google/wiki40b huggingface dataset:
קינגס לאנגלי

קינגס לאנגלי (באנגלית: Kings Langley) הוא כפר הממוקם 34 ק"מ צפון מערבית ללונדון בירת הממלכה המאוחדת.
שטח הכפר מחולק בין מחוז דאקורום לבין מחוז שלושת הנהרות שבהרטפורדשייר.
בכפר היה ממוקם בעבר ארמון קינגס לאנגלי- ארמונם של מלכי אנגליה מבית פלנטג'נט. בכנסייה הקהילתית "כל הקדושים" מהמאה ה-12 הממוקמת בכפר קבור אדמונד מלאנגלי, דוכס יורק ואבי בית יורק.

היסטוריה

בסמוך לכפר התגלתה וילה מהתקופה הרומית, אולם הכפר עצמו נוסד בתקופה הסקסונית. אדמותיו היו, ככל הנראה, חלק מאדמות מנזר סנט אלבנס.
לאחר הכיבוש הנורמני בשנת 1066, ניתנו אדמות הכפר לרוברט, אחיו החורג של ויליאם הכובש, והוא בנה בכפר בית אחוזה. בשנת 1276 נרכש בית האחוזה על ידי אלינור מקסטיליה, מלכת אנגליה, ובראש הגבעה הסמוכה לכפר נבנו ארמון ופארק לציד איילים. בעקבות בניית הארמון שונה שם הכפר מ"לאנגלי" ל"קינגס לאנגלי" - "לאנגלי של המלכים", והארמון הסמוך לכפר נקרא "ארמון קינגס לאנגלי".
במאה ה-14 נבנתה כנסיית כל הקדושים All Saints) (The church of באתר בו עמדה כנסייה בשם זה מהמאה ה-12 (בה נקבר אדמונד מלאנגלי, דוכס יורק הראשון ואבי בית יורק). בכנסייה זו נקבר ריצ'רד השני, מלך אנגליה לאחר הרצחו בטירת פונטפרקט בשנת 1400. לאחר מכן הועברה הגופה למנזר וסטמינסטר. בכנסייה קבור גם אדמונד מלאנגלי, בנו החמישי של אדוארד השלישי, מלך אנגליה.
בשנת 1797 נבנתה תעלת גרנד יוניון ובשנת 1838 נבנתה מסילת הברזל לונדון וברמינגהם אשר קישרו את הכפר ללונדון.
עד המאה ה-20 השתרעו בתי הכפר לאורך הדרך המובילה ללונדון, ורק בראשית המאה ה-20 התפתח הכפר לשני עברי הדרך והתרחב. עם גידול הכפר הוסטה הדרך המהירה A41 ממרכז הכפר.
באתר בו היה ממוקם הארמון, ממוקם כיום בית הספר רודלך סטיינר קינגס לאנגלי.

אזכורים ספרותיים

הסצנה הראשונה במערכה הרביעית של המחזה "ריצ'רד השני", מאת המחזאי ויליאם שייקספיר, מתרחשת בגן ארמון קינגס לאנגלי. כמו כן ספרה של אמילי סרה הולט משנת 1875, "השושנה הלבנה של לאנגלי", מתרחש בארמון.
מירצצושלאג

מסילת זמרינג

במירצצושלאג מסתיים קטע מסילת רכבת היוצאת מגלוגניץ וחוצה את מעבר זמרינג למירצצושלאג. מסילת זמרינג חצתה לראשונה בהיסטוריה רכס בהרי האלפים ונחשבת כמסילה ההררית הראשונה בעולם, זאת בהתחשב בתוואי הקרקע שבו היא עוברת ובגובהה מעל פני הים. המסילה הייתה מסילת הרכבת ההררית הראשונה באירופה שנבנתה ברוחב מסילה תקני (1,435 מ"מ) והיא נמצאת בשימוש עד היום. מסילת זמרינג היא חלק מרשת המסילות של הרכבת הדרום-אוסטרית ומקשרת בין הבירה וינה לבין נמל טריאסטה באיטליה. בעת סלילת המסילה נמל טריאסטה היה נמל הים היחיד בשליטת האימפריה האוסטרו-הונגרית ומשמש עד היום כמוצא מרכזי לים ממדינת אוסטריה.

