google/wiki40b huggingface dataset:
אידון

לוקי, הענק תְיַאזי, אידון וסְקַאלְדי

לוקי הוא הגורם המניע בסיפור הפותח את הסְקַאלְדְסְקַאפַּארְמַאל ("שפת השירה"), החלק השני של האדה הפרוזאית. אודין, לוקי והוֹניר יצאו למסע ונתקלו בעדר שוורים. האלים בחרו לעצמם שור, התמקמו תחת עץ אלון, הדליקו מדורה והחלו לבשל את השור. אולם, על אף כל מאמציהם הבשר לא התבשל. נשר אשר ישב על צמרת האלון פנה לאלים ומסביר כי האש לא תבשל, אם לא יתנו לו האלים מספר נתחים מהבשר. האלים מסכימים ולאחר שהבשר מוכן, הנשר לוקח לעצמו את כל החלקים הטובים. התנהגותו של הנשר הכעיסה את לוקי והוא תפס מוט חד ושיפד את הנשר. הנשר זינק למעלה והחל לעוף עם המוט התקוע בגבו ועם לוקי האוחז במוט. לוקי ניסה לשכנע את הנשר להורידו אך לשווא. לבסוף, נאלץ לוקי להישבע לנשר, הוא הענק תְיאַזי (Thiazi), כי ישכנע את האלה אידוּן לצאת מחומותיה המגינות של אסגארד. לוקי מספר לאלה כי מצא יער ובו תפוחים טובים כשלה ומציע לה לבחון אותם. אידון מקבלת את ההצעה - והענק חוטף אותה.
בלי תפוחיה הקסומים של אידון, מתחילים האלים להזדקן. לאחר דיון בעניין, מאיימים האלים על לוקי בעינויים ובמוות ודורשים שיחזיר את אידון. לוקי שאל את נוצות הבז של פריה ועף ליוטונהיים. לאחר שמצא את אידון, הפך אותה לוקי לאגוז, תפס אותה בטפריו ועף חזרה לאסגארד. כאשר שב הענק לביתו ומגלה כי אידון נעלמה, הוא שוב משנה את צורתו לצורת נשר ורודף אחרי צמד האלים. בזמן זה אוספים שאר האלים עצים ועורמים אותם על חומות אסגארד. לאחר שעוברים לוקי ואידון את החומות, מדליקים האלים את העצים, שורפים את כנפיו של הענק ולבסוף הורגים אותו.
סְקַאד'י, ביתו של תיאזי, מגיעה לאסגארד במטרה לנקום את מות אביה. האלים מציעים לה להתחתן עם אחד מהם כפיצוי וסקאד'י מסכימה, בתנאי שהאלים יגרמו לה לצחוק, משימה בלתי אפשרית לדעתה. לוקי לקח חבל וקשר אותו לזקנו של תיש מצידו האחד ואשכיו מהצד השני. התיש החל למשוך לכוון אחד בעוד לוקי מושך לכוון אחר וכך הסתובבו השניים, צווחים מכאב. לאחר שנפל לוקי על ברכיה של סקאד'י, לא התאפקה האלה והחלה לצחוק.
שושנתא (דפוס סלומון)

היסטוריה

ה"שושנתא" - שנחשב להדפס הליתוגרפי הראשון שנעשה בארץ ישראל - הודפסה בשנת 1862 בבית הדפוס של יואל משה סלומון ומיכל הכהן בירושלים. הייתה זו העבודה הראשונה שהודפסה בבית הדפוס. העבודה נסמכת על יצירות דומות שהודפסו באירופה במחצית השנייה של המאה ה-19 ויועדו לעולי רגל ולקהילות ישראל. בשונה מעיטורים יהודיים אחרים, ה"שושנתות" הודפסו משני עברי הדף, משום שנהגו ליצור מהן, בעזרת קיפול למשולשים וגזירות, צורה של שושנה. הדפס של שושנה אף מופיע בצידו האחורי של הדף. מבנה עיטורי זה שימש, בין היתר, כעיטור מקובל לסוכה. 
שני צדיה של ה"שושנתא" של דפוס סולומון מכילים תיאורים של המקומות הקדושים המסודרים בשני מעגלים. במעגל הפנימי, המכיל תיאורים במסגרת עגולה, מופיעים תצלומים מעובדים של מקומות כגון יד אבשלום, מגדל דוד ועוד. המעגל החיצוני מכיל תיאורים במסגרת אליפטית ובהם הכותל המערבי, בית המקדש, ירושלים המתוארת מארבעה כיוונים שונים ועוד.
השושנתא זכתה לפרסום רב בקרב קהילות ישראל. טוביה סלומון אף כינה את ספר שיריו משנת 1883 - "למנצח על שושנים" - בעקבות ה"שושנתא".
אלויס, נסיך ליכטנשטיין

