google/wiki40b huggingface dataset:
בארות בנגב

על המרכז

המרכז נבנה על מנת לספר את סיפורה של תנועת הקיבוץ הדתי, ובפרט את סיפורה של קבוצת בארות יצחק. על אף הניצחון של הקיבוץ בקרב הקשה שהתחולל נגד המצרים בח' בתמוז תש"ח, החברים מספרים על שורה של אירועים טראומתיים שגרמו להדחקת הסיפור מעל בימת ההיסטוריה. על מנת לתקן את השבר, תנועת הקיבוץ הדתי החליטה לשקם את אתר המורשת ולהקים מרכז מבקרים. המרכז, שנחנך בפברואר 2014, נבנה בתוך בית ילדים ישן של קיבוץ עלומים. הקומה הראשונה כוללת אירוח כפרי ואולם כנסים, ובקומה השנייה תצוגת חפצים ותמונות מחיי "תורה ועבודה" של היישובים הדתיים הראשונים בנגב. בנוסף לתצוגה ישנו מיצג אור-קולי המתאר את עלילות הקבוצה והתנועה. לצד מרכז המבקרים בוצעו עבודות שימור ושיקום של מגדל המים הישן, והוא קיבל מעמד של אתר מורשת לאומי.
מרכז המורשת מקיים מגוון סיורים במרחב הסובב כמו, בעקבות נשים בנגב, הכרות עם אתרי מורשת בעוטף עזה, ובמסגרת פסטיבל "דרום אדום" אף סיורי פריחה.

סיפורה של התיישבות

מרכז המורשת עוקב אחרי הקמת היישובים הדתיים בנגב, ובפרט סיפורה של קבוצת בארות יצחק, המהווה את הקיבוץ הדתי הראשון במרחב. במרכז המבקרים מספרים את סיפור ההתיישבות והגבורה של הקבוצה שהקימה את הקיבוץ. במלחמת העצמאות (לאחר פינוי האמהות והילדים לתל אביב) נשארו להגן על הקיבוץ כשמונים חברים, מבני 17 ועד 40, מתוכם גם 20 נשים. בתום הקרב הקשה, בארות יצחק ניצחה והמצרים נסוגו משטחי המשק, אולם המחיר היה כבד: 17 נהרגו, 15 נפצעו וכל בתי הקיבוץ נשארו הרוסים. בתום המלחמה, חברי הקיבוץ החליטו לשקם את עצמם בנקודה חדשה - במרכז הארץ.
החלטתם של אנשי הקיבוץ להקים את הקיבוץ במקום אחר התקבלה רק לאחר שמרכז התנועה החליט לשלוח גרעין נוסף להתיישב באתר שבנגב. הגרעין שהגיע לבארות יצחק שבנגב נשאר שם כשנה ובסופו של דבר חבר לפליטי כפר עציון שהקימו את ניר עציון שבכרמל.
KPN

היסטוריה

החברה נקראה בעבר Koninklijke PTT Nederland, ולפני כן Staatsbedrijf  der Posterijen, Telegrafie en Telefonie או PTT, והייתה מפעילת קווי טלפון נייחים בבעלות ציבורית. KPN התפתחה למתכונתה הנוכחית ב-1 בינואר 1989, כאשר היא עברה תהליך הפרטה. קודם לכן החברה שלטה גם על שירותי הדואר בהולנד. החל מ-1994 ממשלת הולנד הפריטה בהדרגה את החברה, הפחיתה את שליטתה במניות עד ל-6.4% בשנת 2005, התהליך הושלם לבסוף בשנת 2006, אז ויתרה המדינה על מניית הזהב שלה.
בשנת 2001 ניסתה KPN להתמזג עם מפעילת הטלקום הבלגי Belgacom. הדבר לא צלח בעקבות התנגדות ממשלה בלגיה.
חברת הסלולר היפנית NTT DoCoMo מחזיקה 2% ממניות KPN Mobile NV. מ-2002 עד 2007 סיפקה KPN Mobile שירותי I-mode לטלפונים הניידים ברשת שלה.  השירות היה לשירות האינטרנט הסלולרי הראשון באירופה.
KPN מחזיקה בבעלות חלקית ב-KPNQwest, חברת תקשורת בבעלות משותפת של KPN וחברת התקשורת האמריקאית Qwest. החברה הוקמה כדי להביא יחד את המילה האחרונה בתחום הסיבים האופטיים. החברה קרסה בפשיטת רגל ב-2002.
ל-KPN מיזמים משותפים עם TDC ו-Swisscom.
באוגוסט 2013 הציעה אמריקה מוביל לקנות 70% מהמניות שנותרו של חברת התקשורת ההולנדית תמורת 7.2 מיליארד אירו ($9.49 מיליארד דולר). אמריקה מוביל היא הבעלים של קרוב ל-30% מ-KPN. ממשלת הולנד פרסמה אזהרה על הצעת השתלטות של KPN על ידי המיליארדר המקסיקני קרלוס סלים, במסגרת שאיפתו להרחיב את אימפריית הטלקום שלו. התוכנית לא יצאה בסוף אל הפועל כאשר "Stichting Preferente Aandelen B KPN" שהוקמו כדי לשמור על האינטרסים של KPN קנו 50% ממניות החברה ויצרו חומת הגנה מפני השתלטות עוינת.