יהודים במירצצושלאג

לאחר שבשנת 1867 בוטל חוק "איסור היהודים" (Judensperre) באוסטריה, שהיה קיים מאז שלהי ימי הביניים, היגרו בשלהי המאה התשע עשרה יהודים גם לעיירה מירצצושלאג (Mürzzuschlag). בשנת 1910, הגיע המספר לשיא במחוז מירצצושלאג – 101 יהודים – מתוכם בעיירה מירצצושלאג חיו 29 יהודים. בחציה השני של המאה ה-19 היו במירצצושלאג יהודים במקצועות הבאים: עורכי דין, דוורים, פקידי חברת הרכבות, סוחרים, מכונאי, רופא ותעשיין.
למרות המספר הזעום של היהודים, היו במקום גילויי אנטישמיות כפי שהם משתקפים בעיתונות המקומית "אוברשטיירבלאט", ומאז 1899 גם בעיתון "מירצצושלאגר ווֹכנבלאט". מטרה מיוחדת היוו הסוחרים היהודים של העיירה. למשל, כאשר עמדה להיפתח חנות חדשה בשנת 1910 של פרנץ האס, הזהיר העיתון "מירצצושלאגר בצירקסבוטה" על "היאחזות יהודית חדשה... יש לנו מן הסוג הזה במירצצושלאג באמת די והותר, ואין צורך בהתנחלויות נוספות כאלה, שמפניהן כלל לא ניתן להתגונן". ביקורת רבה הייתה גם על אתר התיירות הסמוך זמרינג, שעשירי וינה, ובהן משפחות רבות של יהודים, בילו בו.
בימי מלחמת העולם הראשונה חיו בעיירה כ-30 יהודים מתבוללים (חלקם שירתו בצבא האוסטרו-הונגרי והשתתפו בלחימה בקרבות הנהר איזונצו), ועד אמצע שנות העשרים נותרו רק 16. בעת סיפוח אוסטריה לגרמניה (ה'אנשלוס', 13 במארס 1938) חיו במירצצושלאג המשפחות היהודיות אייזלר, האס וקרפנר. משפחת היים עזבה את המקום זמן-מה קודם לכן. אחרי ליל הבדולח חלק מן הגברים נשלחו למחנה עבודה בדכאו. משחזרו מדכאו רכושם עבר תהליך של "אריזציה" (חובת 'מכירה' של הרכוש, במחיר מגוחך, לתושבים ממוצא אַרי). המשפחות גורשו. חלקם עלה לפלשתינה. לאחר המלחמה חלק קטן מן הרכוש הושב לאחר הליכי השבה מייגעים. ככל הידוע כיום (2010) אין יהודים במירצצושלאג.
ביום 23 בנובמבר 2012 כיבדה העיירה מירצצושלאג את זכרה של הגב' הרטה רייך (אייזלר בנעוריה), שנולדה בעיירה וגורשה ממנה אחרי האנשלוס, וחיה בין השנים 2012-1944 בישראל, וקראה את בית הספר התיכון המקומי על שמה: Herta Reich Gymnasium
סקרום

העצבים

ההוראות של המוח עבור כל אזור האגן עוברות דרך מקלעת העצה ששורשיה הם שורשי העצבים המותניים הרביעי והחמישי.
בתוך מקלעת העצה העצבים מחליפים ביניהם סיבים שלאחר מכן הופכים שוב לעצבים ראשיים. הללו כוללים את עצב העכוז העליון והתחתון, את עצב השת המעצבב את שרירי הגפיים התחתונות; את העצבים הספנליים (s1,s2,s3) אשר מסייעים בוויסות עשיית הצרכים (צואה ושתן) על ידי שליטה בסוגרים הפנימיים של המעי הגס ושל השופכה, ומעורבים אצל גברים במהלך הזקיפה של הפין.
Medicina

רקע וכתיבה

השיר נכתב והופק על ידי אניטה, מאוריציו מונטאנר, ג'ון לאונה, מריו קסרס ואנדי קליי. השיר הוא שיר בסגנון הרגאטון. עבור השיר יצא קליפ שיווקי מיוחד שהועלה לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, בסמוך לצאתו של השיר.
בנוסף לכך, הועלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי.

וידאו קליפ

הווידאו קליפ הנלווה שצולם לשיר הועלה לערוץ היוטיוב של אניטה ב-20 ביולי 2018. הקליפ בוים על ידי 36 גראדוס, אשר ביים עבורה גם את קליפ השיר "Machika". בקליפ משולבים שלל צבעים שונים. בין היתר, צולם הקליפ בקולומביה, הונג קונג, הודו, ארצות הברית, אפריקה הדרומית וברזיל. 
נכון למרץ 2019, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-133 מיליון צפיות.
דייוויד גריפין

ראשית חייו

גריפין נולד בפיניקס, אריזונה, ובין השנים 1991–1995 למד מדעי המדינה באוניברסיטת המדינה של אריזונה. במהלך לימודיו היה עוזר מאמן בקבוצת הכדורסל של "המכללה הקהילתית בסקוטסדייל".

פיניקס סאנס

בשנת 1993 החל לעבוד כמתמחה במחלקת התקשורת של קבוצת פיניקס סאנס, ובשנת 1997 עבר למחלקה הניהולית כעוזר של ג'נרל מנג'ר הקבוצה, בראיין קולנג'לו. בשנת 2007 קוּדם לעמדת "סגן הנשיא לענייני כדורסל" (Vice president of basketball operations), תחת סטיב קר, ונשאר בתפקיד זה במשך 3 שנים.

