חטיבה 188 במלחמת יום הכיפורים

החטיבה ערב המלחמה

חטיבה 188 צמחה מתוך חטיבת החי"ש כרמלי. במלחמת ששת הימים לחמה החטיבה, תחת פיקודו של סא"ל משה בר-כוכבא, כחטיבה ממוכנת 45 בגזרת צפון השומרון ואף השתתפה בכיבוש רמת הגולן. לאחר המלחמה הוחלט לפרק את החטיבה אולם לבסוף הוקמה מחדש כחטיבת שריון המצוידת בטנקי שוט קל.
לאחר מלחמת ששת הימים נוצר צורך להחזיק כוח שריון סדיר ברמת הגולן, ככוח תגובה מהירה להדיפת מתקפה סורית על שטח הרמה, וככוח לביצוע פעולות התקפיות בגזרה הסורית. באפריל 1969 הוטלה המשימה על חטיבה 188 ועד שנת 1973 השתתפה החטיבה במבצעים שונים (קלחת 2, קלחת 4, קיתון 10) ובימי קרב רבים מול השריון הסורי. עם סיום מלחמת ההתשה בתעלת סואץ באוגוסט 1970 הפכה היחידה לחטיבת השריון היחידה בצה"ל אשר השתתפה בפועל בלחימה.
ביוני 1973 מונה אל"ם יצחק בן-שהם למפקד החטיבה. במועד זה כללה החטיבה שני גדודים סדירים – גדוד 74 בפיקוד סא"ל יאיר נפשי וגדוד 53 בפיקוד רס"ן עודד ארז, וגדוד מילואים - גדוד 39 בפיקוד סא"ל יואב וספי (גדוד זה סופח לחטיבה 4 לאחר גיוסו ולא לחם תחת פיקוד החטיבה במהלך הקרבות).
החטיבה הייתה מצוידת בטנקים מדגם שוט קל, שהיו דגם משופר של הטנק הבריטי צנטוריון. ערב המלחמה היו ברשות החטיבה, על שני גדודיה, 71 טנקים כשירים.

פריסת החטיבה ערב המלחמה

בשגרה הייתה החטיבה מחולקת למחלקות טנקים, כאשר לכל מחלקה היה חניון ובו 3 טנקים, פריקאסט (מבנה טרומי), 12 אנשי צוות, חובש ואיש צוות טכני. חניוני הטנקים מוקמו במרחק קצר מעמדות הלחימה המיועדות של הטנקים, סמוך לקו הגבול ברמת הגולן. עמדות הלחימה, או ה"רמפות" של הטנקים, היו משטחי עפר מוגבהים, שמוקמו בעמדות שולטות על מכשול הנ"ט, שנחפר סמוך לקו הגבול. ה"רמפות" איפשרו לטנקים לתצפת על תנועת כוחות האויב באזור הגבול, ובזמן לחימה לפגוע בכוחות אויב המנסים לחצות את תעלת הנ"ט, תוך חשיפה מינימלית לאש האויב. 
בחודשים שלפני המלחמה תפס גדוד 74 את קו הגבול על פי החניונים המחלקתיים. בשבועות שקדמו למלחמה הועלתה רמת הכוננות בצה"ל כולו וגם בחטיבה 188, אך כוחות פיקוד צפון התכוננו לקראת "יום קרב" - מצב בו כוחות סוריים ינסו לחצות את הגבול כדי להשתלט על מוצב או יישוב ישראלי - ולא לקראת מלחמה כוללת. כתוצאה מכך לא הוכנו מצבורי תחמושת גדולים בקרבת קו הגבול, והדרגים הלוגיסטיים של החטיבה לא תוגברו מעבר לתקן השגרתי. 
ב-26 בספטמבר 1973, ערב ראש השנה, קודם גדוד 53 אל קו הגבול כחלק מתגבור הכוחות. כדי להימנע מהזזת כוחות גדוד 74 שכבר היו פרוסים במוצבים החליט בן-שהם לפצל את גדוד 53. פלוגה א' של הגדוד תגברה את אזור קוניטרה, פלוגה ב' קודמה לאזור ווסט לשמש כעתודה לגזרה הצפונית, ופלוגה ג' חנתה בחושניה ושימשה עתודה לגזרה הדרומית. קו הגבול חולק בין שני הגדודים כשמוצב 110, באזור הר חוזק, משמש כמרכז הגזרה. עודד ארז, מג"ד 53, קיבל לידיו את האחריות על דרום הרמה, ויאיר נפשי, מג"ד 74, פיקד על החלק הצפוני. כך נוצר מצב שתחת פיקוד כל אחד ממפקדי הגדודים הייתה פלוגה אורגנית אחת ושתי פלוגות מהגדוד השני.
עוד באותו היום הורה אלוף פיקוד הצפון, יצחק חופי ("חקה") להעלות שתי פלוגות מגדוד 77 של חטיבה 7 לרמת הגולן. ב-30 בספטמבר הועלתה יתרת הכוח של גדוד 77 לרמת הגולן. ב-5 באוקטובר, ערב יום הכיפורים, עלה גדוד 82 של חטיבה 7 לרמת הגולן יחד עם גדוד 71 (גדוד שכלל צוערים ומדריכים ממתקני האימונים של חיל השריון).
המחדל המודיעיני גרם לכך שערב פתיחת המתקפה הסורית, היו ברמת הגולן בסך הכל 177 טנקים ישראליים, אל מול למעלה מ-800 טנקים סורים בשלוש הדיוויזיות שהיו פרוסות מול קו הגבול. הפיקוד הישראלי העריך כי כוחות חטיבה 188, שתוגברה על ידי חטיבה 7, יספיקו כדי לבלום את השריון הסורי עד להגעת כוחות המילואים לרמה. כוחות אלו נועדו לסייע לכוחות הסדירים לייצב את קו החזית, ולאחר מכן לעבור למתקפת נגד.

