google/wiki40b huggingface dataset:
בני אבני

קורות חייו

אבני גדל בכפר בלום בן לאב צייר ולאמא מורה למוזיקה קלאסית לאחר שסיים את לימודי התיכון כשל להתקבל לקורס טיס ושובץ כלוחם בחיל השריון בו שירת כלוחם וכקצין, לקראת תום שרותו הצבאי התקבל אבני לקורס טיס ולאחר מכן שירת כטייס בחיל האוויר הישראלי.
בשנת 2000 לאחר שחרורו למד אבני בבית הספר הגבוה לאמנויות הבמה בית צבי.  במהלך השנים הוא שיחק במספר סרטים וסדרות טלוויזיה ישראליות. בשנת 2002 שיחק בסרט הקולנוע "חוכמת הבייגלה". בשנת 2003 שיחק בסרטו של אייל חלפון "תיאום כוונות". בשנת 2004 שיחק במחזמר "אלאדין", לצדם של תום אבני, הדס מורנו ועוד. 
בשנת 2005 שיחק בסרט הטלוויזיה "המכשפה מרחוב מלצ'ט", המבוסס על ספרו של גדי טאוב, "המכשפה מרחוב מלצ'ט 3". באותה שנה שיחק בסרט הקולנוע "ברונו מאוהב", בבימויו של אילן הייטנר. בשנת 2006 גילם את דמותו של "יוני" בסרט הקולנוע "שלוש אמהות", לצדם של גילה אלמגור, מירי מסיקה, שמיל בן ארי, עמוס תמם ועוד.
בין השנים 2006–2011 גילם את דמותו של "דניאל וייסמן", בקומדיית המצבים "החברים של נאור", את הסדרה יצר נאור ציון עבור ערוץ 10. בשנת 2007 לוהק לשחק בסדרת הדרמה "מרחק נגיעה" ששודרה בערוץ 2 עבור הזכיינית "רשת" ושיחק את דמותו של מתווך הדירות. בשנת 2008 שיחק בסרט הקולנוע "נימפות בערפל". בשנים 2010–2014 שיחק בסדרת הדרמה "פלפלים צהובים", ששודרה בערוץ 2, עבור שידורי קשת. 
כמו כן, הוא שיחק במחזות הזמר "בילבי" ו"תום סוייר והאקלברי פין", ובמחזה "רחל - התשמע קולי", המבוסס על חייה של המשוררת רחל. בשנת 2015 שיחק בקומדיית המצבים "השוטר הטוב". הוא היה מועמד לפרס אופיר לשנת 2016 בקטגוריית "השחקן הראשי הטוב ביותר" על משחקו בסרט "להציל את נטע".
בנוסף לתפקידו כשחקן משמש אבני כטייס בחברת התעופה אל על.
בשנת 2019 שיחק בעונה השלישית של דרמת הנוער נעלמים.
מונטי נורמן

קורות חיים

נולד ב"איסט אנד" של לונדון בליל הסדר השני (בגולה) של פסח ה'תרפ"ח (1928), למשפחה יהודית. כילד, פונה מלונדון בעת הבליץ, אך שב לעיר בהמשך המלחמה. שירת שירות לאומי בחיל האוויר המלכותי, שם החל לגלות עניין בקריירת שירה.
בשנות ה-50 וה-60 הופיע בלהקות שונות והחל גם להלחין שירים. בין היתר קיבל קרדיט על הלחנת נעימת סרטי ג'יימס בונד למרות שרבים מייחסים בטעות את חיבורה למלחין ג'ון בארי. בארי נשכר על ידי מפיקי הסרט כדי לעבד ולתזמר מחדש כמה מן הקטעים בפסקול של "ד"ר נו", לאחר שלא היו מרוצים מעבודתו של נורמן. כאשר העיתון לוס אנג'לס טיימס פרסם במאמר כי בארי הוא המחבר, תבע נורמן את העיתון על סך 30,000 ליש"ט וזכה.
פרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט דרמה

פרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט דרמה (באנגלית: Golden Globe Award for Best Actress – Motion Picture Drama) הוא פרס גלובוס הזהב הניתן מטעם איגוד העיתונאים הזרים בהוליווד (HFPA) על הופעה יוצאת מן הכלל לשחקנית הטובה ביותר בסרט דרמה. הפרס נחשב לאחד המנבאים המדויקים ביותר לפרס אוסקר.
כשנוסד הטקס, הקטגורייה הנוכחית נקראה השחקנית הטובה ביותר בסרט קולנוע. אך קטגורייה זו פוצלה לשנים: השחקנית הטובה ביותר - סרט דרמה והשחקנית הטובה ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי. ב-2005, שונה שמה של הקטגורייה לההופעה הטובה ביותר של שחקנית - סרט דרמה.
נכון ל-2011, השחקניות שזכו הכי הרבה פעמים בפרס היו אינגריד ברגמן וג'יין פונדה שכל אחת מהן זכתה שלוש פעמים. מריל סטריפ מחזיקה במספר הפעמים הגבוה ביותר ששחקנית הייתה מועמדת לפרס עם 12 מועמדויות. קתרין הפבורן מחזיקה במספר הפעמים הגבוה ביותר ששחקנית הייתה מועמדת לפרס אך לא זכתה עם 6 מועמדויות.
נכון ל-2011, 47 פעמים זכו שחקניות ממוצא אמריקאי (כולל שחקניות בעלות אזרחות כפולה, כמו ניקול קידמן ואליזבת טיילור). אחריהן זכו 10 פעמים שחקניות ממוצא בריטי. וופי גולדברג הייתה השחקנית האפרו אמריקאית הראשונה ויחידה עד כה שזכתה בפרס והאלי ברי הייתה השחקנית האפרו אמריקאית היחידה עד כה שהייתה מועמדת לפרס מספר פעמים. בסך הכול, רק שתי שחקניות ששיחקו בסרטים שאינם דוברי אנגלית זכו בפרס; אנוק איימה בסרט הצרפתי "גבר ואישה" (1966) וליב אולמן בסרט השוודי "מהגרים" (1972).
מתוך 68 השחקניות שזכו בפרס עד היום (מרס 2011), 34 מהן זכו לאחר מכן גם בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר שהוענק באותה שנה. האחרונה מביניהן הייתה נטלי פורטמן שזכתה ב-2011 על משחקה בסרט "ברבור שחור".

זוכים ומועמדים

הערה: השחקנית עם הסימן † זכתה באוסקר

הערה: השחקנית עם הסימן * הייתה מועמדת לאוסקר
סן פרנסיסקו דה קמפצ'ה

היסטוריה

הספרדים הגיעו לאזור לראשונה ב-1517 ונחתו בקרבת הכפר הילידי א-קין-פץ' שהיה מיושב על ידי בני המאיה. סן פרנסיסקו דה קמפצ'ה נוסדה ב-4 באוקטובר 1540 על ידי הקונקיסטאדור הספרדי פרנסיסקו מונטחו בקרבת אותו כפר. בעיר נוסד נמל, והיא הפכה להיות אחת מערי הנמל החשובות ביותר של ספרד באזור.
בגלל שקמפצ'ה הייתה עיר נמל חשובה, היא סבלה מתקיפות חוזרות ונשנות של שודדי ים אנגלים והולנדים, בדומה למרבית ערי הנמל בחוף הים הקריבי. עקב כך מ-1686 נבנו בעיר מערכת ביצורים וחומות שנועדו להגן עליה מפני התקפות כאלו.
לאחר קבלת עצמאותה של מקסיקו באזור 1820, העיר והאזור היו חלק מדינת יוקטן. ב-1863 קמפצ'ה הפכה להיות מדינה בפני עצמה כשסן פרנסיסקו דה קמפצ'ה הפכה להיות בירתה.

כלכלה

הכלכלה המקומית מתבססת בעיקר על מסחר, תעשייה ותיירות.

חינוך

בעיר פועלות מספר אוניברסיטאות, בהן האוניברסיטה האוטונומית של קמפצ'ה.

תחבורה

את סן פרנסיסקו דה קמפצ'ה משרת נמל התעופה הבינלאומי אינחניירו אלברטו אקוניה אונגאי, הידוע גם בתור נמל התעופה הבינלאומי קמפצ'ה, הנמצא במרחק של כ-9 קילומטרים מהעיר.
בול דואר

בול דואר, או בקצרה בול, מודבק על מכתב על מנת להוכיח ששולח המכתב שילם לרשות הדואר המעבירה את המכתב. לרוב זהו נייר מלבני קטן המצורף למעטפה. כחלק מתהליך המשלוח, פריט הדואר נחתם במטרה לבטל את ערך הבול וכך למנוע שימוש חוזר בו. הבול הוא הגרסה הפופולרית ביותר לדמי דואר משולמים מראש, אך כיום רוב הדואר המשרדי מוחתם בחותמות מוסכמות או נשלח במעטפות שתמונת בול מודפסת עליהן. בשנים האחרונות, מכתבים נושאי בולים הופכים שכיחים פחות עקב התפתחותו של הדואר האלקטרוני והשימוש המתפתח במדבקות תשלום או במעטפות "מבויילות".
הצורה הנפוצה ביותר לבולים היא מלבן, אך לבול הדואר יכולות להיות צורות שונות, כגון משולש, מחומש ועיגול. נוסף למטרתם העיקרית של הבולים - הוכחת התשלום על העברת דבר הדואר - הם משמשים לעיתים קרובות למטרות נוספות, כגון הנצחת אירועים ואנשים חשובים. למשל, פטירתו של איש ידוע יכולה להיות מלווה בבול מיוחד שיונפק לכבודו. כיום ישנה גם אפשרות ליצור בול דואר עם תמונה אישית. 
הגוף המופקד על הנפקת בולים במדינת ישראל הוא השירות הבולאי, שהוא חלק מחברת דואר ישראל.

