google/wiki40b huggingface dataset:
מריה דה קונסייסאו

ביוגרפיה

מריה דה קונסייסאו הייתה מה שמכונה "אשת חוכמה", או אשת רפואה עממית, שהייתה מטפלת בצמחי מרפא. מסיבות לא ידועות, היא הסתכסכה עם כומר מקומי בשם האב לואיס, שהיה מתנגד חריף לצמחי מרפא.
האב לואיס האשים אותה בכפירה וכישוף. ב-1798 מריה דה קונסייסאו הועמדה למשפט בהתאם לחוק הפורטוגזי נגד כישוף. היא הורשעה, והוצא להורג בשריפה על המוקד, סמוך למנזר סאו בנטו.
Twilight (פסקול)

רקע ויציאה

בשבוע הראשון לצאתו, התברג האלבום במקום ה-1 במצעד הבילבורד 200, עם מכירות של כ-165,000 עותקים. פסקול זה היה לפסקול הראשון מאז פסקול הסרט "8 מייל", אשר הצליח לנחות במקום ה-1 במצעד.
במרוצת השנים, העניק איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי את תואר הפלטינה הכפולה לאלבום, על מכירות של למעלה משני מיליון עותקים במדינה.
ביבליומטריקה

ביבליומטריקה (באנגלית: Bibliometrics) היא מערכת של שיטות לצורך מחקר או מדידה של טקסט ומידע. ניתוח ציטוטים וניתוח תוכן של מסמכים כתובים הם כלים הנמצאים בשימוש תכוף בתחום הביבליומטריקה. בעוד ששיטות ביבליומטריות נמצאות בשימוש בעיקר בתחום מדעי המידע, למחקר ביבליומטרי ישומים רבים בתחומים אחרים. בתחומי מדע רבים יש שימוש בשיטות ביבליומטריות כדי למדוד את השפעת תחום המחקר באופן כללי, השפעת קבוצה של חוקרים על תחום המדע בו הם עוסקים, או השפעת מאמר מסוים על תחומו. בתחילת המאה ה-21 נעשה שימוש בביבליומטריקה בהערכת מחקר כמותי באקדמיה. ממשלת בריטניה שוקלת לעשות שימוש בשיטות ביבליומטריות ככלי עזר להערכת מצוינות במחקר באוניברסיטאות במדינה.
באופן היסטורי נעשה שימוש בשיטות ביביליומטריות כדי למצוא קשרים בין מאמרים בכתבי עת אקדמיים. 
ניתוח ציטוטים, הכרוך בבדיקת המאמר אליו מפנה הציטוט, נעשה כדי לאתר את חומר המחקר ולהעריך את תרומתו.
ממלכת החיות של דיסני

מבנה הפארק

הפארק מחולק לשבע "ארצות":

נווה המדבר

אזור הכניסה של הפארק, בו מוצגים בעל חיים מדבריים.

אי הגילויים

מרכז הפארק ממנו ניתן להגיע ליתר הארצות. במרכז האי נמצא "עץ החיים" שגובהו כ- 14 קומות, ובתוכו מוצג הסרט התלת ממדי "קשה להיות חרק!".
באי מוצגים פלמינגואים, למורים, קנגורואים, חסידות, שקנאים ואיילים.

פנדורה - עולמו של אווטאר

זהו המתחם החדש והמבוקש ביותר בפארק, והוא פועל בו ממאי 2017. המתחם נוצר בהשראת הסרט אוואטר  של ג'יימס קמרון. במתחם שוחזרו ההרים הצפים של כוכב פנדורה וכן החי והצומח הייחודיים לו. שתי האטרקציות העיקריות במתחם הן: טיסת אווטאר - סימולטור תלת-מימד המדמה טיסה על גבי באנשי, ומסע נהר הנאבי - של שיט בסירה.

אפריקה

באזור זה נמצא ספארי הקילימנג'ארו בו נוסעים במכוניות פתוחות באזור המדמה את הסוונה האפריקאית. מופע פסטיבל מלך האריות מוצג באזור זה החל מ-1 ביוני 2014 עקב סגירת מחנה מיקי-מיני.

משמר כדור הארץ של ריפקי

תחנת שמירה על איכות הסביבה, אליה ניתן להגיע רק בנסיעה ברכבת. באזור זה נמצא גן חיות לילדים ובית חולים לחיות.

אסיה

באזור זה נמצא מסע ברפסודות - ב"אשדות נהר קאלי", וכן "מסלול המהרג'ה" - אזור הליכה בג'ונגל בו מוצגים דרקוני קומודו, עטלפים וציפורים טרופיות. באזור נמצאת גם רכבת ההרים משלחת אוורסט.

פרטים נוספים

פארק זה נסגר בשעה מוקדמת של הערב על מנת שלא להלחיץ את החיות, ולאפשר להם מנוחה. מאותה סיבה בפארק זה, בניגוד לפארקים האחרים, אין מופעי זיקוקים.
אריה כנרתי

אריה כִּנַרתי (קליס) (19 באפריל 1917 – 17 במאי 2012) היה עיתונאי ישראלי.