קליבלנד קאבלירס

בספטמבר 2010 הצטרף גריפין לצוות הניהולי של קליבלנד קאבלירס, ולאחר כ-3 שנים וחצי מונה לג'נרל מנג'ר של הקבוצה, במקומו של כריס גרנט. בקיץ הראשון שלו כמנהל הקבוצה ביצע פעולות משמעותיות רבות, ביניהן מינוי דייוויד בלאט למאמן הקבוצה במקומו של מייק בראון, החתמתו של לברון ג'יימס, בחירת אנדרו ויגינס בבחירה הראשונה של דראפט 2014, והעברתו למינסוטה טימברוולבס בתמורה לקווין לאב. כמו כן במהלך אותה עונה (2014/2015) צירף בטריידים את אימאן שאמפרט, ג'יי. אר. סמית' וטימופיי מוזגוב. קליבלנד סיימה את העונה עם המאזן השני בטיבו באזור המזרחי (53–29), והעפילה לגמר ה-NBA בפעם השנייה בתולדותיה, אך הפסידה בסדרת הגמר מול גולדן סטייט ווריורס (2–4). בהצבעות לפרס מנהל השנה ב-NBA סיים גריפין במקום השני, אחרי הזוכה בוב מאיירס.
לקראת עונת 2015/2016 האריך גריפין את חוזיהם בקבוצה של לאב, ג'יימס, שאמפרט, סמית', מת'יו דלאבדובה וטריסטן תומפסון, ובינואר 2016 פיטר את בלאט מתפקיד המאמן ומינה במקומו את עוזרו טיירון לו. בפלייאוף 2016 העפילו הקאבלירס בשנית לגמר הליגה, גברו על הווריורס בתוצאה 4–3, ובך זכו באליפות ה-NBA הראשונה בתולדות המועדון. בפלייאוף 2017 הקאבלירס והווריורס התמודדו אחת מול השנייה בגמר ה-NBA בפעם השלישית ברציפות, והפעם ידה של גולדן סטייט הייתה על העליונה, כאשר ניצחה בתוצאה 1–4. ביוני 2017 עזב גריפין את הקאבלירס, ואת מקומו כג'נרל מנג'ר תפס עוזרו קובי אלטמן.

ניו אורלינס פליקנס

באפריל 2019 הוצג גריפין כ"נשיא לענייני כדורסל" של ניו אורלינס פליקנס. על אף שטרייג'ן לנגדון משמש כג'נרל מנג'ר הרשמי של הקבוצה, גריפין הוא האחראי בפועל על פעולות הכדורסל של הפליקנס.
אלימלך וכסלר (איש נעמי)

תולדות חייו

אלימלך וכסלר נולד בשנת 1842 בעיירה קריבה אוזרו (ביידיש: קריוואזער), במחוז באלטה שבפלך פודוליה, האימפריה הרוסית. הוא למד לימודים תורניים והצטיין בהם, אך לאחר מות אביו  מסרה אותו אמו לידי דודו, אחי אביו באומן. שנותיו באומן היו קשות, כי דודו היה מלמד עני ומהיר חימה "גם אש תמיד קדחה באפו" כפי שהעיד בזכרונותיו. אלימלך המשיך להצטיין בלימודי הקודש, אך לא משך את ידיו גם מההשכלה הכללית.  
בהשפעתם של משכילים באומן, הוא התעמק גם בלימוד תנ"ך, דקדוק ומליצה, ובהמלצתם החל לקרוא וליהנות מספרי ההשכלה. "כאשר כל האנשים סביבי הוזים שוכבים, קמתי אני לשעשע נפשי במליצות חידות ודברי המשוררים, אשר לא יבוא בקהל חסידים" הוא מספר. יחד עם רעיו נהג לקרוא בספרים כמו "הכוזרי" "מורה נבוכים" ואחרים, שלא נהגו לקרוא אותם בחוגים החרדיים. 
בגיל 17 השיא אותו דודו בכפייה לנערה שיועדה עבורו כבר בגיל 12. הוא החל להסתופף בחברת החסידים אך תוך זמן קצר חזר להתעניין בספרים החיצונים והסביבה הצמידה לו את הכינוי: "אלימלך האפיקורוס".  בעקבות הכינוי שדבק בו, שחררה אותו אשתו, לשביעות רצונו, מכבלי הנישואים 
בגיל 23, עזב וכסלר את אומן והגיע לז'יטומיר, כדי להשתלם בבית המדרש לרבנים בניהולו של חז"ס, שנטה לו חסד מיוחד, ואף איפשר לו ללמוד רוסית. אלא שיריביו מאומן דאגו ליידע את אמו שהפך ל"אפיקורוס", והשמועה עשתה לה כנפיים והזיקה לשידוך של אחותו. האם הגיעה לז'יטומיר לקחתו חזרה לבית הולדתו. שם הוא ישב אומלל, עד לאחר חתונת אחותו. מכיוון שלא היו בידו האמצעים המתאימים, החליט לעבור לאודסה, לצבור מעט כסף בעבודתו, עד שיוכל לחזור לז'יטומיר להמשך ההשתלמות. אלא שבסופו של דבר נשאר באודסה כל ימיו.  

בנו של וכסלר, אלכסנדר בזרדקה , היה פרופסור ידוע למיקרוביולוגיה, ששימש בהנהלה הבכירה של מכון פסטר בפריז. וכסלר הוסיף לשמו שלו גם את השם: בזרדקה.

