google/wiki40b huggingface dataset:
ברנרד ביילין

ברנרד ביילין (באנגלית: Bernard Bailyn, נולד ב-9 בספטמבר 1922) הוא היסטוריון יהודי אמריקאי, המתמחה בהיסטוריה של ארצות הברית בתקופה הקולוניאלית ובתקופה המהפכנית. מאז 1953 הוא נמנה עם סגל אוניברסיטת הרווארד.
זוכה פרס פוליצר להיסטוריה, פעמיים, בשנים 1968 ו-1987. 
בשנת 1963 נבחר כחבר האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים וב-1998 הוזמן בידי הקרן הלאומית למדעי הרוח לשאת את הרצאת ג'פרסון. ב-2010 הוענקה לו המדליה הלאומית למדעי הרוח.
במחקריו עסק ביילין במגוון תחומים, אולם את עיקר פרסומו קנה בזכות תרומתו ללימוד הרפובליקניזם בארצות הברית ופיתוח היסטוריה אטלנטית.

קורות חיים

ביילין הוא יליד הרטפורד, קונטיקט, ואת תואר הבוגר שלו השלים בויליאמס קולג' (Williams College) ב-1945. בשנת 1953 הוענק לביילין תואר דוקטור מטעם אוניברסיטת הרווארד והוא השתלם בסגל המחלקה להיסטוריה במוסד. בשנת 1961 התמנה לפרופסור בכיר ובשנת 1993 הוענקה לו דרגת פרופסור אמריטוס.
בעשורים הראשונים לפעילותו המחקרית התמקד ביילין בהיסטוריה פוליטית ואינטלקטואלית, ובעיקר בזו של המהפכה האמריקאית. בשנות ה-80 של המאה ה-20 פנה ביילין להיסטוריה חברתית ועסק בסוגיות דמוגרפיות ותרבותיות הקשורות בהיסטוריה קולוניאלית של ארצות הברית. בו בזמן תרם ביילין תרומה חשובה להתפתחותו של תחום הלימודים העוסק בהיסטוריה אטלנטית, בעיקר באמצעות הסמינר השנתי על "ההיסטוריה של העולם האטלנטי" המתקיים כל שנה תחת הנחייתו. 
מלבד היותו סופר פורה ועטור פרסים ומעמודי התווך של ההיסטוריה האמריקאית מאז המחצית השנייה של המאה ה-20, העמיד ביילין עשרות תלמידים שהשתלבו גם הם בעשייה האקדמית.
מזכיר ההגנה (בריטניה)

המשרה

הגלגול הראשון של המשרה נוצר לראשונה כאשר מונה שר במשרד המלחמה. התפקיד נוצר לראשונה בממשלתו של ראש ממשלת בריטניה סטנלי בולדווין בתגובה לביקורת כי הכוחות המזוינים של בריטניה היו "understrength" בהשוואה לאלו של צבא גרמניה הנאצית. 
כאשר מלחמת העולם השנייה פרצה נבע הצורך לאחד את משרד ההגנה, האדמירליות ומשרד האוויר למשרד ממשלתי אחד על מנת למנוע חוסר תפקוד.
דניאל צידון

דניאל (דני) צידון (נולד ב-1955) הוא פרופסור חבר לכלכלה.