פעילות

ל-KPN יש 6.3 מיליון לקוחות בעלי קו נייח בהולנד. לחטיבה הסלולרית, KPN Mobile, יש יותר מ-33 מיליון מנויים בהולנד, גרמניה, בלגיה, צרפת, ספרד, תחת שמות מותג שונים. KPN גם מספקת גישה לאינטרנט ל-2.1 מיליון לקוחות, ומציעה לעסקים שירותי רשת נתונים ברחבי מערב אירופה.
בורג' ביתין

בורג' ביתין הוא מבצר צלבני בשומרון. הוא משתרע על 28X30 מטר בראש גבעה גבוהה כ-877 מטר מעל פני הים. הוא נמצא בתחומי הכפר הפלסטיני ביתין. לצד המבצר מתחם ביזנטי ענק, שכנראה נועד להגן על הדרך העתיקה - דרך האבות. במבנה המבצר משולבות אבנים עם עיטורים, באחת האבנים ניתן להבחין במגן דוד שחוק ודקלים. לחלק מן האבנים שפה מסותתת בסגנון תקופת החשמונאים. 
על פי מסורות באתר זה התרחש חלום יעקב, ועל כן המקום מקודש לדתות היהדות, הנצרות והאסלאם. במקום שרידי כנסייה המכונים אל-מוקָאטֵר או חירבת אל כֶּנִיסֵה. הכנסייה נבנתה בשנת 380 וחרבה בכיבוש הערבי. הצלבנים בנו במקום כנסייה חדשה, ששרדה עד הכיבוש האיובי.
במאה ה-20 הוצע לזהות באתר את לוז או בית אל המוזכרים במקרא.
צבי זלינגר

ביוגרפיה

זלינגר נולד בווילנה שבליטא לד"ר מרדכי ולחיה זלינגר, שניהם היו מורים בגימנסיה העברית תרבות בווילנה. ההורים, אשר למדו בגימנסיה בשפה העברית וארץ ישראל הייתה נושא מרכזי בלמודים שם, היו ציוניים נלהבים ובשנת 1936 עלו עם זלינגר, בהיותו בן שנתיים, לארץ ישראל. את שנות הילדות בילה צבי זלינגר במושב נהלל ובכפר חיים, שם היה אביו מנהל בית הספר המשותף לכפר חיים ולכפר ידידיה. לפני פרוץ מלחמת השחרור עברו לגבעתיים, שם סיים את בית הספר התיכון על-שם קלעי. הוא התגייס בגיל 17 ובמסגרת שירותו הצבאי הוא הדריך בבית הספר לקצונה וסיים שרות חובה בדרגת סגן. לאחר שחרורו החל בלימודי רפואה באוניברסיטה העברית בירושלים, בבית הספר לרפואה של הדסה. בשנת 1959 סיים את לימודיו, במהלכם הוא צורף לקבוצת מחקר בביוכימיה בראשות שלמה הסטרין, ואחריהם בחר לשוב ולעבוד בתחום. שלוש שנים לאחר מכן, הוא קיבל תואר דוקטור לרפואה ונסע להשתלמות בתחום הממברנות באוניברסיטת מינסוטה שבארצות-הברית . הוא עבד כרופא רק כשנקרא לשירות מילואים.
לאחר שקיבל תואר מוסמך בביוכימיה, עבד זלינגר במחלקה לביוכימיה של האוניברסיטה העברית. בשנת 1965 קיבל פרופ' זלינגר משרת הוראה במחלקה. בזכות הישגיו המדעיים קוּדם במהרה לדרגת מרצה בכיר, לאחר מכן לפרופסור חבר ובשנת 1973 לפרופסור מלא. במהלך תקופה זו, חקרה קבוצת המחקר שהוביל את מנגנון הפעולה של מערכת האדנילט ציקלאז. מחקר זה הוביל את זלינגר ותלמיד המחקר שלו, דני קסל, לתגלית פורצת דרך. הם היו הראשונים לגלות איך עובדים חלבוני G, מתגים מולקולריים שנמצאים בכל תא בגוף ואחראיים על העברת מידע מקולטנים אל תוך התא. כמו כן, קבוצתו של זלינגר תרמה בהבנת מנגנון הכיבוי של החלבון, זלינגר פרסם כ-150 מאמרים מדעיים על מגוון רב של נושאים נוספים, שכללו בין היתר מיפוי סוגי הקולטנים הקיימים ברקמות בגוף האדם, וכן פענוח הגורם לניוון רשתית העין.
במהלך שנות עבודתו נבחר זלינגר לראש החוג לביוכימיה (1971–1972) ראש המחלקה (1984–1989), מופקד הקתדרה לביוכימיה על שם מרקס-קנדי (1995) ומשנת 2000 ניהל את מכון וולפסון לביולוגיה מבנית-יישומית. בשנת 2003 פרש לגמלאות מתחום ההוראה והתרכז במחקר, בו עסק עד יום מותו.
לצד עבודתו במחקר ובהוראה שימש זלינגר מתאם המחקרים במדעי החיים וברפואה במסגרת המועצה הישראלית למחקר ופיתוח (1970–1977). הוא שהה כמדען אורח באוניברסיטת הרווארד ולמכון הלאומי לבריאות בארצות הברית. מחקריו, אשר הביאו לפתרון בעיות סבוכות באמצעות פעולות מעבדה פשוטות, זכו להוקרה בינלאומית. בשנת 1983 היה זלינגר חבר ועדת ההיגוי הגרמנית-ישראלית לביוכימיה ובשנת 1989 הוא נבחר לחבר בארגון האירופי לביולוגיה מולקולרית.
זלינגר זכה בפרס לנדאו (1992), בפרס רוטשילד למדעי החיים (2001), בפרס טבע (2004), בפרס א.מ.ת (2005) ובפרס ישראל לחקר הביולוגיה (2007).