ביוגרפיה

אריה כנרתי, בן גיטל וצמח קליס, נולד בשנת 1917 בליטא. למד בגימנסיה עברית, ובשנת 1933 עלה לארץ ישראל.
את דרכו בעיתונות החל במלחמת העולם השנייה, כשהתנדב לשירות בצנזורה הבריטית. לאחר מכן היה חבר מערכת עיתון הערב של מפא"י, "חדשות הערב". עם קום המדינה שירת בצה"ל בשנים 1948–1949. לאחר מכן עבד כעורך חדשות בלשכת העיתונות הממשלתית.
בהמשך קיבל אותו העורך-המייסד של "מעריב", ד"ר עזריאל קרליבך, כעיתונאי בעיתון. בשנת 1954 נמנה עם מייסדי "למרחב", ביטאונה של מפלגת אחדות העבודה - פועלי ציון. הוא כתב בו עד סגירתו ב-1971, אז הצטרף עם עיתונאים נוספים לעיתון "דבר" שבעריכת חנה זמר, ועבד בו עד פרישתו לגמלאות באמצע שנות ה-80. במקביל, כתב בעיתון "אומר", העיתון המנוקד לעולים שעל יד "דבר". היה מראשוני אגודת העיתונאים בתל אביב ופעל בה במשך שנים רבות.
גם לאחר פרישתו לגמלאות המשיך לכתוב מאמרים, דיווחים עיתונאיים וראיונות בעיתונים שונים, עד כשלוש שנים לפני מותו.
לאורך כ-70 שנות עבודתו העיתונאית סיקר תחומים רבים: פוליטיקה, תיירות, תרבות ואמנות (כתב גם ביקורת על מופעי תיאטרון, מוזיקה ותרבות).
היה נשוי לרות סיבּוֹש (איתן) (1925–2008) עד מותה, ואב לשלושה בנים.
התגורר כל השנים בתל אביב, לאחרונה ברחוב פרוג.
כנרתי נפטר באביב 2012, בגיל 95. נקבר בבית העלמין ירקון.
אריק דלויה

ד"ר אריק דלויה (בצרפתית: Arrik Delouya; נולד ב-1946), סוציולוג, סופר ועיתונאי יהודי צרפתי.
דלויה נולד במרקש שבמרוקו בשנת 1946, צאצא של משפחת רבנים ידועה ממרקש, צאצא של רבי יצחק דלויה. כבר בילדותו בהיותו חבר בתנועה הנוער השומר הצעיר חווה פן יוצא דופן בזהותו: הוא היה ציוני וסוציאליסט נלהב בארץ ערבית ומונרכית. ב-1962 בגיל 16 הגיע לראשונה לישראל על מנת לממש את מצוות העלייה לארץ ישראל.
הוא חזר למרוקו לבקשת הוריו אך לא לזמן רב: ב-1964 בהגיעו לגיל 18 חזר לארץ על מנת להצטרף לקיבוץ כרמיה, שם השתקע כחבר קיבוץ מן המניין והיה פעיל במיוחד במילוי תפקידים חינוכיים ובקידום יוזמות לרווחה חברתית. במקביל ללימודיו בסמינר גבעת חביבה ובאוניברסיטה העברית בירושלים שימש מדריך לגרעיני השומר הצעיר בנתניה וחיפה כהכנה להשתלבותם של הצעירים בתנועה הקיבוצית בסיום שירותם הצבאי.
חילוקי הדעות עם הקיבוץ החלו על רקע פעילותו במסגרת תנועת הפנתרים השחורים שקמה בירושלים בתחילת שנות ה-70 דלויה הזדהה עם מאבקם ועם מחאתם של אותם צעירי שוליים, רובם ילידי מרוקו, ועזר להם יחד עם אקדמאים ומלומדים אחרים בני עדות המזרח ביציקת תשתית אידאולוגית להתארגנותם ולמחאתם.
דלויה המשיך לתמוך בתנועת הפנתרים ונאלץ לעזוב את הקיבוץ. ב-1973 עבר לצרפת על מנת להמשיך את לימודיו באוניברסיטת פריז. במאי 1976 קיבל תואר דוקטור בסוציולוגיה בהנחייתו של הסופר והאינטלקטואל הנודע, פרופסור אלבר ממי. עבודת הדוקטורט שלו חקרה תופעה פרדוקסלית לכאורה: קיומן של מעמדות חברתיים בתוך הקיבוץ.
ב-2008 אירגן כינוס בינלאומי שמטרתו הייתה להפגיש בין פרויקטים מדעיים ותעשייתיים של חברות ישראליות וצרפתיות עם משקיעים בינלאומיים, וזאת על מנת לקדם ולשפר את היחסים בין צרפת לישראל.

ספריו

דלויה פרסם עד כה שמונה ספרים, ביניהם "תולדות היהודים במרוקו" (בצרפתית "Les juifs du Maroc") הכולל 3000 מאמרים על דת, אמנות וחברה. המחקר על ספרו נערך בעידודם של יד בן צבי, מכון ון- ליר, האקדמיה ללשון העברית, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב אוניברסיטת בר-אילן.
דלויה החל את דרכו באיסוף המידע ב-1986, בעודו סטודנט בפריז. על מנת להגיע לנושאים החשובים ביותר היה צורך בתרגום טקסטים וספרים בשפות שונות, עברית, ספרדית, אנגלית וערבית. 120 תלמידים מוסלמים מהערים הגדולות במרוקו הלומדים עברית לקחו חלק פעיל באיסוף החומר והגישו עבודות גמר על תולדות היהודים במדינה. הם אספו חומר חשוב שנעלם מעיני חוקרים אחרים מחוץ למרוקו ועמד להעלם, הספר מבוסס על חלק גדול מהחומר שנאסף.
הר לא זז

הר לא זז הוא מחזה של גלעד עברון, שעלה בתיאטרון הבימה ב-1996 בבימויו של חנן שניר ובתיאטרון בית ליסין בשנת 2016 בבימויו של עירד רובינשטיין.

