google/wiki40b huggingface dataset:
רובין הודון

ביוגרפיה

רובין נודע בשנות השישים כשחקן בסדרות טלוויזיה כמו ‘Compact’, ‘Flying Swan’, ‘Robin’s Nest’, וכן בסרטי קולנוע. שיחק, בין השאר גם בסיטקום ‘Chalk and Cheese’ לצדו של מייקל קרופורד. 
הקריירה הקולנועית שלו פרצה בעיקר הודות להשתתפותו בסרט "When Dinosaurs Ruled the Earth" (כשהדינוזאורים שלטו על כדור הארץ) שבו שיחק תפקיד של אדם קדמון.
שיחק בהמשך בתיאטראות בלונדון ובפרובינציה תפקידים מרובים - מהמלט והנרי החמישי ועד הנרי היגינס. בשנים 1986-1983 שימש כמנהל התיאטרון המלכותי בבאת'.
מאוחר יותר הקדיש עצמו יותר לכתיבת מחזות. יצירותיו הראשונות זכו בהצלחה מסחרית בתיאטרון המפסטד ובפסטיבלים לתיאטרון בזלצבורג ופסטיבל אדינבורו.
רובין הודון נשוי לשילה, פסיכותרפיסטית וסופרת, ולזוג שתי בנות. הוא מתגורר לסירוגין בבאת', בדרום צרפת ובאוסטרליה.
פרניק

היסטוריה

תחילת התיישבות אנושית מאורגנת באזור מתוארכת לתקופת הברונזה המאוחרת. במהלך המאה ה-1 לפנה"ס, נכבש האזור על ידי צבא הרפובליקה הרומית. לאחר הפיצול באימפריה הרומית עבר השטח לחזקת האימפריה הביזאנטית. העיר המודרנית בנויה על חורבותיה של העיר הביזאנטית קראקרה שהוקמה בשלהי המאה ה-4. שמה המודרני של העיר מופיע בכתובים בתקופת האימפריה הבולגרית הראשונה, כאשר במהלך המאה ה-9 הוקמה במקום מצודה כחלק ממערך המצודות שהגנו על שטחי הממלכה. השם פרניק מיוחס לשמו של האל הסלאבי פֶּרוּן. ב-1396 נכבשה המצודה על ידי צבאותיו של באיזיט הראשון סולטאן האימפריה העות'מאנית.
לאחר הכיבוש ננטשה המצודה, היישוב איבד מחשיבותו והיקפו הצטמצם לכדי כפר קטן. לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) הפך היישוב חלק מנסיכות בולגריה מתוקף סיכומי קונגרס ברלין. בראשית המאה ה-20 החלו בכרייה ממוכנת של פחם באזור. ב-1928 זכתה פרניק למעמד של עיר. מ-1949 ועד 1962 היה שמה של העיר דימיטרובו לכבודו של גאורגי דימיטרוב מנהיג המפלגה הקומוניסטית הבולגרית לאחר מלחמת העולם השנייה.

כלכלה

בשטח הרשות המקומית קיימת חקלאות מפותחת והגידולים העיקריים הם חיטה, שעורה ושיבולת שועל. כמו כן מגדלים צאן, בקר וחזירים לתעשיות הבשר והחלב. באזור פועלים 2 בתי אריזה, מספר בתי מטבחיים ומחלבות. חלק נכבד משוק העבודה המקומי נסמך על מכרות הפחם המצויים בסביבות העיר וכן על מפעלים לעיבוד מתכות כבדות.
העיר מקושרת לכביש המהיר E-79 המקשר אותה לערים סלוניקי, סופיה וסקופיה. כמו כן מקושרת פרניק לרשת מסילות הברזל הבולגרית ומהעיר יוצאים קווי רכבת ישירים לסופיה, בלגואבגרד ופטריץ'. בעשור השני של המאה ה-21 מתוכנן לקשר את העיר לעורקי התחבורה מספר 4 ו-8 של נתיבי התעבורה הפאן-אירופיים.

דמוגרפיה

אוכלוסיית פרניק מצויה במגמת קיטון בשיעור שנתי של 5%, בשל שיעור תמותה הגדול משיעור הילודה. שיעור הילודה השנתי הממוצע בפרניק עומד על 70 לידות לכל 1,000 תושבים והוא נמוך מהממוצע הארצי העומד על 79 לידות. בשטח הרשות המקומית פרניק קיימת הגירה פנימית מהכפרים והעיירות לעיר פרניק גופא.

