריקאיים לצרפתית. הסרט זכה לשבחים רבים בפסטיבל קאן 1970 וזכה בפרס נמר הזהב בפסטיבל הסרטים הבינלאומי לוקרנו ב-1970. ב-1981 הונדו נבחר לעמוד בצוות השופטים בפסטיבל הקולנוע הבינלאומי ה-12 למוסקבה.
כמה מעבודת המשחק של הונדו הייתה כשחקן קול, בסרטים ובסדרות טלוויזיה כמו Funky Cops ו-Asterix and the Vikings. הוא עבד על דיבוב של סרטים רבים מאנגלית לצרפתית, כמו הקולות של אדי מרפי ודני גלובר, סידני פואטייה, מורגן פרימן ובן קינגסלי. הוא כיכב גם בכמה סרטים של אדי מרפי, כולל הפרופסור המטורף.
פרשת מותה של נדה אגא-סולטאן

נדא אגא-סולטאן (בפרסית: ندا آقاسلطان, תעתיק מדויק: נדא אקאסלטאן; 23 בינואר 1982 - 20 ביוני 2009) הייתה צעירה איראנית בת 27 שנורתה ונהרגה במהלך ההפגנות בטהראן בעקבות הבחירות בשנת 2009. תמונתה, בעודה שוכבת על הקרקע בעת מתבצעים בה ניסיונות החייאה, הפכה לסמל להתנגדות למשטר האייתוללות, וכך גם סרטון שתיעד את מותה ואת מאמצי ההחייאה שהופץ ברשת האינטרנט.
נדא (ندا) ששמה בשפה הפרסית מתורגם כ"קול", "קריאה" או "מסר אלוהי", כונתה בכתבות באתרי אינטרנט רבים בימים שלאחר התקרית כ"הקול של איראן".

התקרית

נדא אגא-סולטאן נולדה ב-23 בינואר 1982 למשפחה מהמעמד הבינוני בטהראן. היא סיימה את לימודיה בפילוסופיה אסלאמית באוניברסיטת אזאד האסלאמית בטהראן. מאוחר יותר החלה ללמוד בקורס למדריכי תיירים.
ב-20 ביוני 2009, הגיעה סולטאן במכוניתה יחד עם המורה שלה למוזיקה ושני אנשים נוספים במטרה להשתתף באירועי המחאה נגד התנהלות הבחירות באיראן, שבהן נבחר לנשיא מחמוד אחמדינז'אד. לאחר שנתקעו בפקק תנועה, החליטה סולטאן לצאת ממכוניתה בשל החום הכבד ולהצטרף למפגינים רגלית. היא יצאה מהמכונית ונפגעה מירי, ככל הנראה על ידי אנשי המשטר שהיו לבושים בבגדים אזרחיים. סולטאן נורתה בחזה והתמוטטה אל הקרקע. חבריה וכן רופא שנכח במקום החלו לבצע בה ניסיונות החייאה, אך ללא הועיל.

אחרית דבר

אגא-סולטאן נקברה בבית הקברות בהשט-י זהרה שבדרום טהראן. הממשל האיראני אסר על קיום תפילות המוניות לזכרה במסגדים, ומספר כלי תקשורת אף דיווחו כי משפחתה של אגא-סולטאן קיבלה איומים מהממשל כי תיפגע אם תרשה התאגדות של אנשים כדי להתאבל על מותה.
המגזין "טיים" וכלי תקשורת נוספים שיערו כי החשיפה התקשורתית הבינלאומית הרחבה שקיבלה התקרית גרמה לרבים לראות באגא-סולטאן קדושה מעונה. ב-22 ביוני, קראו מהדי כרובי ומיר-חוסיין מוסאווי, שניים מהמועמדים לנשיאות איראן שטענו כי הבחירות זויפו, לאזרחים איראנים להנציח את זכרה. חוסיין עלי מונתזרי, מבכירי הממשל האיראני ומבקר חריף של הנשיא מחמוד אחמדינז'אד, קרא לשלושה ימי אבל ציבורי בעקבות מותה של אגא-סולטאן.
מפקד משטרת טהראן טען בימים שלאחר הפרשה כי לשוטריו לא הייתה כל מעורבות במותה של נדא אגא-סולטאן.
מועצת המחקר הרפואי