היסטוריה

עד להמצאת הבול, דמי משלוח המכתב היו גבוהים ומשולמים על ידי נמען הדואר ולא על ידי השולח. מכל זאת התקבל כי למעשה אין ערובה כי כל הכסף שהושקע (מיון דבר הדואר, עלות השליח ועוד) אכן ישולם (במידה והנמען אינו מסוגל לשלם עבורו).
בשנת 1653 הנהיג מלך צרפת, לואי ה-14, שיטה חדשה לתשלום עבור דברי דואר, ולפיה לכל מכתב יצורף סרט נייר, שיעיד על כך שדמי המשלוח שולמו. בתוך זמן קצר ננטשה שיטה זו, לאחר שהצרפתים סירבו לאמצה.
מספר אנשים טענו כי המציאו את הבול הראשון: סר רולנד היל, ג'יימס צ'למרס ולורנץ קושיר. את הרעיון לבול דואר במתכונתו המוכרת לנו כיום, הגה סר רולנד היל בשנת 1837 כחלק מרפורמה מקיפה בשרות הדואר הבריטי. הבול הראשון בעולם, המכונה "הפני השחור" על שום ערכו וצבעו, הופיע בבריטניה בשנת 1840. על בול זה התנוסס דיוקנה של מלכת בריטניה דאז ויקטוריה, שלוש שנים לאחר שעלתה לשלטון ומאז מופיעה תמונת השליט על כל בולי הממלכה המאוחדת. זכות ראשונים זו העניקה לבריטניה את הזכות שלא לכתוב את שמה על הבולים שאותם היא מנפיקה, בעוד שאר הארצות שמנפיקות בולים חייבות לרשום את שם הארץ על הבול. בעקבותיה של בריטניה הלכו שווייץ וצרפת, ועד 1860 הונהג השימוש בבולים במדינות רבות בעולם.
22 המדינות, שכבר הנהיגו בתחומן שימוש בבולי דואר, הקימו ב-1874 את ארגון הדואר הבינלאומי.

שיני הבול

סימן היכר אופייני לבולי דואר הוא שוליהם המשוננים, הנוצרים מתלישת הבולים מגיליונות בהם הגבולות בין הבולים מנוקבים. 
הבולים הראשונים נגזרו מתוך גיליונות מודפסים, דבר שסירבל את השימוש בהם, ובהיעדר כלי חיתוך מתאימים אף גרם לקריעתם לעיתים קרובות. על מנת להקל על הפרדת הבולים המציא הנרי ארצ'ר, אנגלי ממוצא אירי, מכונה שניקבה את הגליונות לאורך שולי הבולים. ניסיונות ראשונים לשימוש בה נעשו בשנת 1850, והחל משנת 1854 הוציאה רשות הדואר הבריטית באופן סדיר גיליונות בולים מחוררים. בארצות הברית החל ניקוב גיליונות הבולים בשנת 1857, ונפוץ מאז בעולם כולו.

בול מחורר

בול מחורר (באנגלית: perfin או SPIFS) הוא בול דואר רגיל, שחיררו אותו בצורה מיוחדת, שאינה פוגעת בשימוש בו, אך מכבידה על גניבתו על ידי עובדי המוסד או החברה המסחרית עבורם ביצעו את פעולת החירור.
חירור הבולים החל ב-1868, באנגליה ובהמשך התפשט הנוהג למדינות אירופאיות נוספות וליתר העולם. חירור הבולים נועד לסמן אותם בראשי תיבות או סמלים של הבעלים. חברות מסחריות ניצלו לעיתים את האפשרות הזו על מנת לעצב  את חירור הבול במתכונת המקדמת את מטרות החברה.
דילבת

דילבת הייתה עיר שומרית עתיקה קטנה, ששכנה מדרום-מזרח לבבל, על הגדה המזרחית של הזרוע המערבית של הפרת. מקומה של העיר זוהה באתר תל א(ל)-דַּיְלַם (Tell al-Deylam) במחוז אל-קאדסיה בעיראק, כ-25 ק"מ מבבל. בחפירות הארכאולוגיות בעיר זוהה הזיגוראת של אוראש, אלת האדמה השומרית, המופיע בעלילות גילגמש. האלה אוראש הייתה האלה הפטרונית של העיר.

היסטוריה

דילבת נוסדה בשומר בתקופת השושלת הקדומה בשנת 2700 לפנה"ס לערך. העיר הייתה מיושבת בתקופה האכדית, בתקופה הבבלית הקדומה, בתקופה הכשית, בתקופת האימפריה הסאסאנית ובתקופה האסלאמית הקדומה. העיר שימשה כמרכז חקלאי קדום שטיפח את חיטת איינקורן (einkorn wheat) וייצור מוצרים מסוף. העיר שכנה לגדות תעלת ארחתום (Arahtum).
ההיסטוריה של העיר הייתה משולבת בהיסטוריה של הישויות המדיניות הגדולות יותר שהתקיימו בסביבתה. המלך הבבלי שומו-אבו, שייסד את השושלת הראשונה של בבל ומלך במאה ה-19 לפנה"ס, טען שהוא שלט על העיר. אבל עד שלטונו של בנו שומו-ל-אל, היא נשלטה כנראה על ידי כאזאלו, עיר מדינה שומרית שבדרום מסופוטמיה. בכתובות שנשארו מהמלך הבבלי שומו-ל-אל, הוא ציין שהוא בנה את חומות העיר. הוא העבירה לתחום השפעתו בשנה ה-12 למלכותו.