ביוגרפיה

צידון נולד בתל אביב-יפו ב-1955 לראיסה ויואש צידון. השלים תואר ראשון בכלכלה באוניברסיטה העברית ב-1983 ודוקטורט באוניברסיטת קולומביה ב-1987. בשנים 1987–1995 נמנה עם סגל האוניברסיטה העברית. החל מ-1995 הוא נמנה עם סגל אוניברסיטת תל אביב.
תחומי המחקר שלו הם מקרו-כלכלה וצמיחה כלכלית. 
שימש עמית מחקר במרכז למחקר מדיניות כלכלית (CEPR) וכעורך ב-European Economic Review, 
Journal of Economic Growth. 
בשנים 1994–2000 היה דירקטור בפסגות בית השקעות ובאופק. בשנים 2000–2003 שימש מנכ"ל ויו"ר מועצת המנהלים של המטה להסדר הקיבוצים.
צידון הצטרף לבנק לאומי ב-2005 כראש מערך האסטרטגיה והפיתוח העסקי הבינלאומי. ב-2006 מונה גם לראש המערך הבינלאומי, וב-2013 מונה למשנה למנכ"לית בנק לאומי, רקפת רוסק עמינח. הוא שימש גם כיו"ר זרוע ההשקעות הריאליות בבנקאות להשקעות לאומי-פרטנרס, כיו"ר החברה הבת לאומי טק, וכאחראי על פעילות הבנקאות הפרטית. 
באפריל 2016 הודיע על פרישתו בשל חוק תגמול לנושאי משרה בתאגידים פיננסיים, לפיו הוגבל שכר הבכירים ל-2.5 מיליון ש״ח בשנה, למעט אישורים מיוחדים. 
אחיו של צידון הם המדענית ארנה ברי ועורך הדין רם צידון.
יהודה אדלר

רפואה ומחקר

יהודה אדלר גדל בתל אביב, להורים ניצולי שואה. התגייס לצבא ושירת כחובש קרבי ביחידה מיוחדת לסילוק פצצות של חיל האוויר. את לימודי הרפואה סיים בהצטיינות באוניברסיטה העברית בירושלים. התמחה ברפואה פנימית במרכז הרפואי ע"ש חיים שיבא - תל השומר, בקרדיולוגיה במרכז הרפואי רבין ובמנהל רפואי בבית החולים שיבא תל השומר. לאחר התמחותו בקרדיולוגיה יזם אדלר את המרכז לשיקום הלב לחולי אי ספיקת לב בבית החולים שיבא תל השומר.
אדלר פרסם למעלה מ-200 מאמרים מדעיים בכתבי עת רפואיים המובילים בעולם. בשנת 2005 מונה כחבר בכוח המוביל באירופה למחלות שריר הלב וקרום הלב.
בשנת 2014 מונה ליו"ר האיגוד הקרדיולוגי האירופאי (ESC) לכתיבת ההתוויות למחלות קרום הלב שהתפרסמו בשנת 2015.
בשנת 2016 מונה ליו"ר האירופאי למחלות שריר וקרום הלב מטעם האיגוד הקרדיולוגי האירופאי (ESC). פרסם מאמרים רבים בעיתונות בנושאים שונים.
באוגוסט 2017 התפרסם בעיתון "הארץ" כי התקבלה תלונה על אדלר ולפיה הטריד מינית בשעה שהיה מנהל בית החולים משגב לדך, אולם התלונה לא נבדקה מאחר שהמתלוננת לא העידה עדות ישירה. עוד התפרסם בעיתון הארץ כי ארבע רופאות העידו בנציבות שירות המדינה על הטרדות מילוליות בעלות אופי מיני בזמן שהיו מתמחות או סטאז'ריות בבית חולים תל השומר. בעקבות זאת, ולאחר פניה של ארגון המתמחים מרש"ם, בינואר 2018 הודיע מנהל בית החולים, פרופ' יצחק קרייס, על השעייתו של אדלר מכל תפקידיו הניהוליים בבית החולים. בעקבות ההשעיה אדלר הסיר את מועמדותו למשרת ניהול בית החולים וולפסון. כעבור שבוע, הנציבות ניקתה את פרופסור אדלר מכל חשד והוא חזר לתפקידיו.]
החל שנת 2018 יהודה אדלר שימש כיועץ רפואי לחברת הסיגריות ג'ול (Juul). בין היתר טוען אדלר שניקוטין איננו מקור הבעיה בסיגריות אלא רק שריפת הטבק. בדיון בוועדת העבודה, הרווחה ובריאות בכנסת בנובמבר 2018, התנהל ויכוח בין אדלר לחושב ראש ועדת הבריאות של הכנסת אלי אלאלוף ואף הוגשה נגדו תלונה לוועדת האתיקה של משרד הבריאות , במהלך דיון בוועדה, בה הוחלט על הגבלת כמות הניקוטין בסיגריות אלקטרוניות.