מועצת המחקר הרפואי (באנגלית: MRC - Medical Research Council) היא ארגון למחקר רפואי הפועל בבריטניה. הארגון הוא אחד משבע מועצות מחקר הפועלות בבריטניה במסגרת המשרד לעסקים יזמות וכישורים (Department for Business, Innovation and Skills).
בראש המועצה עומדת ועדה בת 14 חברים, המתכנסת אחת לחודשיים. בניהול השוטף עוסק מנכ"ל המועצה. משנת 2007 מנכ"ל המועצה הוא לשק בוריסייביץ'.
המועצה מממנת מרכזי מחקר: שלושה מכוני מחקר (בקיימברידג', במיל היל ובהמרסמית'), ו-35 יחידות קטנות יותר ברחבי בריטניה, וכן יחידות מחקר בגמביה ובאוגנדה.
המועצה למחקר רפואי הוקמה בשנת 1913, בשם "הוועדה למחקר רפואי" (Medical Research Committee), לשם הקצאת כספים למחקר רפואי בהתאם לחוק הביטוח הלאומי משנת 1911. בשנת 1920 שונה שמו של הארגון לשמו הנוכחי.
Help!

הפקה

האלבום, שהופק על ידי ג'ורג' מרטין, הכיל בצידו הראשון שבעה מן השירים שהופיעו בסרט (חוץ מהשיר She's a Woman). על צידו השני הופיעו שתי גרסאות כיסוי לשירים של יוצרים אחרים, וחמישה שירים מקוריים, כולל השיר Yesterday של פול מקרטני, שהפך לשיר המוקלט ביותר בהיסטוריה. 
על עטיפת האלבום מופיעים חברי הלהקה כשהם פושטים את ידיהם לכיוונים שונים. הרעיון המקורי של צלם ומעצב העטיפה, רוברט פרימן, היה להעמידם כך שיאייתו בתנוחותיהם את צירוף האותיות HELP בסמפור. על סט הצילומים, סיפר פרידמן, התברר כי התנוחות אינן מוצלחות לצורכי צילום ולכן שונו התנוחות. בסופו של דבר, אייתו התנועות בסמפור את גיבוב האותיות חסר המשמעות NUJV. 
אף שהאלבום נחשב בעיני חלק מהמבקרים אחד החלשים ביותר של הביטלס, במיוחד בגלל הפקה מעט חפוזה ועיסוק בניסיונות לא שלמים (כמו ניסיונותיו של ג'ורג' עם דוושת הגיטרה), הוא מכיל מספר שירים חשובים, וכמה סימנים המבשרים את תקופת השיא ביצירת הלהקה, שהחלה עם התקליט Rubber Soul. 
שיר הנושא של התקליט והסרט, Help!‎ הוא קריאת מצוקה גלויה של לנון, שחש אותה תקופה לכוד וזקוק לעזרה. שירים בולטים אחרים של לנון בתקליט הם Ticket To Ride, וצמד השירים You've Got to Hide Your Love Away ו-It's Only Love, ששיקפו את ההשפעה הרבה של בוב דילן על שיריו של לנון באותה תקופה. 
השיר הבולט ביותר של מקרטני היה Yesterday, כשנוספים לו שירים כמו I've Just Seen a Face, המשקף אף הוא השפעה קלה של דילן, Another Girl, המאופיין בסינקופות המזכירות במקצת את She's a Woman שלו (וגם בהופעה ראשונה, לצד Ticket to Ride, של פול כנגן גיטרה מובילה, ו-Tell Me What You See. 
האלבום היה גם הראשון שכלל שני שירים של ג'ורג' האריסון, You Like Me Too Much, ו-I Need You, שהצביעו על ההתקדמות הניכרת שלו כמלחין מאז Don't Bother Me באלבום האולפן השני של הביטלס, With the Beatles. 
בשני היבטים סימן האלבום כיוון חדש עבור הביטלס. הראשון היה השינוי המשמעותי במידת העמקות של התמלילים, שהחלו לחרוג, לפחות אצל לנון, מתבנית "בחור פוגש בחורה" השגורה. שינוי שני היה בכך שבשיר Yesterday לווה פול מקרטני ברביעיית מיתרים, בעוד אף אחד מחברי הלהקה האחרים אינו משתתף בנגינה. השינוי הזה אותת על מעבר לשימוש באולפן כזירת היצירה המרכזית והעצים מאוחר יותר, עד שבשלב מסוים לא ניתן היה עוד לבצע את שירי הלהקה כהלכה בהופעות חיות. בין היתר, הועמד האלבום לפרס גראמי לאלבום השנה. 
בשנת 2003, האלבום דורג על ידי המגזין רולינג סטון במקום 322 ברשימת 500 האלבומים הגדולים בכל הזמנים.