על מחקרו

זלינגר פענח את מנגנון הבקרה של העברת אותות בתא. פיענוח זה היווה פריצת דרך בתחום, שכן הוא הפריך תאוריות מקובלות קודמות. התובנות הנובעות מן המחקר של זלינגר הסבירו את האופי, את מנגנון הפעולה ואת אמצעי הבקרה הפועלים על קבוצת חלבוני הG. מנגנונים אלה הוגדרו כמתגים ביולוגיים, שאפשר ״לכבותם״ ״ולהדליקם״ באמצעות חומרים מתאימים והם פועלים על-פי שעון פנימי המובנה להם. הישגיו המדעיים והחשובים הקנו לזלינגר מעמד מוביל בעולם בתחום העברת אותות ביולוגיים ותקשורת בין-תאית.
מאמרם של זלינגר ותלמידו דני קסל בנושא זה, שפורסם ב-1977 והפריך את התאוריות המקובלות בנושא, עורר התנגדות עזה בתחילה; אך בשנת 1997 הקדיש כתב העת היוקרתי Molecular Biology of the Cell"" את שערו לציון 20 שנה למאמר ההיסטורי.
הר ת'ור (אלסקה)

גאוגרפיה

ההר הוא ההר השני בגובהו בהרי צ'וגאץ', וה-65 בגובהו באלסקה.
גובהו של ההר 3,816 מטרים מעל פני הים.
ההר מתנשא לגובה של 950 מטרים מעל סביבתו.

מקור השם

ההר נקרא על שמו של האל הנורדי ת'ור - שהוא אל הרעם במיתולוגיה הנורדית. שם זה נבחר בשל קולם של מפולות השלגים בהר, שמזכיר צליל רעמים.

הטיפוס על ההר

הראשונים שטיפסו על ההר היו תומאס הרינגטון "הארי" בלדוורת' (Thomas Harrington "Harry" Bludworth), וינפורד קרוסבי "דאב" בלאדוורת' הבן (.Winford Crosby "Dub" Bludworth, Jr), ג'ון וינסנט "וין" האומן (John Vincent "Vin" Hoeman), בשנת 1968.

לקריאה נוספת

• Colby Coombs, Michael Wood, Alaska: A Climbing Guide, PP 140-141
• הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, הרי צ'וגאץ'
אניס בן חתירה

קריירת מועדונים

בן חתירה נולד בברלין המערבית, ושיחק בנעוריו בהרטה ברלין ובטניס בורוסיה ברלין. בשנת 2006, בגיל 18, חתם בהמבורג, ושיחק בעונה הראשונה בקבוצת המילואים בלבד. בעונת 2006/07 החל להשתלב בקבוצה הבכירה, וערך את הופעת הבכורה בפברואר 2007 במשחק ליגה מול איינטרכט פרנקפורט, כאשר החליף את מהדי מהדוויקיה. במקביל המשיך בן חתירה לשחק בקבוצת המילואים. בן חתירה לא מצא את מקומו בקבוצה הבוגרת למרות זאת, ובפגרת החורף של עונת 2008/09 חתם בדיסבורג מהבונדסליגה השנייה על השאלה עד לתום העונה, שהוארכה לאחר מכן לעונה מלאה נוספת. בדיסבורג הפך בן חתירה לשחקן הרכב קבוע וסייע לקבוצה להשתלב בחלק העליון של הטבלה, אך לא הצליח להעפיל עמה לבונדסליגה. בתום ההשאלה, חזר בן חתירה להמבורג, והעביר בה את עונת 2010/11. בעונה זו שיחק לסירוגין בקבוצה הבכירה של המבורג, עמה סיים במקום השמיני בבונדסליגה, ובקבוצת המילואים. את עונת 2011/12 החל בן חתירה בהמבורג, אך עבר לפני סגירת חלון ההעברות של הקיץ לקבוצת נעוריו הרטה ברלין. בעונתו הראשונה של בן חתירה בהרטה ברלין, ירד בן חתירה עם הקבוצה לבונדסליגה השנייה. כבר לאחר עונה אחת, חזרו בן חתירה והרטה ברלין לבונדסליגה, כשהם מסיימים את עונת 2012/13 במקום הראשון בבונדסליגה השנייה. בעונת 2014/15 פחתו באופן משמעותי כמות הדקות שבן חתירה קיבל, ובעונת 2015/16, אותה פתח בהרטה ברלין, כמעט שלא שיחק. בעונה זו, היו לבן חתירה בעיות משמעתיות, ששיאן היה תגרה עם שחקנה של הרטה ברלין מיטשל וייזר, שבגינן שוחרר מהקבוצה לאחר ארבע עונות וחצי, בהן הבקיע 14 שערי ליגה ב-70 הופעות בקבוצה הבכירה בבונדסליגה.
בפברואר 2016 חתם בן חתירה באיינטרכט פרנקפורט, שם שיחק חצי עונה וניצל עם הקבוצה מירידה לאחר מאבקי תחתית וניצחון במבחני ההישרדות מול נירנברג.
באוגוסט 2016 חתם בן חתירה בדארמשטאט 98. בינואר 2017 שוחרר בן חתירה מהקבוצה לאחר שערך במדיה 11 הופעות והבקיע שער אחד. הסיבה לשחרורו מהקבוצה היא קשריו לארגון אנסאר אינטרנשיונל, הממוקם בעיר דיסלדורף, והוגדר על ידי המשרד הפדרלי להגנת החוקה בגרמניה כמזוהה עם הסלפיה, תנועה אסלאמית קיצונית.
בפברואר 2017 חתם בן חתירה בגזיאנטפספור הטורקית עד לתום עונת 2016/17, עם אופציה להארכת החוזה בשנה נוספת.