קורות חיים

אלויס נולד ב-17 ביוני 1869 בהולנג, לאלפרד, נסיך ליכטנשטיין והנרייטה, נסיכת ליכטנשטיין, בתם של אלויס השני, נסיך ליכטנשטיין ופרנציסקה קינסקי, רוזנת וצ'יניץ וטטאו. בצעירותו שירת אלויס בצבא האוסטרו-הונגרי ברגימנט האולאנים ה-12, והגיע לדרגת אוברסט לוטננט.
ב-20 באפריל 1903 התחתן אלויס עם בווינה אליזבת אמליה, ארכידוכסית אוסטריה, בתם של קרל לודוויג, ארכידוכס אוסטריה ומריה תרזה, נסיכת פורטוגל, לאחר שקיבל אזרחות אוסטרית מפרנץ יוזף, קיסר אוסטריה.
ב-26 בפברואר 1923 ויתרו אלויס ואחיו על זכות הירושה של נסיכות ליכטנשטיין, ומכיוון שלאחיו הגדולים לא היו בנים, הפך בנו של אלויס - פרנץ יוזף לנסיך הכתר. בשנת 1938 מת דודו פרנץ הראשון, נסיך ליכטנשטיין ללא ילדים, ובנו של אלויס - פרנץ יוזף עלה לשלטון במקומו.
אלויס היה חבר האקדמיה למדעים ואמנויות, ואף קיבל את התואר אביר מסדר גיזת הזהב. בשנת 1944 עבר אלויס מטירת ולקה לוסיני שבמורביה לטירת ואדוץ שבליכטנשטיין, שם התגורר עד למותו ב-16 במרץ 1955.
אחמד נגיב אל-הילאלי

ביוגרפיה

אחמד נגיב אל-הילאלי נולד ב-1 באוקטובר 1891 באסיוט שבמצרים. הוא למד משפטים בבית הספר למשפטים של הח'דיו ולאחר מכן החל לעבוד במערכת המשפט של מצרים. בשנת 1923 קודם לדרגת פרופסור ושימש בתפקידי ייעוץ במשרד החינוך המצרי. בשנים 1934–1936 שימש כשר החינוך המצרי בממשלתו של מוחמד תאופיק נאסים. לאחר מכן הצטרף למפלגת הופד ושימש כחבר בקבינט של ראש המפלגה מוסטפא אל-נחאס כאשר כיהן כראש ממשלה בשנים 1937–1938 ולאחר מכן גם בשנים 1942–1944.
בשנת 1951 פרש אל-הילאלי ממפלגת הופד. הוא מונה לראש ממשלת מצרים ב-2 במרץ 1952 לאחר שהתפטר עלי מאהר. בתקופה זו היו מהומות קשות במצרים, על רקע קריסת משטר הופד בינואר של אותה שנה, המאבק הגובר כנגד הבריטים על עצמאות מלאה והתעצמות הכוחות הצבאיים. אל-הילאלי העלה את המשכורות של אנשי הצבא והמשטרה, בתקווה שהדבר יסייע להשלטת יציבות ויפחית את המתיחות בין הצבא המצרי לבין המונרכיה. הממשלה פיזרה את הפרלמנט ב-24 במרץ, בתקווה לקיים בחירות חדשות במהרה. לבסוף, משהבין אל-הילאלי שהמלך מונע קביעת תאריך לבחירות, התפטרה הממשלה ב-28 ביוני 1952. חוסיין סירי, שהחליף את אל-הילאלי, התפטר לאחר פחות מחודש. אל-הילאלי חזר לראשות הממשלה ב-22 ביולי, אולם נשאר בתפקיד במשך יום בלבד, כאשר למחרת הודחה הממשלה בעקבות מהפכת הקצינים החופשיים.
אל-הילאלי הושם במעצר בעקבות המהפכה, אולם שוחרר לאחר זמן מה. הוא מת בדצמבר 1958 במעדי, פרבר דרומי של קהיר.
מקסטק נטוורקס

מקסטק נטוורקס היא חברה טכנולוגיה ישראלית שנוסדה ב-2004 ופיתחה את מערכת התקשורת "סביון", אשר פועלת תחת תנאים קשים. המערכת מבוססת על טכנולוגיית שידור רדיו אשר עושה שימוש בטכנולוגיית עמית לעמית (P2P), שהופכת כל יחידת קליטה גם ליחידת ממסר. המערכת עושה שימוש ברשת רדיו אלחוטית המכסה שטחים גאוגרפיים גדולים באמצעות שימוש בכל כבאי, שוטר או חובש כתחנת ממסר. המערכת מתבססת על טכנולוגיית רדיו ולא על רשתות סלולריות, אשר נוטות לקרוס בתרחישי אסון. מכשיר הקשר המאפשר תקשורת ללא תשתית קרקעית, לצורך העברת קול ונתונים מיועד ללקוחות ביטחוניים וצבאיים. החברה התפרסמה במבצע חילוץ הנערים מהמערה בתאילנד ב-2018, כאשר הטכנולוגיה שלה אפשרה לאתר את הנערים במערה.
מנכ"ל החברה הוא עוזי חנוני. נכון ליולי 2018, בחברה מועסקים 15 עובדים. החברה משווקת את מוצריה, המבוססים על טכנולוגיית רשת אלחוטית Mesh המספקת קול ונתונים. בעיקר לשווקים הצבאיים וכן לכוחות חילוץ ושיטור.
סטיב ויליאמס (קשר כדורגל)

