google/wiki40b huggingface dataset:
סאמיזדאט

סָאמִיזְדָאט (רוסית: Самиздат, הוצאה עצמית) הייתה שיטה רוֹוחת במדינות הגוש הסובייטי להפצה והדפסה של ספרות שנאסרה על ידי השלטון.
הרעיון המרכזי היה שכפול עצמי של מספר קטן של עותקים ראשוניים, תוך עידוד כל קורא לשכפל עותקים בכל אמצעי שעמד לרשותו.
המונח "סאמיזדאט" עצמו הוא אנלוגיה לשמות בתי ההוצאה לאור הרשמיים כ"פוליטיזדאט" = "פוליטיצ'סקויה איזדַטֶלסטבו" (Политиздат, Государственное издательство политической литературы, ההוצאה הממלכתית לאור של ספרות פוליטית). באופן דומה סאמיזדאט = "סאם" (сам, עצמי) + "איזדאט" (איזדַטֶלסטבו, הוצאה לאור).
עותקי הסאמיזדאט של ספרים כ"האמן ומרגריטה" למיכאיל בולגקוב ו"מוסקבה פטושקי" לונדיקט ירופייב עברו מיד ליד בחשאי ושוכפלו בכל השיטות האפשריות - החל מהעתקה בכתב יד וצילום עמודים במצלמה רגילה ועד להדפסה מקצועית למחצה בבתי דפוס מאולתרים. בפולין אף הודפסו כמה ספרים ארוכים (מעל 500 עמוד) בכמויות של 5,000 עותקים ומעלה.
לאחר תחילת הפרסטרויקה היקף התופעה הוקטן בהרבה ובעקבות שימוש רחב במחשבים אישיים ומדפסות בייתיות הופסק כליל.
כדי לפגוע בתופעה השלטונות הקומוניסטיים ברומניה הנהיגו חובת רישוי מכונות כתיבה ומכונות צילום.
יורם חטב

תיאטרון

חטב סיים בשנת 1992 את לימודי המשחק בסטודיו של יורם לוינשטיין ובבית הספר הגבוה לדרמה בית צבי, והחל את דרכו כשחקן מקצועי בתיאטרון באר שבע. שם שיחק בין היתר במחזות "כולם היו בני", "יתוש בראש", "הנסיכה והרועה" ו"זינגר". במקביל שיחק בהצגת יחיד אותה גם כתב וביים "המופע של אדון שפריץ" - מופע יחיד של ליצנות ולהטוטים. בהמשך דרכו, שיחק בתיאטרון הקאמרי של תל אביב בהצגות "תמול שלשום", "דבר מצחיק קרה", "הסוחר מוונציה", "הקמצן", "גורודיש", "הלילה השנים עשר", "רצח", "קפריסין", "תיקון חצות", "קוויאר ועדשים". בתיאטרון החאן שיחק בהצגה "מידה כנגד מידה". בתיאטרון חיפה שיחק בהצגה "ציד המכשפות". בתיאטרון הסימטה שיחק בהצגה "החדר". בתיאטרון הפרינג' שיחק בהצגה עצמאית - "הפותחן". בתיאטרון בית ליסין שיחק בהצגות "ריגוש", "גוד ביי אפריקה" ו"אנדה". בתיאטרון הלאומי הבימה שיחק בהצגות "קדיש לנעמי", "נשיקת אשת העכביש", "טנגו" ו"קפואים".

טלוויזיה וקולנוע

את דרכו כשחקן מסך החל חטב בשנת 1994 בתפקיד בדרמת הטלוויזיה "משפט קסטנר". בשנת 1997 כיכב בתוכנית "שערורייה" ובתפקיד אליעזר בן יהודה ברחוב סומסום. בשנת 1998 שיחק בסרט הטלוויזיה האמריקאי "הבריחה" לצד אורי גבריאל וזאב רווח. באותה שנה שיחק בסרט הקולנוע "קרקס פלשתינה" בבימויו של איל חלפון לצד השחקנים עמוס לביא ויבגניה דודינה. בשנת 1999 השתתף בסרטו של עמוס גיתאי "קדוש" שזכה להתחרות בתחרות הרשמית בפסטיבל קאן לצד יעל אבקסיס ורבקה מיכאלי. באותה שנה שיחק גם בסרט הקולנוע "צומת וולקן" בבימויו של ערן ריקליס לצד דני שטג. בשנת 2000 שיחק בסרט הקולנוע "כיפור" בבימויו של עמוס גיתאי. בשנת 2000 השתתף בסדרת הטלוויזיה "לתפוס את השמים" בבימוי יעקב גולדווסר ורוני ניניו לצד אורלי זילברשץ בנאי. בשנת 2002 שיחק בסדרת הטלוויזיה "מיי פירסט סוני" בבימויו של אורי ברבש לצד דפנה רכטר. בשנת 2003 שיחק בסרט הקולנוע "האסונות של נינה" בבימויו של שבי גביזון לצד איילת זורר ואלון אבוטבול וכן בדרמה הטלוויזיונית "שתיקת הצופרים" בה שיחק את דמותו של הקמ"ן שמנסה להתריע על מלחמה לפני מלחמת יום הכיפורים. בשנת 2004 שיחק בדרמת הטלוויזיה "עור" לצד אסי לוי. בשנת 2005 שיחק בעונה השנייה של סדרת הטלוויזיה "לתפוס את השמים" בבימויו של רוני ניניו. בשנת 2006 שיחק בסרט הקולנוע "שלוש אמהות" בבימויה של דינה צבי-ריקליס. בשנת 2007 שיחק בסדרת הטלוויזיה "אבידות ומציאות" בבימויו של שבי גביזון, ושיחק בסדרת הדרמה "מסכים". ב-2008 שיחק בסדרת הדרמה של האחים בני ואורי ברבש "האמת העירומה" בערוץ 10. בשנת 2010 השתתף בסדרה "חיים אחרים" בתור אביו של יקיר (עוז זהבי) בערוץ 2.
בשנת 2016 שיחק בתפקיד הראשי בסדרת הטלוויזיה "כבודו" בבימויו של רוני ניניו, שעלתה לשידור בשידורי YES בתחילת 2017. באותה שנה שיחק בסרט הקולנוע "נמל בית" בבימויו של ארז תדמור.