6 באוקטובר - בלימה

מול קו הגבול היו ערוכות שלוש דיוויזיות ממוכנות סוריות (הדיוויזיה השביעית בצפון הרמה, התשיעית במרכז והחמישית בדרום הגזרה). כל אחת מהדיוויזיות הסוריות כללה בקו הראשון שתי חטיבות ממוכנות (כל אחת מהן כללה גם גדוד שריון). ושתי חטיבות חי"ר. חטיבות הקו השני הורכבו מחטיבות שריון וחטיבות ממוכנות והן תוגברו בשתי חטיבות שריון עצמאיות (47 ו-51). שתי דיוויזיות השריון הסוריות (הראשונה והשלישית) נשמרו ככוח עתודה לניצול ההצלחה.
מפקד חטיבה 188, בן-שהם, מונה באותו הבוקר כמפקד זמני של כוחות צה"ל ברמת הגולן כיוון שמפקד פיקוד צפון, יצחק חופי, זומן למטכ"ל בתל אביב לישיבה דחופה יחד עם מפקד אוגדה 36 רפאל איתן. לכן לא פיקד בן-שהם באופן אישי על כוחות החטיבה בשלב הראשון, אלא נשאר מאחור במפקדת אוגדה 36 במחנה נפח.

ההתקפה הסורית

חמש דקות לפני השעה שתיים בצהריים, נפתחה הפגזה ארטילרית סורית עזה לכול אורך החזית. במקביל להפגזה הארטילרית ולתקיפות האוויריות הסוריות על כוחות צה"ל ברמת הגולן, החלו חטיבות הקו הראשון של שלוש הדיוויזיות הסוריות להתקדם אל עבר הקו הסגול.
כוחות השריון של חטיבה 188 ששהו בחניונים המחלקתיים מיהרו לתפוס את העמדות שיועדו להם. ארבע פלוגות החטיבה היו פזורות בדלילות, בכוחות מחלקתיים ופלוגתיים, לאורך קו הגבול ברמת הגולן. שתי פלוגות היו פרוסות בגזרה הצפונית תחת פיקוד גדוד מג"ד 74, יאיר נפשי: פלוגה ח' בחלק הצפוני משיפולי החרמון ועד לקוניטרה ופלוגה א' באזור קוניטרה, ושתי פלוגות נוספות בחלק הדרומי תחת פיקוד עודד ארז, מג"ד 53: פלוגה ז' באזור פתחת כודנה ופלוגה ו' בשטח שמדרום לתל פארס ועד לתל סאקי. עם פרוץ הקרבות עמדו 45 טנקי שוט מארבע הפלוגות מול 276 טנקי הקו הראשון של הסורים.
עם פתיחת האש החלו שתי פלוגות נוספות של הגדוד להתקדם אל עבר קו הגבול, ולקראת השעה 15:00 נפרסו בעמדותיהן: פלוגה ב' נעה מצומת ווסט לאזור בוקעתא, ופלוגה ג' נעה מחושניה דרומה ועיבתה את המערך בשטח שמדרום לתל פארס. גדודי חטיבה 7 נשמרו ככוחות עתודה עד לבירור כיוון המאמץ העיקרי של הצבא הסורי.