קריירה

ויליאמס, יליד רומפורד שבהברינג, לונדון, החל את הקריירה שלו בסאות'המפטון, לאחר שהתקבל למועדון והצטרף אליו ישירות מבית הספר. הוא חתם על חוזה המקצוען ב-1975, וערך את הופעת הבכורה שלו בניצחון 1 - 0 על פורטסמות' ב-6 באפריל 1976, לאחר שהחליף את פיטר אוזגוד שהודח מההרכב בשל בעיות משמעת.
הוא זכה למוניטין של קשר בעל רמת משחק גבוהה, בעיקר בתחום של טיפול בכדור המשחק ומסירות. בעונתו המלאה הראשונה (1976/1977) הוא נבחר כשחקן השנה של המועדון וזומן לנבחרת אנגליה עד גיל 21. בעונת 1978/1979 הוא שיחק ברוב משחקי גביע הליגה, כולל במשחק הגמר שהסתיים בהפסד 2 - 3 לנוטינגהאם פורסט. הוא החליף את אלן בול בתפקיד הקפטן, והוביל את המועדון לחצי גמר גביע ה-FA ולמקום השני בליגה הראשונה בעונת 1983/1984.
ב-12 ביוני 1983 ערך ויליאמס את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת אנגליה, במשחק מול נבחרת אוסטרליה. הוא השתתף בחמישה משחקים נוספים, ובארבעה משחקים במדי נבחרת אנגליה ב'.
בעונה שלאחר מכן הרגיש המאמן לורי מקמנמי כי הוא הגיע למיצוי יכולותיו בסאות'המפטון, ותחושה זו השפיעה על שחקנים אחדים ובהם ויליאמס. בסופו של דבר החליט ויליאמס לעזוב את סאות'המפטון, ובדצמבר 1984 הועבר לארסנל תמורת 550,000 לירות שטרלינג. בסך הכל הוא השתתף ב-349 משחקים במדי סאות'המפטון, והבקיע בהם 27 שערים.
ויליאמס ערך את הופעת הבכורה שלו בדרבי של צפון לונדון מול טוטנהאם הוטספר ב-1 בינואר 1985, ובהמשך אותה עונה השתתף ב-17 משחקים נוספים, כשהוא מפגין יכולת טובה כמו זו שהפגין בסאות'המפטון. אולם, בעונתו השנייה בארסנל (1985/1986) הוא סבל מפציעה באצבעות כף הרגל ובשרירי מיתר הברך, וכתוצאה מכך הוגבל מאוד מבחינת מספר דקות המשחק שלו.
ג'ורג' גרהאם אימן את ארסנל בתקופה שבה ויליאמס החלים מפציעתו, ובתקופה הראשונה שבה חזר להרכב הוא הפגין רמת משחק גבוהה בצד הימני של חוליית הקישור, לצידו של דייוויד רוקאסל הצעיר, שם החליף את סטיוארט רובסון. המועדון זכה בגביע הליגה בעונתו הראשונה של גרהאם, והיה זה התואר הראשון שבו זכה ויליאמס. הוא המשיך לשחק בארסנל גם בעונה שלאחר מכן, אך לאחר ההפסד למנצ'סטר יונייטד בינואר 1988 הוא הודח מההרכב על מנת לאפשר למייקל תומאס לשחק במרכז הקישור, ובשלב מאוחר יותר הוחתם לי דיקסון, שתפס את מקומו של ויליאמס בצד הימני של ההגנה. ויליאמס לא הצליח לזכות מחדש במקום קבוע בהרכב, הסתכסך עם המאמן ג'ורג' גרהאם, וביולי 1988 הועבר ללוטון טאון. בסך הכל הוא השתתף ב-121 משחקים במדי ארסנל, והבקיע בהם חמישה שערים.
ויליאמס שיחק בלוטון במשך שלוש עונות, ולאחר מכן הצטרף לאקסטר סיטי. באקסטר הוא היה גם עוזרו של אלן בול ששיחק עמו בסאות'המפטון. הוא לא זכה להצלחה רבה בתפקיד זה, ופרש מכדורגל ב-1993.
לאחר פרישתו מכדורגל הוא הקים עסק בתחום ההוצאה לאור של מגזינים באקסטר. העסק היה מוצלח מאוד ובסופו של דבר החליט ויליאמס למכור אותו לשותפו העסקי. בשנת 2003 הוא היה מעורב במיזם נדל"ן בדבון.
פינג-פונג בירה

פינג-פונג בירה (באנגלית: Beer pong) הוא משחק שתייה בו על השחקנים לזרוק כדור טניס שולחן מצד אחד של שולחן במטרה לקלוע לתוך אחת מכוסות הבירה שבצדו השני. בעת קליעת הכדור לתוך כוס הבירה על שחקני הצד השני לשתות את הבירה שבכוס שבה נחת הכדור. ניצחון מושג כאשר כל הכוסות של צד כלשהו ריקות, ובשלב זה על הצד המפסיד לשתות את כל כוסות הבירה שנשארו בצד המנצח. בדרך כלל כל קבוצה היא בת שניים עד ארבעה שחקנים.
המשחק אינו מוגדר באמצעות כללים רשמיים, אך על פי רוב הוא כולל שש או עשר כוסות פלסטיק לכל צד, המסודרות במבנה של משולש. מספר השחקנים בכל צוות משתנה אף הוא.
המשחק פופולרי בארצות הברית. אף שניתן לשחק בו ללא הכנה מוקדמת, התפתחה סביבו תעשייה של אבזרים למשחק, כגון שולחנות המותאמים לו. אוניברסיטאות אחדות בארצות הברית אוסרות על קיומו של משחק זה (ומשחקי שתייה אחרים) בתחומן, בראותן אותו כמעודד שכרות.
החל משנת 2006 נערך מדי שנה בלאס וגאס או בסביבתה טורניר פינג-פונג בירה רב-משתתפים בשם World Series of Beer-Pong. בטורניר שנערך ב-2010 השתתפו מעל 1,000 איש, רובם מארצות הברית ומקנדה אך חלקם גם מגרמניה, סקוטלנד, יפן ועוד. הפרסים המחולקים בטורניר הם בסך עשרות אלפי דולרים.
הנסיך-צפרדע