ארכאולוגיה

האתר כולל שתי תלוליות. בתלולית המערבית הקטנה נמצאו שרידים מהאלף הראשון לפנה"ס והתקופה האיסלאמית הקדומה. בתלולית המזרחית הגדולה, שהיקפה הכולל הוא כ-500 מטר, נמצאו שרידים מהאלף השלישי ועד האלף הראשון לפנה"ס. האתר נחפר לתקופה קצרה על ידי הארכאולוג האשורי הורמוזד רסאם. הוא גילה באתר מספר לוחות בכתב יתדות בעיקר מהתקופה הנאו-בבלית. האתר נחפר ב-1989 על ידי ג'. א. ארמסטרונג (J. A. Armstrong) מהמכון האוריינטלי של אוניברסיטת שיקגו. למרות שהאתר נחפר מעט, הגיעו לאורך השנים לשוק העתיקות לוחות בכתב יתדות שהגיעו לשם כתוצאה משוד עתיקות. הלוחות שנחפרו באתר שוכנים באוסף מוזיאון אשמוליאן.
חורבת חוחה

חורבת חוחה הוא אתר ארכאולוגי בשיפולי רמת הגולן, בו נתגלו שרידי יישוב יהודי מתקופת המשנה והתלמוד ובית כנסת קדום.
החורבה שוכנת מעל גדתו הדרומית של נחל דליות, בסמוך לצומת הכניסה למושב מעלה גמלא, ברום של כ-100 מטרים מעל פני הים.
שרידי בית הכנסת העתיק שוכנים בדרום החורבה, בנקודה הגבוהה ביותר בה, ונתגלו בשנת 1976. הקיר הדרומי של המבנה, העשוי אבני גזית, השתמר לגובה. סביב המבנה ובתוכו אותרו שרידי עמודים, כותרות ואיפריזים מעוטרים, האופייניים לבתי כנסת קדומים באזור.
בשטח החורבה נמצא מטבע מראשית המאה ה-8 לספירה וכן מטבע מהמחצית השנייה של המאה ה-12.
בסמוך לאתר, לאורך נחל דליות, אותרו בתי כנסת קדומים בעלי מאפיינים דומים לחורבת חוחה, בחורבת בתרה ובחורבת זיתה.
מרטין ואגנר

קריירת מועדונים

ואגנר החל את קריירת הבוגרים בשנת 1988 בנירנברג בשנת 1988, וכבר בעונתו הראשונה בקבוצה, 1988/89, ערך 30 הופעות והבקיע שבעה שערים, אך קבוצתו ניצלה מירידה אל הבונדסליגה השנייה רק בזכות הפרש שערים. בעונת 1989/90 מיעט ואגנר לשחק, אך בשתי העונות הבאות חזר להיות שחקן הרכב קבוע בנירנברג והציג יכולת טובה מאוד, כשבעונת 1991/92 סיימה נירנברג במקום השביעי לאחר כמה עונות בתחתית הטבלה. לאחר עונה זו, עזב ואגנר את נירנברג לאחר ארבע עונות בקבוצה הבוגרת, וחתם בקייזרסלאוטרן, מועדון שאז היה בצמרת הכדורגל הגרמני.
בעונתו השנייה בקייזרסלאוטרן, 1993/94, ואגנר וקייזרסלאוטרן סיימו במקום השני בבונדסליגה, כשואגנר מהווה חלק מחוליית קישור איכותית שכללה גם את צ'יריאקו ספורצה, אנדראס ברמה, אקסל רוס ומרקו האבר. ואגנר המשיך להיות שחקן חשוב בקבוצה גם בשנים הבאות, ובעונת 1995/96 חווה הצלחה וכישלון גם יחד. קייזרסלאוטרן זכתה בעונה זו בגביע הגרמני, לאחר ניצחון 1-0 בגמר על קרלסרוהה בו כבש ואגנר את שער הניצחון בדקה ה-42, אך גם נשרה אל הבונדסליגה השנייה לראשונה בתולדות המועדון. ואגנר וקייזרסלאוטרן חזרו לבונדסליגה תוך עונה אחת לאחר שסיימו במקום הראשון בבונדסליגה השנייה בעונת 1996/97 בפער של עשר נקודות מהמקום השני, כשואגנר מבקיע שבעה שערי ליגה. בעונת 1997/98, כבר בעונה בה קייזרסלאוטרן שבה לבונדסליגה, ואגנר וקייזרסלאוטרן זכו באליפות מפתיעה, בפער של שתי נקודות מהסגנית באיירן מינכן. ואגנר, בצוותא עם ספורצה, אנדראס בוק, הברזילאי ראטיניו והכוכב העולה מיכאל באלאק, הציגו חוליית קישור מרשימה שזכתה באליפות בלתי צפויה. בעונת 1998/99 ואגנר וקייזרסלאוטרן סיימו במקום החמישי בבונדסליגה, ובליגת האלופות הגיעו עד לרבע הגמר, בו הודחו על ידי באיירן מינכן לאחר הפסדים 2-0 ו-4-0 במפגש הכפול, כאשר בדרך לשם ואגנר הבקיע שער ניצחון בשלב הבתים מול בנפיקה ליסבון. עונת 1999/00 הייתה האחרונה של ואגנר בקייזרסלאוטרן, וגם בעונה זו המועדון סיים במקום החמישי בבונדסליגה. בתום עונה זו, עזב ואגנר את קייזרסלאוטרן לאחר שמונה עונות, בהן ערך 200 הופעות ליגה והבקיע 30 שערים, ועבר לוולפסבורג. ואגנר ערך שתי הופעות ליגה בלבד במדי וולפסבורג בשני מחזורי הליגה הראשונים של עונת 2000/01, ואחריהם פרש מכדורגל כשהוא בן 32.
ואגנר נודע כמתקל מצוין וכשחקן קשוח ואגרסיבי, נתון שהתבטא ב-76 כרטיסים צהובים שצבר במשחקי הליגה בנירנברג ובקייזרסלאוטרן, מתוכם חמישה היו צהוב שני שמשמעותו כרטיס אדום.

