google/wiki40b huggingface dataset:
ז'אן לוק מלנשון

ביוגרפיה

מלנשון עזב את המפלגה הסוציאליסטית הצרפתית בנובמבר 2008, על מנת להקים את מפלגת השמאל הצרפתי עם הסגן מארק דולז, ומכהן כחבר הפרלמנט האירופי מטעמה מאז 2009.
כמנהיג מפלגת השמאל, הצטרף לשמאל הקיצוני לפני בחירות 2009 באירופה, ונבחר כמועמד העיקרי של הקואליציה באזור דרום מערב. באותן בחירות זכה 8.15% מהקולות, ונבחר לפרלמנט האירופי. התמודד בסיבוב הראשון של הבחירות לנשיאות באפריל 2012 ואמר כי אם ינצח, יאציל חלק ניכר מסמכויות הנשיא אל הסנאט. מלנשון קיבל 11.1% מהקולות והגיע למקום הרביעי לאחר פרנסואה הולנד (28.63%), ניקולא סרקוזי ומארין לה-פן. 
מלנשון התמודד כמתמודד עצמאי בבחירות לנשיאות צרפת של 2017 שלא מטעם מפלגה כלשהי אך בשם ארגון שהקים לצורך ההתמודדות, צרפת בלתי-כנועה.  לאור חולשת המפלגות המסורתיות והמירוץ הצמוד בבחירות, נחשב למתמודד היכול להעפיל אף לסיבוב השני מול מארין לה-פן או עמנואל מקרון. לבסוף סיים במקום הרביעי בסיבוב הראשון ולא העפיל לסיבוב השני.
מלנשון פעיל במיוחד ברשתות החברתיות ובניו מדיה ביחס לפוליטיקאים אחרים בצרפת, ולערוץ היוטיוב שלו יש מעל 315,000 עוקבים.

אידאולוגיה

מלנשון הוא סוציאליסט רפובליקני ומטריאליסט היסטורי, ולמרות מצע מפלגתו הוא עצמו אינו קומוניסט, אך מוגדר ככזה על ידי מתחריו. 
לטענתו, האיחוד האירופי הוא כבר לא הפתרון אלא הבעיה, כי הליברליזם הכלכלי השחית לגמרי את המוסד וכי אי אפשר להשיג את השינוי הדמוקרטי הדרוש באיחוד האירופי. 
מלנשון זוכה לתמיכה רחבה בקהילה המוסלמית ובשמאל הרדיקלי, נחשב עוין לישראל ומאשים אותה בקולוניאליזם.
מלנשון תומך ביציאה מנאט"ו ובהתקרבות לרוסיה, איראן, ונצואלה וקובה ובהתרחקות מארצות הברית.

חייו הפרטיים

מלנשון נולד בטנג'יר כבן זקונים והתחנך ברואן שבצרפת. אביו, ג'ורג' מלנשון, עבד בשירותי הדואר, ואמו, ג'נין ביונה, ילידת ספרד, הייתה מורה בבית ספר יסודי. לאחר שנים של מגורים במרוקו, עברה משפחתו לגור בצרפת בשנת 1962.  למלנשון ולאשתו לשעבר ברנדט אבריאל נולדה ב-1974 מרלין קמיל. על פי העיתון לה פוינט מלנשון חי בזוגיות עם השחקנית והמפיקה, סאידה ג'וואד הצעירה ממנו בכ-20 שנים. בפוסט שפרסם במרץ 2017 מלנשון הצהיר שכיוון שלא תהיה לצידו גברת ראשונה הוא יהיה חסכוני יותר כנשיא.
לאחר שקיבל תואר בפילוסופיה מאוניברסיטת פראנש-קונטה, והוסמך להוראה מקצועית עבד מלנשון כמורה עד לכניסתו לפוליטיקה.
אליהו הכרמלי

ביוגרפיה

הכרמלי נולד בשם אליהו לולו בחיפה בשנת 1891. את לימודיו התיכוניים סיים בבית ספר "כל ישראל חברים" בחיפה, לאחריהם השתלם בבית המדרש למורים "כל ישראל חברים" בפריז שבצרפת.
בשנים 1920–1930 עסק בהוראה והיה מורה ומחנך במנחמיה, יבניאל וטבריה. בתקופה זו שימש יו"ר סניף הסתדרות המורים בגליל התחתון. פעילותו הציבורית התרחבה מעבר לתחום ההוראה, בהיותו יו"ר הסתדרות "חלוצי המזרח" (לימים ספרדים ועדות מזרח) היה ציר באספת הנבחרים השנייה.
במהלך תקופה זו, בשנת 1930, עבר להתגורר בירושלים. פעילותו המפלגתית נמשכה במפא"י, מטעמה כיהן כחבר הועד הלאומי באספת הנבחרים הרביעית. בשליחות התנועה יצא למרוקו ותוניסיה.
לאחר קום המדינה נבחר לכהן כחבר כנסת, תפקיד בו שימש עד לפטירתו. לאורך ארבע שנות כהונתו, בשתי כנסות, היה חבר ועדת החינוך והתרבות וועדת השירותים הציבוריים. הכרמלי פעל למען עליית עדות המזרח לארץ ישראל ונחשב כלוחם למען זכויותיהן בשנותיה הראשונות של המדינה.
נפטר ב-1952 בירושלים, ונקבר בחיפה.
מיכאל פסויג