הנסיך-צפרדע (בגרמנית: Der Froschkönig oder der eiserne Heinrich) היא מעשייה המוכרת בעיקר מהגרסה של האחים גרים, ומוצגת בדרך כלל כמעשייה הראשונה שכתבו. המעשייה מסווגת כמעשייה מסוג 440 בסיווג ארנה-תומפסון.

עלילה

נסיכה מפונקת שומטת את כדור הזהב שלה לביצה, וכתוצאה מכך פוגשת צפרדע שמסייעת לה להשיב את הכדור והופכת באופן קסום לנסיך יפה תואר. בגרסאות המודרניות יותר של האגדה השינוי קורה לאחר שהנסיכה מנשקת את הצפרדע. בגרסה של האחים גרים, לעומת זאת, נשבר הכישוף לאחר שהנסיכה משליכה את הצפרדע בגועל אל הקיר.
בגרסה מוקדמת אף יותר, השינוי קורה לאחר שהצפרדע מבלה את הלילה על הכרית של הנסיכה.
במעשייה רוסית דומה בשם הנסיכה-צפרדע (ברוסית: Tsarevna Lyagushka) מתהפכים התפקידים והנסיך איוון צארביץ' פוגש צפרדע שהופכת למכשפה ואסיליה החכמה.
הסופר אי. די. בייקר ביסס את ספרו "הנסיכה הצפרדע" על האגדה המקורית, אך בספרו הופכת הנסיכה עצמה לצפרדע לאחר שהיא מנשקת את הנסיך. הסרט "הנסיכה והצפרדע" של אולפני וולט דיסני מבוסס על הגרסה של בייקר.
בטי אוליברו

ביוגרפיה

אוליברו נולדה בתל אביב, בת לדורה קפון ואלי אוליברו, שעלו לארץ ישראל מיוון. בגיל ארבע החלה ללמוד נגינה בפסנתר, וכבר בילדותה עסקה בהלחנה.
למדה באקדמיה למוזיקה על שם רובין באוניברסיטת תל אביב (במסגרת העתודה האקדמית) במחלקה לקומפוזיציה אצל יצחק סדאי ולאון שידלובסקי ובמחלקה לפסנתר אצל אילונה וינצה-קראוס. במהלך שנים אלה בישראל, קיבלה מלגות לימודים מ"קרן שרת". לאחר מכן המשיכה את לימודיה בבית הספר הגבוה למוזיקה באוניברסיטת ייל, שם למדה אצל ג'ייקוב דרקמאן וברנרד רנדס. בשנת 1981 סיימה את לימודיה. בעקבות זכייתה במלגה ע"ש לאונרד ברנשטיין מטעם מרכז ברקשייר בטנגלווד בשנת 1982, החלה ללמוד אצל המלחין לוצ'אנו בריו, והמשיכה את לימודיה איתו באיטליה בין השנים 1983–1986. שם פגשה את רפאלו מיוני - בעלה לעתיד, שהיה נגן קונטרבס ראשון בתזמורת אותה ניהל לוצ'אנו בריו. אוליברו נשארה באיטליה במשך 18 שנים.
בטי אוליברו נמנית עם חבר המייסדים של "המרכז למחקר ע"ש לוצ'יאנו בריו" באיטליה, יחד עם פייר בולז, מאוריציו פוליני ואחרים. אוליברו הוזמנה כמרצה אורחת באוניברסיטאות יוקרתיות בארצות הברית, בהן אוניברסיטת ייל, אוניברסיטת הרווארד, אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, אוניברסיטת בוסטון, אוניברסיטת יוסטון, אוניברסיטת רייס, בארד קולג' ובתי ספר גבוהים למוזיקה, כמו בתי הספר ג'וליארד, מאנס ובית הספר מנהטן למוזיקה בניו יורק, ופיבודי במרילנד, ובאירופה בקונסרבטוריון ע"ש ורדי במילנו שבאיטליה, ובבית הספר הגבוה איינסלר בברלין שבגרמניה.
בשנת 2001 החלה ללמד בחוג למוסיקולוגיה באוניברסיטת בר-אילן, וקיבלה תואר דוקטור מאוניברסיטה זו על יצירתה "הושענות" ועל תזה שכתבה על המוסיקה של בריו. בהמשך מונתה לפרופסור מן המניין שם. בין השנים 2004–2008 הייתה מלחינת הבית של התזמורת הסימפונית ירושלים. מתגוררת בישראל עם בעלה ושני ילדיהם.