פעילות ציבורית

חטב היה ממייסדי שח"ם - ארגון השחקנים בישראל בשנת 2000, וכיהן במשך תשע שנים כמנכ"ל וכיו"ר הארגון עד לשנת 2008. בתפקידיו אלה נמנה יורם חטב עם מובילי המאבק הציבורי המתמשך לקידום היצירה הישראלית בקולנוע, בטלוויזיה ובתיאטרון, לקידום מעמד האמן בישראל, והמאבק הציבורי נגד הקיצוצים בתקציבי התרבות, הקולנוע, התיאטרון והיצירה הישראלית בטלוויזיה. בשנת 2008 פעל למיסודה של תוכנית פנסיה וביטוח מפני אובדן כושר עבודה לכל שחקן.

ייעוץ ארגוני ואימון אישי

בשנת 2002 הקים חטב חברה לפיתוח ואימון ארגוני - "יורם חטב - הגורם האנושי".
בין השנים 2012–2014 למד חטב לתואר שני במינהל עסקים והתנהגות ארגונית (M.Sc) באוניברסיטת תל אביב.
חטב הוא יועץ ארגוני (M.Sc OD), מאמן אישי עסקי ומומחה לתקשורת בינאישית (Facilitator & Trainer).
שאול שוחט

ביוגרפיה

שוחט למד בפנימיה של בית הספר התיכון על שם מיי בויאר בירושלים. ב-1980 סיים תואר ראשון בהצטיינות בלימודי משפטים באוניברסיטת תל אביב. הוסמך כעורך דין בשנת 1981, ולאחר מכן עבד כעו"ד עצמאי. ב-1992 הוענק לו תואר שני במשפטים - בהצטיינות, מאוניברסיטת תל אביב.
בספטמבר 1998 מונה לשופט בבית המשפט לענייני משפחה במחוז תל אביב והמרכז. בתפקיד זה כיהן עד למינויו לשופט בית המשפט המחוזי בתל אביב, ביוני 2007. בסוף 2007 כיהן כחבר ב"וועדת רובינשטיין" לבחינת גישור חובה מהותי בישראל. ב-2008 מונה לעמוד בראש הוועדה הציבורית לחלוקת חיסכון פנסיוני בין בני זוג שנפרדו, שנקראה "ועדת שוחט" על שמו. הוועדה הגישה את מסקנותיה ב-2010, והן היו בסיס לחוק לחלוקת חיסכון פנסיוני בין בני זוג שנפרדו, התשע"ד-2014 שאושר בכנסת ביולי 2014. ב-2009 מונה בידי שר המשפטים, דניאל פרידמן, לחבר בוועדת ההיגוי לקידום גישור חובה בתיקים אזרחיים מעל 50 אלף ש"ח. 
שוחט מרצה בכיר לדיני משפחה באוניברסיטת בר-אילן ובקריה האקדמית אונו. בנוסף משמש מנחה ומרצה בכנסים של לשכת עורכי הדין בישראל.
ראסוני (מחוז משנה)

דמוגרפיה

בתקופת עריכת מפקד האוכלוסין של בלארוס (2009) , מנתה אוכלוסיית מחוז המשנה ראסוני 11,514 בני אדם. ההרכב האתני של האוכלוסייה במחוז היה ב-2009: 89.41% בלארוסים, 8.97% רוסים ו-1.62% אחרים. שפות הדיבור הנפוצות: בלארוסית (69.77%) ורוסית (54.16%).
עבד אל-ע'ני א-נאבולסי

עבודתו

א-נאבולסי פרסם מעל 300 כתבים בהם פרס את השקפותיו.
כתביו על סובלנות דתית כלפי דתות אחרות התפתחו בהשראת יצירותיו של חכם הדת הסופי מחבל אל-אנדלוס, אבן ערבי.
ספרו "הערבים" העוסק בתנאי העוני של הקהילות האסלאמיות, הושפע מכתביו של המשפטן נאג'ם א-דין אל-ע'אזי (1570–1651). 
בשני ביקוריו של א-נאבולסי בארץ ישראל, ב-1690 וב-1693-4, ביקר באתרים נוצריים ויהודיים, כמו גם במקדשים מוסלמים קדושים, ובכתביו הוא מספר על הנאתו מהכנסת האורחים של נזירים נוצרים מקומיים. הנושאים עליהם כתב כוללים סופיות, חקלאות ושירה. הוא גם כתב עבודות אתנוגרפיות על בסיס מסעותיו לטריפולי, מצרים, ירושלים, לבנון ושאר אזורי המזרח התיכון.
רבי יוסנא

רבי יוסנא היה מאמוראי ארץ ישראל בדור הרביעי.
מסר בשם רבי אמי ורבי אחא. רבי יוסי ברבי בון דן בדבריו.