אקלים

בפרניק שורר אקלים ממוזג. הטמפרטורה השנתית הממוצעת היא 11ᵒc כשערכי הקיצון נעים ממינוס 2ᵒc בינואר ועד-29.6ᵒc ביולי. כמות המשקעים השנתית הממוצעת נעה בין 550 מ"מ ל-606 מ"מ.
רות אוזקי

חייה

אוזקי נולדה וגדלה בניו הייבן, קונטיקט, לאב אמריקני ואם יפנית. היא למדה אנגלית ולימודי מזרח אסיה בסמית קולג' והרבתה לטייל במזרח. היא זכתה במלגה ממשרד החינוך היפני לתואר שני בספרות יפנית קלאסית באוניברסיטת נארא. במהלך שנותיה ביפן, היא עבדה בקיוטו כמארחת בבר, למדה סידורי פרחים כמו גם תיאטרון נו ועשיית מסיכות, ייסדה בית ספר לשפות, ולימדה במחלקה לאנגלית באוניברסיטת קיוטו סנגיו.
אוזקי עברה להתגורר בניו יורק ב-1985 והחלה לעבוד בתעשיית הסרטים כארט דיירקטור בעיצוב תפאורה לסרטי אימה דלי תקציב. היא עברה להפקת טלוויזיה ולאחר מספר שנים בהם ביימה תוכניות תעודיות עבור חברה יפנית, היא החלה להפיק סרטים משלה. סרטה Body of Correspondence ‏(1994) זכה בפרס ניו ויז'ן (New Visions Award) בפסטיבל הסרטים של סן פרנסיסקו והוקרן ברשת הטלוויזיה PBS. סרטה Halving the Bones ‏(1995), הוא סרט אוטוביוגרפי עטור הפרסים, המגולל את מסעה של אוזקי, בו היא משיבה את שארית ביתה של סבתה מיפן. הסרט הוקרן בין השאר בפסטיבל סאנדנס, במוזיאון לאמנות מודרנית, בפסטיבל הסרטים העולמי במונטריאול (Montreal World Film Festival) ובפסטיבל הסרטים על-שם מרגרט מיד (Margaret Mead Film Festival).
אוזקי היא מרצה מבוקשת בקולג'ים ובאוניברסיטאות ומחלקת כיום את זמנה בין העיר ניו יורק לאי קורטז שבקולומביה הבריטית. בעלה הוא האמן אוליבר קלהאמר (Oliver Kellhammer). היא עורכת האתר Everyday Zen.
יחסי דנמרק–סלובניה

היסטוריה

היחסים הדיפלומטיים בין דנמרק לסלובניה כוננו ב-20 בינואר 1992, וקודם עצמאותה של סלובניה כמעט ולא התקיימו יחסים בין המדינות.
היחסים בין סלובניה לדנמרק מתוארים כ"טובים", ושתי המדינות הן חברות מלאות בנאט"ו ובאיחוד האירופי. יש קהילה סלובנית קטנה בדנמרק, עם הצטרפותה של סלובניה לאיחוד האירופי, יותר סלובנים עברו לדנמרק.

יחסים דיפלומטיים

סלובניה מחזיקה בדנמרק שגרירות בקופנהגן וקונסוליה באורהוס, ואילו דנמרק מחזיקה בסלובניה רק קונסוליה כללית בליובליאנה.

ביקורים רשמיים

בשנת 2001 ביקרה מרגרטה השנייה, מלכת דנמרק בסלובניה, ובשנת 2002 ביקר ראש ממשלת דנמרק אנדרס פוג ראסמוסן בסלובניה.
מייק אימן

קורות חיים

אימן נולד בארובה, אי הולנדי, שהוא כיום חלק מהפדרציה הקרויה ממלכת ארצות השפלה ובה חברות בנוסף לארובה גם הולנד, קוראסאו וסן מרטן. כ-120 אלף תושבים גרים באי זה והוא חלק מהאנטילים הקטנים שבים הקריבי, סמוך לחופי ונצואלה. הוריו של אימן היו אלברט אימן ("שון"), נוצרי פרוטסטנטי ובלאנש (לבית הרצוג), יהודיה. אימן הוא הילד הצעיר ביותר, השביעי במשפחה. אחיו, השני במשפחה, הֶני אימן היה ראש ממשלתה הראשון של הטריטוריה וכיהן בתפקיד זה החל מ-1 בינואר 1986, יום קבלת האוטונומיה לאי, לסירוגין, במשך כעשר שנים סך הכל, עד 2001. גם אביהם היה פוליטיקאי ידוע בארובה ואף סבם לפני כן.
אימן למד באוניברסיטת קוראסאו (אוניברסיטת האנטילים ההולנדים) וסיים בה תואר ראשון במשפטים ב-1992. בשנים 1992 - 2001 עבד בארובה כעו"ד ונוטריון. בספטמבר 2001 הוא נבחר לפרלמנט הארובי מטעם המפלגה הנוצרית דמוקרטית שמרנית, הקרויה "המפלגה העממית של ארובה" Arubaanse Volkspartij - AVP, אותה ייסד סבו הני אימן (1888-1957), ב-1942 ובראשה עמד עד 2001 אחיו הני. באותה שנה הובסה ה-AVP בבחירות והני אימן הוחלף בראשות ממשלת ארובה על ידי נלסון אודובר ופרש מהחיים הפוליטיים. אימן החל בקריירה הפוליטית שלו אם כן, כחלק מהאופוזיציה הפרלמנטרית. ב-2003 הוא נבחר לראשות ה-AVP. בבחירות 2005 הפסידה המפלגה למפלגתו של אודובר, אף כי הגבירה את כוחה בפרלמנט.
אודובר כיהן כראש ממשלת ארובה במשך כשמונה שנים ואז ניצח אותו אימן בבחירות 2009 והחל לכהן בתפקיד עד נובמבר 2017. ניצחונו של אימן נבע במידה רבה מהמחלוקת שהתגלעה בין ממשלת ארובה בראשות אודובר לבין חברת "ואלרו", בעלת בית הזיקוק המהווה המעסיק הגדול ביותר באי, בנוגע למיסים שתשלם ואלרו. אימן הבטיח לפתור את המחלוקת ואכן עמד בהבטחתו זו בתוך ארבעה חודשים מיום הבחירות. גם אחיו של אימן, הני אימן ניצח בשעתו בבחירות ב-1985 והקים את האוטונומיה בארובה, על רקע דומה - סגירת בית הזיקוק הגדול באי באותה שנה.
חורבת עומרית