קריירה בינלאומית

ואגנר ערך את הופעת הבכורה בנבחרת גרמניה בדצמבר 1992 במשחק ידידות בו הפסידה גרמניה 3-1 לנבחרת ברזיל. בשנת 1994 זומן ואגנר לסגל נבחרת גרמניה למונדיאל 1994. בשלב הבתים ואגנר לא שותף כלל, אך בשמינית הגמר שיחק 90 דקות בניצחון 3-2 על נבחרת בלגיה. ואגנר פתח בהרכב גם ברבע הגמר בו הפסידה 2-1 לנבחרת בולגריה והודחה מהטורניר. ואגנר הוחלף במשחק זה כאשר גרמניה הובילה 1-0. לאחר המונדיאל ואגנר ערך הופעות נוספות במשחקי ידידות, כולם בשנת 1994, ולאחר מכן לא זומן עוד. לזכותו של ואגנר שש הופעות במדים הלאומיים.

חיים אישיים

לאחר פרישתו החל ואגנר לעבוד כסוכן שחקנים.
במאי 2014 דיווח ואגנר כי הוא חולה בסרטן ועובר טיפולי הקרנות.
ראלף מטקלף

ביוגרפיה

מטקלף נולד וגדל באטלנטה, ג'ורג'יה.

סגן אלוף אולימפי

במבחנים האמריקאיים לאולימפיאדת לוס אנג'לס (1932) שנערכו באוניברסיטת סטנפורד סיים מטקלף ראשון בריצות ל-100 מטר ול-200 מטר והוכתר כאלוף ארצות הברית לראשונה בקריירה שלו. במשחקים עצמם הוא זכה בשתי מדליות, כסף וארד. מדליית כסף, בריצת 100 מטר בשיא עולם חדש של 10.38 שניות, אחרי חברו לנבחרת אדי טולן שקבע תוצאה זהה של 10.38 שניות ולפני שיאן העולם הקודם ארתור יונת מגרמניה (10.50 שניות). מדליית ארד, בריצת 200 מטר בתוצאה של 21.5 שניות, אחרי אדי טולן שקבע שיא אולימפי חדש של 21.12 שניות וחברו לנבחרת ג'ורג' סימפסון (21.4 שניות). בריצה זו התברר לאחר מכן, שהמסלול שבו רץ היה ארוך ב-2 מטר יותר מיתר המשתתפים ובכך כנראה שהפסיד את מדליית הזהב. ערעורו לריצה חוזרת נידחה.
בתחרות שנערכה בבודפשט, הונגריה ב-12 באוגוסט 1933 השווה מטקלף פעמיים את שיא העולם, בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.3 שניות ובריצת 200 מטר (מסלול ישר) בתוצאה של 20.6 שניות.
בתחרות שנערכה בנישינומיה, יפן ב-15 בספטמבר 1934 השווה מטקלף פעם נוספת את שיא העולם בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.3 שניות, שבוע לאחר מכן, בתחרות שנערכה בדריין, סין (באותה העת יפן) ב-23 בספטמבר הוא שוב השווה את שיא העולם בריצת 100 מטר.

אלוף אולימפי

באולימפיאדת ברלין (1936) זכה מטקלף בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב, בריצת שליחים 4x100 מטר ביחד עם ג'סי אוונס, פוי דרייפר ופרנק וויקוף בשיא עולם חדש של 39.8 שניות, לפני איטליה (41.1 שניות) וגרמניה (41.2 שניות) ובכך הייתה הרביעייה האמריקאית, לרביעייה הראשונה בהיסטוריה שרצה מהר יותר מ-40 שניות. בשלב המוקדמות הרביעייה האמריקאית קבעה שיא עולם חדש של 40.0 שניות. שיא זה החזיק מעמד 20 שנה לאחר שנישבר על ידי הרביעייה האמריקאית באולימפיאדת מלבורן. מדליית כסף, בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.4 שניות, אחרי ג'סי אוונס (10.3 שניות) ולפני טינוס אוסנדרפ מהולנד (10.5 שניות). 
הוא סיים את התואר הראשון מאוניברסיטת מרקט שבמילווקי, ויסקונסין בשנת 1936 ואת התואר השני מאוניברסיטת דרום קליפורניה שבלוס אנג'לס בשנת 1939. 
במלחמת העולם השנייה הוא שרת בדרגת סגן בחיל התובלה של צבא ארצות הברית וזכה בעיטור לגיון ההצטיינות.
בשנת 1947 נישא מטקלף למדליין פיי יאנג ולזוג נולד בן.
בשנת 1971 היה מטקלף בין המייסדים של הוועידה המפלגתית השחורה. הוא נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית באותה שנה וכיהן ב-4 מושבים של בית הנבחרים האמריקאי.
משלי אמנ-אמ-אפה