עבודתו

באודסה שימש  וכסלר כמורה לתנ"ך ודקדוק בישיבה החדשה, בה למד יוסף קלוזנר. הייתה זו ישיבה שונה משאר הישיבות, מעיד קלוזנר. תלמוד למדו רק שלוש שעות ביום, שעה אחת תנ"ך ודקדוק ושלוש שעות רוסית גרמנית חשבון, היסטוריה וגאוגרפיה לחלופין. תלמיד נוסף שלמד אצל וכסלר היה גם שאול טשרניחובסקי, ועל כך כותב המשורר בזכרונותיו.  חז"ס, שייסד את כתב העת "הצפירה", אפשר לו לכתוב מאמרים בעיתון, שהלכו ורבו במהלך השנים.  וכסלר גם פרסם מאמרים בכתבי עת אחרים, ושמו היה ידוע בקרב הקהילה. 
איש נעמי היה קפדן מאוד בענייני צחות השפה, ושימוש במילה שלא הופיעה בתנ"ך נחשבה בעיניו לסגנון ברברי.  גם בין ספרי התנ"ך היו לו העדפות ברורות. קלוזנר מספר שיום אחד, הקריא חיבור שכתב כעבודת בית ווכסלר ונזף בו לעיני כל התלמידים: "אתה לא תדע עוד לכתוב עברית לעולם!" כל זאת משום שהשתמש במילה "מתנה" במקום "שי", "תשורה" או "מנחה" המקראיות. וכסלר היה נגד חידושי מילים בעברית ולדעתו "עברית ידעו לכתוב רק אברהם יצחק ויעקב: אברהם מאפו, יצחק ארטר ויעקב איכנבאום". 
דוגמה נוספת להקפדתו היתירה של איש נעמי בענייני העברית מביא קלוזנר בספרה של זיוה שמיר: "המשורר, הגבירה והשפחה":  "ואם אנו מוצאים, למשל, בשיר 'על סף בית-המדרש' את הביטויים 'מחשבה פורייה, היגיון רענן' - הרי אלה בשבילנו כיום הביטויים הטבעיים בעולם ; ואולם, בשנת תרנ"ד, כשנכתב ונדפס שיר זה, היו שני ביטויים אלה ברבריסמים גמורים, באופן שמורי ורבי, המליץ אלימלך איש-נעמי, אמר לי ש'ראוי לקרוע עליהם' "
כך שלתלמידיו היה קשה ללמוד ממנו את השפה העברית המתחדשת, אך לעומת זאת, הם ספגו ממנו את אהבת התנ"ך, שהייתה מושרשת בו. בעיניו הייתה הטפת הנביאים לא דתית מעיקרה, אלא מוסרית ברמה נשגבת. 
מאמריו עסקו בענייני הקהילה, בפוליטיקה הכללית ובעיקר בענייני לשון.
אנדורה (מחזה)

אנדורה (Andorra) הוא מחזה אנטי-פשיסטי שכתב מקס פריש בשנת 1961. השם "אנדורה" מתייחס לארץ דמיונית ואין לו כל קשר לנסיכות אנדורה האמיתית שבין צרפת לספרד. המחזה החשוב הראשון שנכתב על השואה בגרמנית.

עלילה

המחזה מתרחש בעיר-מדינה דמיונית ומוצג כאגדה טרגית ללא עיגון היסטורי וללא כל הקשר פוליטי או חברתי. המחזה מחולק ל-12 תמונות.
גיבור המחזה הוא אנדרי, נער הסבור שהוא יהודי, הגדל בבית אביו המאמץ, שהציל אותו מידי כוחות ה"שחורים" האנטישמים (רמז לנאצים) שפלשו לאנדורה בילדותו. אנדרי מתאהב בבת אביו המאמץ, ברבלין.
אולם, במהלך המחזה מתגלה כי אנדרי אינו מאומץ כלל אלא שהוא בנו האמיתי של האב ושל "הסניורה", אשה מן ה"שחורים" והוא אינו יהודי כלל. מתברר כי האב המציא את הסיפור משום שהתבייש בממזר שנולד לו מחוץ לנישואין וביקש להציג עצמו כדמות נאצלת. הדבר מסביר גם את נסיונותיו של האב למנוע קשר רומנטי בין אנדרי לברבלין, שהיא למעשה אחותו למחצה. למרות שאינו יהודי, מוצא עצמו אנדרי במרכזן של התנכלויות אנטישמיות, עם איומם של ה"שחורים" לפלוש שנית לאנדורה. על אף שאביו מגלה את הסוד, שהבן אינו יהודי, על מנת להצילו, תושבי אנדורה אינם מוכנים לקבל זאת.
כאשר פולשים לבסוף ה"שחורים" לאנדורה מתאבד האב. אנדרי נלקח ל"מסדר זיהוי" בו מצביעים עליו כעל יהודי, למרות הפצרות ברבלין, אנדרי מסכים לקבל על עצמו את הגורל היהודי ונהרג מידי ה"שחורים". בסוף המחזה ברבלין יוצאת מדעתה.

