אבי שליים

חייו

אבי שליים נולד בבגדד בשנת 1945, לאב שהיה יבואן של חומרי בניין. בשנת 1951 עלה עם משפחתו לישראל, ואת מרבית רכושם נאלצו להשאיר בעיראק. הישגיו בבית הספר בישראל היו נמוכים, ולכן שלחה אותו אמו, בהיותו בן 16, ללמוד באנגליה. הוא סיים שם את בית הספר התיכון בציונים גבוהים, וחזר ארצה כדי לשרת בצה"ל.
לאחר שירותו הצבאי חזר שליים לאנגליה ולמד היסטוריה באוניברסיטת קיימברידג'. הוא תכנן להצטרף למשרד החוץ הישראלי, אך בתום לימודיו העדיף לקבל משרת מרצה במחלקה ליחסים בינלאומיים של אוניברסיטת רדינג. ב-1987 מונה לפרופסור באוניברסיטת אוקספורד.

פרסומים

בשנת 1988 יצא לאור ספרו "קנוניה מעבר לירדן: המלך עבדאללה, התנועה הציונית וחלוקת פלסטין". בספר "קיר הברזל, ישראל והעולם הערבי", שיצא לאור באנגליה בשנת 2000, שולל שליים את הגישה המקובלת בישראל לפיה ישראל הושיטה יד לשלום למדינות ערב ונענתה בשלילה, ומציג גישה הפוכה. בשנת 2005 תורגם הספר לעברית, והוא ספרו הראשון של שליים שזכה לכך.

קיר הברזל: ישראל והעולם הערבי

הספר סוקר את יחסי התנועה הציונית עם הערבים ובעיקר את יחסי מדינת ישראל לאחר מכן עם מדינות ערב במהלכה של המאה העשרים. הוא מאמץ את הגישה שלפיה ישראל סירבה דרך קבע להצעות השלום מן הצד הערבי. הדבר אירע לדעתו ב-1949 בהצעת חוסני זעים בסוריה, עבדאללה בשנת 1950, והצעת סאדאת ב-1971; השלום נכרת לבסוף רק ב-1979 עם מצרים, ב-1993 עם הפלסטינים וב-1994 עם ירדן.
המונח "קיר הברזל" לקוח ממאמרו של זאב ז'בוטינסקי משנת 1923. לטענת ז'בוטינסקי, המזור לחולשת הציונות מול הערבים מחייב את יצירתו של קיר ברזל מצד התנועה הציונית, ורק כשיסתמו בקיר את כל הפרצות, הקבוצות הערביות הקיצוניות תרדנה, ותעלינה הקבוצות הערביות המתונות, שאיתן ניתן יהיה לעשות שלום.
שליים גורס כי לא רק יורשיו האידאולוגיים של ז'בוטינסקי כגון: מנחם בגין, יצחק שמיר ובנימין נתניהו התנהגו בהתאם לפרדיגמה זו, כי אם גם מנהיגי תנועת העבודה ובעיקר דוד בן-גוריון וגולדה מאיר. כל אלו קיימו את החלק הראשון של מאמרו של ז'בוטינסקי, אך התעלמו מחלקו השני. שליים גורס כי ישראל סירבה למשא ומתן דו-צדדי עם הערבים ובהם ועידות בינלאומיות, מתוך חשש שתהיה נתונה בלחצים בהם לא תוכל לעמוד, והדבר הביא להיווצרות ערוצי שיחות אלטרנטיביים, שהביאו לחתימת הסכם אוסלו לבסוף. 
שליים גורס כי ישראל הרבתה להתערב בענייני הפנים של מדינות האזור כמו בלבנון ולקחה חלק בניסיונות פוטש במשטרים ערביים. הוא מותח ביקורת על בן-גוריון, גולדה מאיר, שמיר, נתניהו ושרון ומשבח את משה שרת, בגין, רבין וברק.
בנוסף בספרו על המלך חוסיין משנת 2007 הוא מציין שלדעתו הצהרת בלפור הייתה משגה חמור במדיניותה של אנגליה, דבר שהוביל לסכסוך האינסופי בין ישראל לפלסטינים.
במהלך מבצע צוק איתן פרסם שליים מאמר באל ג'זירה, בו כינה את פעולותיה של ישראל "טרור מדינתי".

ביקורת

בדומה לשאר "ההיסטוריונים החדשים", גם שליים זוכה לביקורת חריפה של היסטוריונים ישראלים אחרים, המכונים גם "היסטוריונים ישנים". ההיסטוריונים יוסף הלר ויהושע פורת כתבו על שליים, בעקבות ראיון שהעניק לעיתון "הארץ": "לצערנו הרב מוליך אבי שליים את קוראיו שולל בטיעוניו שישראל החמיצה את השלום, בעוד הערבים שוחרי שלום למהדרין".
ביקורת נוספת נכתבה לגבי בחירתו בהצהרת בלפור כ"משגה הדיפלומטי הבריטי החמור ביותר במחצית הראשונה של המאה ה-20", לעומת אפשרות ברורה יותר לדעת המבקר של הסכם מינכן שנעשה עם גרמניה טרום מלחמת העולם השנייה.
ביקורת נוספת נכתבה על ידי פרופ' אפרים קארש על ספרו של שליים "קנוניה מעבר לירדן: המלך עבדאללה, התנועה הציונית וחלוקת פלסטין". לפי קארש, שליים טוען כי הושג הסכם לאיפוק הדדי בין ההאשמים והציונים שנועד לסכל הקמת מדינה ערבית ממערב לירדן, ובתוך כך לחלק את השטח בין ירדן וישראל. קארש טוען בין היתר כי המסמכים ששימשו את שליים לביסוס תאוריית קנוניה זו מעידים על ההפך הגמור. עיון במסמכים אלה מראה, כך גורס קארש, כי גולדה מאיר התנגדה לכל הסכם שיפר את תוכנית החלוקה. בנוסף טוען קארש בביקורתו זו כי מנהיגותה של מדינת ישראל (בן-גוריון ושרת) העדיפה הקמת מדינה פלסטינית על סיפוח האזורים הערביים בארץ ישראל לעבר הירדן.