קריירה בינלאומית

בן חתירה שיחק בנבחרות הצעירות של גרמניה, ולזכותו שמונה הופעות וארבעה שערים במדי נבחרת גרמניה בכדורגל עד גיל 19. שלושה מהשערים הובקעו באליפות אירופה בכדורגל עד גיל 19 שנערכה בשנת 2007 באוסטריה, אותה סיים כמלך השערים, בצוותא עם קוסטאס מיטרוגלו וקווין מונה-פאקה. בנוסף, לבן חתירה תשע הופעות ושער אחד במדי נבחרת גרמניה בכדורגל עד גיל 21. עם זאת, בן חתירה בחר לייצג את תוניסיה כשחקן בוגר, ומשחק בנבחרת תוניסיה החל משנת 2012. נכון לשנת 2018, בן חתירה לא זומן עד כה לאליפויות אפריקה בכדורגל, וגם לא לסגל של נבחרת תוניסיה למונדיאל 2018.
Celebration of the Lizard

תיאור

היצירה הייתה אמורה לתפוס צד שלם בתקליט הויניל של האלבום השלישי של הלהקה, Waiting For The Sun. אך מפיק הלהקה פול רוטשילד ושאר חברי הלהקה חשבו שהקטעים הפואטים המורחבים והאורך הכולל של היצירה שיתפסו צד שלם יהפכו את זה לבלתי אפשרי. הלהקה הקליטה כמה ביצועים שלה ליצירה באולפן, אך עדיין הרעיון לשים אותו באלבום נדחה. חלק מוזיקלי אחד מהיצירה נכלל ב-Waiting For The Sun בשם Not to Touch the Earth שאר החלקים נרשמו בגב העטיפה של האלבום. "Celebration" בוצע פעמים רבות, בהופעות החיות של הלהקה. ביצוע של הלהקה ליצירה ניתן לשמוע באלבום ההופעה של הלהקה משנת 1970, Absolutely Live. ההקלטה האולפנית הראשונה לא נכללה בשום אלבום, עד ל-2003, באלבום האוסף Legacy: The Absolute Best.
גלן מקווין

ביוגרפיה

גלן מקווין נולד ב-24 בדצמבר 1960 בטורונטו, אונטריו, קנדה. ב-1985 סיים מקווין את לימודיו במכללה הקנדית "מכללת שרידן", לאחר שסיים את לימודיו קיבל מהמכללה מלגה וטס למכון למעבדות גרפיקה, מחשבים וטכנולוגיה שבניו יורק, שם עבד כראש מחלקת ההנפשה הממוחשבת.
ב-1991 הצטרף מקווין לחברת "PDI" ושם עבד כאנימטור במספר סרטים וסדרות טלוויזיה. ב-1994 עזב את "PDI" והצטרף לסטודיו ההנפשה "פיקסאר", במהלך עבודתו בפיקסאר פיקח על עבודת ההנפשה של סרטים רבים שהיוו את ההצלחה המוקדמת של פיקסאר כגון צעצוע של סיפור, צעצוע של סיפור 2, באג לייף ועוד.
בנוסף, מקווין שימש עד מותו כחבר באקדמיה האמריקאית לקולנוע.