המחזה כתיאטרון אפי

פריש כתב את המחזה באסכולת התיאטרון האפי של ברטולד ברכט. המתאפיין במאפיינים כגון היסטוריפיקציה: מיקום של הדמויות והעלילה באזור ובזמן מרוחק, על מנת ליצור כביכול זרות וניכור. מטרת גישה זו היא להציג לקהל את העוולות המתרחשות במקום ובזמן רחוק מזמנו, כדי שיבין שאותם הדברים קורים גם בחייו כעת, ללא רציונליזציה ותירוצים (כמו הדמויות המעידות). שימוש לא מסורתי בזמן העלילה כי למנוע מהצופים ליצור קשר רגשי לדמויות. בפרט גילוי העתיד לבוא בכל רגע, כדי שהצופה לא יופתע ויתרגש כשהמקרה (הרצח האנטישמי) יקרה. גיבורים בעייתיים מבחינה מוסרית האב שקרן, אנדרי עצמו מבצע כמעט גילוי עריות, כל הדמויות חד-ממדיות ושטוחות במתכוון, הגורל הטראגי הוא גם באשמת הקורבן. שבירת הקיר הרביעי, הדמויות פונות ישירות אל הקהל ובכך מודגש שהמוצג הוא סיפור, משל ומסר ולא אשליה או בידור. סדר מלאכותי, המחזה מחולק בדייקנות ל-12 תמונות, כמעט בסוף כל תמונה יש עדות. בדיוק באמצע המחזה ברבלין נאנסת על ידי החייל. הסידור המלאכותי מיועד גם הוא להזרה וליצירת הריחוק.
גרג קיניר

קורות חיים

גרג קיניר נולד בלוגנספורט שבמדינת אינדיאנה שבארצות הברית לאדוארד קיניר (Edward Kinnear), דיפלומט אמריקאי ולסוזן (Suzanne Kinnear), עקרת בית.
לגרג שני אחים בוגרים - ג'יימס (נולד בשנת 1957) וסטיב (נולד בשנת 1959). בהיותו ילד, עברה משפחתו של גרג קיניר לעיתים קרובות ממקום מגורים אחד למשנהו בשל עבודת האב. בין השאר התגורר קיניר בביירות שבלבנון ובאתונה שביוון.
קיניר למד עיתונאות משודרת באוניברסיטת אריזונה שבטוסון. עם סיום לימודיו עבר ללוס אנג'לס שם עבד בחברת אמפייר אנטרטיינמנט. הוא נכשל במבחן במה לתפקיד של מגיש ברשת MTV אולם התקבל לעבודה ככתב בתחנה. קיניר השתתף בתפקידים משניים בסדרות "פרקליטי אל איי" ו"החיים נמשכים". 
קיניר היה היוצר, המפיק והקריין בסדרה "Best of the Worst" ששודרה בשנים 1991–1990. תפקידו המרכזי הראשון היה כשדר בסדרה Talk Soup בה השתתף עד שנת 1995. החל משנת 1994 הנחה תוכנית אירוח משלו ברשת NBC בשם: "מאוחר יותר עם גרג קיניר" (Later with Greg Kinnear).
בשנת 1994 השתתף קיניר בתפקיד ראשי בקומדיה "בלנקמן", ובשנת 1995 השתתף בסרטו של סידני פולק "סברינה" (עיבוד מחודש לסרטו של בילי ויילדר משנת 1954 הנושא אותו שם). בשנת 1996 השתתף בתפקיד הראשי בקומדיה "Dear God" ובשנת 1997 השתתף בדרמה הקומית "הכי טוב שיש" - תפקיד בגינו היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר. ב-2011 שיחק את ג'ון קנדי בסדרת הטלוויזיה  משפחת קנדי. בשנת 2012 שיחק לצד ג'ניפר קונלי בדרמה הרומנטית "כותבים, סיפור אהבה".
בשנת 2016 שיחק קיניר בדרמה הביוגרפית "באישור", בכיכובה של קרי וושינגטון, כאשר גילם את ג'ו ביידן, שופט וסנטור מטעם מדינת דלאוור. 
ב-1999 נישא קינר לדוגמנית האנגלייה הלן לבדון ולזוג שלוש בנות.
אורי מימון

קורות חייו

מימון התחנך בבית הספר הריאלי ובתנועת הצופים. בסיום התיכון התנדב לשרת בנח"ל, נטל חלק בגרעין בקיבוץ חצרים ואף התנדב לשנת שירות נוספת עם הגרעין כמדריך נוער בירוחם. עם גיוסו לצה"ל בשנת 1964, התנדב לצנחנים לגדוד הנח"ל המוצנח. בצנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם, לאחר מכן יצא לקורס מפקדי כיתות. במלחמת ששת הימים לחם במסגרת חטיבת הצנחנים 55 שכבשה את ירושלים. הוא נפצע אך סירב להתפנות וחזר לפעילות ביחידתו. 
עם תום שנת השרות בירוחם, החל את לימודיו באוניברסיטה, בין יתר פעילותיו באוניברסיטה שימש כעוזר הוראה לפרופסור שלמה אבינרי ועבד במשרד החינוך כרכז פעילות בעיירות הפיתוח. לאחר סיום התואר, המשיך אורי את לימודיו בארצות הברית.
באוקטובר 1973, עם פרוץ מלחמת יום הכיפורים, עזב את לימודיו וחזר לישראל כדי לקחת חלק בלחימה. בהגיעו לישראל התקשר לאמו כדי שתחשוב שהוא נמצא עדיין בארצות הברית כיוון שלא רצה להדאיג את המשפחה. הייתה זו שיחתו האחרונה עם משפחתו. נהרג תוך כדי לחימה ביחידת קומנדו מצרית בגדה המערבית של תעלת סואץ ונקבר בבית הקברות הצבאי בהר הרצל.