המבנה

האתר התגלה בשנת 1989 לאחר שריפה שהתרחשה באתר שבעקבותיו נחשף קטע של קיר מבנה. האתר שוכן על קצה של גבעה בגובה 159 מטר, צופה מערבה לכיוון בקעת החולה. מצפון לאתר נמצאים שרידי דרך רומית קדומה.
החפירות במקום החל בשנת 1999 על ידי משלחת מקולג' מקאליסטר מסיינט פול שבמינסוטה, בראשותו של פרופ' אנדרו אוורמן (Andrew Overman). במשלחת השתתפו מספר קולג'ים נוספים קולג' קרתגו מקנושה ויסקונסין שהצטרף לפרויקט בשנת 2006, קולג' קווינס מניו יורק וממכללת תל-חי בישראל. האתר נחפר במשך מספר עונות, והחפירה עדיין לא הסתיימה.
במהלך החפירות התגלו באתר קומפלקס של מקדשים שנבנו בתקופות שונות אחד בתוך השני. על פי השערת החוקרים המקדש הקדום הוא מאמצע המאה הראשונה לפנה"ס. התיארוך נעשה על פי פרסקו שנמצא באתר על גבי קירות המבנה ורצפתו. המקדש השני מתוארך לסופה של המאה הראשונה לפני הספירה, זהו המקדש שבנה הורדוס באזור הבניאס לכבודו של הקיסר הרומי אוגוסטוס קיסר. קיומו של מקדש זה מופיע בכתבי יוסף בן מתתיהו. הורדוס בנה ארבעה מקדשים, את בית המקדש בירושלים, מקדש בקיסריה, מקדש בסבסטיה ומקדש באזור הבניאס. במשך השנים, בניגוד למקדשים האחרים, מקומו של המקדש לא היה ידוע.
המקדש השני נבנה על גבי המקדש הקדום ששולב במבנה. הוא שכן מתחת לרצפת מקדשו של הורדוס והגישה אליו הייתה דרך גרם מדרגות. המקדש של הורדוס נבנה על גבי פודיום שגובהו היה 2.5 מטר והוא נבנה באבני גזית. בחזית המבנה הייתה רחבה גדולה בנויה אבני בזלת. מהרחבה הוביל גרם מדרגות רחב למקדש. יוספוס מתאר את המקדש בקדמוניות היהודים, 15. הוא מציין שהמקדש נבנה מאבן לבנה בארצו של זנודורוס (היה שליט בממלכה היטורית) ליד המקום הנקרא פניאון.
המקדש שנבנה על גבי הפודיום הוא בצורת מלבן. בחזית המקדש ניצבו ארבעה עמודים (חלק מעיצוב הדיסטילוס אינ-אנטיס). המבנה כלל אולם ודביר. המבנה עבר שיפוץ בתחילת המאה ה-2, בשלב זה הוא הוקף בעמודים עם עיטורים קורינתיים.
לאחר שהמקדש נהרס ברעידת האדמה של שנת 363, נבנה בשטחו כנסייה שעשתה שימשו חוזר באבני המקדש.
כיום באתר ניתן לראות בין השאר עמודים, קירות וכן כותרות קורינתיות, מזבח ובסיס לפסל. כמו כן מן האתר תצפית נוף מרשימה לכיוון עמק החולה ומקורות הירדן.
אהרון פולונסקי

אהרון פולונסקי (10 ביוני 1902 – 17 באוגוסט 1989) היה מבכירי עורכי הדין בארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי ובשלושת העשורים הראשונים של מדינת ישראל.