ביוגרפיה

מיכאל פסויג למד והתחנך בעיר וינה. היה חבר ההנהגה של תנועת הנוער הציונית-סוציאליסטית "גורדוניה" ומרכז "החלוץ" בעירו. בשנת 1939 עלה לארץ ישראל, ובה ייסד גרעין של יוצאי וינה, שהצטרף לקבוצת "אבוקה" של חניכי תנועת "גורדוניה" בהקמת קיבוץ אבוקה בעמק בית שאן.
בשנת 1948 עבר להתגורר ברעננה, ושימש בה מזכיר מועצת הפועלים. במסגרת תפקידו הקים את קריית ההסתדרות במושבה.
ב-1954 נסע לבריטניה להשתלם בלימודי כלכלה.
בבחירות המוניציפליות של 1955 התמודד פסויג כנציג הפועלים, מטעם מפא"י (בתקופת ההגמוניה שלה), ונבחר לראש המועצה במקום ראש המועצה הראשון, ברוך אוסטרובסקי. בשנות כהונתו כראש מועצת רעננה טיפל ביצירת מקורות תעסוקה לאוכלוסייה המקומית ולעולים החדשים.
הוא כיהן בתפקיד כמחצית תקופת כהונתה של המועצה; ביולי 1957 נוצר משבר קואליציוני, עת פרשו הסיעות הדתיות מהמועצה, ובחודש ספטמבר הוחלף פסויג על ידי אוסטרובסקי, נציג המפלגה הפרוגרסיבית, ששב לכהונה נוספת.
באותה שנה התמנה לסגן מנהל חטיבת סחר החוץ במשרד המסחר והתעשייה.
בדצמבר 1959 נבחר פסויג שוב בבחירות הכלליות לתפקיד ראש המועצה של רעננה, וכיהן בו כשנה. בתקופת כהונתו זו הוסיף לפעול גם במסגרת משרד המסחר והתעשייה.
בראשית שנת 1961 התפטר מתפקידו כראש המועצה לטובת תפקיד סגן ראש משלחת השילומים בקלן שבגרמניה המערבית תחת פליקס שנער. תחתיו התמנה לראש המועצה יצחק שקולניק, חבר המועצה מטעם מפאי" גם הוא.
ב-1 בינואר 1965 בחרה מפא"י בפסויג לתפקיד מנהל הכספים והמנגנון של חברת יכין-חק"ל ולאחר מכן למנכ"ל החברה, וב-1967 נבחר ליו"ר מועצת המנהלים שלה. פסויג כיהן בתפקיד עד פרישתו לגמלאות ב-1988.
מיכאל פסויג היה נשוי לאלה (1920–1987) עד מותה, אב, וסב לנכדים. הוא נפטר בשנת 2008, בגיל 92. נקבר בבית העלמין הישן ברעננה.
כוח לבן

כוח לבן (באנגלית: White Power) הוא ביטוי גזעני שנטבע על ידי מנהיג המפלגה הנאצית האמריקנית ג'ורג' רוקוול. הוא השתמש בו לראשונה בוויכוח פומבי עם סטוקלי קרמיקייל, חבר בתנועת הפנתרים השחורים שטבע את הביטוי "כוח שחור" קודם לכן.
הביטוי נועד להראות את עליונותם ואת כוחם של הלבנים, והוא שימש כשם עיתון של המפלגה הנאצית האמריקאית, שם ספר שכתב רוקוול, וגם ככינוי לאידאולוגיה גזענית.
שרדי ג'בארין

ביוגרפיה

ג'בארין נולד ביפו וגדל בה ובאום אל פאחם, בהמשך למד בחוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב. שיחק בתיאטרון הקאמרי במשך שלוש שנים, שבמהלכן השתתף במחזה "פלונטר" שהופיע גם באירופה, קוריאה הדרומית ודרום אפריקה. לאחר מכן, משנת 2008, שיחק ב"תיאטרון הנווי" בפוזנן שבפולין עד היום. הוא הופיע בפסטיבל אביניון הבינלאומי לתיאטרון, וב"תיאטרון האודאון" בפריז עם שחקני צרפתים בולטים כז'אן מורו ואריק אלמוסנינו.
לוטה קורפוריישן

היסטוריה

ביוני 1948 לוטה הוקמה בטוקיו שביפן על ידי איש העסקים שין קיוק-הו שהיגר מקוריאה. פעילותה הראשונה הייתה מכירת מסטיקים.
באפריל 1967 לאחר שהחברה גדלה והתפתחה, שין הרחיב את פעילותה למולדתו שבדרום קוריאה, ופתח לה סניף מקומי בסיאול שעסק בייצור ממתקים.
ביוני 2010 לוטה רכשה את חברת E. wedel הפולנית אשר עסקה בייצור ממתקים ושוקולדים.
י"ד חללי גשר הזיו (אוניית מעפילים)

י"ד חללי גשר הזיו הייתה אוניית מעפילים. נקראה על שם 14 לוחמי הפלמ"ח שנהרגו בליל הגשרים.