העלילה

הר לא זז מקיים דיאלוג מורכב עם הסרט "קאגמושה" של אקירה קורוסאווה המתרחש בימי הביניים ביפן. עברון מושך מהסרט תמות מרכזיות כמו מקומה של האישה בחברה צבאית ואלימה, גבולות התפקיד של השחקן, ושאלות על אותנטיות ומפתח אותן.  
במרכז ההצגה עומדת דמותו של גנב הדומה במראהו למנהיג השבט, ומשום כך מאמנים אותו להפוך לכפיל שלו (מנהג שרווח כהגנה מפני רוצחים שכירים).  כשמנהיג השבט נופל בקרב הופכים ראשיו את הגנב הכפיל למנהיג. תחילה משחק הכפיל את תפקידו כקליפה שנועדה להסתיר באופן זמני את מותו של המנהיג מפני מקורבים ובייחוד מפני האויבים, ואחרי כן בוחרים ראשי השבט, ואשתו של המנהיג המת, להסתיר לגמרי את התרמית על ידי קבלתו כמנהיג האמיתי. 
במהלך הזה, לצד מהלכים אחרים, פוסע עברון מעבר לעלילת המוצא של הסרט המקורי שבו ברגע שמתגלה התרמית של הגנב הכפיל בפומבי, הוא מושלך מתפקידו ומהשבט. 
בהצגה מתפתח הגנב בקליפת תפקידו כמנהיג המת, למנהיג של ממש, לבעלה של אשת המנהיג המת, והולכת ומתעצמת השאלה על האותנטיות של האישיות כשהגנב מזהה את עצמו לגמרי כמנהיג המת. יתרה מכך – הוא מוציא להורג את בנו האותנטי של המנהיג המת שמורד וקורא עליו תגר בטענה שהינו זיוף. 
התפתחות אחרונה זו מביאה אותו לכדי טירוף והתאבדות משום שאינו יודע יותר מיהו, גנב עלוב או ראש שבט.

אודות ההצגה והבימוי

הצגת הבכורה הייתה ב-13 ביוני 1996 וההצגה רצה 139 פעמים.
שפת המחזה מסוגננת מאוד ומאופקת וניכרת בה השפעת האסתטיקה היפנית. הבמאי חנן שניר הדגיש אותה בבימוי ששאב גם הוא ממקורות ההשראה אלה, כמו גם מאמנויות לחימה מזרחיות, וטקסים מסורתיים. בסגנון המוקפד וביצירת הקודים החמורים של התנועה הסתייע שניר במורה לאמנויות לחימה, אשר אימן את השחקנים וסגנן את משחקם על ידי שיעורי מדיטציה ואימונים מפרכים. 
על אף הסגנון האסתטי היפני, התלבושות התקופתיות, החרבות הסמוראיות ושאר המאפיינים המרחיקים לתרבות זרה ומרוחקת, לא היה ספק שההצגה מגיבה לחוויה המיליטריסטית בישראל.
משלחת דנדי לציד לווייתנים

משלחת דנדי לציד לווייתנים (באנגלית: Dundee Whaling Expedition,‏ 1892–1893) הייתה הפלגה מסחרית מסקוטלנד לאנטארקטיקה. ציד הלווייתנים במימי החוג הארקטי היה בדעיכה בגלל ציִד מוגזם. הסוחרים בדנדי החליטו לצייד צי שישייט כל הדרך אל ים ודל בחיפוש אחר לווייתני אובלנה. ציד לווייתנים באנטארקטיקה נעשה בעיקר מתחנות ציידי לווייתנים בג'ורג'יה הדרומית ובאיי סנדוויץ' הדרומיים.
ב-6 בספטמבר 1892 יצאו לדרך ארבע ספינות קיטור לציד-לווייתנים, "באלנה" (1872), "אקטיב", "דיאנה" ו"כוכב הקוטב". בסופו של דבר, לא הצליחו למצוא שום לווייתנים שאפשר לצוד, כיוון שהלווייתן הכחול האנטארקטי היה גדול וחזק מכדי לגבור עליו, אך המשלחת יצאה בכל זאת ברווח הודות לאיסוף מספר רב של פרוות כלבי-ים.
המשלחת כללה את מדען הקטבים ויליאם ספירס ברוס, מדען ורופא ואת ויליאם גורדון ברן מרדוך, עוזר על ה"באלנה" לרב החובל אלכסנדר פיירוות'ר. ב-8 בינואר 1893 גילה רב החובל תומאס רוברטסון מן ה"אקטיב" את האי דנדי (63°30′S 055°55′W).
סלובודאן דראפיץ'

קריירת משחק

דראפיץ' נולד וגדל בנובי סאד שביוגוסלביה דאז (כיום בסרביה). החל לשחק כדורגל בקבוצת FK נובי סאד. דראפיץ' שיחק במשך שנתיים במועדון ורשם 36 הופעות. בגיל 23 בשנת 1988 הגיע דראפיץ' לישראל, חתם בקבוצת מכבי נתניה ושיחק במדיה בכ-100 הופעות ליגה ואת הקריירה סיים בקבוצת בית"ר טוברוק. דראפיץ' קיבל אזרחות ישראלית בזכות אמו היהודייה, ואף זומן לנבחרת ישראל. את הופעתו היחידה במדי הנבחרת ערך ב-23 בנובמבר 1988, במשחק ידידות מול רומניה.