חיים אישיים

פרופ' יהודה אדלר נשוי ואב לשלושה. מתגורר בעיר רעננה.
ג'ארד דיימונד

קורות חיים

דיימונד נולד בבוסטון למשפחה יהודית שמוצאה מפולין. למד בבית הספר רוקסברי (Roxbury Latin School), ולאחר מכן סיים לימודי תואר ראשון בקולג' הרווארד היוקרתי שבאוניברסיטת הרווארד ב-1958, וקיבל תואר דוקטור בפיזיולוגיה וביופיזיקה של הממברנה מאוניברסיטת קיימברידג' ב-1961. ב-1962 צורף דיימונד כעמית זוטר (Junior Fellow) ל"חברת העמיתים של הרווארד" (Harvard Society of Fellows), ארגון יוקרתי שהחברות בו היא לכל החיים, כשכל שנה בוחרים עשרה מצטיינים על מנת לצרפם לארגון. בשנים 1962–1966 שהה דיימונד באוניברסיטת הרווארד. ב-1966 התמנה כפרופסור לפיזיולוגיה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
עוד בשנות ה-20 שלו, פיתח קריירה נוספת, מקבילה, באקולוגיה ואבולוציה של העופות של גינאה החדשה, ורכש ניסיון עשיר בעבודת שדה. הוא ערך 17 מסעות לגינאה החדשה ולאיים הסמוכים, על מנת לחקור את האקולוגיה והתפתחות הציפורים. בין היתר, גילה מחדש ציפור שחשבו כי נכחדה (Amblyornis flavifrons). כפעיל בשמירת הטבע תכנן תוכנית מקיפה, שיושמה ברובה, למערכת פארקים לאומיים בחלק האינדונזי של גינאה החדשה. כמו כן ערך מסעות מחקר בשירות ממשלת אינדונזיה והקרן העולמית לשימור חיות הבר.
בשנות החמישים לחייו, פיתח דיימונד בהדרגה קריירה שלישית בהיסטוריה של הסביבה, והחל ללמד כפרופסור לגאוגרפיה ומדעי בריאות הסביבה, משרתו כיום.
דיימונד ידוע בעיקר כמחברן של יצירות מדע פופולרי המשלבות אנתרופולוגיה, ביולוגיה והיסטוריה. הוא זכה בפרס פוליצר בשנת 1998 עבור ספרו רובים, חיידקים ופלדה, שבו העלה השערה שגורמים גאוגרפיים וסיבות הקשורות לסביבה היו הגורם המכריע בהתפשטות ההגמוניה המערבית בעולם.
דיימונד הוא חבר החברה הפילוסופית האמריקאית (מ-1988), האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים והאקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית.
בספר שחיבר, "העולם עד אתמול", ביסס דיימונד את עמדתו לפי לסכסוכים לא-מדינתיים גורמים למספר קורבנות גבוה הרבה יותר מאשר סכסוכים מדינתיים, מכיוון שלרוב סכסוכים לא-מדינתיים נמשכים שנים ארוכות ומשפיעיםבאופן משמעותי יותר על האוכלוסייה האזרחית.
יהויקים שטיין

יהויקים שטיין הוא פסיכואנליטיקאי, פסיכיאטר ועמית מחקר במכון פרויד באוניברסיטה העברית בירושלים. כתב ספרים בנושא פסיכואנליזה וכן ספרי פרוזה.
משמש מורה ומדריך במכון הישראלי לפסיכואנליזה.
השיעור

השיעור (בצרפתית: La Leçon) הוא מחזה בעל מערכה אחת שנכתב על ידי אז'ן יונסקו. הוא הועלה לראשונה ב-1951 בהפקה שבוימה על ידי מרסל קובליר (ששיחק גם כן את הפרופסור). קלאודה מנסרד שיחקה את המשרתת ורוזטה זוצ'לי שיחקה את התלמידה בהפקה זו. מאז 1957 המחזה הפך להפקה קבועה בThéâtre de la Huchette שבפריז יחד עם המחזה הראשון של יונסקו, הזמרת הקרחת. המחזה נחשב ליצירה חשובה בתיאטרון האבסורד על ידי מבקרים רבים.