הפליגה ב-16 ביולי 1947 ממיליארינו באיטליה, כשעל סיפונה 690 מעפילים יוצאי פולין. ארבע משחתות בריטיות השתתפו בלכידתה, המעפילים גורשו למחנות המעצר בקפריסין.
פילאר ראולה

ביוגרפיה

ראולה נולדה ב-21 באוקטובר 1958 בברצלונה, למשפחה שהחזיקה בדעות רפובליקניות אנטי-פאשיסטיות. היא למדה בלשנות ספרדית וקטלאנית באוניברסיטת ברצלונה. ראולה פרסמה מספר ספרים בספרדית ובקטלאנית והיא כותבת טורים בעיתונים "Vanguardia" הספרדי, "La Nación" הארגנטינאי ו-"Diario de América" האמריקאי. כמו כן השתתפה במספר הרצאות.
בשנים 1987–1990 ניהלה ראולה את ההוצאה לאור הקטלאנית "Pòrtic". כעיתונאית סיקרה את הסכסוך באריתריאה, את מלחמות יוגוסלביה, את מלחמת המפרץ, ואת נפילת חומת ברלין.
ראולה הייתה חברה ב"מפלגה הרפובליקנית של קטלוניה", היא כיהנה כסגנית ראש העיר ברצלונה. בעבר השתתפה במספר ועדות חקירה שחקרו שחיתויות בפוליטיקה.
בשנת 1996 עזבה ראולה את "המפלגה הרפובליקנית של קטלוניה" ויחד עם אנז'ל קולום וז'ואן לאפורטה הקימה מפלגה חדשה. המפלגה לא זכתה להצלחה בזירה הפוליטית וראולה פרשה מהפוליטיקה והחלה להתרכז בכתיבה. ראולה כותבת בנושאי פמיניזם, זכויות אדם וזכויות בעלי חיים. היא ידועה כתומכת נלהבת של ישראל ובשנים האחרונות היא עוררה מחלוקת בספרד כשגינתה את האנטישמיות.
ראולה נשואה ואם לילד. בנוסף אימצה שני ילדים, אחד מברצלונה ואחד מסיביר.
זאב ברא"ז

זאב ברא"ז (1869 – 1933) היה איש העלייה השנייה, ממתיישבי פתח תקווה, פרדסן ובנקאי.

קורות חיים

נולד באולקניקי שבליטא (אז באימפריה הרוסית), למשפחת ברא"ז, מצאצאי הרב אלכסנדר זיסקינד מהורודנה (שם המשפחה הוא ראשי תיבות "בני ר' אלכסנדר זיסקינד"). בשנת 1906 עלה לארץ ישראל והתיישב בפתח תקווה. הוא עסק בפרדסנות ובבנקאות. ייסד את "קופת אשראי וחסכון" והיה יו"ר ההנהלה הראשון.
נפטר בשנת 1933, ונקבר בבית הקברות סגולה בפתח תקווה. על שמו רחוב בפתח תקווה.

משפחתו

היה נשוי ללאה-מלכה ברא"ז ואב לעשרה ילדים. בנו משה היה איש האצ"ל וכיהן כסגן ראש המועצה המקומית זכרון יעקב. בתו שרה נישאה לשלמה מכנס, בנו של אהרן לייב מכנס ואביו של עו"ד ידין מכנס. ילדיו של בנו יוסף הם השופט יצחק ברא"ז ועו"ד זאב ברא"ז.
פרזול סוסים

פִּרְזוּל סוסים (מארמית פרזלא = ברזל) היא אומנות הטיפול בטלפי הסוסים ובכלל זאת התאמת ואיזון פרסות (מנעלים) לרגל הסוס. מפרזלים משלבים את אומנותו של הנפח (בשל הטיפול והעיצוב של המתכת) עם ידע בפיזיולוגיה ובאנטומיה של הסוס ובבעיות הבריאותיות השונות שסוסים עלולים לפתח ברגליהם (למשל למיניטיס, דלקת העלעלים). תפקידם של המפרזלים אינו מסתכם בהתאמת הפרסה, אלא הם אחראים גם על טיפול בבעיות בריאות ובפציעות. בעבר, טיפלו מפרזלים גם בחיות משק אחרות, אך כיום עיקר הטיפול הוא בסוסים.
פרזול הוא מקצוע עתיק ביותר. בחפירות ארכאולוגיות שנערכו במצד עטרת נמצאו שלדי סוסים ובהמות רכיבה אחרות מן התקופה הצלבנית, אשר פרסותיהם נלקחו מהם. הממצאים העלו כי סוסים ופרדות פורזלו יותר מחמורים. לפני המהפכה התעשייתית היו מקצועות הנפחות והפרזול מקצוע אחד שכלל גם את הטיפול בפרסות הסוסים וגם בייצור או תיקון כלי ברזל. כיום, קיימת התמקצעות של מקצוע הפרזול והמפרזלים מתמקדים רק בטיפול בפרסות הסוסים. קיימים גם תחומים שהשתייכו בעבר לתחום פעילותם של המפרזלים, אך כיום מטפל בהם וטרינר, כמו הטיפול בשיני הסוס.
עיקר עבודתו של המפרזל היא בחיטוב הטלפיים והתאמת פרסות. כל טלף צריך להיות מותאם לזווית הנוחה ביותר לסוס לעמידה על הקרקע. לעיתים, אם הסוס עובד רבות במשטחים קשים, או אם הוא עובר שינויים בטלפיו, יש צורך להתאים לו פרסות.
ג'יי ג'יי תומסון

ראשית חייו


תומסון נולד במנצ'סטר.