ביוגרפיה

אהרון פולונסקי נולד בשנת 1902 בעיר ברדיצ'ב שבתחומי האימפריה הרוסית (כיום באוקראינה). בנעוריו היה חבר בתנועת נוער ציונית. בשנת 1920 סיים את לימודיו בבית ספר תיכון למסחר בברדיצ'ב. בשנת 1922 עלה לארץ ישראל והתיישב בקיבוץ עין חרוד. בשנת 1925 עבר לתל אביב שם היה לכתב וגזבר העיתון "הפועל הצעיר", בטאונה של מפלגת הפועל הצעיר, שהייתה מפלגת פועלים ציונית אשר לימים התאחדה עם מפלגת "אחדות העבודה" למפלגת פועלי ארץ ישראל, מפא"י.
בשנת 1928 עבר פולונסקי לירושלים בה עבד בסוכנות היהודית והתוודע לחיים ארלוזורוב ראש המחלקה המדינית של הסוכנות. בין השניים נרקמה חברות קרובה וארלוזורוב עודד אותו לפנות ללימודי משפטים מתוך ראייה של חשיבות הנושא ליישוב היהודי. פולונסקי החל ללמוד באוניברסיטת לידס בבריטניה ובשנת 1935 סיים את לימודי התואר הראשון. 
בשנת 1937 סיים את לימודי התואר השני באותה אוניברסיטה. הוא עבר תקופת התמחות במשרדו של עורך הדין ד"ר פיליפ יוסף (שנקרא אז ג'וזף), אחיו של דב יוסף, יליד קנדה שעלה לארץ בשנת 1929 והגן על רבים מחברי ארגון "ההגנה" שנאסרו על ידי שלטונות המנדט. נודע כמי שהציל מהוצאה להורג את אברהם שיין ושלום ז'ורבין, שנשפטו יחד עם שלמה בן יוסף.
בשנת 1938 קיבל פולונסקי רישיון לעריכת דין וחבר כשותף לעו"ד ישראל גורניצקי במשרד שגורניצקי יסד באותה שנה ונקרא גורניצקי ושות'. במשרד זה עבד עד לשנת 1944, אז יסד משרד משל עצמו. משרדו טיפל במשפטים ידועים במשך כ-40 שנה, והיה לאחד המשרדים המובילים בארץ בתחום המשפט האזרחי ודיני הנזיקין.
באותה שנה יצא לאור ספרו בשפה האנגלית, שהייתה אז שפת המשפט בארץ 
Specific performance, it's origin and application in the English and Palestine law (ביצוע למעשה, מקור ויישום במשפט האנגלי וארץ-ישראלי). בספר זה הניח את התשתית למחקר והוראה של דיני הנזיקין בארץ. פרסם מחקרים ומאמרים רבים בדיני הנזיקין ולימד אותם בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה. היה ממניחי היסוד ללשכת עורכי הדין בישראל שנוסדה בשנת 1961 ופעל להקמת בית הפרקליט בתל אביב.
נמנה עם ממייסדי אוניברסיטת תל אביב ומראשוני המרצים בה, במסגרת הפקולטה למשפטים. היה פעיל בענייני ציבור עורכי הדין. כיהן כחבר הוועד המרכזי של הסתדרות עורכי הדין היהודיים בארץ-ישראל (קודמתה של לשכת עורכי הדין) וכיהן כנשיאה במשך מספר שנים, היה חבר במועצת הפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית בירושלים והיה עורך בטאון הלשכה, "הפרקליט".
אהרון פולונסקי סגר את משרדו בשנת 1979 ובשנת 1982 פרש מההוראה באוניברסיטת תל אביב. עם פרישתו הוענק תואר עמית כבוד הראשון של הפקולטה למשפטים.
אהרון פולנסקי נפטר בשנת 1989.
מרחב נורמלי

בטופולוגיה, נורמליות ותכונת  הן דוגמאות לסוג חזק יחסית של תכונות הפרדה. מרחב נורמלי הוא מרחב טופולוגי המפריד בין קבוצות סגורות זרות, באמצעות סביבות פתוחות. מרחב נורמלי שבו כל נקודה מהווה קבוצה סגורה, נקרא מרחב . 
מרחב טופולוגי הוא נורמלי, אם לכל שתי  קבוצות סגורות וזרות A ו- B, קיימות קבוצות פתוחות וזרות המכילות אחת את A ואחת את B. תכונה זו נקראת 'הפרדה בין קבוצות סגורות בקבוצות פתוחות'. 
ניסוח שקול: לכל קבוצה סגורה F וקבוצה פתוחה G כך ש , קיימת קבוצה פתוחה V שעבורה .
אם מתקיים גם  אז כל מרחב  הוא מרחב T3, שבו אפשר להפריד באמצעות קבוצות פתוחות בין קבוצה סגורה לנקודה, ולכן גם מרחב האוסדורף, שבו אפשר להפריד בין נקודות.
הלמה של אוריסון קובעת שבמרחב נורמלי אפשר להפריד בין קבוצות סגורות וזרות באמצעות פונקציה רציפה, כלומר: לכל A ו- B סגורות וזרות, קיימת פונקציה רציפה מן המרחב לקטע היחידה [0,1], כך ש-  ו- . מכאן נובע שמרחב  הוא מרחב טיכונוף (הקרוי גם מרחב ), ובפרט מרחב רגולרי לחלוטין.
את הלמה של אוריסון ניתן לראות כאילו היא מאפשרת להרחיב את הפונקציה המקבלת את הערך 0 בקבוצה A ואת הערך 1 בקבוצה B, לפונקציה רציפה המוגדרת על כל המרחב. 
משפט טיטצה מהווה הכללה של למה זו, בכך שהוא מאפשר להרחיב כל פונקציה רציפה: אם M קבוצה סגורה במרחב נורמלי, אז לכל פונקציה רציפה  קיימת   כך ש .
כל מרחב האוסדורף קומפקטי הוא מרחב . 
חשיבותם הרבה של מרחבי  נובעת מן המשפט של אוריסון: כל מרחב  המקיים את אקסיומת המנייה השנייה, הוא מטריזבילי (כלומר: הטופולוגיה שלו מושרית על ידי מטריקה מתאימה).