קריירת אימון

לאחר שפרש ממשחק פעיל, מונה דראפיץ' בשנת 1999 לעוזר מאמן מכבי נתניה ואף שימש לתקופה קצרה כמאמן זמני במועדון. משנת 2003 שימש כעוזרו של המאמן רוני לוי במכבי חיפה, וכאשר עזב לוי את המועדון, דראפיץ' עזב גם כן. בשנת 2008 אימן במשך עונה שלמה את קבוצת הפועל כפר סבא ובשנת 2009 את קבוצת מכבי הרצליה. ב-27 בספטמבר 2010 מונה למאמן בני סכנין. לאחר שנתיים במועדון עזב בשנת 2012 את ישראל, ומונה לעוזר מאמן פרטיזן בלגרד, אברהם גרנט.
בשנת 2013 מונה דראפיץ' למאמן  בית"ר תל אביב רמלה מהליגה הלאומית ושם בעצם החל את שיתוף הפעולה הנרחב שלו עם שי ברדה., ולאחר שנתיים סיים את תפקידו במועדון. ב-7 ביוני 2015 מונה דראפיץ' למאמן בית"ר ירושלים. לאחר עונת בכורה מוצלחת כמאמן בית"ר ירושלים סיימה בית"ר את עונת 2015/16 במקום השלישי בטבלת ליגת העל המוליך למוקדמות הליגה האירופית. ב-1 ביוני 2016, סיים דראפיץ' את תפקידו כמאמן בית"ר ירושלים. למחרת חתם במכבי נתניה מהליגה הלאומית.
ב-28 באפריל 2017, העלה יחד עם שי ברדה  את מכבי נתניה רשמית חזרה לליגת העל וזאת לאחר שגם התחילה את העונה עם מינוס 9 נקודות בעקבות עונש על פירוק המועדון, ובכך רשם הישג גדול עם המועדון בו תפקד גם כשחקן.
החל מ-2013 הוא משתף פעולה עם שי ברדה שמוגדר כעוזר מאמן אך מקבל סמכויות אימון נרחבות ובכל מחצית שנייה הוא זה שעומד בצידי המגרש ונותן הנחיות לשחקנים. לאחר היכרות מוקדמת ביניהם למרות שלא עבדו יחד רשמית, כשמונה דראפיץ' ב-2013 לאימון בית"ר תל אביב התנה את הגעתו בהחתמתו של ברדה. הם אימנו יחד בבית"ר ירושלים ועברו יחד למכבי נתניה. לדבריהם הם מקבלים את ההחלטות בשיתוף פעולה ואינם רואים בעצמם כמאמן ועוזרו אלא כשני מאמנים.

חיים אישיים

אמו של דראפיץ' יהודייה, ובשל כך קיבל אזרחות ישראלית עם הגעתו לישראל. דראפיץ' נשוי לאניטה ולזוג ארבעה ילדים. בנם הבכור, דולב, הוא כדורסלן.
מפלסים

מבנה הקיבוץ

מאז שנות ה-90 עבר הקיבוץ תהליכי הפרטה.
מפלסים היה בין הקיבוצים הראשונים שהקימו שכונה קהילתית צמודה לקיבוץ ("הרחבה קהילתית"). עם הקמת השכונה בשנת 2001 קמה גם האגודה הקהילתית מפלסים אשר מאגדת בתוכה את חברי הקיבוץ ואת תושבי השכונה הקהילתית. מבחינה מוניציפלית וקהילתית מדובר ביישוב אחד המתנהל בשיתוף על ידי ועד משותף המורכב מנציגי השכונה והקיבוץ. ועד זה אחראי לאספקת השירותים המוניציפליים (ניקיון, גינון, ביטחון, תברואה), לקיום חיי קהילה (מועדון, חגים, פעילות תרבות) ולהפעלת מערכת חינוך.
בהיותו יישוב חקלאי או יישוב באזור פיתוח, עובדים המעתיקים את מקום מגוריהם ליישוב וגרים בו לפחות שישה חודשים רצופים, נהנים מכך שאם  התפטרו לשם כך מעבודתם, ההתפטרות תיחשב להם כפיטורים. בהיותו אחד מיישובי עוטף עזה, ניתנת לתושביו הטבת מס בהתאם לסעיף 11 לפקודת מס הכנסה.

אוכלוסייה

כמה מחברי מפלסים שירתו ומשרתים בתפקידי מפתח בתנועה הקיבוצית. ביניהם: יוסף פרלמוטר, ששימש כמזכיר התק"ם הראשון מטעם איחוד הקבוצות והקיבוצים, יחד עם אלי זמיר ששירת מטעם הקיבוץ המאוחד, ואלון שוסטר המשמש כראש המועצה האזורית שער הנגב.
בשנות השבעים של המאה הקודמת הייתה לקיבוץ שלישית זמר (שלישית מפלסים - שעל בסיס חיקוי של אחד מהם נוצרה דמותו של פוגי, המככב במערכוניה של להקת כוורת) אשר הייתה חלוצת המוזיקה הדרום אמריקאית בישראל וזכתה להצלחה רבה בישראל ובמסעותיה מחוצה לה, בעיקר בארגנטינה ובמקסיקו.
קלמניה

קלמניה הוא מתחם באזור השרון, ששימש בראשיתו כחווה חקלאית שהוקמה בשנת 1927. בשנות האלפיים הוא מקום משכנה של המדרשה לאמנות של מכללת בית ברל ליד כפר סבא.