גילוי האלקטרון

מספר מדענים, כגון ויליאם פראוט (William Prout) ונורמן לוקיטר (Norman Lockyr), הציעו שאטומים בנויים מיחידה יותר בסיסית, אך סברו כי היחידה הזאת תהיה בגודל של האטום הכי קטן, מימן. תומסון, ב-1897, היה הראשון להוכיח שישנו חלקיק תת-אטומי, הקטן ביותר מפי 1,000 מהאטום, חלקיק שכיום ידוע כאלקטרון.
תומסון גילה זאת דרך מחקריו על שפופרת קרן קתודית. תומסון הציג את התאוריה שלו ב-30 באפריל 1897 בעקבות הגילוי שקרני קתודה (באותו זמן ידועות כקרני לנארד) יכולות לנוע דרך האוויר הרבה יותר רחוק ממה שאפשרי לחלקיק בגודל אטומי. הוא העריך את המסה של קרני הקתודה על ידי מדידת החום שנפלט כאשר הקרניים פגעו בצומת תרמית והשווה זאת לסטייה של הקרניים על ידי שדה מגנטי. הניסויים שלו הציעו לא רק שקרניים קתודיות קלות ביותר מפי 1,000 מאטום המימן, אלא גם שהמסה שלהם זהה ללא תלות ביסוד ממנו באו. הוא הסיק שהקרניים בנויות מחלקיקים מאוד קלים, בעלי מטען שלילי, חלקיקים המהווים רכיב אוניברסלי של מבנה האטומים. הוא קרא לחלקיקים האלה "קורפסל" (corpuscles), אבל לאחר מכן מדענים העדיפו את השם אלקטרון, שהוצע על ידי ג'ורג' ג'ונסטון סטוני ב-1891, עוד לפני הגילוי של תומסון.
באפריל 1897, לתומסון היו רק סימנים מוקדמים שקרניים קתודיות יכולות להיות מוסטות על ידי שדה חשמלי (חוקרים קודמים כמו היינריך רודולף הרץ חשבו שזה לא אפשרי). חודש לאחר ההצהרה של תומסון על הקורפסל (אלקטרון), הוא מצא שהוא יכול באופן אמין להסיט את הקרניים על ידי שדה חשמלי אם הוא יוצר לחץ נמוך מאוד בשפופרת הקתודית. על ידי השוואה של סטיית הקרניים הקתודיות בהשפעת שדה מגנטי ושדה חשמלי הוא השיג מדידות יותר ודאיות של יחס מטען למסה ואישש את ההשערות הקודמות שלו. זו הפכה לשיטה קלאסית למדידת המסה והמטען של האלקטרון. תומסון האמין שהקורפסלס (אלקטרונים) הגיעו מהאטומים של הגז שנותר בשפופרת לאחר שאיבתה. לפיכך, הוא הסיק שהאטומים ניתנים לחלוקה, ושהקורפסלס הם מאבני הבניין שלהם.
ב-1904 תומסון הציע מודל של האטום, לפיו האטום הוא כדור של חומר טעון חיובית ובתוכו מפוזרים האלקטרונים, כך האלקטרונים בעלי המטען השלילי מאזנים את המטען החיובי של החומר בתוכו הם נמצאים ולכן המטען הכולל של האטום הוא נייטרלי. המודל נקרא "עוגת הצימוקים" ובשמות נוספים דוגמת "פודינג שזיפים" (plum pudding). בתוכו האלקטרונים נראים משובצים בתוך תווך בעל מטען חיובי כמו שזיפים בפודינג שזיפים (למעשה במודל של תומסון האלקטרונים לא היו נייחים אלא נעו במהירות בהתאם לכוחות האלקטרוסטיים באטום).

גילוי האיזוטופים

ב-1912, כחלק ממחקרו על הרכב זרמים של חלקיקים טעונים חיובית, שנקראו אז קרני תעלה (canal rays), תומסן ועוזר המחקר שלו פרנסיס ויליאם אסטון, תיעלו זרם של יוני ניאון דרך שדה מגנטי וחשמלי ומדדו את ההיסט על ידי הנחת לוח צילום במסלול הזרם. הם זיהו שני אזורים של אור על לוח הצילום, כלומר שני היסטים שונים, והסיקו שהניאון מכיל אטומים משתי מסות אטומיות שונות (ניאון 20 וניאון 22), כלומר שני איזוטופים. זו הייתה ההוכחה הראשונה לאיזוטופים של יסוד יציב; קדם להם פרדריק סודי שהציע את קיומם של איזוטופים כדי להסביר את הדעיכה של יסודות רדיואקטיביים מסוימים.
ההפרדה של איזוטופים על בסיס המסה שלהם הייתה הדוגמה הראשונה של ספקטרומטר מסה, שבאופן הדרגתי שופר והתפתח לשיטה כללית על ידי פרנסיס ויליאם אסטון וארתור ג'פרי דמפסטר.
יומן הרום