העלילה

המחזה מתרחש בביתו של פרופסור בצרפת. הפרופסור, איש מבוגר יחסית (בערך בן 50-60), מצפה לתלמידה חדשה (בת 18). המשרתת של הפרופסור, אישה מעט צעירה יותר מהפרופסור (בערך בת 40-50), דואגת לבריאותו של הפרופסור. ככל שהשיעור האבסורדי מתקדם, הפרופסור מתעצבן יותר ויותר על (מה שהוא רואה כ) בורותה של התלמידה, והתלמידה נהיית יותר שקטה וותרנית. אפילו בריאותה מתחיל להידרדר, ומה שמתחיל ככאב שיניים הופך לכאבים עזים בכל חלקי גופה. ברגע השיא של המחזה, התלמידה נדקרת ונרצחת על ידי המורה. המחזה מסתיים בכך שהמשרתת מכניסה תלמידה חדשה לביתו של הפרופסור, וכך המחזה מסתיים בדיוק היכן שהוא התחיל - תחילת השיעור.

על הבמה העברית

ב-1979 הועלה "השיעור", ביחד עם מחזה אחר של יונסקו "התמונה", בתיאטרון באר שבע. הבמאית הייתה עדה בן נחום, מעצבת התפאורה לידיה פינקוס-גני והוא הציג 25 פעמים.
בשנת 2010 הועלה המחזה בעיבוד מעט שונה בעברית בצוותא על ידי הבמאי יאיר שרמן. בעיבוד של שרמן, העלילה מתרחשת בחדר יהודי מסורתי והתלמידה הפכה לתלמיד. עיצוב ההצגה נשען במידה רבה על מסורת התיאטרון היפני, עם תנועה מעובדת לפרטיה, איפור ותפאורה מסוגננת. מעבר לעיצוב החיצוני, שרמן, בסיועה של דנה רייך, תרגם וערך את המחזה כאילו הוא מתרחש בחדר יהודי
באותה שנה הועלתה במרכז למוזיקה בירושלים  אופרה במערכה אחת מאת ישראל שרון המבוססת על המחזה, בבימויו של דורי אנגל, בביצועם של אנסמבל "קפריזמה" ובניצוחו של המלחין.
כנסיית וירי-גלילאי

כנסיית וִירִי גַלִילֵאי (בלטינית: Viri galilaei, "אנשי הגליל") היא כנסייה קטנה ומעון הקיץ של הפטריארך היווני-אורתודוקסי. הכנסייה שוכנת על פסגת הר הזיתים בירושלים, ממערב לבית החולים אל מקאסד.

סביבת הכנסייה

הכנסייה שוכנת בלב חורשה על פסגה בגובה 820 מטר מעל פני הים, באזור הקרוי בערבית כרם אל-ציאד - כרם הצייד. על פי הספר "קדמוניות נופי ארץ־ישראל", פסגה זו היא הר המשחה, אם כי מקובל כי הר המשחה שוכן דרומה משם. ממנה יורד מדרון תלול אל נחל קדרון בשם עקבת אל-סואן - "מעלה הצור".
הכנסייה נבנתה בשנת 1889 על בית קברות יהודי מתקופת בית שני ובחפירות שנערכו בעת הנחת יסודות הכנסייה נמצאו קברים בחלקם נמצאו ארונות קבורה שעליהם כתובות בעברית. כן נחשף בית תפילה מהתקופה הביזנטית, המציין, לפי המסורת הנוצרית, את המקום שבו בישר המלאך גבריאל למרים, אם ישו, על מותה הקרב. בין שרידי הכנסייה הקדומה נתגלו ריצפות פסיפס מהמאה ה-6 - התקופה הביזנטית. על אחת נכתב ביוונית: "ישו, זכור את שפחתך שושנה". בפסיפס אחר שנתגלה בסמוך נרשם ביוונית תרגום של פסוק מפרק קכ"א של ספר תהילים: "אדוני ישמור צאתך ובואך מעתה ועד עולם". האתר איננו פתוח למבקרים.