מכפלות

ישר סורגנפריי S הוא מרחב לינדלף נורמלי, ועם זאת מרחב המכפלה  אינו נורמלי. בעיית Dowker (מ-1951) שאלה האם ייתכן מרחב נורמלי X כך ש- אינו נורמלי. דוגמה למרחב כזה ניתנה על ידי M.E.Rudin ב-1971. עדיין לא ידוע מה העוצמה המינימלית של דוגמה נגדית.
גיטל מייזל

ביוגרפיה

גיטל מייזל נולדה ב-1898 בבית כפרי ליד העיר קייב שבדרום-מערב רוסיה (אוקראינה) במשפחה יהודית אדוקה ואמידה, בתם של שרה חנה ור' ישראל, ואחותו הצעירה של נחמן מייזל (לימים עורך ומבקר ספרות).
בשנת 1917 סיימה לימודיה בגימנסיה בקייב. הייתה פעילה בחוגים מהפכניים יידיים. ב-1921 עברה למוסקבה, וב-1922 עזבה את רוסיה ועברה לוורשה, שם עבדה בחינוך. לאחר מכן עברה לפריז, ולבסוף עלתה לארץ ישראל והצטרפה להוריה.
תרגמה יצירות רבות לילדים ליידיש, בעיקר מפולנית ומרוסית.
בשנת 1935 ערכה ופרסמה את הקובץ "הילד בארץ ישראל", שבו אספה יצירות ואמרות של ילדי הארץ.
כתבה ביקורות ספרות, בעיקר בכתבי העת היידיים, ותקופה מסוימת גם בעברית ב"על המשמר".
בשנת 1974 ראה אור בהוצאת י"ל פרץ הקובץ מפרי עטה "עסייען" (מסות), שבו בעיקר מאמרים על גדולי הספרות היידית והעברית. הספר זיכה אותה ב-1975 בפרס לספר המצטיין מטעם הקרן לחינוך יידי חילוני.
הייתה נשואה לשחקן "הבימה" צבי בן-חיים (1898–1957) עד מותו. בני הזוג היו הורים לבת, מיה בלוך, חברת קיבוץ שובל.
גיטל מייזל נפטרה ב-1985 בתל אביב, בגיל 86. הייתה סבתא לנכדים. נקברה בבית העלמין קריית שאול לצד בן-זוגה.
כושן ארסי

מאפיינים

צבעו של הכושן הבוגר שחור (לעיתים נוטה לסגול כהה), ועליו פזורים כתמים בצבעי כתום-צהוב, צבעי אזהרה המעידים על רעילותו. לכושן הארסי בלוטות רעל הממוקמות בין שני פרקי הגוף הראשונים. בעת סכנה הוא נעמד על רגליו הקדמיות, מרים את פלג גופו העליון ומתיז את הריר הרעיל למרחק של כמה סנטימטרים. הרעל גורם לצריבה חיצונית ולפגיעה במערכת העצבים של הטורף.
אורך גופו נע בין חמישים למאה מילימטרים. מבנה גופו מוארך, ראשו מחודד ועליו זוג מחושים קצרים. הכושן הארסי הוא בעל שלושה זוגות גפיים המתאימים לקפיצה, ושני זוגות כנפיים בצבעי כתום-ורוד, כאשר הכנפיים האחוריות מקופלות תחת הכנפיים הקדמיות. עיקר תנועתו מתבצעת בעזרת קפיצה וניתור. לכושן זוג עיניים מורכבות וגפי פה נושכות לועסות. הוא ניזון מצמחים ממשפחת האסקלפיים, כמו פתילת המדבר הגדולה.
הפרטים הזכרים קטנים יותר מן הנקבות ונבדלים מהן בצורת הבטן. הרבייה מתרחשת בין החודשים אפריל ומאי. הנקבה מטילה ביצים בבור חפור באדמה שעומקו אינו עולה על 18 סנטימטרים. הביצים מוארכות ומאוגדות בפקעות המצופות בקצף המופרש על ידי הנקבה. בכל פקעת נמצאות 60 ביצים, ובסך הכול מטילה הנקבה כ-250 ביצים בכל תטולה. בקיעת הביצים מתרחשת לאחר הגשם הראשון.
הכושן הארסי נפוץ באזורי מדבריות. בישראל ניתן למוצאו באזור דרום ים המלח, בערבה ובנגב.
מריה מקסימיליאנובנה, נסיכת לויכטנברג