היסטוריה

חוות קלמניה הוקמה בשנת 1927 על ידי משה גרָדינגר ונקראה על שמו של קלמן אביו. החווה הוקמה על שטח קרקע שבין קלקיליה, טירה והכפר מיסקי. החזון היה להקים משק חקלאי גדול שישמש בעתיד עורף לאספקת תוצרת חקלאית ליישוב העירוני המתפתח.
משה גרדינגר פנה אל ישראל רוקח, מראשי היישוב, ובקשו למצוא לו אדם מתאים שינהל את האחוזה. רוקח המליץ על ברוך בן עזר (ראב), בנו של יהודה ראב ממקימי פתח תקווה. ברוך בן עזר שהיה תלמידו של אהרן אהרונסון ומנהל עבודה בתחנת הניסיונות של אהרונסון הגיש תוכנית סדורה להקמת החווה ולניהולה על פי תורתו של אהרונסון. בתוך שנתיים נטעו מטעים, הוקמה בריכת מים המתמלאת ממי באר שנחפרה במקום, הוקמו מבנים המשמשים כבית מכונות, רפת ובניין מגורים בין שתי קומות. כן הוקמו מטבח וחדר אוכל כדי למלא את צורכיהם של הפועלים. היה זה המשק החקלאי הגדול והמצליח ביותר בארץ במחצית הראשונה של המאה ה-20 והוא פעל כעשור שנים.
ההכנסות העיקריות של החווה, באמצע שנות השלושים, היו בעיקר ממשק החלב. הסיבה לכך היא חוסר היכולת לשווק את ההדרים בגלל המרד הערבי בשנות 1936–1939. כעשר שנים נוהל המשק בידי ברוך ובהמשך, משנת 1944 ועד מכירתו נוהל על ידי בנימין ראב אחיו של ברוך. במשק זה נערכו ניסויים חקלאיים אשר קידמו את פיתוח הענף בארץ ישראל, ובכך היווה מרכז מחקר ופיתוח חקלאי באותה העת, ואף שימש כמרכז לימודי חקלאות ליהודי הארץ, ובהם תלמידי מקווה ישראל. החל משנות ה-30 פעלה במקום מפקדה של פלוגות השדה של תנועת ההגנה, אשר עליהם פיקד יצחק שדה.
בסוף שנות השלושים, חלה גרדינגר והוא החל לחפש קונים לחווה. בשנת 1945 עברה חוות קלמניה לידי מוסדות ההתיישבות העובדת. חלק מהקרקעות עברו לידי הקרן הקיימת לישראל. הקרן הקיימת מסרה חלק מהקרקעות להשלמת המשבצת הקרקעית של מושב צופית. גם מושב שדה ורבורג קיבל קרקעות וכן כמה ממתקני הפרדס ובתי הפועלים.
משה גרדינגר נפטר ב-9 ביוני 1946. בניין החווה שימש במשך שנים כמרכז הכשרה וסמינרים של תנועת העבודה. בהדרגה הפך המקום למוסד חינוכי ללימודי חקלאות ובשנת 1952 צורף למוסד החינוכי בית ברל הסמוך, והפך למרכז חינוכי תרבותי ורעיוני לפועלי ארץ ישראל, ובכך הפך לבית הספר הארצי להכשרת מדריכי נוער של אגף הנוער במשרד החינוך והתרבות. אחרי ויכוחים רבים האם למכור את הבניין למשקיעים פרטיים, החליט המוסד להשאירו בידיו, לשפצו ולמסור אותו לבית הספר לאמנויות ברמת השרון. בשנת 1995 הפך המקום למשכנה של המדרשה לאמנות של בית ברל.
בופוטאצוואנה

היסטוריה


ב-1971 הוענק לבופוטאצוואנה שלטון עצמי, וב-5 בדצמבר 1977 נהפכה בופטצוואנה למדינה עצמאית ותושביה איבדו את אזרחותם הדרום אפריקאית. כראש המדינה נתמנה לוקאס מנגופ שהיה שליט אוטוקראטי. בופוטאצוואנה הייתה הבנטוסטן היחיד שנשא את עצמו כלכלית, וככזו שימשה חלון ראווה לתוכנית הבנטוסטנים של הממשל הדרום אפריקאי. רמת החיים של תושביה הייתה גבוהה משל יתר הבנטוסטנים ומשל מרבית מדינות אפריקה השחורה. בשטח בופוטאצוואנה הקימו אנשי עסקים יהודים דרום-אפריקאים בסיוע ישראלי את עיר ההימורים והשעשועים סאן סיטי, שהייתה אטרקציה תיירותית אשר גילגלה ממון רב, העניקה תעסוקה לילידים, והביאה רווחים אדירים ליזמים ולשליטי המדינה. 
בשנות ה-80 של המאה ה-20, החלו לפעול אנשי עסקים וחברות מישראל במדינה. בין השאר מוטי זיסר, הקבלן הירושלמי מתי ליפשיץ, האדריכלים אריה שרון וישראל גודוביץ.
ב-1988 ניסו אנשי כוחות השמירה של בופוטאצוואנה לבצע הפיכה, אך זו דוכאה כעבור זמן קצר יחסית בידי צבא דרום אפריקה וגורמי פנים בופוטאצוואנים.
לאחר סיום האפרטהייד, כשנערכו בדרום אפריקה בחירות דמוקרטיות ב-1994, סירב מנגופ להתאחד חזרה עם דרום אפריקה הדמוקרטית, והוא הודח בהפיכה. לזמן מה השתלטה על בופטצוואנה חזית ההתנגדות האפריקאנרית (AWB) - קבוצה לאומנית קיצונית של לבנים אפריקאנרים ששמה לה למטרה להמשיך ולקיים את מדיניות האפרטהייד. לבסוף, לאחר הפיכה נוספת, מונתה ממשלת מעבר וב-27 באפריל אוחדה בופטצוואנה מחדש עם דרום אפריקה, יחד עם שאר הבנטוסטנים.
הוועד האודסאי