מוות והנצחה

מקווין מת ממלנומה באוקטובר 2002 במהלך עבודת ההנפשה על הסרט מוצאים את נמו.
עמיתיו לפיקסאר בחרו להנציח את מקווין במספר דרכים. הסרט מוצאים את נמו שעליו עבד בימיו האחרונים הוקדש לזכרו ובמהלך הקרדיטים הופיעה מחווה למקווין. מקווין זכה לעבוד מעט על הסרט מכוניות לפני מותו וחבריו החליטו לקרוא לדמות הראשית על שמו, לייטינג מקווין. מייסד פיקסאר, ג'ון לאסיטר, אמר על מקווין לאחר מותו כי הוא "הלב והנשמה של מחלקת ההנפשה" וגם כי "גלן לא נעלם מאיתנו, הוא עדיין אצל כל אחד מאיתנו בחיים".
קלים (סדרת טלוויזיה)

עלילה

קלים הוא בלש העובד ביחידה לפשעים חמורים במשטרת סנקט פטרבורג. הוא קצין משטרה מסור, אך אובססיבי, אחוז דיבוק ולפעמים מסוכן ואלים מאוד.
עם זאת, הוא שילם מחיר כבד על מסירותו; הוא מעולם לא הצליח למנוע מעצמו את המשיכה לאופל ולחשכת הפשעים שאיתם הוא מתעסק. עבורו, העבודה תמיד באה קודם. מסירותו היא קללה ולא ברכה, הן עבורו והן עבור הקרובים אליו.
חיים בין השורות

תקציר העלילה

הסרט מתאר את משבר הגירושין במשפחה, ואת התוצאות הרות הגורל של התהליך על שני הילדים במשפחה.
חנוך דאובה

ביוגרפיה

דאובה הוא בן קיבוץ עין צורים. הוא התגייס לחיל השריון, עבר מסלול בתפקיד טען-קשר בטנק מרכבה סימן 3, ומשם המשיך למסלול פיקוד וקצונה. בפרוץ מלחמת לבנון השנייה שימש דאובה כמפקד פלוגה א' של גדוד 53, בחטיבה 188, בדרגת סרן. 
לאחר המלחמה שימש מפקד פלוגה בקורס קציני שריון, וסגן מפקד גדוד 74 בחטיבה 188. ב-2014 מונה למפקד גדוד 82 בחטיבה 7, ב-2016 מונה למפקד גדוד 532 בחטיבה 460 וב-2018 לראש זירת דרום בחטיבת המבצעים באמ"ץ. ב-1 באוגוסט 2019 מונה למפקד חטיבת קרייתי.

קרבות בינת ג'בייל

ב-8 באוגוסט 2006, במהלך מבצע "שינוי כיוון 10" (שהיה למעשה הרחבה של מבצע "שינוי כיוון 9", כהכנה למבצע רחב היקף, מבצע שינוי כיוון 11) יצאה פלוגה א' בפיקודו לכיוון הכפר עיינאתה, פרבר מזרחי של העיר בינת ג'בייל. במהלך חילופי האש הודיע מפקד הגדוד לדאובה על חייל צנחנים פצוע באזור ושאל אם הוא מסוגל לעזור לחלץ אותו. דאובה החליט לצאת לחילוץ הפצוע בטנק בודד, כדי שלא ימשוך אש, ויוכל לחמוק בין טילי הנ"ט של חזבאללה. דאובה היה מודע לסיכון הרב שנטל על עצמו אך יצא בכל זאת, ללא מפות של האזור, כשהוא בקשר עם מפעיל כטב"ם שיכווין אותו לפצוע.
הטנק של דאובה התקדם לכיוון הפצוע דרך טרסות בגובה 3 מטרים, שבילים צרים, פרדסים ותנאי שטח קשים. בשלב מסוים נשברו האנטנות של הטנק, ודאובה הגיע לרחוב הראשי של הכפר כשהקשר מתבצע דרך אנטנת חירום עם המג"ד בלבד. במקביל נעשה ניסיון נוסף לחילוץ הפצוע על ידי כוח מפלחה"ן צנחנים וסיירת צנחנים. בשל טעות בזיהוי ירו הכוחות זה על זה, וכתוצאה מכך נהרג סמ"ר אורן ליפשיץ. אירוע זה עיכב את החבירה בין הטנק לכוח הצנחנים בכ-45 דקות. במהלך הזמן המשיך דאובה לנוע עם הטנק ללא הפסקה, כדי להקשות על פגיעה בו. לאחר שזיהה את כוח הצנחנים נסע לכיוונם וחבר אליהם. רופא הסיירת נכנס אל הטנק עם גופתו של ליפשיץ ועם החייל הפצוע סמ"ר מורן כהן, שהיה מונשם. הטנק נע אל מחוץ לכפר כדי לחכות למסוק שיפנה את הפצוע וההרוג, שהגיע לאחר מספר דקות עם חיילי יחידת 669. המסוק פינה את הפצוע, ההרוג והרופא.
לאחר ביצוע המשימה החלו דאובה וצוותו בנסיעה חזרה לכיוון שאר הגדוד בפאתי בינת ג'בייל. לאחר מספר רגעים ספג הטנק פגיעה של טיל נ"ט בחלקו האחורי. הפגיעה שיתקה את המערכות החיצוניות של הטנק, כולל יכולת צידוד הצריח (היכולת לסובב את צריח הטנק) ויכולת הירי של התותח. דאובה פקד על הנהג לנסוע קדימה במהירות, אך מספר שניות לאחר מכן נפגע הטנק מטיל שני. למרות הפגיעה הנוספת המשיך הטנק לנסוע דרך שבילי העפר בפאתי העיר. דקות לאחר מכן נפגע הטנק מטיל שלישי, שחדר את הצריח ופצע את הטען איתי בניאל בצוואר. דאובה החל ללחוץ על צווארו כדי לעצור את הדימום המסיבי. הטנק נפגע פעם רביעית מטיל נ"ט, שהפעם לא גרם לנזק רב, והצוות הפצוע המשיך בנסיעה מהירה. הטנק העלה עשן סמיך, מתוכו ומחלקיו החיצוניים. דאובה נפגע בעיניו, שהיו נפוחות ומפויחות, וכדי לראות את כיוון הנסיעה היה חייב להרים את עפעפיו בעזרת הידיים.
דאובה החליט לעצור את הטנק, והצוות יצא מפתחיו העליונים (הדלת האחורית ניזוקה קשה ולא פעלה). על ארבעת החיילים נפתחה אש ודאובה שהבין כעת איפה הם נמצאים יצר קשר עם המג"ד ששלח טנק נוסף לחלץ אותם. לאחר מספר דקות בהם היה הצוות תחת אש הגיע הטנק של מפקד פלוגה ג', סרן טל דוד (טלדה), אשר חילץ את הצוות למסוק שפינה אותם לבית חולים רמב"ם. חייו של איתי שנפצע בצווארו ניצלו, אך החייל אותו יצאו לחלץ, סמ"ר מורן כהן, לא שרד ונפטר בבית החולים.
על פעולת החילוץ והקרבות הקשיים באזור בינת ג'בייל הוענק לחנוך דאובה עיטור העוז. העיטור ניתן בספטמבר 2007 על ידי הרמטכ"ל גבי אשכנזי.
דאובה נבחר לשאת נאום בטקס קבלת העיטורים הרשמי של מלחמת לבנון השנייה.
יודופוביה