עלילה

הסרט מגולל את סיפורו המטורף של העיתונאי הנודד פול קמפ (ג'וני דפ). עייף מהרעש והשיגעון של ניו יורק, קמפ מטייל לאי פוארטו ריקו על מנת לכתוב לעיתון מקומי (סן חואן סטאר) המנוהל על ידי עורך מקופח בשם לוטרמן (ריצ'רד ג'נקינס). פול מאמץ סגנון חיים ספוג ברום ומסתבך עם בחורה אמריקאית יפהפייה בשם שנאל (אמבר הרד) ועם הארוס שלה (אהרון אקהרט)
הגאוגרף שתה את העולם

תקציר עלילת הסרט

השנה היא 2012. ויקטור סלוז'קין הוא ביולוג בן 37 שאך זה סולק מהמכון למחקר מדעי. בשל הצורך בהכנסה קבועה הוא מתקבל לעבודה כמורה לגאוגרפיה בבית ספר בעיר פרם שבהרי אורל, ללא הכשרה מתאימה בתחום ההוראה. אם לא די בכך, לאשתו נאדיה נמאס ממנו, והיא מסרבת לישון איתו. היא מבקשת ממנו לסיים את הסיפור ביניהם ולמצוא מאהבת באופן שהיא לא תדע על כך. חייו משתנים עם הופעתו של חבר ותיק, בודקין, ועד מהרה נאדיה עצמה מתחילה לנהל רומן עם בודקין, מה שגורם לסכסוך בין שני החברים.
בבית הספר מתקשה סלוז'קין למצוא שפה משותפת עם הכיתה, הילדים נדמים לו פרימיטיבים, נטולי אישיות משל עצמם וחסרי מטרה, ועם הקולגות לעבודה הוא מתקשה עוד יותר. רק המורה לגרמנית קירה מגלה כלפיו אמפתיה, אך גם היא נמשכת יותר לבודקין. כשמתגלה שבודקין עזב אותה לטובת נאדיה, קירה מנסה להאשים את סלוז'קין, והוא בתגובה שותה אלכוהול בדירתה ונרדם אצלה במקלחת.
לאחר שהוא מפסיד במשחק קלפים עם אחד מתלמידי הכיתה, סלוז'קין מסכים לצאת עם תלמידי הכיתה למסע בטבע אל הנהר קטמאראן. כבר ברכבת סלוז'קין שותה יותר מדי ומתעמת עם התלמיד המופרע של הכיתה, גראדוסוב, לעיני התלמידים, שמצלמים את התקרית בטלפונים הניידים. תלמידי בית הספר, שגם ככה לא מתייחסים אליו כאל מורה אלא כאל חברם, ממנים אותו למפקד המסע שלהם.
ביום האחרון למסע יוצא הגאוגרף לכפר הסמוך כדי לארגן תחבורה לתחנת הרכבת. מתלווה אליו גם מאשה, תלמידה נאה מבני כיתתו, שהוא מאוהב בה בחשאי. בדרך לכפר מאשה עצמה מתוודה שהיא מאוהבת בו, הוא משיב לה שרגשותיהם הדדיים אך הם אינם יכולים להיות יחד מסיבות מובנות – הוא מורה והיא תלמידה, שלא לדבר על הבדלי הגילים ביניהם. פורצת סערה, והם נרטבים עד לשד עצמותיהם. בהגיעם לכפר, הם מגלים שכמעט אף אחד לא חי שם, וזהו כפר נטוש. מאשה כמעט מאבדת את ההכרה מרוב קור, והוא מנסה להרים אותה, אך חש באפיסת כוחות. בלילה הם מגלים בית מלא אנשים ובו תנור דולק. מאשה נרדמת על גרם המדרגות כשהיא לבושה בבגדיה הרטובים; סלוז'קין מפשיט אותה, מחמם את גופה, מקרב אותה אל התנור הדולק, ומונע ממנה להירדם.
בבוקר המחרת הם חוזרים למחנה ורואים שהתלמידים האחרים כבר הגיעו ליעד האחרון של המסע. לאחר הטיול מגלה מנהלת בית הספר את הסרטון שהילדים צילמו ברכבת ואודות המסע המסוכן. היא מאלצת את סלוז'קין להתפטר, והוא עוזב את בית הספר, שוב ללא כסף, אפילו לא לסיגריה.
סלאחטין אולקומן

פעילותו בתקופת השואה להצלת יהודים

אולקומן היה הקונסול הכללי של טורקיה באי רודוס שנכבש על ידי הגרמנים במהלך מלחמת העולם השנייה. ביולי 1944 הורה הגסטפו ליהודי האי להתייצב לשם "יישובם מחדש". 
אולקומן ניצל את מעמדו, והסיר מן המשלוח 13 יהודים בעלי דרכונים טורקיים, ולמעלה מ-30 הנשואים לבעלי דרכונים טורקיים או קשורים לטורקיה בדרך זו או אחרת, בטענה, שלא הייתה נכונה, כי החוק הטורקי מגן עליהם ורואה בהם את אזרחיו.
1,700 היהודים שהתייצבו, נשלחו בתחילה לכלא באתונה ולאחר מכן לאושוויץ. מעטים מאוד שרדו.
הגרמנים סימנו את אולקומן כאויבם, והפציצו את הקונסוליה הטורקית ברודוס. בהפצצה נהרגה אשתו ההרה. הוא עצמו נשלח לפיראוס שביוון ושם נכלא. לאחר המלחמה שב לטורקיה.