"הוועד האודסאי" (ברוסית: Одесский комитет; בשמו הרשמי: החברה לתמיכת בני ישראל עובדי אדמה ובעלי מלאכה בסוריה וארץ ישראל, Общество вспомоществования евреям земледельцам и ремесленникам в Сирии и Палестине) היה מרכז חובבי ציון במזרח אירופה.

תולדותיו

בשנת 1881, בעקבות פרעות הסופות בנגב, ביקשו חבורות יהודים ברוסיה וברומניה להקים "אגודות בעלות מצע לאומי שביקשו להציל את החברה היהודית מכִּלְיָה. בהמשך הפכו האגודות לתנועה לאומית ממוסדת שכונתה בקרב חבריה בשם 'חיבת ציון', ומאז 1890 - הוועד האודסאי'".

בשנת 1890 קיבלה תנועת חיבת ציון מעמד חוקי, תחת השם הרשמי 'חברת תמיכת בני ישראל עובדי אדמה ובעלי-מלאכה בסוריא ופלשתינא' (כך תורגם שם החברה מרוסית על ידי לילינבלום; אך כבר בדו"ח התלת-שנתי הראשון שלה נקראה 'החברה לתמיכת בני ישראל עובדי אדמה ובעלי מלאכה בסוריה ובארץ הקדושה'). לאחר הקמת ההסתדרות הציונית ב-1897 ירדה קרנו והוא נחשב מאז בציבוריות היהודית לארגון צדקה או פילנתרופיה למען התיישבות בארץ ישראל. בין חברי הוועד היו שמואל ברב"ש, צבי הימלפרב, חיים אטינגר ויוסף ספיר, ובין סגניהם חיים נחמן ביאליק, יוסף קלוזנר, אברהם זוסמן, יעקב ריימיסט ומשה קליימן. בשנת 1906 מונה ליושב ראש הוועד מנחם אוסישקין, ורבים סברו שהדבר יתרום לצמיחתו, אולם מעמדו הפוליטי בציבוריות היהודית דווקא הלך והדרדר.
התרומות המשיכו להגיע אל הוועד בכל שנות קיומו. הוועד היה מעורב בטיפוח ההתיישבות היהודית החדשה בארץ ישראל; נשלחו אליו דין וחשבונות על הנעשה במושבות ובערים, משלוחים או נציגים בארץ ישראל, כגון מנחם שיינקין. הוועד תמך בכינון כוח המגן העברי בארץ ישראל. כך למשל, הוא מימן את ביטוח עבודתם (בחברת ביטוח איטלקית) של אנשי "השומר"; הוועד התחייב לכסות נזקי גנבה בכל מושבה שבה נשכרו לשמירה אנשי "השומר", ובשנת תרע"א (1911) הפקיד 7,000 פרנק לחשבון בבנק אפ"ק שנועד ל"קרן גנבות" שממנה ילקחו הפיצויים. השפעתו ניכרה בחינוך העברי בארץ ישראל. כך למשל תרם הוועד יותר מ-25 אלף רובל למצדדים בשפה העברית בתקופת "מלחמת השפות" ובמנהיגיו ביישוב, כגון דוד ילין וחברי "הסתדרות המורים".
בעקבות מהפכת אוקטובר ועליית הבולשביקים לשלטון ומלחמת האזרחים ברוסיה, הסתיימה פעולתו, כאשר פקידי היבסקציה תבעו את סגירתו. מאזנו האחרון הוגש באודסה ב-21 באוגוסט 1919.