שירים שנדחו

מספר שירים שהיו אמורים להופיע בסרט לא נכללו בגלל סיבות שונות. לנון ומקרטני כתבו את If You've Got Trouble עבור רינגו סטאר, אך זה העדיף את Act Naturally. שיר אחר, That Means A Lot של מקרטני, לא נכלל מאחר שמקרטני לא היה מרוצה מאיכות הקלטתו. לנון סלד מאותן סיבות מ-Yes It Is שלו, וזה הוצא לבסוף כצד ב' של התקליטון Ticket To Ride (אפריל 1965). שיר נוסף שנדחה היה Wait, שלבסוף מצא את מקומו באלבום Rubber Soul כדי למלא את מספר הרצועות הנדרש לאלבום זה.

גרסה אמריקנית

גרסת אלבום הפסקול של הסרט שיצאה בארצות־הברית על ידי קפיטול רקורדס הכילה את 7 שירי הסרט הנמצאים בצד הראשון של האלבום המקורי בלבד. בין השירים שוזרו קטעים אינסטרומנטליים מתוך הפסקול של הסרט (בהם יש גם נגינה של סיטאר), הקטעים הולחנו על ידי קן ת'ורן שהיה שותף בהלחנת הסרט, ובביצוע התזמורת של ג'ורג' מרטין.
יוג'ין איסטומין

ביוגרפיה

איסטומין נולד בניו יורק למהגרים מרוסיה, אם יהודייה ואב נוצרי אורתודוקסי.
הוא התפרסם בעבודתו בשלישיית הפסנתר, עם אייזק שטרן וליאונרד רוז, שנודעה בשם "שלישיית איסטומין-שטרן-רוז". עם שלישייה זו הקליט תקליטים רבים, בעיקר מיצירות בטהובן, ברהמס ושוברט. הוא ניגן עמם גם מוזיקה תזמורתית, עם מנצחים כמו יוג'ין אורמנדי, ברונו ולטר, ואף כסולן.
את הופעותיו הפומביות החל בגיל שש עם אמו, ובגיל 12 התקבל ללימודים במכון קרטיס למוזיקה. הוא למד אצל רודולף סרקין ומייצ'יסלב הורזובסקי.
בשנת 1943 זכה בפרס לבנטריט, וכן בפרס פילדלפיה לנוער. הוא הופיע לראשונה עם תזמורת פילדלפיה בניצוח יוג'ין אורמנדי, בנגינת קונצ'רטו של שופן ועם הפילהרמונית של ניו יורק בניצוחו של ארטור רודז'ינסקי בנגינת הקונצ'רטו לפסנתר מס' 2 של ברהמס, שני הקונצרטים באותו שבוע בשנת 1943.
הוא הזמין אצל המלחין רוג'ר סשנס קונצ'רטו לפסנתר וניגן אותו בביצוע בכורה בשנת 1956. עוד כמה מלחינים, ביניהם אנרי דוטייה ונד רורם, כתבו מוזיקה בשבילו.
בשנת 1970 זכה עם השלישייה בפרס גראמי על הקלטות בטהובן שלהם.
איסטומין נשא לאישה את מרטה מרטינז, אלמנתו של פבלו קזאלס, ב-15 בפברואר 1975. מרטינז היא נשיאת בית הספר למוזיקה של מנהטן ולשעבר מנהלת אמנותית של מרכז קנדי לאמנויות הבימה בוושינגטון הבירה. איסטומין עבר לוושינגטון בשנת 1980. 
בשנות ה-80 וה-90 הוא ערך מסעות רסיטלים, שבהם סייר ב-30 ערים באמריקה עם הפסנתרים שלו ועם מכוון פסנתרים.
בשנת 2001 קיבל את אות לגיון הכבוד הצרפתי.
יוג'ין איסטומין מת מסרטן הכבד בשנת 2003, בביתו בוושינגטון.
רוני בייקר