ביוגרפיה

מריה נולדה בסנקט פטרבורג ב-16 באוקטובר 1841, למקסימיליאן, דוכס לויכטנברג ולמריה ניקולאייבנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, בתם של ניקולאי הראשון, קיסר רוסיה ושרלוטה, נסיכת פרוסיה. מריה ואחיה קיבלו את התארים "נסיכים קיסריים", בשל היותם נכדיו של הצאר. בשנת 1852 מת אביה, ובשנת 1854 התחתנה אמה עם גריגורי אלכסנדרוביץ' סטרוגנוב, ומכיוון שעשתה זאת ללא אישורו של אביה, נאלצה אמה לגלות לחו"ל. מריה ואחיה שנותרו ברוסיה, גודלו על ידי דודם אלכסנדר השני, קיסר רוסיה. בשנת 1866 ליוו מריה ואחיה ניקולאוס את דודם אלכסנדר, כשלפתע ניסה אדם לרוצחו, ורק התערבות מהירה של אדם בשם קומיסארוף, הצילה את חיי הקיסר.
בנערותה היו למריה מחזרים רבים, ופיוטר אנדרייביץ' שובלוב, ידידו של הקיסר אלכסנדר השני, שהעז לחזר אחריה ספג נזיפה חמורה ביותר. ב-11 בפברואר 1863 התחתנה מריה עם וילהלם, נסיך באדן, בנו הצעיר של לאופולד, הדוכס הגדול של באדן, ממנו נולדו לה 2 ילדים.
לאחר נישואיה, בילתה מריה את רוב זמנה בגרמניה, ורק לעיתים נדירות ביקרה ברוסיה. מריה מילאה את חובותיה בבית המלוכה, ואף ייצגה את לואיזה, הדוכסית הגדולה של באדן בטקס ההטבלה של בתו של נסיך ליינינגן. במהלך מלחמת צרפת-פרוסיה שירת בעלה וילהלם עם הצבא הפרוסי בפיקודו של וילהלם הראשון. ב-29 ביולי נשארו מריה ובעלה עם יורש העצר פרידריך, ועל פי זיכרונותיו של הנסיך, "הסיחו אותנו לרגע מחרדות ההווה".
בעלה הנסיך וילהלם נפטר ב-27 באפריל 1897, ולאחר מותו, ייסדה מריה ארגון חדש בשם "האגודה נגד השחיתות הגרמנית", אשר מטרתה הייתה לדכא את השחיתות בקרב "המעמד העליון". מריה, בעזרת אלאונורה, הדוכסית הגדולה של הסן ושרלוטה, מלכת וירטמברג, הוציאו חוברות לשכנע את נשות האצולה, כי עליהם להוות דוגמה של טוהר מוסרי.
הנסיכה מריה נשארה אלמנה עד מותה, ב-16 בפברואר 1914 בסנקט פטרבורג.
אות קין (מקרא)

אות קין הוא מונח מקראי, אשר לימים זכה גם לכינוי: אות קלון.
מקורו של המונח בסיפור התנ"כי על קין והבל. לאחר שרצח קין את הבל ביקש הראשון מאלוהים הגנה בפני כל החפץ לקחת את נפשו בעבור עוונו. בספר בראשית, פרק ד', פסוק ט"ו נאמר: "וַיָּשֶׂם ה' לְקַיִן אוֹת, לְבִלְתִּי הַכּוֹת-אֹתוֹ כָּל-מֹצְאוֹ". משמע, במקור שם אלוהים אות לקין כדי לשמרו מכל החפץ לקחת את נפשו, אך ברבות הימים הפך אות קין לסמל ותווית שלילית שמעידה על רבב מוסרי כבד הדבק במי שחטא וסטה מדרך הישר.

פרשנויות מקובלות למושג "אות קין"

רש"י סובר שאות קין הייתה אחת מאותיות הבורא; "חקק לו אות משמו במצחו" ומסביר: מחוץ למשפחתו של קין, הרי לא היו אנשים, ומבני משפחתו הוא לא חשש, אלא מחיות היער, שמחמת עוונו לא תהיה מעתה יראתו עליהם והם יפגעו בו. האות הקדושה תרתיע אותם.
הרמב"ן מתרשם שהאות הייתה מעין סימן, מורה דרך אשר ילך בה, שבה לא יקרנו אסון.
בעלי האגדה, שקדמו למפרשים דלעיל, נחלקו גם הם בביאורה של ה'אות' בפסוק התנ"כי, שכן לטענתם, המקרא סתם ולא פירש. מחד גיסא, יש הרואים במילה "אות" כמהווה סמל, סימן או מופת. ומאידך גיסא, יש המפרשים 'אות' במשמעותה הלשונית הרגילה - אחת מאותיות שמו של האל. שתי המסורות הפרשניות מתבטאות במדרש האגדה ובתרגום יונתן בן עוזיאל.
במדרש האגדה נותנים מספר פרשנויות למילה "אות", וכולן במשמעות של סימן, מופת. באמצעות העיקרון הפרשני של גזירה שווה מפסוקים אחרים הם מעלים הצעות כמו: הזריח לו שמש, הזריח לו צרעת, מסר לו כלב וכיוצא בזה. לעומתם, מתרגם יונתן את הפסוק כך: "נטל [הקב"ה] אות אחת מכ"ב אותיות שבתורה וכתב על זרועו של קין'". משמע, אלוהים שם על מצחו של קין אות משמו לצורך הגנה מאויביו.
מסיפורו של קין הגיע המושג גם לשפה המדוברת. "אות קין" הפך למטבע לשון המהווה מעין תווית שלילית, המוצמדת כביכול לשמו של פלוני ומעידה על רבב מוסרי.