יודופוביה הוא שם אחר לאנטישמיות, שהוצע על ידי יהודה לייב פינסקר.
בחיבורו "אוטואמנציפציה!" (1882) ניסה י"ל פינסקר להסביר את האנטישמיות כפוביה מפני יהודים, שבהּ לוקים עמי העולם. לשיטתו, פוביה ציבורית זו נגרמת משום שהעם היהודי הוא עם רפאים, "מת חי" המהלך בין העמים. שיבת העם היהודי לארצו וכינונו כעם ככל העמים אמורה לדעתו זו לפתור את בעיית האנטישמיות.
פינסקר, הציג את האמנציפציה (שוויון זכויות) ליהודים ככישלון וכדבר בלתי אפשרי. פינסקר, שהיה גם רופא מתבולל, האמין רוב ימי בגרותו שרוסיה תעשה בהדרגה מונרכיה חוקתית, עם קידמה חברתית ושוויון לכל, אך פרעות הסופות בנגב שינו את גישתו. הוא זועזע בעיקר מהשתתפותם של יסודות "תרבותיים" בפרעות - סמינריוניסטים, סטודנטים ואפילו אינטלקטואלים שמאלניים מתנועת "נארודניה ווליה" – ומן התפקיד שמילאו העיתונים בהסתת האספסוף. שנאת היהודים, הסיק פינסקר, איננה רציונלית, והיא נובעת ממחלת נפש שבהּ חולה החברה הלא-יהודית. את המחלה כינה פינסקר בשם יודופוביה: פחד מיהודים. פחד זה, לדברי פינסקר, הוא מקור השנאה החולנית של הלא-יהודים ליהודים בכל הדורות.
להלן ציטוט דבריו של פינסקר מתוך החיבור "אוטו-אמנציפציה": 
היודופוביה היא פסיכוזה. כפסיכוזה היא תורשתית, וכמחלה מורשת זה אלפיים שנה אין לה תרופה. פחד הרוחין, בתור אבי היודופוביה, הוא שהוליד אותה שנאה מופשטת, כמעט אמרתי אפלטונית, שבגללה נהוג לעשות את כלל האומה היהודית אחראי לעבירות הממשיות או המדומות של פרטים מתוך חבריה, ולהלעיז עליה למכביר, להכותה על פניה בחרפה. 
אוהב ואויב בקשו מאז להסביר או להצדיק אותה שנאת יהודים, בחפאם על היהודים מכל מיני אשמות, לאמור הם צלבו את ישו, הם שותים דם נוצרים, מרעילים בארות, מלווים בריבית, מנצלים את האיכר וכו'. אשמות אלה ואלף כאלה כלפי עם שלם נמצאו תלויות על בלימה - וכי רופפות הן...
... אשר על כן, האשמות שהם נטענים עליהן, ברגיל כוללניות הן, על-הרוב קלוטות מן האוויר...
— "אוטואמנציפציה!", י.ל. פינסקר, עמ. 42
ערן לאור

ערן לאור (ד' בסיוון תר"ס, 1 ביוני 1900, צִיפֶר, הונגריה – כ"ד בסיון תש"ן, יוני 1990) היה משורר, הוגה דעות, איש הסוכנות היהודית ואספן מפות. אוסף המפות שלו הוא בסיסו ועיקרו של אוסף המפות של הספרייה הלאומית בירושלים.