מתורתו

נזכר פעמים בודדות בתלמוד, שניים מהם בתלמוד הירושלמי, ואחד בבבלי.
הארייט ברוקס

ביוגרפיה

ברוקס נולדה באקסטר, באונטריו בקנדה בשנת 1876. היא סיימה תואר ראשון במתמטיקה ופילוסופיה טבעית (נושא אשר קדם למדעי הטבע) באוניברסיטת מקגיל בשנת 1898.
ברוקס הייתה תלמידת התואר השני הראשונה אשר הנחה ארנסט רתרפורד, והאישה הראשונה שסיימה תואר שני באוניברסיטת מקגיל. היא עבדה בהנחייתו של רתפורד לאחר השלמת התואר הראשון, במהלך התואר השני, בו חקרה חשמל ומגנטיות, ולאחר סיום התואר השני.
לאחר סיום התואר השני ב-1901, ברוקס עברה לקיימברידג', אנגליה כדי לעבוד עם ג' ג' תומפסון במעבדת קוונדיש המפורסמת. שם חישבה את זמן מחצית החיים של פליטת תוריום (מה שמאוחר יותר התגלה כרדון-220).
ב-1903, לאחר שסיימה לעבוד באנגליה, היא חזרה למקגיל ועבדה עם רותרפורד כעוזרת מחקר. היא הבחינה בפליטה מתוריום שהייתה שונה מאוד מקרינת האלפא והבטא שבה הבחינו חוקרים עד אז. ברוקס שיערה כי הפליטה יכולה להיות מוסטת ממסלולה על ידי רוח. על ידי שימוש בשיטת דיפוזיה, היא הסיקה שהפליטה היא גז רדיואקטיבי אשר המסה האטומית שלו נמוכה משמעותית מהמסה האטומית של תוריום, היסוד-ההורה. רעיון חדש זה אשר אותו הגתה ברוקס הוא מרכזי להתפתחות הפיזיקה הגרעינית, והיווה את הבסיס להשערתם של רותרפורד ופרדריק סודי (אשר זכו שניהם בנובל על מחקר בתחום זה) כי מקורה של רדיואקטיביות הוא בהתפרקות אטומים. 
ברוקס הייתה אחת מהאנשים הראשונים שגילו את היסוד רדון. היא הייתה הראשונה אשר ניסתה לקבוע את זמן מחצית החיים שלו ואחד מהאנשים הראשונים אשר חקרו את המסה האטומית שלו.
ב-1904 ברוקס התמנתה לסגל ההוראה בברנרד קולג' בניו יורק (פקולטה לנשים אשר הוקמה ב-1889).
ב-1906 היא התארסה, ועקב כך היא נאלצה לעזוב את האקדמיה. זאת מכיוון שלפי החוק דאז באוניברסיטאות, כל אישה שנישאה הייתה חייבת להתפטר מעבודתה. הדיקן התעקש שעליה להתפטר, באומרו "טובת המכללה וכבוד מקומה של האישה בבית, דורשים שנישואיך יהוו את התפטרותך".
במכתב ההתפטרות שלה לדיקן, ברוקס מחתה על אי-הצדק:
אני חושבת שזוהי חובתי למקצוע שלי ולמגדר שלי להראות שלאישה יש את הזכות לעסוק במקצועה, ולא ניתן לאלץ אותה לעזוב אותו רק מפני שהיא מתחתנת. אני לא יכולה להעלות על דעתי כיצד מכללות לנשים, אשר מעודדות נשים לעסוק במקצועות, יכולות להתקיים כאשר הן מתכחשות לעיקרון זה.
לאחר שעזבה את ברנרד קולג' ב-1906, היא עברה למכון קירי בפריז, שם עבדה תחת הנחייתה של מארי קירי, וחקרה את הרתיעה האטומית בעזרת סדרת הדעיכה של רדיום.
בשנת 1907 ברוקס נישאה לפרנק פיטצ'ר. לאחר מכן חייה את המשך חייה במונטריאול, קנדה. היא מתה בגיל 56 מ'מחלת דם'. סביר כי מחלת הדם הייתה לוקמיה, עקב הרדיואקטיביות שהיא הייתה חשופה לה בעת עבודת המחקר שלה, בדומה לחלוצי פיזיקה גרעינית רבים. זאת מפני שסכנות הרדיואקטיביות עדיין לא היו ידועות ולכן לא היה שימוש בביגוד מגן בשנים האלו בעבודה עם חומרים רדיואקטיביים, מה שהוביל רבים מהם למוות ממחלות הקשורות לקרינה.
בהספד שפורסם בניו יורק טיימס לאחר מותה, ב-18 באפריל 1933, נכתב כי היא גילתה את הרתיעה האטומית. ברוקס נחשבת כאחת הנשים המשפיעות בתחום הפיזיקה הגרעינית, ושנייה למארי קירי בלבד, וזאת בגלל תרומותיה הרבות, ואף על פי שאפילו לא הספיקה לסיים את הדוקטורט. היא חברה בהיכל התהילה הקנדי של המדע וההנדסה.
יחסי ישראל–קולומביה