שימושים בעברית המודרנית

חיים הרצוג, בעת היותו שגריר ישראל באו"ם, גינה את החלטת העצרת לכנות את הציונות כגזענית, באומרו כי: "החלטה זו הפכה את עצרת האו"ם למרכז ראשי של אנטישמיות ברחבי תבל [...] אות קין המוטבעת על מצחן של אומות שונות בעולמנו"
אנדריי קליונוב, כתב ב"דבר" לאחר עלייתו ארצה מברית המועצות בשנת 1973, שכל אזרח שמגיש בקשת עלייה לישראל "נהפך לאזרח מחוץ לחוק ואות קין על מצחו"
יו"ר פורום משפחה ובתי דין רבניים בלשכת עורכי הדין, עו"ד אודליה חן, עומדת מאחורי היוזמה להצעת החוק החדשה של חברת הכנסת רויטל סויד (המחנה הציוני) בעניין סרבני הגט. ההצעה ממליצה על הקמת מאגר שמות של סרבני וסרבניות הגט למיניהם, בצירוף תמונותיהם, "אדם שיודע ששמו יכול להתפרסם בכל העולם כולל כל פרטיו כמו אחרון הגנבים זה משול לאות קין".
גטו פלרמו

בעת המודרנית

כנסיית סן פאולינו (Chiesa di San Paolino dei Giardinieri) הייתה במקור בית הכנסת ונהפכה למסגד בשנת 1978.
ב-2017 התקיים טקס בארכיון העירוני בפלרמו שבו הכריז הארכיבישוף של פלרמו, קורדו לורפיש, על החזרת מתחם לקהילה היהודית (שהוחזק על ידי הכנסייה והמנזר של סנט ניקולו טולנטינו (איט')), לבקשת ארגון שבי ישראל והמכון הסיציליאני למדעי היהדות. על המתחם ייבנה מחדש בית כנסת, סומך לחורבות בית הכנסת ההיסטורי. לפי כתבי עובדיה מברטנורא, היה זה בית הכנסת הגדול ביותר בעולם באותה תקופה. ישנה סברה כי מדובר במקור במסגד שהוסב לבית כנסת.
טמרין דוגוני

מאפיינים

הטמרין הדוגוני הוא הקוף האמזוני שתפוצתו היא המוגבלת ביותר - הוא נמצא כיום רק ברצועת יער צרה, ששטחה 120 דונם, צפונית לנהר האמזונאס, ממזרח לריו נגרו. הם שוכני עצים, הדרים בחופת היער, ברום של 10 - 12 מטר. היערות החביבים עליהם הם יערות משניים וביצות. הם ניזונים מפירות, מפרחים, ממוהל עצים, מחרקים ומעכבישים. 
צבע הפרווה של הטמרין הדוגוני נע בין שחור, חום וכסוף. כפי שמעיד עליו שמו, פניו קירחים משיער. משקלו נע בין 200 ל-300 גרם. כמו רוב בני משפחתו, הוא בעל טפרים וחסר בוהן נגדית. 
הטמרין הדוגוני חי בקבוצות מרובות זכרים ונקבות המונות 2 - 8 פרטים. הקבוצה מכילה נקבה דומיננטית, שהיא בדרך כלל היחידה שמתעברת. ההתעברות מסתיימת, ב-80% מהמקרים, בלידת תאומים, וכמו אצל רוב מיני הטמרין - האבות הם שותפים מלאים בדאגה לצאצאים ובהאכלתם, ופעמים רבות גם בוגרים שאינם הוריהם משתתפים בטיפול. 
הטורפים העיקריים של הטמרין הדוגוני הם בני אדם, תושבי העיר מנאוס. תוחלת חייהם אינה ידועה, אך משערים שהיא קרובה לזו של שאר בני הסוג, כ-25 שנה בשבי.
צי מטוסי אל על

צי מטוסי אל על מלווה את ההיסטוריה של מדינת ישראל מעת תקומתה ומטוסיה היו שותפים לכמה מן האירועים ההיסטוריים הבולטים בישראל. מטוסי אל על הראשונים נרכשו עוד בטרם הכרזת המדינה והיוו עורק תחבורה ואספקה מרכזי למדינה בעת מלחמת העצמאות. תחילה היה מורכב הצי ממטוסים צבאיים ישנים שהוסבו למטרות אזרחיות, ועם השנים החלה אל על רוכשת מטוסים חדישים אשר אפשרו לחברה לחנוך נתיבי טיסה חדשים.
נכון ליולי 2019 מנה צי החברה 43 מטוסים - כולם מטוסים מתוצרת בואינג: 23 מטוסי בואינג 737 (15 מדגמי 737-800 ו-8 מדגמי 737-900),‏ 2 מטוסי בואינג 747-400, ‏ 6 מטוסי בואינג 777 (מדגם 200ER),‏ 12 מטוסי בואינג 787-9 (מתוך 16 מטוסי 787 דרימליינר שהוזמנו: 4 מדגם 787-8 ו-12 מדגם 787-9). הגיל הממוצע של הצי היה 10.1 שנים.
דוד שמואל לוינגר

ביוגרפיה

לוינגר נולד בדבּרֶצֶן, הונגריה, בשנת 1904, בנם של הרב מרדכי צבי וחוה (לבית בק). למד בישיבות בהונגריה, ולאחר מכן בסמינר הרבני של בודפשט, ובמקביל למד באוניברסיטת בודפשט, ממנה קיבל תואר דוקטור. 

בשנת 1931 החל להרצות בסמינר הרבני של בודפשט בתחומי המקרא והתלמוד, ומשנת 1942 עמד בראש הסמינר עד לכיבוש הונגריה על ידי הנאצים ב-1944. לאחר השואה המשיך לעמוד בראש הסמינר (הקיים עד היום), לאחר שפעל רבות לשיקומו. 