יצירתה

חלקה הגדול של המוזיקה של אוליברו מתייחס למסורת מוזיקלית יהודית. ביצירות רבות היא משתמשת בנעימות עממיות וליטורגיקה של המסורת הספרדית והמזרח תיכונית. יצירותיה בוצעו על ידי מיטב התזמורות וההרכבים, בהן התזמורת הפילהרמונית הישראלית, התזמורת הסימפונית של שיקגו, הפילהרמונית של ניו יורק, הפילהרמונית של מינכן, תזמורת רשות השידור הבריטית, התזמורת הפילהרמונית המלכותית של סטוקהולם, הסינפונייטה של לונדון, אנסמבל ג'וליארד, הסינפונייטה של אמסטרדם, רביעיית ארדיטי ועוד. יצירותיה נוגנו בפסטיבלים בינלאומיים כגון פסטיבל "אופקים" במרכז לינקולן בניו יורק, ימי המוזיקה הבינלאומיים בסטוקהולם, סאול, לוגנו וליובליאנה, הביאנאלה של מינכן, פסטיבל שלזוויג הולשטיין, המאג'ו מוזיקלה פיורנטינו בפירנצה, פסטיבל המוזיקה של אספן בקולורדו, שבוע גאודאמוס בהולנד, פסטיבל ישראל ועוד.
סופיה פרובסקאיה

ביוגרפיה

אביה היה נצר למשפחת אצולה; תקופה מסוימת היה מושל סנקט פטרבורג, אך בשנת 1866, לאחר התנקשות בצאר, הועבר מתפקיד.
כמקובל במשפחות האצילים של רוסיה במאה ה-19, היא קיבלה השכלה בביתה. היא סירבה ללכת להמשיך את לימודיה במוסד שאליו הלכו ללמוד יתר בנות האצילים. בשנת 1869 החלה פרובסקאיה ללמוד בבית ספר לבנות שרוב התלמידות בו היו ממעמד הביניים, והתיידדה עם בנות שלמדו במקום. בשנת 1870, לאחר שסירבה לדרישת אביה לנתק את הקשרים עם חברותיה, היא עזבה את הבית. לאחר מספר חודשים היא עברה לקייב, במטרה להסתתר מאביה. היא חזרה לסנקט פטרבורג בשנת 1871, רק לאחר שאביה הסכים לתת לה דרכון, ובכך הפכה פרובסקאיה להיות אזרחית עצמאית. בשנת 1871 הקימה פרובסקאיה חוג קטן של נרודניקים, שלאחר מספר חודשים התמזג עם החוג של מארק נתנסון; ובשנת 1872 התמזגה הקבוצה עם זו של ניקולאי צ'ייקובסקי. במקביל, הוסמכה פרובסקאיה כמורה, ולמדה קורסים ברפואה לצורך קבלת הסמכה למתן חיסונים.
כמו רוב הנרודניקים, השתתפה פרובסקאיה ב"הליכה לעם" ועבדה בבתי הספר בכפרים. בינואר 1874 היא נעצרה ונשלחה למעצר במבצר פטרופבלובסקיה בסנקט פטרבורג. הודות למאמצי אביה היא שוחררה, אך נשללה ממנה הרשות להמשיך ללמד בבתי הספר. היא סיימה את קורס הרפואה, ועברה לחצי האי קרים. בשנת 1878 היא עמדה למשפט במסגרת "משפט 193" אך שוחררה ללא אישום. בקיץ 1878 היא נעצרה שוב, ונשלחה לגלות בסיביר; אך בדרך הצליחה לברוח ועברה למחתרת. בשנת 1879 השתתפה בוועידה של "זמליה אי ווליה", ופעלה למניעת פילוג בארגון, אף על פי שתמכה ברעיון להתחיל פעולות טרור נגד השלטון.
החל מסתיו 1879 הייתה פרובסקאיה חברה בוועד הפועל של נרודניה ווליה, והייתה משתתפת פעילה בהכנת כל ההתנקשויות בצאר. פרובסקאיה הייתה חברתו לחיים של אנדריי ז'ליאבוב (שבאופן רשמי היה נשוי). בפברואר 1881, מספר ימים לפני ההתנקשות בצאר, נעצר ז'ליאבוב. בעקבות זאת לקחה פרובסקאיה על עצמה את המשך ההכנות, והשתתפה בהתנקשות באופן פעיל – היא נתנה למתנקש את הסימן לזריקת הפצצה. היא לא עזבה את סנקט פטרבורג לאחר הריגת הצאר אלכסנדר השני, במטרה לפעול לשחרור העצירים. ב-10 במרץ 1881 היא נעצרה והואשמה בהשתתפות בהתנקשות. הסנגור במשפט היה ניקולאי מורביוב, חבר ילדות שלה.
ב-3 באפריל 1881 הוּצאה פרובסקאיה להורג בתלייה, יחד עם ראשי ארגון נוספים.
סאבסיקס