היסטוריה

ב-1947 במהלך מושב האו"ם, המליצו בעצרת הכללית של האו"ם בהחלטה 181, על חלוקת המנדט הבריטי לשתי מדינות, יהודית וערבית. קולומביה נמנעה.
באוקטובר 1957 שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ועקבות זאת פתחו שגרירויות בתל אביב ובבוגוטה. היחסים שודרגו בשנת 1988, כשהסכם סחר משמעותי נחתם בין המדינות. 
שגרירות קולומביה שוכנת ברמת גן. שגריר ישראל בקולומביה הוא מרקו (משה) סרמונטה, אשר נכנס לתפקידו בתחילת חודש אפריל 2015. הנספח המסחרי של מינהל סחר חוץ במשרד הכלכלה והתעשייה לבוגוטה הוא ארז זיונץ, אשר נכנס לתפקידו בספטמבר 2015. שגריר קולומביה בישראל הוא מר Fernando Alazte.
קולומביה קנתה מישראל מטוסים, מזל"טים ומערכות מודיעין.
ב-2016, לאחר שנחתם הסכם הפסקת האש בין ממשלת קולומביה לארגון FARC, ישראל הצטרפה ליוזמה בינלאומית לסייע למדינה לאחר יישום ההסכם. במסגרת הסיוע הישראלי משלחת קולומביאנית הגיעה לישראל כדי לקבל הדרכה לפינוי מוקשים מהרשות לפינוי מוקשים.
בספטמבר 2017 יצא ראש ממשלת ישראל נתניהו לביקור באמריקה הדרומית ונפגש עם נשיא קולומביה חואן מנואל סנטוס.
ביוני 2019 אושר הסכם סחר חופשי שנחתם בין שתי המדינות.
חיים לבקוב

נעוריו

לבקוב נולד במושבה בית-גן (כיום בתחומי יבנאל) למשפחה שעלתה מאוקראינה ב-1910. מגיל צעיר עסק בעבודות חקלאות ושמירה, חלקן יחד עם ערבים מקומיים, בדואים, דרוזים וצ'רקסים. כך למד את השפה הערבית מגיל צעיר, וכן את התרבות הפולקלור וסיפורי העם של הערבים בני הגליל.
כמו כן התעניין לבקוב הנער בכלי נשק שונים ולפי עדותו למד להשתמש בכל כלי נשק שהיה זמין באותה תקופה בגליל. ב-1929 כבר השתתף בפעילות שמירה מגויסת כחלק מהתמודדות היישוב במאורעות תרפ"ט. בשנת 1936 היה נוטר במשטרת היישובים העבריים וב-1938 הצטרף לפלוגות הלילה המיוחדות של אורד צ'ארלס וינגייט בדרגת סרג'נט. עם פירוק הפלוגות היה למפקד כוחות חי"ש בגליל התחתון.
ב-1937 נישא לתמימה, ולזוג נולדו שלושה ילדים.

במחלקה הסורית של הפלמ"ח

בשנת 1941 גויס לפלמ"ח עבור "המחלקה הסורית" (מ-1943 נקראה המחלקה הערבית). המחלקה הסורית הוקמה כשיתוף פעולה בין המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית לבין מנהלת המבצעים המיוחדים (SOE) של שלטון המנדט הבריטי במטרה לבצע פעולות מודיעין צבאי וחבלה בשטחי סוריה, שהייתה תחת שלטון צרפת של וישי. לבקוב הוחדר לסוריה מוסווה כערבי במאי 1941 יחד עם ישראל בן יהודה ("עבדו"), יוסף קוסטיקה וירוחם כהן ופיקד על פעולות חבלה במתקנים צרפתיים בסוריה והשתתף בפעולות העפלה לארץ ישראל ובאיסוף מודיעין. לבקוב סיפר לימים כי הצליח להופיע בצורה כה משכנעת כערבי, שאפילו יגאל אלון, ידידו מנוער, לא הכיר אותו.
יגאל חסקין טוען בספרו שבמסגרת פעילותו בפלמ"ח, לבקוב, רצח נער ערבי כדי להוכיח את גבריותו, ובמקרה אחר רצח שבוי.

צה"ל

בדצמבר 1947 היה חבר בצוות ההקמה של חטיבת גולני מטעם ההגנה והוצב כמ"פ בגדוד 12 ("ברק").
ערב מלחמת השחרור עמד לבקוב בקשר עם נכבדי הכפר הצ'רקסי כפר כמא ושכנע אותם להצטרף לצה"ל, כאשר הוא הפך למפקדם. במאי 1948, לאחר שכוח דרוזי נלחם נגד ההגנה בקרב רמת יוחנן, נכנס לבקוב למשא ומתן עם הדרוזים באזור חיפה ושכנע אותם להתגייס לצד המדינה הציונית. כך הקים את יחידת המיעוטים שהתרחבה וכללה גם בדואים מעמק יזרעאל ומהנגב ודרוזים מהגליל, יחידה שהתפתחה לאחר מכן לגדוד חרב. היחידה הוצבה במספר נקודות בנגב: בפארן, בירוחם, ולעיתים בערבה. לבקוב שימש כמפקדה עד 1954.
ב-1955 הציע ליגאל אלון להקים יחידת גששים, כדי שאלה יגלו הסתננויות דרך הגבול. הוא הציע להשתמש ביכולותיו של ידידו עמוס ירקוני, ששמו באותה העת היה עבד אל-מג'יד ח'אדר, מהשבט הבדואי ערב-מזאריב, שהיה סייר וגשש. לאחר קבלת הסכמה מהפיקוד הקימו השניים את יחידות הגישוש בצה"ל וירקוני מונה למפקדם.