חוגי הסיירות

מיימון היה חובב טיולים ונהג לערוך מסעות רגליים בישראל עם חבריו. חברי גרעינו הקימו לזכרו את האגודה ע"ש אורי מימון, המפעילה את חוגי הסיירות על שמו על מנת להנציח ולפתח את מורשתו, ולקרב את ערך אהבת הארץ לבני נוער בישראל.
בריכת בנימין

בריכת בנימין היא מאגר מים הנמצא במושבה זכרון יעקב. הבריכה נבנתה בשנת תרנ"א 1891, בימיו של מנהל המושבה, יעקב בן שימול, והיא נושאת את שמו של הברון אברהם בנימין אדמונד ג'יימס דה רוטשילד. 
עד הקמת הבריכה הובילו תושבי המושבה מים מן המעיין, הסמוך ליקב, באמצעות חביות. ב-1891 הוקמו טחנת קמח ובית בד בסמוך למעיין ופעלו באנרגיית קיטור. מנוע הקיטור הראשון, שהספקו היה 12 כוח סוס, אפשר להעלות את המים במעלה ההר לבריכת בנימין. מעל הבריכה ניצבו שני מכלי נחושת גדולים בהם נאגרו המים, כך נוצר לחץ שאפשר זרימה מבריכת בנימין לברזיות שהותקנו ברחובות המושבה, ומאוחר יותר לבתי האיכרים. במשך השנים, ועם הגידול במספר התושבים, הוחלפו מנועי הקיטור מספר פעמים במנועים בעלי הספקים גדולים יותר.
בחזית הבריכה קבועה כתובת בזו הלשון "ברכת בנימין למזכרת הנדיב אשר קם על נדיבות ויזל מבארו מים. ועל הברכה יזכרו לטוב צירו הנאמן השר אליהו שייד ופקידו עושה דברו הא'[דון] יעקב בן שמואל הי"ו". מתחת לכתובת היו שלוש ברזיות ושוקת שסיפקו מים לאנשים ולבהמות. 
בגג הבריכה קיימת נקודת תצפית וממנה נשקף נוף מרהיב של זכרון יעקב, שפיה, בת שלמה וממערב חוף הים והיישובים שלאורכו מחיפה בצפון ועד חדרה בדרום.
כיום משמשת הבריכה כאתר תיירות, ובמסגרת שימור אתרים נערך שיפוץ של הבריכה.
אינדיה (חתולה)

ביוגרפיה

משפחת בוש רכשה את אינדיה בשלהי שנת 1991 לערך. בשנת 2001, לאחר ניצחונו של ג'ורג' ווקר בוש בבחירות לנשיאות ארצות הברית, עברו ג'ורג' ווקר בוש, משפחתו ואינדיה להתגורר בבית הלבן. מרבית תשומת הלב של התקשורת הוענקה לבארני ומיס ביזלי, שני כלבים מגזע סקוטיש טרייר שהתגוררו יחד עם אינדיה. למרות זאת, אינדיה הופיעה בסרטון "היכן בבית הלבן נמצאת מיס ביזלי?" בשמה השני, ווילי.
אינדיה נפטרה ב-4 בינואר 2009 בבית הלבן, בגיל 18. בהודעה לעיתונות שפורסמה נאמר כי משפחת בוש "נעצבה מאוד מדבר מותה של חתולת המחמד שלהם, אינדיה (ווילי)". הם הוסיפו ואמרו כי "אינדיה הייתה בת אהובה של משפחת בוש במשך כמעט שני עשורים, והיא תחסר מאוד".

מחלוקת בהודו

אינדיה נקראה על שמו של רובן סיירה, שחקן בייסבול אמריקאי, שנודע בכינויו "אל אינדיו", על שם האינדיאנים. סיירה שיחק בקבוצת טקסס ריינג'רס, שהייתה בבעלותו של ג'ורג' ווקר בוש כאשר אומצה אינדיה. הודים אחדים לא ראו את שמה בעין יפה, מכיוון שבאנגלית הודו נקראת אף היא "אינדיה". ביולי 2004 בעיר טריוונדרום שבהודו מחו מפגינים על כך ששמה של אינדיה נתפש, לטענתם, בתור "עלבון לאומה ההודית", ושרפו את תמונתו של ג'ורג' ווקר בוש במחאה. אף על פי כן, משפחת בוש סירבה לשנות את שמה של אינדיה.
ערימה