"כתבים לתולדות חִבת-ציון וישוב ארץ-ישראל"

אוסף מסמכים ותעודות מארכיונו, אשר אסף וההדיר אלתר דרויאנוב, ראו אור משנת תרע"ט (1919) ועד שנת תרצ"ב (1932 בשלושה כרכים (חלק א' באודסה בהוצאת "אמנות", ובדפוס "הפועל הצעיר" ו"אחדות" בארץ ישראל) בשם: כתבים לתולדות חבת-ציון וישוב ארץ-ישראל.
 הכרכים זכו למהדורה מהודרת על ידי ד"ר שולמית לסקוב, שראו אור בשישה כרכים במכון לחקר הציונות ע"ש חיים ויצמן באוניברסיטת תל אביב והוצאת הקיבוץ המאוחד. הכתבים אוצרים מידע רב על התנועה הציונית ועל אישיה בתקופת העלייה הראשונה והשנייה.
 הוא כולל מסמכי תקנות של חברות ואגודות כגון "תקנות חברת ביל"ו" שנתחברו בקושטא, ותקנות חברת תחית ישראל, תוכניות התיישבות וסדרי יישובים חקלאיים ואיגרות רבות, בהן של אנשי ביל"ו ולשכותיהם המרכזיות, אליעזר בן-יהודה, אהרן מיכל ברכיהו, יחיאל מיכל פינס, זלמן דוד לבונטין, קרל נטר, לורנס אוליפנט, שמואל משה לולקימאכר, דוד גורדון, שמואל מוהליבר, קבוצת תלמידי ישיבת וולוז'ין, מאיר דיזנגוף, אחד העם, ולדימיר דובנוב ומרדכי בן הלל הכהן.

היסטוריוגרפיה

תולדותיו החלו להכתב בראשית המאה ה-20, על ידי יוסף ספיר ושמואל לייב ציטרון. הוא הוזכר, בהרחבה או בצמצום בחיבוריהם של נחום סוקולוב, ישראל קלויזנר, יוסי גולדשטיין, מרדכי אליאב, ישראל קולת, יוסף שלמון, מרגלית שילה וגדעון שמעוני.
בסיליסק (סוג)

מאפיינים

משקל ממוצע של בסיליסק הוא כ-100 גרם והם הולכי ארבע כאשר רגליהם מסיביות ובעל מבנה המאפשר להם לאחוז בגזעי העצים ולטפס עליהם.
אורכם של הבוגרים תלוי במין ובתת המין אך בממוצע מגיעים הזכרים לאורך של 70 ס"מ ושל הנקבות מעט פחות. המין הארוך ביותר הוא בסיליסק ירוק.
הבסיליסק חי בעיקר באמריקה הלטינית ביערות טרופיים, חמים ולחים שבהם הם חיים על ענפי העצים ומגיעים עד לצמרת העצים. במקרה של סכנה, הם עוזבים את אחיזתם בעץ ונופלים לקרקע. הם מעדיפים עצים הנמצאים מעל לנהרות ואגמים. כל מיני הבסיליסק הם שחיינים טובים ומסוגלים ללכת על המים עובדה שהקנתה להם את השם לטאות ישו.
מודרניות

מודרניות בהוראתו היומיומית, הוא מושג המציין את העכשווי, את ההווה. במדעי החברה והרוח, מודרניות הוא מושג המתאר את דפוסי החברה והתרבות הקשורים למהפכה התעשייתית. החוויה המודרנית מכילה בתוכה תהליכים רציונליים, תיעוש, בירוקרטיזציה, התמחות, חילון ועיור.
המושג מודרניות מובחן מהמושג העת החדשה, בכך שזה האחרון מתייחס לטיפולוגיה המשולשת, העת העתיקה, ימי הביניים והעת החדשה. בהקשר זה, לפי התארוך המקובל, העת החדשה מתחילה בשלהי המאה ה-15, בעוד שהמודרניות מתחילה בשלהי המאה ה-18. כמו כן, המושג העת החדשה מתייחס לאירועים פוליטיים והיסטוריים, בעוד שהמושג מודרניות מתמקד בתהליכים החברתיים והתרבותיים. המושג מודרניות שונה מהמושג מודרניזם, בכך שזה האחרון עוסק בסגנונות האמנותיים והספרותיים החדשים שהתפתחו בעשורים שלפני מלחמת העולם הראשונה.
תרמודינמיקה

תרמודינמיקה היא ענף בפיזיקה הקלאסית, העוסק בחקר האנרגיה, התמורות שהיא עוברת בין מופעים שונים שלה והיכולת של אנרגיה לבצע עבודה.
התרמודינמיקה עוסקת בהבנה וניתוח התמורות והאנרגיות הטמונות בחומר, כגון חוֹם ואנטרופיה, תמורות אשר אי אפשר להבחין בהן או למדוד אותן בעזרת התצפיות המקרוסקופיות. בעזרת נתונים מעטים וכלים פשוטים, מעניק ענף זה של הפיזיקה יכולת ניתוח למערכות בהן הוא עוסק.
נמל התעופה הבינלאומי ונוקובו