תפקידים אזרחיים

לאחר שחרורו ב-1957 עבד כקצין הביטחון של חברת קצא"א ושירת בתפקידי מודיעין מיוחדים. בין השנים 1966–1972 יצר קשרים עם מנהיג הכורדים בצפון עיראק, מוסטפא ברזאני, בכוונה לייסד ברית בין כוחות לא-ערביים במזרח התיכון. ב-1982 גויס שוב לצה"ל על מנת לשמש כקצין קישור לדרוזים בלבנון בתקופת מבצע שלום הגליל, תפקיד ממנו השתחרר ב-1986 כחייל הזקן ביותר בצה"ל. 
בשנות החמישים נדד עם משפחתו לבאר שבע, לאשקלון ולחולון בהן סייעה אשתו תמימה בקליטת העלייה ההמונית. לבקוב הוכתר כיקיר העיר חולון ואזרח כבוד של כפר כמא.
גל פתוח

גל פתוח (או אולפן פתוח) הוא מצב שבו ערוץ רדיו או ערוץ טלוויזיה עובר לשידור חדשות לאורך זמן ממושך בעקבות אירוע חדשותי חשוב.
לרוב, במתכונת הגל הפתוח עורכי החדשות אינם יכולים לדעת מתי יסתיים אותו השידור ולכן נוצרים מצבים שבהם אולפנים פתוחים נמשכים שעות שלמות ואף ימים.

גל פתוח בישראל

בישראל מקרים רבים בהם ערוצי הברודקאסט משדרים חדשות במתכונת גל פתוח. בין היתר בגלל המצב הביטחוני השורר באזור. רוב שידורי הגל הפתוח בישראל היו בגלל אירועים ביטחוניים כגון פיגועי התאבדות, פיגועי ירי, מלחמות, ופעמיים גם בגלל הסכמי שלום עם מצרים וירדן.
שקל (מוזיקאי)

ביוגרפיה

דוידי נולד בחולון, בן בכור למשפחה ממוצא פרסי.
כנער התעניין בהיפ הופ ומגיל צעיר (14) יצר ביטים. דוידי למד בחטיבת הביניים קוגל, ובאותו הזמן הקים עם חבר הרכב ראפ. הוא בחר את השם "שקל" כשם במה, כהתייחסות לאהבת הכסף הסטריאוטיפית שמיוחסת לראפרים ולפרסים. לתקופה מסוימת התעניין גם במטאל, והקים להקה בסגנון זה. במהלך שירותו הצבאי גילה את סוגת הדאבסטפ והפיק מסיבות בסגנון זה. בנובמבר 2011 הוציא EP בשם "Rise of the Persian Prince" (עלייתו של הנסיך הפרסי) ובו שלושה קטעים, ובנובמבר 2012 הוציא EP בשם "Dogs" בסגנון דאבסטפ.

קריירה

דוידי עבד לראשונה כמפיק מוזיקלי עם ההרכב "פרודוקס" שבו היו חברים רביד "נצ'י נצ'" פלוטניק, שמואל "אריסטו" יוסף ושמשון "צ'יצ'ו" אדמה. לאחר פירוק ההרכב ב-2010, המשיך ללוות את נצ'י נצ' והפיק את שני אלבומי הסולו הראשונים שלו, "צדיק אחד בסדום" ו"בור ועם הארץ", ומספר שירים באלבומו השלישי, "ברוכים הבאים לפתח תקווה". שקל מלווה את פלוטניק ברבות מהופעותיו עד היום.
באוגוסט 2014 פגש דוידי במושיק בן זוהר, המפיק של הרכב קפה שחור חזק ובעדי אפל, מפיק ודיג'יי, ומאז הם מובילים הרכב בשם "פיוצ'ר גאנג". ההרכב הצליח מאוד בהופעותיו, ואף חימם את ויז קאליפה.
בדצמבר 2016 הוציא אלבום בשם "רדיו ג'ונאם", שאת שיריו הקליט באוגוסט 2015. המילה "רדיו" בשם האלבום מגיעה, לדברי דוידי, מכך שרדיו כולל תחנות שונות, ובאלבום מגוון רחב של סגנונות: מהפרסי האותנטי עד לראפ של נצ'י נצ'. לדברי דוידי, משמעות המילה "ג'ונאם" היא "נשמה" בפרסית, וכך כונה על ידי חבריו בעבר. בשירים ניתן למצוא קטעי מעבר המדמים קטעי מעבר ברדיו.
ביולי 2019 הוציא אלבום בשם "ילד פרפר" שנכתב בעקבות טיול ארוך שעשה דוידי. 
דוידי עבד גם עם טונה, לוקץ', פלד, ואמני היפ הופ נוספים. על עבודתו כתב אילן פתחיה שהוא "המפיק הישראלי מהמשובחים שיצא לי לשמוע".
במשך תקופה קצרה בשנת 2018, יצר דוידי סרטוני "Vlog" ופרסמם בערוץ יוטיוב בשם "BFF". הסרטונים עדיין זמינים לצפייה ביוטיוב.