במדעי המחשב, ערימה (באנגלית: Heap) היא מבנה נתונים בצורת עץ מכוון המקיים תכונה בסיסית, הנקראת תכונת הערימה: המפתח של כל צומת בעץ קטן ממפתח אביו (בערימת מקסימום). כתוצאה מדרישה זו, הצומת בעל המפתח הגדול ביותר הוא תמיד השורש של העץ, וניתן למצוא אותו בסיבוכיות זמן ‏, כלומר במספר פעולות קבוע, שאיננו תלוי במספר האיברים בערימה.
ב"ערימת מינימום", כל מפתח יהיה קטן ממפתחות בניו.
דרישה זו היא הדרישה היחידה מערימות באופן כללי. ישנם סוגים ספציפיים של ערימות שבהם נוספות דרישות, המשפרות את תפקוד הערימה.
הערימות השונות הן המימושים היעילים ביותר של מבנה הנתונים המופשט תור עדיפויות.
רוסלן אבישוב

קריירת מועדונים

אבישוב התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של נפטצ'י באקו ובגיל 19 עלה לקבוצה הבוגרת. לאחר שבשלוש העונות הראשונות שלו שיחק בעיקר כמחליף, בעונת 2009/2010 הפך לשחק הרכב. ב-28 בנובמבר 2010 הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה בניצחון 0-1 נגד קרבאג. אבישוב זכה עם הקבוצה בשתי אליפויות בעונות 2010/2011 ו-2011/2012. בקיץ 2012 סיים חוזה בנפטצ'י וחתם בחזר לנקראן לחצי עונה. ב-26 בפברואר 2013 עזב לראשונה את אזרבייג'ן וחתם ברובין קאזאן הרוסית לשנתיים וחצי. בקאזאן לא זכה לדקות משחק ולכן בקיץ 2014 הושאל לגבאלה עד לאמצע העונה. לאחר שהשתלב בגבאלה, החליט המועדון לרכוש את כרטיס השחקן של אבישוב. בקיץ 2015 חזר לקדנציה שנייה בחזר לנקראן. ב-29 ביוני 2016 חתם באינטר באקו לעונה אחת. ב-12 בינואר 2017 חתם בנפטצ'י באקו עד לסיום העונה. ב-13 ביוני 2019 חתם לשנתיים בסבאך.

קריירה בינלאומית

לאחר שהציג יכולת טובה במדי נפטצ'י, אבישוב זומן לראשונה לסגל נבחרת אזרבייג'ן בסוף אוגוסט 2009. ב-5 בספטמבר 2009 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת נגד פינלנד במסגרת מוקדמות מונדיאל 2010. ב-18 בנובמבר 2009 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת במשחק ידידות נגד צ'כיה.
יול ברינר

חייו

ברינר נולד בוולדיווסטוק שברוסיה ושמו המלא יוּלי בּוֹריסוֹביץ' בּרינר. הוא הופיע בארצות הברית בסרטי קולנוע והפקות תיאטרון רבים. אמו, מרוסיה בּלגובידובה, הייתה בתו של רופא רוסי ממוצא יהודי שהמיר את דתו לנצרות. אביו, בוריס ברינר, היה ממציא ומהנדס ממוצא שווייצרי ומונגולי. הוא נקרא יול על שם סבו.
ילדותו של יול הייתה אקזוטית, אך הוא טרח והגביר את האקזוטיות על ידי המצאת פרטים ביוגרפיים שלא היו ולא נבראו. בין היתר, טען שנולד באי הרוסי סחלין להורים ממוצא יפני ושווייצרי ושמו היה טאייג'ה חאן. בנו פרסם ביוגרפיה שלו ב-1989 ובה הבהיר פרטים אלו ואחרים.
האב נטש את משפחתו כשיול היה ילד, והאם לקחה אותו ואת אחותו ורה לחרבין שבסין, שם למדו בבית ספר שהופעל על ידי ימק"א. ב-1934 עברה האם עם ילדיה לפריז. ברינר נשלח שם לבית ספר יוקרתי אך נעדר מהלימודים ולבסוף נשר ממנו. הוא נעשה מוזיקאי וניגן בגיטרה במועדוני לילה. בשלב מסוים גם הצטלם בעירום. ב-1941 נסע לארצות הברית ללמוד משחק אצל מייקל צ'כוב, שם נלווה ללהקת התיאטרון שלו במסע הופעות שלה ברחבי ארצות הברית. באותה שנה הופיע לראשונה בניו יורק בתפקיד פביאן במחזה "הלילה השנים עשר". בשנות ה-40 הופיע באחת מסדרות הטלוויזיה הראשונות ובמחזות בברודוויי.
הדמות המפורסמת ביותר שגילם ברינר הייתה של מונגקוט מלך סיאם, אותה גילם הן במחזמר "המלך ואני" בברודוויי והן בעיבוד הקולנועי של המחזמר לסרט באותו השם. על משחקו זה זכה בפרס טוני ובפרס אוסקר, בהתאמה. הוא אחד משבעת השחקנים היחידים שזכו גם באוסקר וגם בפרס הטוני על גילום אותה הדמות. בברודוויי גילם ברינר את תפקיד המלך בין 1951 ל-1954, ומאוחר יותר הועלה המחזה לחצי שנה נוספת ב-1977 וחצי שנה נוספת ב-1985 - הופעתו האחרונה הייתה כארבעה חודשים לפני מותו.
ברינר התפרסם מיידית כשהתחיל לשחק בקולנוע ב-1956. באותה שנה הופיע לא רק ב"אנה ומלך סיאם" אלא גם בתפקידים ראשיים ב"עשרת הדיברות" וב"אנסטסיה".
בשנת 1972 שיחק בסיטקום של CBS "אנה והמלך", המבוסס על המחזמר המלך ואני של רוג'רס והמרשטיין.