סגנון מוזיקלי והשפעות

"סאבסיקס" נחשבים בסגנונם כטראנס פסיכדלי של מועדונים, אך הוא נתפס כמתאים גם לשמיעה ביתית. מלבד המרכיבים הטיפוסיים של טראנס וטכנו, ישנה במוזיקה של ההרכב נוכחות משמעותית של שירה ואפקט ווקודר, וחלק מהקטעים כוללים מרכיבים המאפיינים מוזיקת פופ, מוזיקה שחורה ודאב-רגאי. בין השאר נכתב עליהם ש"הסגנון של סאבסיקס חסר הגדרה מחד, ועוטף בתוכו שלל הגדרות מאידך. אולי הדרך הטובה להגדיר סגנון כה ייחודי הוא במילה השמורה בדרך כלל לג'אז או מטאל – פיוז'ן. היתוך יחיד במינו, שמשלב עבודת סאונד מרהיבה". באתר המוזיקה האמריקני RegenMag נכתב על סאבסיקס: "השימוש של הלהקה בקולות בתוך מוזיקת הטראנס שונה מרוב הקטעים שיוצאים לאור בתחום זה, ויכול לסחוף קהל שנע בין סגנונות הטראנס, ההאוס ואפילו הפופ". העובדה שהסגנון של הלהקה פונה לקהל רחב יותר גררה ביקורת ממעריצי טראנס ותיקים על תרומת ההרכב להתמסחרות הז'אנר.
במוזיקה של סאבסיקס ניכרת השפעה מהלהקות לפטפילד וקראפטוורק.

התפתחות ההרכב

בשנת 2002 הוציא ההרכב את הקטע הראשון שלו, "To Experience", באוסף של חברת התקליטים הום-מגה, המפיקה תקליטי טראנס ישראליים. באותה תקופה חתם ההרכב בחברת התקליטים והחל לעבוד על אלבום הבכורה שלו.
בשנת 2003 ההרכב שיתף פעולה עם הזמרת הבריטית מישל אדמסון, ויצר את הקטע "Rahe'ya", קטע טראנס בשילוב שירה בסגנון פופ – דבר שהיה לא מקובל במוזיקת הטראנס הפסיכדלי. הקטע נוגן על ידי תקליטני טראנס רבים, וזכה לפרויקט רמיקסים "Rahe'ya – The Remixes" שבו השתתפו בין השאר אמן הטראנס שאנטי מאטקין והמפיק הישראלי יונתן דגן (ג'יי ויוז).
אלבומם הראשון והיחיד עד כה של סאבסיקס, "Who needs love songs" יצא בחברת "הום-מגה" ביוני 2004, וזכה לביקורות חיוביות. האלבום בתואר "אלבום השנה" לשנת 2004 של המגזין "דיג'יי העיר" הישראלי. באלבום התקיים עוד שיתוף פעולה עם מישל אדמסון בשיר שכתבה, "Seventh son". בשיר התארח ג'ה נתן הישראלי, שגם השתתף בהופעות עם ההרכב בשנת 2005. השיר יצא באוספים רבים, בין השאר גם באוסף פופ של חברת "Warner music" ביפן. גם שיר זה זכה לפרויקט רמיקסים שיצא ב-2005 – "Seventh son - The remixes" . פרויקט זה התבסס על פרוגרסיב טראנס, ונטלו בו חלק בין השאר האמנים Ticon ו-Freq.
בשנת 2006 עבד ההרכב עם היוצר שי שלו על הפרויקט הישראלי "מקרוני פבריקה". בשנת 2007 יצא האלבום של מקרוני, "כל התשובות נכונות", שבו השתתפו גם היוצרים יונתן דגן, פאניק (ניק לניאדו), ואמן האלקטרו-האוס רן שני.
בשנת 2007 הוציא ההרכב מיני-אלבום שנקרא "Saved EP" ובו חמישה קטעים חדשים, שבאחד מהם שיתפו פעולה עם דיג'יי אסטריקס.
בין השנים 2001–2008 יצאו לאור קטעים של סאבסיקס גם באוספים של חברות התקליטים "Hit Mania" ,"Ministry of sound" ו-"TIP" בבריטניה, וכן "Solstice" ביפן. הקטעים המוזיקליים של סאבסיקס זכו לרמיקסים רבים, בין השאר של ההרכבים GMS, "Wrecked machines", Psysex", "Shanti", "Pixel".
בשנת 2009 ו 2011 הוציא ההרכב EP ואילו בשנת 2014 הוציא שני סינגלים.

הופעות

סאבסיקס מופיעים במועדונים ובפסטיבלים של טראנס ומוזיקה אלקטרונית בארץ ובעולם. האירועים הבולטים בהם הופיעו הם "Voov Experience" בגרמניה, "Arvika Festival" בשוודיה, "Rio E-music" בברזיל, "Earthcore Global Carnival" באוסטרליה, "Brixton Academy" באנגליה, ו-"Ageha club" ביפן.
למה סוציאליזם?