משלי אמנ-אמ-אפה הוא קובץ משלי החכמה החשוב ביותר בכל הספרות המצרית העתיקה שנכתבו  על גבי פפירוס כנראה במאות ה-12–11 לפנה"ס. ל"משלי אמנ-אמ-אפה" עמדה ייחודית בספרות החכמה המצרית האלילית בנושאי דת ומוסר.
אמנ-אמ-אפה היה סופר בחצר פרעה, ומשלי החכמה שלו הונהגו בתור חומר הוראה בבתי הספר לחינוך פקידי הממשל, והתלמידים היו מעתיקים את המשלים בכתב ידם כדי לשננם היטב ולדעת אותם בעל פה.
המשלים הללו מובאים בשלושים פרקים בני שניים או ארבעה חרוזים, וערוכים בסגנון פיוטי ובשפה ציורית ונשגבת. אלו הם משלי מוסר על מידות טובות והנהגה ישרה בין אדם לחברו, אזהרות להתרחק ממידות מגונות, כמו הצביעות והחנופה, מפגיעה בחלשים, מעושק אלמנות ושוד יתומים. 
ספר המשלים נתפרסם בשנת 1923 על ידי ואליס בדג', שהיה מנהל האוסף המצרי והאשורי במוזיאון הבריטי, ועורר עניין רב בקרב חוקרי המקרא בשל המקבילות הרבות בינו ובין חלק מספר משלי (פרק כב, יז – פרק כד, כב). החוקר הראשון שפרסם את המאמר המוצא במשלי אמנ-אמ-אפה את המקור  
לחלק מספר משלי היה אדולף ארמן.
מרבית החוקרים כיום מצביעים על הספר כמקור לפסוקים הללו במשלי, ואף נעזרים בו לפירוש פסוקים סתומים במשלי.
יאסוטומי נישיזוקה

ילדות ונעורים

יאסוטומי נישיזוקה נולד ביפן, בכפר סאידו, מוקו גן, כיום העיר אשייה (Ashiya), בנם של יאסונובו ונובוקו נישיזוקה, למשפחה בת 7 נפשות.  אמו בת למשפחה עשירה ובעלת אדמות, ואביו פרופסור למיילדות ואיש אקדמיה. בילדותו ובנערותו היה נישיזוקה חלש מאוד ואף חלה בחסימת מעיים, וסבל ממחלות הקשורות לכאבי בטן. בילדותו, עברה המשפחה דירה פעמים רבות, עד להשתקעותם ב-1937 בעיר נאגויה. ילדותו עברה עליו בצל המלחמה. בהיעדר משחקים, יאסוטומי היה משחק הרבה עם חרקים וחיות. מפאת המלחמה, המזון היה בקיצוב, ונישיזוקה, שהיה ילד חכם ובעל כושר המצאה, פתר פעמים רבות את מצוקת הרעב שהייתה בביתו.

קריירה מחקרית

נישיזוקה השלים דוקטורט ברפואה באוניברסיטת קיוטו ב-1957, ופוסט דוקטורט ב-1962. במשך שנה שהה באוניברסיטת רוקפלר בניו-יורק, בה עבד עם פריץ ליפמן, חתן פרס נובל לפיזיולוגיה ורפואה.
ב- 1969 היה לפרופסור וראש המחלקה לביוכימיה באוניברסיטת קובה (יפן).
בקובה החל לחקור כיצד חלבונים שעברו זירחון תיווכו פעולות הורמונליות. קודם לכן, קבוצת המחקר שלו פתרה שני מבנים אזימטיים של חלבוני PKA- פרוטאין קינאז A,  ואת אופן פעולתם, בד בבד עם 3 מעבדות נוספות שפעלו כל אחת בנפרד.
ב-1977 גילו נישיזוקה ועמיתיו את פרוטאין קינאז C, ובעקבות הגילוי, נישיזוקה קיבל פרסים רבים ונבחר כחבר כבוד וחבר זר באוניברסיטאות רבות בעולם.
ב- 1995, לאחר רעידת אדמה שהסבה נזק רב לאוניברסיטת קובה, התמנה נישיזוקה לנשיא האוניברסיטה. תחת ניהולו שוקמה האוניברסיטה, והוקם מרכז לחקר העברת אותות ביולוגיים. כנשיא, נישיזוקה הנחה חוקרים צעירים והקדיש את עצמו לפיתוח המרכז שהקים.
ב-2001 פרש מהנשיאות, אך המשיך להוביל מחקרים במרכז לחקר העברת אותות ביולוגיים באוניברסיטה עד יומו האחרון.
נישיזוקה היה נשוי למיס סאצ'ינו מאנו.
נישיזוקה נפטר בפתאומיות בגיל 72, בשנת 2004.