כוחות חטיבה 188 שהתייצבו ברמפות החלו לצלוף ולפגוע בכוחות הקדמיים של הסורים אשר הלכו והתקרבו אליהם. טנקי גישור ודחפורים שנועדו לגשר על תעלת הנ"ט נפגעו ראשונים אך אחרים החליפו את מקומם. טור השריון הסורי נראה ללוחמים המעטים של חטיבה 188 אינסופי וכי על כל טנק שנפגע באו אחרים במקומו.
תפיסת המודיעין טרם המלחמה גרסה כי הכוחות הסוריים יעדיפו לפרוץ בגזרה הצפונית, באזור העיר הסורית הנטושה קוניטרה, זאת למרות שפריצה בחלק הדרומי הייתה אמורה להיות קלה יותר. המחשבה שקוניטרה היא היעד המועדף עבור הסורים נבעה מהסיבה שהפתחה (מקום בו אין מכשולים טבעיים עבור הטנקים כמו הרים או ואדיות) במרכז הרמה הייתה קרובה יותר למחנה נפח ובסופו של דבר לחציית נהר הירדן. בעקבות תפיסת המודיעין הנ"ל הוחלט כי מרבית הכוחות (גדוד 74 של חטיבה 188 ושני גדודים של חטיבה 7) יימצאו בגזרה הצפונית, וכוח של שני גדודים ישמור על הדרומית. מהר מאוד נראה היה כי הסימנים בשטח מעידים על כך שהמודיעין היה מוטעה וכי המאמץ העיקרי מסתמן בדרום. בפיקוד המשיכו שעות רבות להמתין לפרוץ המתקפה הראשית בצפון הרמה כמעט בלי לשים לב שהאחיזה בגזרה הדרומית מתחילה לקרוס. עד השעה 20:00 איבדה החטיבה 13 מלוחמיה, 12 מהם בגזרה הדרומית. כמו כן נפגעו והושבתו 20 טנקים, 16 מתוכם בדרום הרמה.

גזרה דרומית

כוחות החטיבה בגזרה הדרומית החלו לפגוע בטנקים רבים, אך הסורים לא הרפו את לחצם. טנקים החלו להיפגע והחטיבה ספגה את אבידותיה הראשונות. באזור השעה 16:30 הגיעו טנקי גדוד 82 של חטיבה 7 לתגבר את הקו והופנו לאזור ציר הנפט.
לקראת שעות הערב החלו כוחות חטיבה 188 להיהדף אחורנית תוך שהם סופגים אבדות וכוחות סורים הצליחו לפרוץ את קווי ההגנה באזור ציר הנפט ופתחת כודנה, באזור שמדרום למוצב 111. לחלק מהטנקים אזלו הפגזים חודרי השריון ואלו החלו לירות פגזים מסוגים אחרים, כולל זרחן.
החושך ירד על האזור בסביבות השעה 18:00. הלחימה בתנאים אלו לא הייתה ידידותית לכוחות החטיבה, כיוון שפרט לאמצעי ראיית לילה מיושנים ופאסיביים (לא ניידים אלא קבועים) בטנק, לא הייתה לחיילים שום אפשרות לזהות את הסורים המתקדמים. במספר מקרים ביקשו טנקי החטיבה מכוחות הארטילריה לירות פצצות תאורה לגזרתם ואז ניצלו את התאורה כדי לצלוף בטנקים הסורים. הטנקים הסורים היו מצוידים באמצעי ראיית לילה, דבר שנתן להם יתרון משמעותי. בחסות החשיכה פרצו חטיבות הדרג השני הסוריות בשתי נקודות בהן היו הגנות החטיבה מועטות: חטיבה 51 מהדיוויזיה התשיעית פרצה באזור פתחת כודנה ונעה לכיוון חושניה, וטנקי הדיוויזיה החמישית חדרו במרחב השטוח שבין תל פארס לתל סאקי. עד השעה 23:00 דיווח מפקד חטיבה 51 הסורית על כיבוש אזור חושניה.
בשעות הערב הורה אלוף הפיקוד חופי על העברת גדוד 71 מחטיבה 7 לגזרה הדרומית, אולם יאנוש בן-גל, מח"ט 7, התעלם מהפקודה והורה לפלוגה אחת בלבד לנוע דרומה. בהמשך הורה יאנוש לגדוד להישאר בגזרה הצפונית בטענה שהכוח נחוץ לצורך לחימה בעמק הבכא (בדיעבד התברר כי כמעט ולא הייתה לחימה בלילה זה בגזרה הצפונית).
לקראת שבע בערב יצא המח"ט בן שהם מנפח על טנק המג"ד כדי לאתר את כוחותיו, להפיח בהם מוטיבציה ולסייע כמה שניתן בעצירת השריון הסורי. בסביבות 21:30 הצטרף ללחימה כוח נוסף של שני טנקים אשר מפקדו, צביקה גרינגולד, (שהגיע למחנה נפח כבר ב-18:00) המתין בקוצר רוח להיכנס לקרב. המטלה שהוטלה על צביקה הייתה לפטרל על ציר הנפט, לבדוק את רמת החדירה הסורית לגזרה, ולהשמיד כל כוח סורי שנקלע לדרכו. "כוח צביקה" הוכיח עצמו כיעיל מאוד והצליח לבלום את התקדמות חטיבת השריון הסורית 51. צביקה המשיך בלחימה כל הלילה כאשר במהלכו החליף טנק לאחר שנפגע ומאוחר יותר החליף עוד אחד לאחר שנקלע למארב יחד עם כוח מילואים (פלוגה מגדוד 266 של חטיבה 179 בפיקוד סא"ל עוזי מור) שבו נפגעו 6 טנקים.
הטנקים של חטיבה 188 נשארו בעמדותיהם כל הלילה, ממתינים למפגש מקרי עם טנקי טירן של הסורים ובעיקר מנסים לנוח לקראת יום הקרב של מחר.