בשנת 1950 החליט לנטוש את משרתו הבכירה בהונגריה ולעלות לארץ, וכמה חודשים לאחר מכן החל לעבוד כמזכיר מדעי של המכון לתצלומי כתבי יד עבריים, שנוסד באותן שנים בהוראת דוד בן-גוריון. מאוחר יותר, בשנת 1963, מונה לראש המכון במקומו של פרופ' נחמיה אלוני, תפקיד בו נשא עד לפרישתו בשנת 1970. 

היה נשוי לוויאוריקה (לבית רוט), ואב ל-2 ילדים: מרדכי-בנימין (נפטר בילדותו) ושמשון-צבי (ספרן ב"יד הרב נסים"). נפטר בג' באב ה'תש"ם בירושלים, בהיותו בן 76 שנה.

פעילותו המחקרית והמדעית

עוד בהיותו סטודנט באוניברסיטת בודפשט ההדיר לוינגר יחד עם חוקר נוסף את הספר "אלפא ביתא דבן סירא" (1926), וכן את הספרים: "דרכי הניקוד והנגינות" לרבי משה הנקדן (1929) ו"מבוא הדקדוק" לרבי בנימין (באור על ספר "פתח דברי" לרבי מאיר ב"ר שלמה, 1931). בשנות לימודיו פרסם גם מספר מאמרים בכתב העת "הצופה לחכמת ישראל" שיצא בבודפשט ובקבצים מדעיים שונים. בסיום לימודיו זכה לתואר דוקטור, על דיסרטציה שעסקה ב"ספר המליצה", מילון בפרסית-יהודית מהמאה ה-13. 

במקביל לעבודתו כמרצה ולאחר מכן כראש הסמינר הרבני בבודפשט, היה מעורכיו של כתב-העת היהודי-הונגרי החשוב "Magyar Zsidó Szemle", והשתתף בעריכת מספר ספרי יובל לכבוד חוקרי יהדות ידועים. מקום חשוב בעבודתו המדעית תפסה הוצאת מהדורות מדעיות על פי כתבי יד של חיבורים עבריים בנושאים מגוונים, ובין השאר זיהה בכתב-יד את "בית המים", חלק מספר "תורת הבית" לרשב"א, שלא נכלל במהדורות הנדפסות של הספר. 

בשנת 1947, לאחר השואה ושיקום הסמינר, פרסם לוינגר ספר בשם Germánia "prófétája" : A nácizmus száz esztendeje ("ה'נביא' של גרמניה: מאה שנה של נאציזם"), בו עקב אחרי האנטישמיות הנאצית עד לשורשיה אצל ניטשה, ולאחר כשלוש שנים עלה לארץ.

במהלך עבודתו במכון לתצלומי כתבי יד עבריים עסק רבות בחקר כתבי היד של המקרא ובראשם כתר ארם צובא, וכן במיפוי וקיטלוג עשרות אלפי כתבי יד עבריים וביניהם אלו שנשמרו בספריית הוותיקן. תוצאות עבודת הקיטלוג, שנעשתה יחד עם נחמיה אלוני ואפרים קופפר, פורסמו בשלושה כרכים בין השנים 1957-1968.

עם ייסוד  מפעל המקרא של האוניברסיטה העברית, מונה לאחד ממרכזי המדורים ובמסגרת זו פרסם מאמר מרכזי בנושא כתר ארם צובא (כת"י A) ויחסו למסורת בן-אשר, בגיליון הראשון של כתב העת Textus שנחנך כחלק ממפעל המקרא.
ברביקן קרקוב

ברביקן קרקוב (בפולנית: barbakan krakowski) הוא מבנה ברביקן מבוצר שהיווה את אחד השערים שהובילו לעיר העתיקה של קרקוב בדרום פולין. הברביקן של קרקוב הוא בין הביצורים הבודדים מבין אלה שהקיפו את העיר ושרדו עד ימינו, והיה בעבר חלק בלתי נפרד מחומות העיר. כיום משמש המבנה כאתר תיירות וכמקום אירוח לתערוכות.
הברביקן, הבנוי בסגנון גותי והוקם בסביבות שנת 1498, הוא אחד משלושה ביצורים מסוג זה באירופה ששרדו עד ימינו, והשמור מביניהם. הברביקן הוא מבנה לבנים מעוגל, מוקף חפיר, ובמרכזו חצר בקוטר 24.4 מטרים. למבנה שבעה צריחים, עובי קירותיו כ-3 מטרים ובתוכם 130 אשנבי ירי.
הברביקן היה במקור מחובר לחומות העיר באמצעות מעבר מקורה שהוביל לשער פלוריאן הקדוש.
על צידו המזרחי של הברביקן תלוי שלט זיכרון למרצ'ין אורצביץ', תושב העיר שלפי האגדה, במהלך המאבק בין קונפדרציית באר לכוחות הרוסים שצרו על העיר ב-1768, טען את הרובים של מגני העיר, שנגמרה להם התחמושת, בכפתורי מתכת, וכך הצליח להרוג את מפקד הכוח הרוסי.