הנצחה

אולקומן הוכרז כחסיד אומות העולם בשנת 1990 והוא מופיע על בול של דואר ישראל המוקדש לחסידי אומות העולם. ביחד עם אולקומן מופיעים על הבול דמויותיהם של אריסצ'ידש די סוזה מנדש, צ'יאונה סוגיהארה, ג'ורג'ו פרלסקה וקרל לוץ.
ב-2012 נחנך בי"ס יסודי על ידי הקהילה היהודית  בעיר הטורקית ואן שבמזרח טורקיה, אשר נפגעה ב-2011 ברעידת אדמה. בית הספר נקרא על שמו של אולקומן כהוקרה על פועלו בתקופת השואה.
ויליאם פוקסוול אולברייט

חייו

אולברייט, נוצרי מתודיסט, נולד בצ'ילה לזוג מיסיונרים פרוטסטנטים. בילדותו נפגעה ידו השמאלית בתאונה בחווה של סבו והיא נותרה משותקת. נישא בירושלים (1921) לד"ר רות נורטון.
קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת ג'ונס הופקינס (בולטימור) בשנת 1916 על תיזה בנשוא אפוס המבול האשורי. בשנים 1922–1923 ניהל את בית הספר האמריקאי לחקר המזרח בירושלים. משנת 1929 ועד 1959 כיהן כפרופסור למדעי המזרח באוניברסיטת ג'ונס הופקינס. בשנת 1957 קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה העברית בירושלים וב-1969 קיבל תואר יקיר ירושלים.
אולבריט ערך חפירות ארכאולוגיות ברחבי המזרח התיכון, רבות מהן בארץ ישראל, מהן ראויות לציון מיוחד החפירות שערך בגבעת שאול, תל בית מירסים (שאותה זיהה עם דביר המקראית), בית צור ובית אל. בין מחקריו הבולטים ניתן לציין את אימות מקוריותן של מגילות ים המלח, חקירת חותמות למלך מתקופת חזקיהו, וחשיפה ראשונה בארץ ישראל (1923) של רוגם סמוך לירושלים. 
על שמו נקרא מכון אולברייט למחקר ארכאולוגי בירושלים, שלוחה של בית הספר האמריקאי לחקר המזרח. בשכונת מעלות דפנה בירושלים נקרא רחוב על שמו.
קטריניבקה

תולדות היישוב

היישוב נזכר לראשונה בשנת 1421, ובשנת 1780 הפך לעיירה, שנקראה על שם אשתו של בעליה. לאחר מלחמת העולם הראשונה נכלל היישוב בתחום הרפובליקה הפולנית השנייה.

יהודי היישוב

עד שנות ה-70 של המאה ה-19 היו כמעט כל תושבי היישוב יהודים. מסוף המאה ה-19 חלה ירידה במספר יהודי היישוב, ובשנת 1897 נמנו בו 693 יהודים. טרם פרוץ מלחמת העולם השנייה נמנו בכפר כ-150 משפחות יהודיות.
בתחילת יולי 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבש היישוב בידי הגרמנים. ב-28 בפברואר 1942 גורשו יהודי היישוב לגטו לאנוביץ, ובין ה-13 ל-14 באוגוסט 1942 נרצחו יהודי היישוב יחד עם יהודים נוספים בבורות ירי. לפי דו"ח שערך הס"ד, נרצחו בבורות אלו 312 יהודים, ובהם 86 ילדים.
קייטי פיטרסטון

ביוגרפיה

פיטרסטון נולדה בטקסס. היא למדה בבית הספר התיכון ג'יימס בואי בארלינגטון, שם השתתפה בחוגי משחק. לאחר מכן למדה משחק בקולג' באוניברסיטה המתודיסטית הדרומית. סיימה את לימודיה ב-2005 עם תואר ראשון לאמנויות הבמה ועברה ללוס אנג'לס.
פיטרסטון מגלמת את קייטי בסרט "פעילות על טבעית", שיצא בשנת 2009 לקולנוע, וכן בשלושת סרטי ההמשך שלו.
יעקב בוימאן

תולדות חייו

הרב בוימאן נולד בשנת תרל"א בפולין בעיירה וולדיסלבוב רוססוציצ'ה  (במקורות יהודיים נקראה ריסעשיץ), לאביו הרב שמעון בוימאן. למד אצל בעל האבני נזר בשנות תרמ"ט-תר"ן והיה לתלמידו המובהק. בגיל עשרים וחמש נסמך לרבנות. 
בשנת תרס"ז היגר הרב בוימאן לארצות הברית והתיישב בלוס אנג'לס. הוא ששימש במשך שנתיים כרבה של קהילת "אגודת אחים", במשך שלוש שנים כרבה של קהילת "תלמוד תורה", ומאז ועד לפטירתו כרבה של קהילת "שערי תורה". למעשה כיהן הרב בוימאן כרב הראשון בעיר, הקים בה את בית הכנסת הראשון, ייסד את מערכת הכשרות בעיר, ייסד בית אבות ועוד 
במקביל לעבודתו בקהילותיו היה הרב בוימאן חבר באגודת הרבנים דארצות הברית וקנדה, וכתב מאמרים רבים בירחון הפרדס.
הרב בוימאן נפטר בלוס אנג'לס במוצאי שבת, ליל כ"ג בחשוון תש"א. הוא הותיר אחריו כתבי יד שלא נדפסו.
משה חסקין