היסטוריה

נמל התעופה ונוקובו הוא הוותיק מבין נמלי התעופה הפעילים של מוסקבה. בנייתו אושרה על ידי ממשלת ברית המועצות לשעבר בשנת 1937, לאחר שגבר עומס התנועה בשדה התעופה חודינקה אשר היה סמוך יותר לעיר. ונוקובו נפתח לפעילות ב-1 ביולי 1941. בתקופת מלחמת העולם השנייה היה במקום בסיס צבאי וטיסות אזרחיות החלו מוונוקובו רק לאחר תום המלחמה. ב-15 בספטמבר 1956 המריאה מן השדה טיסת הבכורה הסדירה במטוס טופולב Tu-104, לאירקוצק ולאומסק. אף מטוסי איליושין II-18 (ב-20 באפריל 1956) ו-טופולב Tu-114 (ב-24 באפריל 1961) ערכו את טיסות הבכורה הסדירות משדה זה. בשנת 1980 הורחב השדה לכבוד אולימפיאדת מוסקבה. בשנת 1993 עבר השדה לידי חברה מסחרית מוגבלת במניות.
בשלהי 2003 נפתחה בוונוקובו תוכנית בניין ופיתוח עסקי בקנה מידה נרחב, לאחר שמניות השליטה בחברה המפעילה את השדה הועברו מן הממשלה הרוסית לידי הממשל המקומי במוסקבה. כחלק מתוכנית הפיתוח העסקי של השדה הושלמה בשנת 2004 בניית טרמינל נוסעים B. לטרמינל זה מגיעות טיסות בינלאומיות, אולם בעתיד מתוכנן לעשות בו שימוש לטיסות פנים. הטרמינל, בשטח 80 אלף מטר רבוע, מאפשר תנועה של 4 מיליון נוסעים בשנה. בחודש אוגוסט 2005 החל לפעול קו הרכבת אארואקספרס המחבר בין נמל התעופה לתחנת הרכבת קייבסקי במרכז מוסקבה. בדצמבר 2010 נפתח טרמינל A החדש.

מיקום וקיבולת

מבין שלושה נמלי התעופה של מוסקבה ונוקובו נמצא בגובה הרב ביותר ולכן במקרים של ערפל הוא משמש לעיתים כנמל תעופה אלטרנטיבי. בשדה שני מסלולי טיסה מצטלבים, באורך 3,000 מטר ו-3,060 מטר. כל מסלול הוא ברוחב 60 מטר ובנוסף שולי בטיחות של 10 מטר בכל צד. קיבולת השדה היא 60 טיסות נכנסות ויוצאות בשעה. בשדה שני בתי נתיבות לטיסות סדירות (טרמינל A וטרמינל B), בית נתיבות לתעופה כללית (טיסות שכר ומטוסי עסקים), וטרמינל מטען. בשדה 60 מקומות חניה למטוסי נוסעים.
קיבולת הנוסעים המרבית של בתי הנתיבות היא 3,000 נוסעים בשעה. בשדה 4,000 עובדים. בתחום נמל התעופה ונוקובו נמצא מפעל של חברת המטוסים טופולב המשמש לשיפוץ ולהסבת מטוסים. 
בקצהו הצפוני של נמל התעופה נמצא מתקן תחבורה של ממשלת רוסיה המשרת אישי ממשל ואת נשיא רוסיה באמצעות יחידת האוויר "רוסיה". שימושו זה של השדה גורם לסגירתו לעיתים כאשר ממריאים או נוחתים מטוסי הנשיא וממשלת רוסיה עם נוסעים רמי דרג.

דרכי הגישה

בנמל התעופה ונוקובו תחנת רכבת אירואקספרס לתחנת קייבסקה במרכז מוסקבה. מחיר הנסיעה ברכבת בכיוון אחד 320 רובל (נכון ליולי 2013). מוונוקובו יוצאים אף מספר קווי אוטובוס למוסקבה וכן מוניות שירות.
בוריס רזינסקי

ביוגרפיה

בוריס רזינסקי נולד למשפחה יהודית בשנת 1933 בעיירה לוברצי שבקרבת מוסקבה. אביו היה קצין בחיל האוויר הסובייטי.

קריירת כדורגלן

בוריס הצעיר החל את קריירת הכדורגל שלו בקבוצת הנוער של העיר טולה. הוא שיחק בקבוצה גם בתפקיד של שוער וגם בתפקיד של חלוץ. בשנת 1951 החל ללמוד חינוך גופני באוניברסיטה במוסקבה ובמקביל שיחק בקבוצת המילואים של צסק"א. לאחר מכן שיחק תקופה קצרה בתור שוער מחליף בקבוצת ספרטק מוסקבה ובשנת 1954 חזר לצסק"א. הוא שובץ כשוער בהרכב קבוע של הקבוצה ושיחק בה 7 עונות. בשנת 1961 עזב את צסק"א. ב-9 שנים הבאות שיחק בקבוצות שונות של הליגה הסובייטית - בחלקן שיחק כשוער ובחלקן כחלוץ.

נבחרת

רזינסקי שיחק בנבחרת ברית המועצות ובנבחרת האולימפית של המדינה. הוא היה מחליפו של גדול שוערי ברית המועצות בכל הזמנים, לב יאשין, ולא זכה לדקות משחק רבות. בשנת 1956 היה רזינסקי בסגל הנבחרת האולימפית באולימפיאדת מלבורן. נבחרת ברית המועצות זכתה במדליות זהב באולימפיאדה. רזינסקי השתתף רק במשחק אחד בטורניר - בשאר המשחקים הגן לב ישין על שער הנבחרת.

קריירת אימיון

בתחילת שנות ה-70 עבד רזינסקי כמאמן. הוא אימן קבוצת חובבים ולאחר מכן, למשך תקופה קצרה היה עוזר מאמן של צסק"א. בשנת 1974 פוטר מצסק"א. למשך תקופה ארוכה לא עסק באופן פעיל בכדורגל ועבד בעבודות מזדמנות שונות. רק בשנת 1999, כאשר יצא לפנסיה, חזר לעסוק באימון קבוצות. במשך כ-3 שנים היה עוזר מאמן בכמה קבוצות מהליגות הנמוכות ברוסיה.
בוריס רזינסקי נפטר במוסקבה ב-6 באוגוסט 2012 בגיל 79.