ווט F4U קורסייר

פיתוח

בפברואר 1938, פרסם הצי האמריקני מכרז לפיתוח מטוס קרב חד־מנועי ומטוס קרב דו־מנועי. חלק מדרישות הצי למטוס היו יכולת נשיאה של ארבעה תותחים (או שלושה, עם אפשרות לנשיאת תחמושת רבה יותר) וטווח של מינימלי של 1,000 מיל (1600 ק"מ). ביוני נחתם חוזה לייצור האבטיפוס ה־XF4U-1, שעוצב על ידי המתכנן הראשי, רקס ביזל וצוות הפיתוח שלו מטעם חברת ווט האמריקנית. לאחר בחינת הדגם הראשוני, פיתוח האבטיפוס המשיך במהירות. האבטיפוס הונע באמצעות מנוע ה־XR-2800-4, שהפיק כוח של 1,805 כוחות־סוס, ולו הוצמד מדחף גדול וכנף גדולה יחסית למטוסי קרב בני זמנו. טיסת הבכורה של ה־XF4U-1 נערכה ב־29 במאי 1940, אך הופסקה כאשר לשוניות הקיזוז שלו החלו לפרפר.
באוקטובר אותה שנה, טס ה־XF4U-1 מסטראפורד להארטפורד במהירות ממוצעת של 652 קמ"ש, ושבר את שיא מהירות הטיסה למטוסי הקרב האמריקאיים החד־מנועיים של אותה תקופה, שעמד על 640 קמ"ש.
טיסות הניסוי הדגימו את יתרונותיו של הקורסייר בנתוני מהירות וטיפוס מעולים, אך גם העלו כמה קשיים שבגללם היה צריך לשכתב את דרישות הביצועים של המטוס. לדוגמה, דרישת הצי למטוס שיצא מסחרור בשני סיבובים הייתה צריכה להתמתן שכן הקורסייר לא יכול היה לעשות זאת ללא עזרת מצנחים מיוחדים.
ב־2 באפריל 1941 חתם הצי על חוזה לקניית 584 מטוסי F4U-1, הישג גדול לווט שהצליחה לעמוד בקריטריונים למטוסים המיועדים לפעילות על נושאת מטוסים.

מנוע ומדחפים

הקורסייר נבנה סביב מנוע רדיאלי גדול בעל 18 צילינדרים שייצר 2,000 כוחות־סוס (1,500 קילו־ואט) ה־Pratt & Whitney R-2800. בשביל לעזור למטוס לנצל את כוח המנוע שולב מדחף תלת להבי בעל זווית פסיעה משתנה הגדול בזמנו למטוסי קרב (קוטר המדחף היה 4.08 מטר).

כנפיים וכני נסע

כנפיים
בשביל לאפשר קיפול כנף היה צריך לשלב כני נסע אשר מתקפלים אחורה אל תוך הכנף, אך בשל המיתר שנבחר לכנף היה בלתי אפשרי לייצר כני נסע שהיו מספקים מספיק הפרדה למדחף מהקרקע. בשל כך, נבנו הכנפיים בהטייה מטה לקראת כני הנסע, ובהטייה מעלה אחריהם בדומה מאוד למטוסי השטוקה הגרמנים - מה שכונה כנף שחפית הפוכה. בשל כך הייתה הכנף כבדה יותר, ומורכבת יותר להרכבה, אבל היא הורכבה בזווית אנהדרלית מושלמת להקטנת גרר.
מבנה הכנפיים יצר בעיות נוספות. כנף שמאל הייתה יכולה להזדקר ללא סימנים מקדימים במהירויות נמוכות. אם היו מעלים מצערת לפתע (לאחר ביטול נחיתה למשל), הכנף הייתה מזדקרת וצונחת, והמומנט הסיבובי שהמנוע היה יוצר היה מוסיף לגלגול, כך שבמצב כזה המטוס יכול היה להתהפך על גבו. הבעיה נפתרה על ידי הוספת פס הזדקרות מיוחד בקצה כנף שמאל.
כונסי האוויר לרדיאטור ולמדגש מוקמו בכנף בין הגוף לכני נסע (בניגוד לרב המטוסים בהם זה נעשה מחוץ לכנפיים).
כני נסע
כני הנסע נתמכו בכנפיים ונסגרו לתוכן תוך כדי קיפול אחורה. בעת פתיחה ננעלו כני הנסע בעזרת תומכה אשר הגבירה את השרידות בנחיתות על גבי נושאות מטוסים. לקורסייר הייתה נטייה לדלג בעת נגיעה ראשונית בנחיתה. על מנת למנוע זאת הותקן שסתום זליגה שאפשר ללחץ ההידראולי שתמך בכני נסע לצאת בהדרגה ולשכך את המכה.

גוף המטוס

מבחינת מבנה אוירודינמיקה וחומרים הקורסייר היה בקדמת הטכנולוגיה, אבל במבנה שלו שולבו חומרים בסיסיים. לדוגמה: משטחי ההיגוי וקצות הכנפיים כוסו בבדים (הקורסייר היה המטוס האחרון שנבנה כך), ומשטחי ההיגוי עצמם נבנו מעץ. חלקי הגוף החיצוניים הגדולים בגוף המטוס יוצרו מאלומיניום, אלו מהם שלא יועדו לפתיחה רותכו בשיטת ריתוך חדשנית (ריתוך נקודתי), שחסכה בברגים ואומים.
ששת המקלעים הותקנו על הכנפיים, ולכן המקום היחיד בו ניתן היה להכניס תאי דלק היה קדמת תא הטייס (שעבר 0.8 מטר אחורה) והגוף הוארך מעט. תא הטייס צויד ב־65 ק"ג של לוחות שריון, ומאחורי משענת הראש של הטייס הותקנה זכוכית חסינת ירי בעובי 38 מילימטר כדי להגדיל את הראות האחורית עם "הפנלים השקופים" מאחורי תא הטייס.

חימוש

המטוס צויד בשישה מקלעי M2 Browning בקוטר 12.7 מילימטר, שלושה בכל כנף. התחמושת לכל מקלע הייתה 375 כדורים למקלעים החיצוניים ו־400 לכל השאר. בהגדרות הצי היה דגש לנשיאת חימוש, והקורסייר הותאם לשאת חימוש רב, החל מפצצות במשקלים שונים, וכלה ברקטות כבדות בקוטר של 12.5 סנטימטר.

מלחמת קוריאה

במלחמת קוריאה הקורסייר בגרסתו החדשה AU-1 הותאם במיוחד כמטוס תקיפה, אך בשל ההתקפות הליליות של הפוליקרפוב Po-2 שבשל מהירותו האיטית היווה מטרה בעייתית למטוסי הסילון, שימשו הקורסיירים גם כמיירטים ליליים.
עם הופעת המיג־15 עלה שיעור האבידות של ה־AU-1 אך יעילותו כמטוס תקיפה פיצתה על המחיר באבידות.