תולדותיו

הרב משה חסקין החל ללמוד בבית־המדרש "קברנים" שבקובנה, ליטא בשנת תר"ן (1890). שם הוא פגש את החפץ חיים אשר הפגיש אותו עם הרב יצחק אלחנן ספקטור שאותו שימש במשך שלוש שנים ובין השאר שוחרר בהשתדלותו מגיוס לצבא. בשנת תרנ"ו (1896) נישא לחנה בת יהודה רבינוביץ' מהעיר יורבורג. לכבוד אירוסיו וחתונותו תרם כסף למען מיישבי ארץ ישראל. חסקין המשיך ללמוד עוד שלוש שנים בקובנה. בשנת תרנ"ט (1899) עבר לווילנה ושם למד עוד שנה עד שהתמנה לרב בעיירה קרקינובה (מחוז קובנה, ליטא) שם כיהן במשך חמש עשרה שנה עד שמלחמת העולם הראשונה הביאה לגירוש היהודים מהעיירה. בשנת תרע"ב (1912) ייסד ישיבה בקרקינובה, שבה למדו כ-60 תלמידים. על פי עדותו הישיבה זכתה לשם טוב ונחשבה למכינה לישיבת סלבודקה.
לפני חג השבועות תרע"ה (1915) גורש חסקין מקרקינובה ועבר לעיר פרילוקי (מחוז פולטבה, אוקראינה), שם התמנה בשנת תרע"ט (1919) לרב העיירה. בימי מלחמת האזרחים ברוסיה, עברה העיירה מיד ליד, ויהודיה עמדו בסכנת מוות ושוד, במיוחד תחת שלטונות פטליורה והצבא הלבן של אנטון דניקין. הרב חסקין סיפר שבמספר מקרים רק כפסע היה בינו לבין המוות. בלילה בו נסוג צבא דניקין מפני הצבא האדום הם רצחו 27 יהודים והרב חסקין עצמו ניצל בזכות מכר נוצרי שהחביא אותו.
תחת השלטון הקומוניסטי האנטי־דתי, סבל הרב חסקין מהצקות והשפלות, כמו כוהני הדת האחרים. הוא מספר שנאלץ לטאטא את רחובות העיר עם הרב ציפרינוביץ' במטאטאיהם הפרטיים, תחת עינם הפקוחה של השוטרים. ביתו הוחרם, והוא גר עם אשתו בעזרת הנשים של בית מדרש קטן.
בראשית שנת תרצ"ג נפטרה רעייתו. בערב פסח באותה שנה (1933) עלה לארץ ישראל, שבה כבר היו בנו ובתו. את הרישיון לעזוב את ברית המועצות קיבל בקושי רב, לאחר השתדלות בת שלוש שנים של קרובים וידידים ברוסיה, אמריקה וארץ ישראל. בירושלים הוא היה הגזבר של התאחדות הרבנים פליטי רוסיא ושאר ארצות.
בשנת תרצ"ח (1937/8) הוציא לאור בירושלים את ספרו "כלכלת שביעית", בו קיבץ את הלכות שנת השמיטה - מן המשנה, תלמוד בבלי, תלמוד ירושלמי, הרמב"ם, ראשונים וגדולי האחרונים, וביאר אותן. כן חיבר את "אהל משה" על סדר זרעים שבתלמוד הירושלמי.
נפטר בירושלים. לבנו הבכור קרא יצחק אלחנן, על שם רבו, הרב יצחק אלחנן ספקטור. נכדתו היא חנה הירש שהייתה הניצבת הראשונה במשטרה. נינו הוא מורה הדרך גלעד חסקין.
קונסטנטין השני, קיסר בולגריה

עלייתו לשלטון

קונסטנטין השני היה בנו יחידו של איוון סרצימיר ושל אנה מואלכיה, ביתו של הנסיך ניקולה אלכסנדרו ונכדו של איוון אלכסנדר. הוא הוכתר כקיסר משותף ביחד עם אביו כנראה לפני שנת 1395 ונשלח למשימה דיפלומטית בבירה הכבושה טרנובו כדי לקבל את הסכמת העות'מאנים להמשך שליטתו. מצוין, כי העות'מאנים קיבלו אותו בסבר פנים יפות, הרעיפו עליו כבוד מלכים וציפו שיהיה פחות דומיננטי מאביו ונתון יותר לשליטתם. מספר מקורות טוענים, שכבר בשלב זה הפך וסל עות'מאני.