פרוטאין קינאז C

פרוטאין קינאז, הוא חלבון מסוג קינאז, כלומר חלבון האחראי על ויסות תהליכים בתא על ידי זירחון מולקולות, כלומר הוספת קבוצות זרחה לתא.
פרוטאין קינאז C, היא משפחת חלבוני פרוטאין קינאז המפעילים מעבר אותות על ידי זירחון חומצות האמינו סרין או תראונין. בעת פעולתם, אנזימי הפרוטאין קינאז C  עוברים לקרום התא (שליח שניוני).
גילוי זה היווה התקדמות משמעותית בהבנתנו את העברת האותות התאית.
דוכוס הורנט

דוכוס הורנט (Dukus Horant) הוא שיר עלילה מן המאה ה-14 שחובר בגרמניה על ידי יהודים.
כתב היד המצוי כיום בקיימברידג' נתגלה בגניזת קהיר, ורשום באותיות עבריות באחת הצורות של גרמנית עילית תיכונה, שממנה התפתחה שפת יידיש של ימינו. השיר מעורר עניין רב בקרב חוקרי הלשון והספרות הגרמנית, כיוון שנשתמר בו נוסח קדום של שירה אפית הקרובה לאפוס הגרמני קודרון. לסיפור זה על הורנט לא נשמר זכר במקורו הגרמני, אלא רק בטקסט שבכתב היד היהודי, והוא אפוא שריד יחיד של שירה גרמנית שאבדה.
העשייה היהודית בטקסט גרמני זה מוגבלת להעתקתו לאותיות עבריות, תוך החלפה של מושגים נוצריים בכינויים ובמונחים המקובלים על היהודים. הסברה כי אין זו יצירה יהודית, אלא העתקה בכתב או בעל פה של יצירה נוצרית, נתמכת בגלל הכנסתם של שינויים מינימליים בתחום אחד בלבד: בדברים שנראו למעתיק פסולים מן הבחינה היהודית. אין הוכחה משכנעת יותר לכך מאשר בחוסר העקביות שנקט המעתיק: בעוד שבאחת השורות מכונה הכנסייה בשם הגנאי הרגיל בפי היהודים "צו דער תיפלה", הרי כעבור כמה שורות היא מכונה "צו דער קירכן"; שני הכינויים מתייחסים למילה הגרמנית Kirche. לפיכך מתברר כי במקרה הראשון הבחין בה המעתיק והחליפה בכינוי הגנאי, אך במקרה השני לא שם לב אליה, וכך נשתמר הנוסח המקורי בעל המטען הנוצרי.
רפואה אלטרנטיבית

המונח רפואה אלטרנטיבית הוא כינוי לקשת רחבה של טיפולים גופניים פסאודו-מדעיים. טיפולים אלה אינם כלולים במסגרת הרפואה הקונבנציונלית המודרנית ומגיעים לרוב מאנשים שאינם בעלי הכשרה רפואית מקובלת.
המונח רפואה משלימה, מתאר את השילוב של טיפול רפואי קונבנציונלי עם טיפול מן הרפואה האלטרנטיבית - תוך אמונה, שאינה מוכחת בשיטות מדעיות, כי הטיפול האלטרנטיבי "משלים" את הרפואי.

רקע

הטיפולים הכלולים ברפואה האלטרנטיבית מאופיינים בכך שהם אינם מגובים במחקר מדעי ואף קיימים מקרים אשר בהם מחקר מדעי מפריך את תקפותם. זאת משום שאם יעילותו של טיפול מעולם הרפואה האלטרנטיבית מאוששת על ידי מחקרים מדעיים, טיפול זה מאומץ לזרם הרפואה הקונבנציונלית.
בעולם הרפואה האלטרנטיבית קיימות אסכולות שונות, שאינן קשורות בהכרח אחת בשנייה, והן בעלות טיפולים שונים. מקור חלק גדול מענפי הרפואה האלטרנטיבית הוא במזרח אסיה, למשל הרפואה ההודית והרפואה הסינית. אולם, ישנן גם שיטות שמקורן בילידים הקדומים של יבשת אמריקה, ושיטות שמקורן באירופה, כדוגמת הומאופתיה, רולפינג וארומתרפיה וכאלו שמקורן בדרום אמריקה כמו סופרולוגיה. יש גם שיטות הטוענות לשילוב היסודות של הרפואה המזרחית המסורתית עם מכשור אלקטרוני מודרני, כדוגמת טיפול בביו-רזוננס (Bicom).
בשנים האחרונות צוברת הרפואה האלטרנטיבית תאוצה ומודעות רבה. יש הרואים בכך תופעה שהיא חלק בלתי נפרד מן "העידן החדש" - תנועה פסבדו מדעית הצומחת על רקע האכזבה מחוסר הרוחניות של המדע ומרכזיות הרעיונות הטכניים בחיים המודרניים.
יצורים שמימיים