חיים אישיים

דוידי מתגורר בתל אביב. בעבר היה בזוגיות עם המוזיקאית אביגיל קובארי, שגם מתארחת באלבומו. מערכת יחסים משמעותית נוספת הייתה לו עם ניקולה, איטלקיה שבעקבותיה התגורר תקופה במילאנו. אלבומו ״רדיו ג'ונאם״ כולל מספר שירים שנכתבו בעקבות פרידתם.
בית הדואר המרכזי (יפו)

היסטוריה

בית הדואר החל להבנות בשנת 1929 ובנייתו הושלמה בשנת 1931, בימי המנדט הבריטי. אדריכל המבנה היה אוסטן סיינט בארב הריסון במסגרת עבודתו במחלקת העבודות הציבוריות של המנדט בארץ ישראל. בניין דואר נוסף שתוכנן על ידי האדריכל הריסון ושנבנה באותן השנים הוא בית הדואר המרכזי ברחוב יפו 23 בירושלים.
בנוסף שימש האדריכל יצחק רפופורט בתור אדריכל אחראי על הקמת בית הדואר של יפו.
עד לתקופת מלחמת העולם הראשונה הדואר לארץ ישראל נשלח דרך איסטנבול, לא היו טלפונים ציבוריים והשירות לא היה אמין. לאחר כיבוש הארץ בידי הבריטים נדרש המנהל הצבאי הבריטי לספק שירותי דואר הולמים לאוכלוסייה האזרחית. המשימה הוטלה על משרדי הדואר הצבאי, ובשנת 1917, כשבוע לאחר כיבושה של ירושלים, החל לפעול בה הדואר הצבאי.
בשנת 1920 החליטה ממשלת בריטניה להעביר את ארץ ישראל לשלטון מנדטורי אזרחי וכל שירותי הדואר הועברו לידי הממשל האזרחי. בעיני הבריטים תקשורת הולמת היא תנאי מקדים לפיתוח מסחר וייצור ולכן הרחבת שירותי הדואר, הטלגרף והטלפון היו בידי המונופול הממשלתי. מבחינת הבריטים היה לארץ ישראל יתרון גאוגרפי בגלל מיקומה במפגש שלוש יבשות וככזו השוכנת על הנתיב האווירי בין בריטניה להודו והימצאותה במזרח התיכון בין מצרים, סוריה ועיראק.
בבניין זה הייתה מרכזת הטלפונים האוטומטית הראשונה של העיר יפו שפעלה בטכנולוגיה שפיתח אלמון סטראוג'ר, וגם מרכזת טלגרף. בשנות ה-60 של המאה ה-20, לאחר העברת מרכזת הטלפונים למבנה המרכזת הספרתית החדשה בשכונת גבעת הרצל, נשארה בבניין זה רק מרכזת הטלקס שפעלה עד סוף שנות ה-80 כשהופעלה מרכזת הטלקס הספרתית החדשה של חברת בזק במרכז העיר.
המבנה שופץ בשנת 2000 במקביל לתוכניותיה של עיריית תל אביב יפו לשיקום שדרות ירושלים.
ישראל שטרן

ישראל שטרן (יידיש: ישראל שטערן; 1894 אוסטרולנקה - 1942 טרבלינקה) - היה משורר יידי ומבקר ספרות.

ביוגרפיה

מתוך זיכרונותיו עולה כי נולד בחג השבועות של שנת 1894, כך שאת תאריך הלידה המדויק שלו הוא לא ידע. הוא נולד למשפחה דלת אמצעים, אביו היה מלמד, הוא נפטר כשישראל היה עוד קטן. אמו נאלצה לגדל אותו ואת שני אחיו הקטנים לבד. הוא למד בחדר ויותר מאוחר למד בישיבות של לומז'ה וסלובודקה. 
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה היה שטרן בווינה שהייתה בירת האימפריה האוסטרו-הונגרית, הוא נאסר כאזרח מדינת אויב (האימפריה הרוסית). עם סוף המלחמה הוא הגיע לוורשה והשתקע שם והחל לפרסם שירה. את השיר הראשון שלו פרסם ביומון דאָס פאָלק (העם, ורשה, 1919). יותר מאוחר פרסם את שיריו בעיתונים, כגון דאָס נייע וואָרט (המילה החדשה) וצוקונפט (עתיד, ניו יורק), קובצי שירה פון פוילן (מפולין, 1920), רינגען (טבעות), אונזער האָפענונג (תקוותנו).
הוא התפרסם ברבים לאחר פרסום פואמה בהמשכים בשם שפיטאָל לידער (שירי בית חולים)/פרילינג אין שפיטאָל (אביב בבית חולים) שהתפרסם לראשונה בווארשאווער אלמאנאך.
חוץ משירה פרסם שטרן גם בשם בדוי ביקורות ספרותיות בעיתונים כגון, היינט, דער מאמענט ואחרים.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ניסה שטרן להימלט לשטח ברית המועצות, אך ללא הצלחה ונאלץ לחזור לוורשה. הוא המשיך ליצור גם כשהיה בגטו ורשה, אך רוב חיבוריו מתקופה זו אבדו. ב-1942 הוא גורש למחנה ההשמדה טרבלינקה ושם נרצח באותה שנה.
הברנוער