גזרה צפונית

המצב בגזרה הצפונית היה שונה לחלוטין מאשר בדרום. צפון רמת הגולן מאופיין ביותר תלים געשיים וגבעות מאשר בדרום. בשל כך, רוחב הגזרות האפשריות לפריצה היה קטן יותר וניתן היה לבנות מערך בלימה טוב יותר כנגד הסורים, כוחות 188 בפיקוד סא"ל יאיר נפשי, מג"ד 74, עמדו איתן כנגד ההתקפות החוזרות ונשנות של הסורים בגזרתם וסיכלו כל ניסיון חדירה. בפתחת קוניטרה דרום, באזור מוצב 109, בלמו טנקי פלוגה א' את גדוד הטנקים של חטיבת החי"ר 52 הסורית. בפתחת קוניטרה צפון, באזור עמק הבכא, בלמו כוחות הגדוד בסיוע טנקי חטיבה 7 את התקדמות חטיבת החי"ר הסורית 85. באזור רכס המנפוחה (מוצב 104, באזור הר רם) הצליחו טנקים מכוח העזר המרוקאי לחצות את הגבול לתוך שטח ישראל אולם הם הושמדו זמן קצר לאחר מכן.
בשעות אחר הצהריים הצטרפו שני גדודי הטנקים הנוספים של חטיבה 7 (גדוד 77 וגדוד 71) ללחימה בגזרה הצפונית, ומרביתם נשלחו לסתום את הפרצה שנוצרה מדרום לחרמונית. בשעה 18:00 הורה אלוף הפיקוד חופי, אשר הגיע קודם לנפח יחד עם מפקד אוגדה 36 רפאל איתן, על העברת הגזרה הצפונית, כולל גדוד 74, לאחריות חטיבה 7 בפיקודו של יאנוש בן-גל.
מג"ד 74 נפשי, שהיה בקשר עם כוחותיו שהיו פרוסים גם בדרום הרמה, היה חסר אונים מול הדיווחים בקשר על הנפגעים הרבים, המחסור בתחמושת והתקדמות הסורים שהועברו אליו כל העת מהדרום. למרות שלחץ השריון הסורי היה חלש יותר בצפון, הארטילריה הסורית הייתה מדויקת, וגם בצפון נאלצו הכוחות לדלג מעמדה לעמדה כדי להישמר מהארטילריה שטווחה ביעילות רבה על עמדותיהם.

7 באוקטובר

בלילה שבין 6 ל-7 באוקטובר כמעט שלא התנהלה לחימה. כוחות צה"ל עיוורי הלילה ניסו לשרוד את הלילה ואילו הכוחות הסורים התמקמו בחניוני לילה בעומק השטח הישראלי בהמתנה לבוקר.