ביוגרפיה

בייקר נולד בלואיוויל שבקנטקי, בנם של רונלד ולשל. הוא גדל באנקורג' שבאלסקה ובלואיוויל. בשנים 2013–2016 למד והתחרה במסגרת אוניברסיטת טקסס כריסטיאן (TCU). הוא זכה פעמיים באליפות המכללות באתלטיקה באולם בריצת 60 מטר. באוניברסיאדת קוואנגג'ו (2015) סיים במקום הרביעי בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.17 שניות.

2017

באליפות ארצות הברית באולם שנערכה במרץ 2017 זכה בייקר במדליית זהב בריצת 60 מטר בתוצאה של 6.45 שניות.

2018

באליפות ארצות הברית באולם שהתקיימה באלבקרקי בפברואר 2018 הוא זכה במדליית כסף בתוצאה של 6.40 שניות, המדרגת אותו שלישי בכל הזמנים. באליפות העולם באולם שנערכה בברמינגהאם, בריטניה במרץ אותה שנה זכה במדליית ארד בריצת 60 מטר בתוצאה של 6.42 שניות, אחרי כריסטיאן קולמן מארצות הברית שקבע שיא אליפות חדש של 6.37 שניות וסו בינגטיאן מהרפובליקה העממית של סין (6.42 שניות). באליפות ארצות הברית באתלטיקה שהתקיימה ביוני 2018 סיים שני בריצת 100 מטר בשיא אישי של 9.90 שניות. בתחרות ליגת היהלום שנערכה בפריז ביולי אותה שנה הוא קבע את תוצאת השנה בעולם בשיא אישי חדש של 9.88 שניות. באוגוסט שיפר את שיאו ל-9.87 שניות.
יום היצירה והחדשנות העולמי

יום היצירה והחדשנות הבינלאומי (באנגלית: World Creativity and Innovation Day) מצוין מדי שנה ב-21 באפריל. היום מצוין שישה ימים לאחר יום הולדתו של לאונרדו דה וינצ'י, ויום לפני יום כדור הארץ. תאריך זה נקבע כדי לעודד חשיבה יצירתית רב תחומית, ולעזור לנו להשיג את העתיד שאנו רוצים. מטרת היום היא להעלאת המודעות לתפקידם החשוב של היצירתיות והחדשנות בפתרון בעיות.

רקע

יום היצירה והחדשנות נקבע בהחלטה A/RES/71/284 משנת 2017, שבה העצרת הכללית קראה להצהרה והכרה ב-21 באפריל כיום היצירה והחדשנות. היום נקבע כדי להעלות את המודעות לתפקידם של יצירתיות וחדשנות בפתרון בעיות וביישום יעדים. בהחלטה תמכו יותר מ-80 מדינות.

ציון היום

בשנת 2002, השנה שבה היום צוין לראשונה בלמעלה מ-50 מדינות ברחבי העולם. בשנת 2006, ביום היצירה והחדשנות צוינה שבוע היצירה והחדשנות. יומו הראשון של שבוע היצירה והחדשנות נקבע ב-15 באפריל, שהוא גם יום הולדתו של לאונרדו דה וינצ'י, סמל של יצירתיות בינתחומית באמנות ובמדעים. ביום היצירה והחדשנות קוראים לאנשים לפעול בשותפות עולמית, ולקדם סביבות יצירה, תהליכים ומוצרים.