פעילות

הברנוער מספק מקום מפגש ותמיכה עבור מגוון בני נוער, בדרך לגיבוש זהותם האישית באמצעות סביבה תומכת והכוונה בבעיותיהם הייחודיות. בנוסף, נותן הברנוער סיוע ראשוני לנוער מנותק ולנוער רחוב, והפניה לאנשי מקצוע המספקים סיוע לבני נוער השרויים במצוקה כלכלית. במקביל עובד הברנוער בצמוד לשירות הפסיכו-סוציאלי של אגודת הלהט"ב.
פעילות הברנוער, הנערכת בכל מוצאי שבת, מונחית על ידי מתנדבים בוגרים העוברים הכשרה מיוחדת הכוללת מיונים קפדנים, כאשר גיל ההדרכה בברנוער עומד על 23 ומעלה.
למפגשי הברנוער אופי מסיבתי וכוללים משחקי חברה, בר מזון ומשקאות קלים מוזלים וחצר ישיבה, ומספקים לנוער להט"בי ולכאלה המתלבטים לגבי זהותם מקום למפגש בלתי אמצעי, שבו הוא יכול להתבטא בחופשיות, להכיר ולחלוק חוויות עם חברים וחברות הנמצאים בסיטואציה דומה. בנוסף המתנדבים משמשים גם כאוזן קשבת לבני הנוער הפוקדים את המקום.

ברנוער תל אביב

הברנוער הוקם בשנת 2005 על ידי שאול גנון והיה הראשון להציע לנוער להט"בי מקומות מפגש חברתיים בסביבה בטוחה. הוא פועל בבית האגודה במרכז תל אביב ומשרת בני נוער בגילאים 13–19 מכל רחבי גוש דן ואף מיישובים מרוחקים יותר. מנהל הברנוער בתל אביב משנת 2011 הוא שרון רם.
הרצח בברנוער היה פיגוע ירי שהתרחש במוצאי שבת, 1 באוגוסט 2009. בפיגוע נרצחו ניר כץ (26), מדריך בברנוער, וליז טרובישי (16), אורחת במקום. כמו כן נפצעו תשעה בני נוער שנכחו במקום, חלקם קשה. 
ב-2017 הוחלט על העברת הבר נוער בתל אביב לידי ארגון איגי (ארגון נוער גאה) ופועל תחת חסותם.

ברנוער באר שבע

ברנוער באר שבע נפתח ערב חודש הגאווה - יולי 2010 - ביוזמה של פעילים מקומיים בסניף האגודה בעיר. הוא דומה באופיו לזה שבתל אביב, ומשרת את הנוער מבאר שבע ויישובי הנגב.

מקורות מימון

פעילות הברנוער ממומנת בחלקה על ידי אגודת הלהט"ב וברובה על ידי תרומות והוא אינו מקבל מימון ממשלתי. בעקבות קשיים כלכליים נסגר הסניף התל אביבי למספר שבועות במהלך שנת 2011. הפעילות חודשה לאחר מספר שבועות לאחר מסע גיוס כספים נרחב. כל חברי הברנוער מבצעים את פעילותם בהתנדבות.
לואיס שטיגליץ

ביוגרפיה

שטיגליץ גדל בהרטפורד קונטיקט.

1957

בתחרות שנערכה בדייטון, אוהיו ב-22 ביוני 1957 קבע שטיגליץ בריצת 3000 מטר מכשולים שיא אישי של 9.24.6 דקות. באליפות ארצות הברית שנערכה באותה שנה הוא זכה במדליית ארד בריצת 3000 מטר מכשולים בתוצאה של 10.05.6 דקות.

אלוף המכביה

בתחרויות האתלטיקה של המכביה החמישית שנערכו בסוף ספטמבר הוא זכה ב-3 מדליות, אחת מכל סוג. מדליית זהב, בריצת 5000 מטר בתוצאה של 15:30 דקות, לפני רמון רוזמן מבריטניה (16:15.4 דקות) וס. הרולד מארצות הברית (16:28.6 דקות). מדליית כסף, בריצת 800 מטר בתוצאה של 1:55.2 דקות, אחרי ג'ורג' טראוב מדרום אפריקה (1:53.8 דקות) ולפני דוד ריסבורד מארצות הברית (1:55.2 דקות) ומדליית ארד בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:01.8 דקות, אחרי ג'ורג' טראוב (4:00.5 דקות) ואייק מצא מארצות הברית (4:01.1 דקות).

1959

באליפות ארצות הברית באתלטיקה שנערכה בשנת 1959 זכה שטיגליץ במדליית כסף בריצת 5000 מטר בתוצאה של 14.48.8 דקות, אחרי ביל דלינג'ר (14.47.6 דקות). בתחרות שנערכה בהלסינקי, פינלנד ב-29 ביוני אותה שנה הוא קבע בריצת 5000 מטר שיא אישי של 14.11.0 דקות.

1960

בתחרות שנערכה בוולנאט, קליפורניה ב-22 באפריל 1960 קבע שטיגליץ בריצת 10000 מטר שיא ארצות הברית של 30.19.2 דקות. באליפות ארצות הברית באתלטיקה שנערכה באותה שנה הוא סיים במקום שביעי בריצת 5000 מטר בתוצאה של 14.47.4 דקות.

1961

בתחרויות האתלטיקה של המכביה השישית שנערכו בשנת 1961 זכה שטיגליץ בשתי מדליות זהב, בריצת 1500 מטר בשיא מכביה של 3:55.0 דקות, לפני ריי רוזמן מבריטניה (3:57.5 דקות) ורוברט מאק מארצות הברית (3:58.6 דקות) ובריצת 5000 מטר בשיא מכביה נוסף של 14:44.8 דקות, לפני רוברט מאק (15:14.6 דקות) וריי רוזמן (15:20.2 דקות).