גזרה צפונית

יום ה-7 באוקטובר בגזרה הצפונית דמה מאוד לקודמו. חטיבות הדרג השני הסורי (כ-140 טנקים של חטיבות 78 ו-121) ניסו לפרוץ בעמק הבכא אולם הם נעצרו על ידי טנקי גדוד 74 וחטיבה 7 אשר היו פרוסים בעמדות שולטות לאורך הרכס. החטיבות הסוריות ספגו אבידות כבדות ונסוגו לאחור. בעוד כוחות החטיבה בגזרה הדרומית נסוגו לגמרי משטח הרמה, טנקי החטיבה בגזרה הצפונית יכלו לרדת לאחור לצורך תדלוק ומילוי פגזים בטרם חזרו להגן על קו הגבול.

גזרה דרומית

כוחות גדוד 53 שאבטחו בתחילת המלחמה, רק יומיים קודם לכן, את הגזרה הדרומית ברמת הגולן, כבר לא נמצאו שם. כוחות מאוגדה 146 של משה פלד, וברשותם 160 טנקים עם צוותים רעננים, לקחו את הפיקוד על הגזרה והחלו בהתקפת נגד. האוגדה הצליחה להתקדם צפונה על ציר אל-על-רמת מגשימים ועד הערב הגיעה לאזור הג'וחדר. בתל א-סאקי שיחררו הכוחות את 28 החיילים שהיו נצורים בבונקר, ביניהם גם צוותי הטנקים של 188. כוחות האוגדה שיחררו את החיילים הנצורים ופינו את הפצועים וההרוגים.
במקביל, התקדמו במהלך היום טנקי חטיבה 179 על ציר יהודיה ודחקו את הכוחות הסורים מזרחה עד חושניה. חטיבה 679 בלמה ניסיונות התקפה נוספים על נפח ואחר כך יצאה להתקפה לכיוון דרום-מזרח תוך שהיא כובשת את סינדיאנה ודהלמיה.
במהלך היומיים הבאים ימשיכו חטיבות המילואים לדחוק את הכוחות הסורים מזרחה וב-10 באוקטובר ישלימו את הכיבוש מחדש של כל שטח דרום רמת הגולן עד הקו הסגול.

גזרה צפונית

כוחותיו של נפשי בגזרה הצפונית המשיכו לשמור על הקו מפני התקפות סוריות חדשות לצד חטיבתו של אביגדור בן-גל. במהלך היום היו מספר התקפות מועט מצד הסורים ואלה נבלמו על ידי הכוחות.

במהלך הלילה החלו הסורים לשלוח חוליות קומנדו מצוידות במטולי רקטות מסוג RPG-7 כדי לפגוע בטנקים במה שכונה "ליל הבזוקות". מספר טנקים נפגעו וחיילים נהרגו, כולל שמונה מחיילי החטיבה אשר נהרגו מירי טילי נ"ט. למרות זאת, המתקפה הסורית לא הצליחה להדוף את הכוחות הישראליים בגזרה הצפונית.

כוח נפשי

בסביבות השעה 7:00 בבוקר נצפו מסות שריון סוריות אדירות בדרך לעמק שבין קוניטרה לתל חרמונית. כ-150 טנקים סורים (כ-100 מתוכם היו טנקי T-62 של הדיוויזיה השלישית שטרם השתתפו בקרבות) התקדמו לעבר חמישים הטנקים הישראלים שצוותיהם לא ישנו כבר 3 לילות. היה זה קרב שריון קשה ביותר אשר התנהל בטווחים קצרים מאוד, לעיתים כמה עשרות מטרים בלבד. כוח נפשי באזור הבוסטר מנה כעשרה טנקים מחטיבה 188 (טנקים נוספים של החטיבה היו עדיין פרוסים בצפון הרמה אך לא השתתפו בקרב זה). הטנקים הישראלים צלפו ופגעו בעשרות כלים סוריים, אך הם המשיכו להתקדם בעוד שהכוחות הישראלים הופכים דלילים יותר עקב פגיעות ומחסור בתחמושת.