תולדות חייו


לאור נולד בשם אריך ישראל לאנדשטיין (Erich Landstein) בעיירה צִיפֶר (Ciffer, כיום Cífer) שבחלק ההונגרי של האימפריה האוסטרו-הונגרית, לימים בצ'כוסלובקיה וכיום בסלובקיה. אביו, מאיר, היה רופא והמשפחה המתבוללת חיה ברווחה. אולם בהיותו בן 14 נפטר אביו והמשפחה עברה לעיר ברטיסלאבה והחלה לחיות בדוחק. בברטיסלאבה למד בבית ספר לעסקים, עד שנת 1918. בשנים 1920–1925 למד פילוסופיה וספרות בווינה וכן למד סחר בינלאומי. בשנת 1925, בהיותו בן 24 עבר לאיסטנבול לעבוד בעסק המשפחתי.
באיסטנבול נפגש עם המזרח, שקסם לו, ועם הקהילה היהודית במקום, והחל לחזור לשורשיו. חי בטורקיה כעשור. מאז 1926 היה חבר בלשכת הבונים החופשיים דוברי הגרמנית. אחד מחבריו שם, בעל סוכנות אניות החליט לפתוח סניף לסוכנותו בחיפה, והציע ללאור לנהל סניף זה. לאור נענה, הוא למד עברית, ובשנת 1934 עלה לארץ ישראל - שם גם כיהן כנשיא הראשון של לשכת "לבנון" של הבונים החופשיים בחיפה - לשכה דוברת גרמנית, בין השנים 1938 עד 1940. עיסוקו בתעבורה ימית המשיך עד תחילת מלחמת העולם השנייה. משנת 1940 עד סוף 1943 פעל בשירות החשאי של בעלות הברית. בשנים 1945–1946 שהה במשך 11 חודשים בפרס בשליחות הסוכנות. באותה עת החל לאסוף תחילה חומר היסטורי-גאוגרפי על פרס והקהילה היהודית שלה ולאחר מכן על ארץ ישראל. בחנויות עתיקות בטהרן רכש מפות עתיקות, ספרי מסע ומדריכים של המזרח התיכון. מפות רבות רכש בחנויות הגדה השמאלית בפריז וכן ברחוב ראסל בלונדון. מתום מלחמת העולם פעל במסגרת הסוכנות למען העלייה. במשך תקופה ארוכה שהה כנציג המוסדות הציוניים בחו"ל במגוון תפקידים וכל העת הגדיל את אוסף המפות ואף לא זנח את הכתיבה היוצרת. הוא חיבר ספרי שירה, הגות ואוטוביוגרפיה.
לאור הלך לעולמו בשנת 1990, בן 90 במותו. הוא הובא לקבורה בהר המנוחות בירושלים.
פסל לזכרו הוצב ב-2013 בכניסה הצפונית לפארק טדי ברחוב יצחק קריב, מול חניון קרתא ושער יפו. בבסיסו מפת התלתן, היא מפת בינטינג, ומעליה מבנה בצורת כדור הארץ. הפסל, "מרכז העולם", יצירת האמן דוד ברויר-וייל (David Breuer-Weil), נתרם על ידי אלמנתו של לאור, הלן סטון לאור, באמצעות "הקרן לירושלים".

אוסף המפות

עם שובו ארצה מאירופה בשנת 1974, נתמנה לקורטוריון של האוניברסיטה העברית. בשנת 1975 תרם לאור את אוסף המפות שלו לספרייה הלאומית, שהקימה חדר מיוחד עבורו.
הרכב האוסף, לדברי לאור, "דומה לתאור העולם כפי שהיה מקובל בימי הביניים - ירושלים כטבור העולם. סביב ירושלים במעגל מתרחב תאורי ארץ ישראל והמזרח התיכון".
באוסף מצויות 200 מפות שונות של ירושלים וכ-1,100 מפות של ארץ ישראל והוא אחד האוספים החשובים בעולם בתחומים אלה. כן כללה התרומה כ-4,500 מפות עתיקות נוספות, אטלסים, ספרי מסעות, בעיקר בארץ ישראל וסביבתה אך גם ברחבי העולם, מדריכי טיולים, דוחות של משלחות חקר לארץ ישראל מהמאה ה-19 וספרי תנ"ך והברית החדשה הכוללים מפות.
האוסף נקרא רשמית "אוסף הקרטוגרפיה על שם ערן לאור".
תמימה יודלביץ

תמימה יודלביץ  (1892 – 18 באוקטובר 1967) הייתה שחקנית תיאטרון ישראלית מראשוני שחקני "הבימה".