מלכותו

לאחר נפילתו בשבי של אביו, בידי הסולטאן באיזיט הראשון, בשנת 1397 וכליאתו באדירנה, נותרו חלקים מסוימים של ממלכת וידין בשליטתו של קונסטנטין, עד סמוך למותו. קונסטנטין מוזכר באחד מכתביו של מלך הונגריה, זיגמונד משנת 1408, המציין אותו כאחד מהדספוטים, המורדים בעות'מאנים .
ביחד עם בין דודו פרוז'ין, בנו של איוון שישמן, הוא ניצל את תקופת בין המלכים באימפריה העות'מאנית והנהיג מרד בצפון מערב בולגריה, במשותף עם הדספוט הסרבי סטפן לאזרוביץ' ונסיך ואלכיה. המרד נמשך משנת 1408 ועד 1413 והתפשט לכל שטחי האימפריה הישנה, עד שהוכרע על ידי הסולטאן מוסא צ'לבי, שבאותה העת היה וסל של טימור לנג.
קונסטנטין כרת ברית עם אחיו של מוסא צ'לבי, לימים הסולטאן מהמט הראשון, אך הוא כיבד חלקית את הברית ביניהם ולאחר שעלה לשלטון בשנת 1413, הפך קונסטנטין השני לוסל שלו, כשהוא מבלה את רוב זמנו בסרביה והונגריה. בשנת 1422, לאחר שעלה הסולטאן מוראט השני לשלטון, סופחה נסיכות וידין סופית, לאימפריה העות'מאנית, כחלק ממאבקי הכוח בין העות'מאנים לבין הביזאנטים, בהנהגת יוחנן השמיני.

אחריתו

בחודש יוני 1422, החלו העות'מאנים לצור על קונסטנטינופול ובכדי להרגיע את החזית הבלקנית הם הגיעו להסכם שלום עם סטפן לזרוביץ' דספוט סרביה מחד ויצאו למסע מלחמה כנגד נסיכות ואלכיה, מאידך. וכך, בהשפעת העות'מאנים, הועמד קונסטנטין השני לדין בבלגרד והוצא להורג ב-17 בספטמבר 1422. בסופה של ממלכת וידין וסופו של קונסטנטין השני, הקיץ הקץ על עצמאותה של ישות בולגרית למשך כ-500 שנים. העות'מאנים הוציאו להורג, היגלו, או המירו בכפייה את דתם של כל הנצרים, למשפחת המלוכה הבולגרית וכך ברבות הימים, משהשיבה בולגריה לעצמה את עצמאותה בשנת 1878, נאלצו הבולגרים לחפש לעצמם נסיכים ומלכים מחוץ למולדתם.
בורר ביום טוב

מלאכת בורר היא אחת משלושים ותשע המלאכות שנאסרו בשבת. אמנם באופן שהברירה נעשית בהוצאת המאכל בידו מתוך הפסולת, ובסמוך לאכילה, הותר לברור בשבת, מאחר שזו 'דרך אכילה' ולא דרך מלאכת הברירה. כחלק מהיתר התורה לבצע 'מלאכת אוכל נפש' ביום טוב, הותרה ברירת מאכלים לשם אכילתם ביום טוב גם כשהיא נעשית בכלי וזמן רב לפני הסעודה. וכשיש יותר טירחה בהוצאת האוכל, אף הותרה הוצאת הפסולת.
דואר צ'כיה

דואר צ'כיה (בצ'כית: Česká pošta) היא חברת הדואר של הרפובליקה הצ'כית.
דואר צ'כיה נוסדה ב-1 בינואר 1993 בעת פרידת צ'כיה מסלובקיה.
דואר צ'כיה אמונה על משלוח דברי הדואר ברחבי צ'כיה ומחוצה לה, והיא חברה באיגוד הדואר העולמי. החברה מחזיקה כ-3,400 סניפי דואר ברחבי המדינה.
החברה מעסיקה כ-32 אלף עובדים (2013) והיא החברה השנייה בגודלה במשק הצ'כי.
מוסא מוסטפא מוסא

מוסא מוסטפא מוסא (בערבית: موسى مصطفى موسى; תעתיק מדויק: מוסא מצטפא מוסא; נולד 13 באפריל 1952 בגיזה) הוא אדריכל ופוליטיקאי מצרי, יושב ראש מפלגת אל-ע'ד שהתמודד לנשיאות מצרים במסגרת בחירות 2018.

ביוגרפיה

מוסטפא החל את דרכו הפוליטית במסגרת אגודות הסטודנטים של מפלגת הוופד החדשה לאחר שסיים את לימודיו לתואר ראשון עבר בעצת אביו לצרפת ולמד לימודי תואר שני בבית הספר הגבוה לאדריכלות של ורסאי בסיום הלימודים חזר למצרים והחל לעשות בתחום הבניין.
ב-2005 עזב את מפלגת הוופד והצטרף לאיימן נור במפלגת אל-ע'ד ומונה לתפקיד סגן יושב ראש המפלגה, בהמשך הדיח מוסטפא את נור מרשות המפלגה לאחר שהאחרון הורשע בעברות שחיתות וב-2010 ביקש מוסטפא לרוץ במסגרת הבחירות לפרלמנט אך הפסיד לנור את מקומו כנציג מחוז גיזה.
במהלך מערכת הבחירות של 2014 תמך מוסטפא באופן פומבי בעבד אל-פתאח א-סיסי וב-2017 מספר חודשים לפני בחירות 2018 חזר ותמך ב-א-סיסי.
לאחר ביקורות שהותכה בו כי הוא מועמד למראית עין, טען מוסטפא כי תמך באחמד שפיק שמועמדותו נפסלה.
מוסטפא נשוי לראויה ואב ל-2 בנות אינור ומהרי ובן מוסטפא, אחיו הוא עלי מוסטפא מוסי שהיה ראש לשכת המסחר המצרית.