תוכן

לדברי איינשטיין, מניע הרווח של חברה קפיטליסטית, בשילוב עם תחרות בין בעלי הון, מוביל למחזורים מיותרים של מפולות ושפל כלכלי, ובסופו של דבר מעודד אנוכיות במקום שיתוף פעולה. בנוסף, מערכת החינוך של חברה כזו תתערער באופן קשה מכיוון שאנשים יחנכו את עצמם להתמקד רק בקידום הקריירה שלהם. התוצאה תהיה "נכות הפרטים" ושחיקת היצירתיות האנושית. תחרות בלתי מרוסנת בחברה קפיטליסטית מביאה לבזבוז אדיר של עבודה וגורמת לאנרכיה כלכלית, שאיינשטיין רואה אותה כמקור האמיתי ל"רוע" של הקפיטליזם:
"האנרכיה הכלכלית של החברה הקפיטליסטית כפי שהיא קיימת כיום היא לדעתי המקור האמיתי לרוע".
איינשטיין חזה שתחת חברה כה קפיטליסטית, מפלגות ופוליטיקאים ייפגמו על ידי תרומות כספיות שהעניקו בעלי סכומי הון גדולים, והמערכת "לא יכולה להיבדק ביעילות אפילו על ידי חברה פוליטית מאורגנת באופן דמוקרטי." המאמר מסתיים בניתוחו של איינשטיין כיצד לפתור בעיות אלה באמצעות כלכלה מתוכננת:
"אני משוכנע שיש רק דרך אחת לחסל את הרעות החמורות הללו, כלומר באמצעות הקמת כלכלה סוציאליסטית, המלווה במערכת חינוך שתכוון למטרות חברתיות".
איינשטיין טוען כי כלכלה מתוכננת שתתאים את עצמה לייצור תבטיח פרנסה לכל חבר בחברה:
"בכלכלה כזו אמצעי הייצור הם בבעלות החברה עצמה והם מנוצלים בצורה מתוכננת. כלכלה מתוכננת, המתאימה את הייצור לצורכי הקהילה, תחלק את העבודה שתיעשה בין כל היכולים לעבוד ותבטיח פרנסה לכל גבר, אישה וילד. חינוכו של הפרט, בנוסף לקידום יכולותיו המולדות של עצמו, ינסה לפתח בתוכו תחושת אחריות כלפי חבריו במקום האדרת הכוח וההצלחה בחברה הנוכחית שלנו".
בדבריו האחרונים, איינשטיין הזהיר כי "כלכלה מתוכננת עדיין אינה סוציאליזם", מכיוון שהיא עשויה להיות מלווה גם בביורוקרטיה "בעלת עוצמה" המובילה ל"שעבוד מוחלט של הפרט ". לכן חשוב אפוא להבטיח שמערכת קיימת כדי להגן על זכויות האדם, אליבא ד'איינשטיין.

מוטיבציה

באשר למוטיבציה שלו לפרסם את המאמר, איינשטיין האמין כי סקירה חודשית תהיה פורום טוב לרעיונות מתקדמים:
"הבהירות לגבי המטרות והבעיות של הסוציאליזם היא בעלת המשמעות הגדולה ביותר בעידן המעבר שלנו. מכיוון שבנסיבות הנוכחיות הדיון החופשי והבלתי מפריע בבעיות אלו נתון בטאבו עוצמתי, אני רואה בבסיס מגזין זה [ביקורת חודשית] שירות ציבורי חשוב".
ההון הפרטי נוטה להתרכז בידיים מעטות, בחלקו בגלל התחרות בין בעלי ההון, ובחלקו מכיוון שהתפתחות טכנולוגית וחלוקת העבודה הגוברת מעודדים הקמת יחידות ייצור גדולות יותר על חשבון קטנות יותר. התוצאה של התפתחויות אלה היא אוליגרכיה של הון פרטי שלא ניתן לבדוק ביעילות את כוחם העצום אפילו על ידי חברה פוליטית מאורגנת באופן דמוקרטי. זה נכון מכיוון שחברי גופי החקיקה נבחרים על ידי מפלגות פוליטיות, הממומנות במידה רבה או מושפעות בדרך אחרת על ידי אנשי הון פרטיים, אשר בכל צורך פרקטי יפרידו בין הבוחרים לבין המחוקק. התוצאה היא שנציגי העם אינם מגינים מספיק על האינטרסים של חלקי האוכלוסייה המועטות. יתרה מזאת, בתנאים קיימים, בעלי ההון הפרטי שולטים בהכרח, במישרין או בעקיפין, במקורות המידע העיקריים (עיתונות, רדיו, חינוך). לפיכך קשה מאוד, ואכן ברוב המקרים בלתי אפשרי למדי, לאזרח הבודד להגיע למסקנות אובייקטיביות ולעשות שימוש מושכל בזכויותיו הפוליטיות.
זימברולו שי וולטורולו