חייו האישיים

שטיגליץ הוא רופא אופתלמולוג בקונקורד, ניו המפשייר.
אנוכי הסמור

אנוכי הסמור (באנגלית: I Am Weasel) היא סדרת טלוויזיה קומית אמריקאית בהנפשה קלאסית. הסדרה נוצרה על ידי דוד פיסס, הופקה על ידי חברת האנה-ברברה באולפני ההנפשה של קרטון נטוורק. לסדרה היו 5 עונות אשר כללו בהן 79 פרקים.
"אנוכי הסמור" עלתה לשידור ב-1997 בערוץ הטלוויזיה Cartoon Network. תחילה הייתה הסדרה פינה בסדרת טלוויזיה אחרת, "פרה ותרנגול", אם כי לאחר שהפינה צברה פופולריות רבה היא הפכה לסדרת עצמאית, זאת ב-1999. לאור הצלחתה, יצא קומיקס אשר מבוסס על הסדרה.
את הסמור דיבב מייקל דורן, ואת הבבון דיבב צ'רלי אדלר.

תקציר העלילה

הסדרה מתארת את עלילותיה של הסמור החכם, המוכשר, המפורסם והנערץ I.M. Weasel והבבון המכוער והמטופש I.R. Baboon, אשר מקנא בהצלחתו של הסמור ומנסה להיות טוב יותר ממנו בכל.
אפולו 12

המשימה

במהלך השיגור פגעו במשגר שני ברקים בעת שחלף באטמוספירה העליונה. פגיעות אלה שיבשו את פעולת המחשבים ואת קריאת הטלמטריה על הקרקע למשך מספר דקות. בהברקה של רגע, פקד בקר הטיסה (ג'ון ארון) על הצוות "Try SCE to aux", בהתייחסו למתג נידח בקונסולת השליטה של החללית, פעולה שתיקנה את הבעיה והצילה את המשימה מביטול.
במשימה זו תורגלה נחיתה מדויקת במטרה (בניגוד לאפולו 11, שנחתה במרחק כ-3 או כ-6.5 קילומטרים ממטרתה), בעזרת מכ"ם ומערכת המחשב, עם התערבות ידנית מינימלית של הטייס פיט קונראד. תא הנחיתה אינטרפיד נחת במרחק 183 מטרים ממטרתו המיועדת.
במהלך שתי הליכות ירח, שנמשכו כמעט ארבע שעות כל אחת, אסף הצוות דוגמאות מקרקע הירח (בסך הכל 34 קילוגרם), וחלקים מהחללית הבלתי מאוישת סרוויור 3, שנחתה על הירח באפריל 1967. כמו כן, הושארה על הירח ערכת ניסויים. בין היתר, הכילה הערכה סיסמוגרף, שאף הקליט את הרעידות בפני הירח שיצרה המראתם של האסטרונאוטים מפני השטח בתום המשימה, עד שעה לאחר שעזבו. הם לכדו חלקיקים של רוח השמש ברדיד אלומיניום שהחזירו עמם. בנוסף, הם צילמו את פני הירח ואת עצמם במצלמת 70 מ״מ ומצלמה סטראוסקופית.
משימה זו הייתה הראשונה בה נכללה מצלמת טלוויזיה צבעונית, שצילמה את האסטרונאוטים על הירח. לרוע המזל, בין כיוון את המצלמה לעבר השתקפות של השמש מעל רכב הנחיתה, ושרף את המצלמה. עקב זאת, התקשורת איבדה עניין במשימה תוך זמן קצר יחסית.
המשימה הקודמת, אפולו 11, הייתה היסטורית. עיני כל העולם היו נשואות אליה, מיליונים צפו בה בשידור חי, והן האסטרונאוטים והן צוות הקרקע בחרו את מילותיהם בקפידה. לעומת זאת, במשימה זאת, שהייתה כבר הנחיתה השנייה על הירח, הרשו לעצמם האסטרונאוטים להשתעשע מעט יותר. פיט קונראד, שלא היה גבוה במיוחד, קרא "וופיי" כאשר קפץ מן השלב האחרון בסולם אל קרקע הירח. "בן אדם, זה אולי היה [צעד] קטן לניל, אבל [צעד] ארוך עבורי", הוסיף, בהתייחסו לאימרתו המפורסמת של ניל ארמסטרונג, כאשר הניח את רגלו על הירח.
במשימה זו השתמשו לראשונה במחולל חשמל, המבוסס על דעיכת פלוטוניום. המחולל סיפק 75 וואט, ואיפשר למכשירים המדעיים לפעול ללא הפסקה ולשדר נתונים אל כדור הארץ. בתחילה, תיבת הפלוטוניום סירבה לצאת מתא האחסון שלה, על מנת שיניחו אותה במחולל ונדרשו מכות פטיש על מנת להוציאה.
לאחר 32 שעות וחצי על פני הירח, המריאו קונראד ובין ונפגשו במסלול סביב הירח עם גורדון. לאחר יומיים, במהלכם צילמו את פני הירח, יצאו אל כדור הארץ. בשובם, אספה אותם מן הים נושאת המטוסים USS Hornet.