תקציר העלילה

עלילת הסרט אשר מתרחשת בשנות ה-50 של המאה ה-20 בעיר כרייסטצ'רץ' שבניו זילנד, מתמקדת בשתי נערות, פולין פרקר בת ה-16 וג'ולייט היולם בת ה-15 אשר מכירות בבית הספר. הידידות ביניהן הופכת לסיפור אהבה אובססיבי כאשר השתיים מסתגרות בתוך עצמן ויוצרות עולם קסום ופנטסטי משלהן. המשפחות שלהן מחליטות לנסות ולמנוע מהן להמשיך ולהיפגש, כאשר הוריה של פולין מנסים לשלוח את בתם ללמוד באזור אחר. בעקבות כך, בסופו של דבר הן מחליטות לרצוח את אמה של פולין על מנת שיוכלו להיות יחד.
אריה הכף

תיאור

אריות הכף היו התת-מין השני בגודלו ובמשקלו מבין תת-המינים של האריות. זכר בוגר יכול היה לשקול עד 230 ק"ג ולהגיע לאורך של עד 3 מטר. אריה זה נבדל משאר תת-המינים במראהו הגדול וברעמתו השחורה. גם קצוות האוזניים היו שחורות.
אריות הכף העדיפו לצוד פרסתנים גדולים הכוללים אנטילופות כגנו שחור, אנטילופת סוס כחולה, דאמאליסק הצבי, דלגן ועוד, אבל גם זברות, ג'ירפות ותאו אפריקני. הם אף טרפו חמורים ובקר של המתיישבים האירופאים.

אזור מחיה

אריות הכף חיו באזור דרום אפריקה, באזור כף התקווה הטובה, אך אזור מחייתם המדויק איננו ברור. אריה הכף איננו האריה היחידי שחי באזור זה. אריה הכף היה נפוץ במיוחד באזור קייפטאון ובכלל באזור הפרובינציה של דרום אפריקה. אריה הכף האחרון שנראה וניצוד באופן וודאי בפרובינציה של דרום אפריקה מת בשנת 1858.

טקסונומיה

גם האריה ברבארי וגם אריה הכף נכחדו באפריקה בשל צייד בידי האדם. בנוסף לכך, מצבו של אריה הכף דומה למצבו של האריה הברבארי גם בשל דיווחים שהתפרסמו בשנת 2000 על סיכוי להימצאותם של אריות מתת מין זה שנמצאו בשביה בגן חיות ברוסיה והובאו לדרום אפריקה לחוות רבייה. כמו כן הושבו לאחרונה שישה פרטי של אריה מתת המין הברבארי לשמורת טבע פרטית ליד קייפטאון לשם רביית פרטים בעלי תכונות הדומות לאריה הכף ולאחר מכן שיחרורם. פרויקטים כאלו נעשו ונעשים כיום לחיות נוספות שנכחדו בידי האדם כגון הקואגה ושור הבר.
ישנו בלבול בזיהוי אריה הכף לבין אריות אחרים עם רעמה גדולה ושחורה החיים בשבי. האריות שחיים כיום בשבי אינם טהורי גזע מפני שלא נעשה מאמץ למניעת רבייה של אריות מתת-מינים שונים של אריות החיים באפריקה. בשל המאמצים הדלים שנעשו למניעת רביית בין גזעית של האריות, נוצרו אריות שהם תערובת של מספר תת-מינים מה שהוביל למוטציות שונות כמו רעמה פרווה שחורה וארוכה.

הכחדה

אריות הכף נכחדו תוך זמן קצר לאחר ההתיישבות האירופאית, ולכן לא סביר שהרס אזור המחיה היה גורם משמעותי. המתיישבים ההולנדים והאנגלים, צדו וטבחו בם לשם ספורט עד להכחדתם. כמו כן, הקדמה הרחיקה את עדרי חיות הבר ששימשו את מקור מזונם העיקרי.
מאייר

מאייר הוא אמן המתמחה בשיפור תוכן כתוב על ידי יצירת איורים המספקים ייצוג חזותי התואם לתוכן הכתוב. באמצעות האיור מסוגל המאייר גם להמחיש מושגים מורכבים אותם קשה לתאר בכתב בלבד, וזו בין היתר הסיבה לכך שאיורים משולבים לעיתים קרובות בספרי ילדים.
מאיירים יכולים לאייר לצורך דפוס כמו להוצאות ספרים, מגזינים, עיתונים ופרסומים אחרים, או למוצרים מסחריים כמו טקסטילים, אריזות, נייר אריזה, כרטיסי ברכה, לוחות שנה, נייר מכתבים, וכדומה.
מאיירים רבים עובדים כפרילנסרים וזוכים לתגמול על עבודותיהם ממו"לים (של עיתונים, מגזינים או ספרים) או ממשרדי הפרסום.
המיחשוב שינה באופן ניכר את ענף האיור כאשר מרבית האיורים המסחריים כיום הם איורים דיגיטליים אשר מיוצרים באמצעות מחשבים, משטחי רישום דיגיטליים וסורקים. עם זאת, טכניקות האיור המסורתיות עדיין פופולריות, בעיקר איורים המיועדים לספרים. טכניקות האיור המסורתיות כוללות בין היתר שימוש בצבעי מים, עפרון, עט דיו, איירבראש, צבע שמן, צבעי פסטל ותחריט עץ.