כוח בן-חנן

שלושה חודשים לפני המלחמה היה סא"ל יוסי בן-חנן מפקד גדוד 53, אז החליף אותו עודד ארז. ביום הכיפורים שהה בן-חנן בחו"ל עם אשתו הטרייה, וכאשר שמע על המתרחש בישראל, מיהר לעלות על הטיסה הראשונה שמצא והגיע לישראל ב-8 באוקטובר. במהלך הלילה שבין ה-8 ל-9 באוקטובר עלה לגזרה הצפונית ומונה למח"ט 188 החדש על ידי אלוף הפיקוד חופי. בן-חנן הגיע למחנה ירדן, שם שהו הלוחמים משיירת הרפאים, והחל, יחד עם שמואל אסקרוב, סמג"ד 53, לבנות כוח משוריין משרידי הכוחות שנותרו. עד הבוקר הצליח לארגן כוח של 11 טנקים. כוח בן-חנן, אשר זכה לכינוי "התעמלות בוקר" כשם תוכנית הרדיו של אביו של בן-חנן, קיבל מרפול את הפקודה לעלות לעמק הבכא ולסייע לחטיבה 7.בסביבות 11:00 בבוקר הגיע כוח בן-חנן לסייע לכוחות חטיבה 7 הנכתשים בעמק הבכא. כוח הטנקים הרענן העלה את המורל בצד הישראלי וסייע לשבור את ההתקפה הסורית. בן-חנן עצמו נפצע במהלך הקרב אך המשיך לפקד על הכוח. הסמג"ד אסקרוב, שכבר היה פצוע אך בכל זאת התעקש להצטרף לכוח, נפצע שוב, הפעם באורח קשה יותר בראשו ופונה לאחור (לאחר המלחמה הוענק לו עיטור העוז).

הנצחה ומורשת

חטיבה 188 ספגה אבדות קשות ביממה הראשונה למלחמה ולמעשה נמחקה מהסד"כ הצה"לי. בחלוף 24 שעות מפתיחת האש איבדה החטיבה חלק ניכר משדרת הפיקוד שלה (המח"ט, הסמח"ט וקצין האג"ם). לגדוד 53 כמעט ולא נותר זכר בגזרה הדרומית ושרידיו התפנו מגזרת הלחימה. גדוד 74 אמנם המשיך לתפקד בגזרה הצפונית, אך עבר תחת פיקודה של חטיבה 7. 
למרות האבידות הקשות, הוקמה החטיבה מחדש תוך כדי הלחימה על ידי שרידי הצוותים שפונו לאחור ועל בסיס טנקים פגועים שהוחזרו לכשירות. כוחות אלה לקחו חלק בהדיפת הסורים מרמת הגולן, השתתפו בהבקעה לסוריה ובלחימה במובלעת הסורית. בכל ימי הלחימה נהרגו 79 חיילים מהחטיבה ורבים אחרים נפצעו. ברמת הגולן הוקמו מספר אנדרטאות המנציחות את הנופלים בקרבות מקרב החטיבה.
לאחר המלחמה עוטר צביקה גרינגולד בעיטור הגבורה, העיטור הגבוה ביותר בצה"ל. יצחק בן-שהם (המח"ט), דוד ישראלי (הסמח"ט), יאיר נפשי (מג"ד 74), שמואל אסקרוב (סמג"ד 53), יוסי בן-חנן, ואחרים עוטרו בעיטור העוז. בין מקבלי עיטור המופת נמנו: יוסי ניסים (סמג"ד 74), אורי עקביה (מפקד פלוגה ז' שנהרג בקרבות), איל שחם (מפקד פלוגה ח' שנהרג בקרבות), צביקה רק (מפקד פלוגה א') וד"ר דן אנגלהרד (רופא בגדוד 53). כמו כן זכו חיילים נוספים בעיטורים ובציונים לשבח.
לאחר הפסקת האש נערכה החטיבה מחדש ברמת הגולן עם שדרת פיקוד חדשה ברובה. גדוד 71 שהוקם ערב המלחמה ממדריכי וצוערי בית הספר לשריון הועבר לחטיבה 188 והפך לגדוד הסדיר השלישי שלה.
בעוד סיפורה של החטיבה 7 זכה לתהילה לאורך השנים, סיפורה של חטיבה 188 כמעט ונשכח, הן משום שנתפסה כזו שבשטחה אירעה הפריצה והן משום שכמעט ולא היה נותר מי שיספר את סיפורה, שכן רבים מקציניה הבכירים נהרגו במלחמה. בשנים האחרונות חל שינוי וותיקי החטיבה החלו מספרים את סיפורם. בשנת 2009 יצא לאור ספרו של אבירם ברקאי: "על בלימה: סיפורה של חטיבה 188 במלחמת יום כיפור", אשר תרם רבות להעלאת המודעות לסיפורה ההירואי של החטיבה במלחמה.