ביוגרפיה

תמימה יודלביץ נולדה בשנת 1892 בעיר לידא בפלך וילנה שבאימפריה הרוסית (כיום בבלארוס) לשלמה ולמרים (פרידה) יודלביץ. בנערותה הייתה חברה בתנועת "אגודת הנוער הציוני". כבר מנעוריה גילתה משיכה למשחק והופעה בפני קהל והשתתפה בהצגות.
ב-1918 עזבה יודלביץ את בית הוריה ונסעה למוסקבה ברוסיה הסובייטית, כדי להיבחן לתיאטרון הבימה, שזה לא מכבר נפתח במוסקבה בניהול נחום צמח ומתקבלת. היא למדה ב"סטודיה הדרמטית" ללימוד משחק, שפעל לצד תיאטרון הבימה במוסקבה בהדרכת השחקן הבמאי הארמני ייבגני וכטנגוב. ב-1919 צורפה באופן רשמי לצוות שחקני תיאטרון הבימה.
תפקידה הראשון ב"הבימה" היה "פרידה" ב"הדיבוק" ב-1922. ב-1926 עזבה יודלביץ יחד עם חברי להקת "הבימה" את מוסקבה מבלי שוב. הלהקה יצאה למסע הופעות ממושך בארצות הברית. בשנת 1927 חל פילוג בלהקה. חלק ניכר משחקניה החליטו לעלות לארץ ישראל. ואילו נחום צמח מייסד התיאטרון וקבוצת שחקנים החליטו שהם נשארים בארצות הברית. במרץ 1928 עלתה יודלביץ יחד עם שחקני "הבימה" לארץ ישראל, שבה התקבלו שחקני הבימה על ידי מרגוט קלאוזנר שסייעה לקליטתם בארץ ישראל, תוך ליווי ותמיכה כלכלית. באותם ימים החליט שחקני "הבימה" להפוך את התיאטרון לקולקטיב שיתופי, שכל חבריו הפכו לבעלים ומנהלים של התיאטרון בעלי זכות שווה ואחריות בקביעת דרך ניהולו.
במשך למעלה מ-40 שנים הופיעה תמימה יודלביץ בעשרות הצגות ב"הבימה". רבים מהתפקידים שגילמה היו תפקידים "יהודיים". לרוב לא שיחקה בהצגות בתפקידים ראשיים, אולם הייתה אהובה על הקהל בזכות משחקה ששידר עממיות חום אותנטיות ונאמנות למקור באוקטובר 1958 התכבדה תמימה יודלביץ בגזירת סרט חנוכת גינה ציבורית ע"ש נחום צמח ברחוב חיסין בתל אביב.
בתחילת שנות ה-60 יצאה לגמלאות. היא התגוררה ברחוב פרוג בתל אביב באזור המכונה "שכונת הבימה", בה התגוררו כידוע רבים משחקני תיאטראות הבימה והאוהל.
ב-18 באוקטובר 1967 ערב חג הסוכות, הלכה תמימה יודלביץ לעולמה. היא נפטרה ערירית בגיל 75 והובאה לקבורה בבית העלמין בנחלת יצחק.
במסגרת פרויקט של עיריית תל אביב להנצחת אמנים ואנשי תרבות שפעלו ויצרו בתל אביב הוצבה על חזית הבית ברחוב פרוג 31 בתל אביב לוחית הנצחה משותפת לתמימה יודלביץ ולשחקנית ולמורה למשחק פאני לוביץ'. השתיים התגוררו באותו בנין.
שמעון קורן

ביוגרפיה

קורן נולד בנהריה, שירת בצה"ל בחטיבת גולני וב-1977 התגייס לשורות משטרת ישראל. את הקריירה שלו במשטרה החל במחוז הצפוני, היה מפקד תחנת גליל, המפקד הראשון של יס"מ גליל, ומפקד משטרת התנועה בצפון. ב-1996 עבר לירושלים והתמנה לראש מדור מבצעים במטה הארצי. בהמשך כיהן כראש אגף מבצעים של מחוז ירושלים, קודם לדרגת תת-ניצב ומונה למפקד מרחב מוריה תחת מפקד המחוז דאז, ניצב מיקי לוי. בתקופה זו התמודדה העיר עם שורת פיגועי התאבדות שהביאה עימה האינתיפאדה השנייה. בשנים 2004 עד 2007 כיהן כסגן מפקד המחוז. 
לאחר פרסום מסקנות והמלצות ועדת זיילר וסבב המינויים שנכפה על המשטרה, קודם קורן לדרגת ניצב ומונה במאי 2007 למפקד המחוז הצפוני, במקומו של שחר איילון שאך זה עתה נכנס לתפקידו ועבר לכהן כסגן המפכ"ל. קורן פרש מהמשטרה באפריל 2011. 
בתקופתו של קורן במחוז הצפוני נאלץ להתמודד עם השלכות פרשת השוטרים הנוקמים מהמחוז, שהובאו למשפט והורשעו בזמן כהונתו. כמו כן ספג הערה פיקודית על תפקודו בזמן המהומות האלימות בפקיעין במהלכן אף נלקחה שוטרת כבת ערובה. אירועים בולטים נוספים היו מבצע אבטחת צעדת אנשי הימין באום אל-פחם, המהומות בין יהודים וערבים במהלך יום הכיפורים ב-2008, אבטחת ביקור האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר בישראל, פרשת השוטר שחר מזרחי שהרג גנב רכב וההתמודדות עם השריפה בכרמל (2010). לאחר פרישתו החלו הליכים לפיצול המחוז הצפוני לשני מחוזות: מחוז חוף ומחוז צפון.
ב-2012 מונה ליועץ אבטחה וביטחון של סטף ורטהיימר. 
קורן בוגר תואר ראשון במדעי המדינה, נשוי ואב לשלושה.