זימברולו שי וולטורולו (ברומנית: Zimbrulu şi Vulturulu) היה עיתון שיצא לאור במאה ה-19, ביאשי, בנסיכות מולדובה. העיתון תמך באיחוד העתידי של נסיכות מולדובה עם נסיכות ולאכיה ומנוי שנתי לעיתון עלה שלושה מטבעות זהב.
גיליון בודד של העיתון, שנשלח לגאלאץ במאי 1858, זכה לפרסום מיוחד בשל הבולים שהודבקו עליו. הגיליון היה העותק הראשון בחבילה של עיתונים, שנשלחו בדואר לגאלאץ ועל הגיליון הראשון הודבקו בולי הדואר במחיר משלוח החבילה. בולי הדואר כללו שמונה בולי ראש פר, חמישה ברצף אחד, שניים בצמד ואחד בודד. הבולים הם מהמהדורה השנייה של הבולים הראשונים של נסיכות מולדובה ונושאים את הכיתוב PORTO GAZETEI, שמשמעו תשלום דואר עבור עיתונים - אלה היו בולים מיועדים למשלוח עיתונות בדואר.
הגיליון המבוייל נמכר לאספן בולים בעל חנות ספרים והמשך גלגול הבעלות לא ידוע, אך בשנת 1969, בעלי העיתון המבוייל הציגוהו בתערוכת בולים, בסופיה וזכו בפרס הראשון של התערוכה. בהמשך הבעלות על העיתון עברה לאספן שווייצרי ובשנת 2007, נמכר במכירה פומבית, ב-830.000 אירו, ליוסי חכמי, ישראלי תושב לונדון, בעבר מבעלי הפניקס חברה לביטוח.
אורי בר-יוסף

ביוגרפיה

קיבל תואר ראשון במדע המדינה וסוציולוגיה מאוניברסיטת חיפה בשנת 1973, סיים לימודים לתואר שני ביחסים בינלואמיים באוניברסיטה העברית בירושלים בשנת 1975. זוכה פרס כרמון לשנת 1983, קיבל את תואר הדוקטור ב-1990 מאוניברסיטת סטנפורד, והמנחה שלו בעבודת הדוקטורט היה אלכסנדר ג'ורג'. כסטודנט צעיר כתב בר יוסף תחת שם בדוי ארבעה ספרים שגיבורם הוא פטריק קים. למעשה, סדרת ריגול ומין ארוכת-שנים שבין מחבריה - עמוס אריכא, אריה קרישק, אלישע בן מרדכי, אריה מקל ועוד.
ידוע בעיקר בשל מחקריו על מחדל מלחמת יום הכיפורים. ספרו "הצופה שנרדם" (2001) הוא המחקר האקדמי המפורט הראשון שנכתב על המחדל המודיעיני. ב-2003, במלאת 30 שנה למלחמה, הופקה הדרמה הטלוויזיונית "שתיקת הצופרים", שהסתמכה על ספר זה. 
בשנת 2010 יצא לאור ספרו "המלאך" על אשרף מרואן, חתנו של הנשיא נאצר, אשר התרעתו ערב מלחמת יום כיפור כי תפרוץ מחר חזקה את המידע שהיה בידי ישראל. כשנה לאחר מכן יצאה מהדורה שנייה עם גילויים נוספים, ובו הראה לראשונה שאשרף מרואן המשיך לשרת את המודיעין הישראלי עד 1998. במסגרת עבודתו על פרשת יום הכיפורים, ובמיוחד על סיפורו של מרואן, גילה בר-יוסף כי מי שהדליף את זהותו של "המלאך" לעיתונים וסופרים זרים היה אלי זעירא, ראש אמ"ן בזמן המלחמה. המסמך שכתב על כך שימש בסיס לתלונה שהגישו אלוף-משנה יוסי לנגוצקי ותת-אלוף עמוס גלבוע, ואשר אליהם הצטרף גם ראש המוסד ב-1973 אלוף צבי זמיר, על כך שזהותו של המרגל הטוב ביותר שעבד אי פעם למען מדינת ישראל והציל אותה ב-1973, הודלפה על ידי אלי זעירא לאנשים בלתי מוסמכים. ביוני 2007 פסק המשנה לנשיא ביה"מ העליון (בדימוס) השופט תיאודור אור, בבוררות שערך בין זעירא לזמיר, כי זעירא אכן הדליף את שמו של מרואן לפחות לשלושה עיתונאים. כשבועיים וחצי לאחר פרסום פסק הבוררות של אור, מצא אשרף מרואן את מותו בנפילה מהמרפסת בקומה החמישית של דירתו בלונדון. 
הספר "המלאך" (The Angel) יצא באנגלית בהוצאת הארפר קולינס בשנת 2016. בשנת 2017 הוא קיבל את פרס ה-National Jewish Book Award כספר הטוב ביותר בתחום ההיסטוריה ובמקביל נבחר על ידי אגודת קציני המודיעין האמריקאים בגמלאות (AFIO) כספר המודיעין הטוב ביותר. סרט שהפיקה חברת נטפליקס על בסיס הספר יצא למסכים בספטמבר 2018. בשנת 2018 הוציא גרסה מעודכנת לספר עם גילויים חדשים.
בשנת 2017 פרסם בר-יוסף יחד עם Rose McDermott את הספר Intelligence Success and Failure: The Human Factor. הספר שיצא בהוצאת אוקספורד עורך השוואה, ראשונה מסוגה, בין הצלחות וכישלונות להתמודד עם מתקפת פתע אסטרטגית ומסביר באמצעות ניתוח אישיות של שחקנים מרכזיים בתהליך ההתרעה-תגובה מדוע מדינות מופתעות מהמתקפה כאשר זו פורצת, למרות שעומד לרשותן מידע התרעתי מצוין.
בר יוסף חבר במועצה של הקרן החדשה לישראל. יצא נגד מדיניותו של בנימין נתניהו בסוגיית תוכנית הגרעין האיראנית.