חיים אישיים

ברינר התחתן ארבע פעמים. בין 1944 ל-1960 היה נשוי לווירג'יניה גילמור, שחקנית, ובנם יול ברינר השני נולד. ב-1958 נולדה לו בת מחוץ לנישואין, ואמה היא שגידלה אותה. בין 1960 ל-1967 היה נשוי לדוריס קליינר, דוגמנית מצ'ילה. בין 1971 ל-1981 היה נשוי לז'קלין דה קרואסה, עמה אימץ ב-1974 וב-1975 שתי בנות נוספות מוייטנאם. מ-1983 ועד מותו ב-1985 היה נשוי לקתי לי, רקדנית אסייתית ממופע "אנה ומלך סיאם".
סיבת מותו של ברינר הייתה סרטן ריאות שנגרם מעישון - הוא נהג לעשן חמש חפיסות סיגריות מדי יום. תשעה חודשים לפני מותו התראיין לתוכנית הטלוויזיה "בוקר טוב אמריקה" והביע את רצונו להשתתף בפרסומת נגד עישון. חלק מאותו ריאיון אכן שובץ במשדר כזה של האגודה למלחמה בסרטן האמריקאית ששודר לאחר מותו. הוא נקבר בבית הקברות שבמנזר סן-מישל דה בואה אוברי שבעיר לוז שליד פואטייה שבצרפת. בשדרת הכוכבים של הוליווד, מול בית מס' 6162, יש כוכב על שמו, ובית ילדותו בוולדיווסטוק הוא כעת מוזיאון.
חף מפשע (אלבום)

רקע

אלבום זה יצא באותה השנה שבה נערך איחודה הראשון של להקת כוורת. העבודה עליו נעשתה עם צוות הנגנים שליווה את סנדרסון באותה התקופה.
מבחינה סגנונית, אלבום זה די דומה לקודמו גודל טבעי, אלא שבמקרה זה - ההפקה עשירה יותר, נערמו ערוצים רבים של כלי הקשה, גיטרות ועיבודים קוליים רב שכבתיים.
זמן קצר לאחר יציאת האלבום הוציא סנדרסון על גבי תקליט שדרים את השיר "מה הדאווין שלך?". השיר לא נכלל מלכתחילה באלבום, אך בעקבות הצלחתו יצאו שתי גרסאות מחודשת של האלבום: תחילה עם "מה הדאווין שלך?" כתקליט שדרים נפרד, ולאחר מכן עם השיר כחלק מהתקליט עצמו.
בין שירי האלבום שזכו להצלחה ניתן למנות את "שיר רועים" ו"חושב עליך". סנדרסון הצהיר במספר הזדמנויות כי מבין כל אלבומיו, זהו האהוב עליו ביותר.
כלא סיידנאיא

כלא סיידנאיא (בערבית:  سجن صيدنايا) הוא כלא צבאי ליד דמשק בסוריה המופעל על ידי משטר בשאר אל-אסד. בית הכלא משמש לכליאת אלפי אסירים, הן עצירים אזרחיים והן אנשי האופוזיציה נגד הממשל.
בשנת 2016 המכון לארכיטקטורה פורנזית ערך מחקר בשיתוף פעולה עם אמנסטי אינטרנשיונל, על בית הכלא שהתבסס על ראיונות עם עצורים ששרדו את השהות בכלא. במשך רוב זמן שהותם במקום, האסירים הוחזקו בחושך כשעיניהם קשורות. החקירה התמקדה, לפיכך, ב"עדויות שמיעה" שלהם, שתרגמו את החלל לצלילים, וכעת תורגמו מחדש למודל אדריכלי דיגיטלי ששחזר את מבנה בית הסוהר הידוע לשמצה. חוקרי המכון הבינו שבעזרת בניית מודל אדריכלי דיגיטלי מפורט, מהסוג בו משתמשים ארכיטקטים כדי להציג ללקוחותיהם את המראה העתידי של בתיהם, ניתן לא רק לשחזר אלימות שהופעלה על חללים, אלא גם לסייע לעדים לשחזר אירועים. המודל הופך לטכניקת היזכרות ולבמה עליה ניתן להניח פיסות זיכרון. בעזרת המודל שהם לאט לאט בונים, העדים יכולים לנוע מחדש בחלל הן של המבנה והן של הזיכרון שלהם.
אמנסטי אינטרנשיונל העריך בפברואר 2017 כי: "בין 5,000 ל-13,000 איש הוצאו להורג ללא משפט בסיידנאיא בין ספטמבר 2011 לדצמבר 2015".
על פי משרד החוץ האמריקאי, נבנתה שם משרפה המשמשת לשריפת גופות המוצאים להורג, במטרה להעלים את הראיות להוצאות להורג ההמוניות בכלא.