פעילות הכנסייה

ב-4 בינואר 1964 התקיימה בווירי גלילאי הפגישה ההיסטורית בין האפיפיור פאולוס השישי, בעת שביקר בארץ, ופטריארך קונסטנטינופול אתינגורס. פגישה זו סימלה את סופו של החרם ההדדי בין הנצרות המזרחית והמערבית, אשר נמשך 910 שנים, מאז הסכיזמה הגדולה ב-1054. ב-26 במאי 2014, בעת ביקורו של האפיפיור פרנציסקוס בישראל, התקיים במתחם וירי גלילאי מפגשו עם הפטריארך ברתולומאיוס מקונסטנטינופול, ואשר עמד בסימן יובל חמישים שנים למפגש האקומני הקודם.
הנס הארטונג

ביוגרפיה

הארטונג נולד בלייפציג שבגרמניה למשפחה שוחרת אמנות והושפע מאמנים כמו לוביס קורינת ואמיל נולדה, מציורים צרפתיים ומקוביזם. בהמשך למד באקדמיה לאמנות הן בדרזדן והן במינכן. ב-1931 נערכה התערוכה הראשונה שלו בדרזדן, אבל עם עליית הנאצים לשלטון נאלץ לנתק את קשריו עם מולדתו כיוון שהסגנון שהיה מזוהה אתו, הקוביזם, לא עלה בקנה אחד עם העקרונות של המשטר החדש. כשניסה לבקר בברלין שלוש שנים אחר-כך כמעט שנעצר על ידי המשטרה במקום, אך עלה בידו להימלט בעזרתו של חבר. הארטונג התיישב בצרפת, ואולם, שקע בחובות כלכליים ובדיכאון. 
ב-1939 הצטרף ללגיון הזרים הצרפתי. הגסטפו ניהל אחריו מעקב מתמיד והוא לבסוף נעצר על ידי המשטרה הצרפתית למשך שבעה חודשים. עם שחרורו הצטרף ללחימה ואיבד את רגלו בקרב ליד בלפור. ב-1945 הוענקה לו אזרחות צרפתית וכן עיטור צלב המלחמה. לאחר המלחמה עלתה קרנו כאמן והוא החל מציג בגלריות בפריז. ציוריו המופשטים וחסרי הדאגות השפיעו רבות על אמנים אמריקאים צעירים במהלך שנות ה-60. ציוריו ידועים בצבעם המורכב והאלומות הדרמטיות של משיכות מכחול כהה על רקע שטף האור. לאחרונה נודע כי ציוריו לא היו ספונטניים אלא הועתקו לאחר מחשבה ודיוק רב ממחברת הסקיצות שלו.
ב-1989 נפטר בעיירת הנופש אנטיב שבריביירה הצרפתית.
לונגרן

גאוגרפיה

הכפר לונגרן שוכן בגובה של 750 מטרים מעל פני הים בחלק הגבוה של קנטון אובוולדן, על חופו המזרחי של אגם לונגרן ולרגלי מעבר ההרים ברינינג. זהו הכפר הגבוה ביותר בעמק סרנרה והוא שוכן על אגן שפתוח רק כלפי צפון ומוקף משאר עבריו ברכסי סלעים ויערות תלולים.
מדרום-מערב לכפר משתרע מעבר ההרים ברינינג. בצדו הצפון-מערבי נקבע גבולו על ידי ההרים וילרהורן וגומה העליון ואגם לונגרן נמצא במלואו בשטחו של הכפר. ממזרח מגיע גבולו של הכפר להרים הוכשטולן וצ'ינגשטול ובתחומו כלול הר גריפפי וחלק מעמק מלכטל הקטן.
בנוסף לכפר לונגרן עצמו, נכללים בשטח השיפוט שלו גם היישובים קייזרשטול ובירגלן השוכנים על  הקצה הצפוני של האגם והיישוב אובזי השוכן על קצהו הצפון-מערבי של האגם. אובזי הוא החלק המוחזק בצורה הטובה ביותר בכפר ובו ניתן לראות בתים ישנים במבנה ובסגנון המקורי שלהם.
שטח הכפר הוא 46.51 קמ"ר, שמתוכם 6.48 קמ"ר הם שטחי ביצות ואחו, 19.2 קמ"ר הם שטחי מרעה, 15.97 קמ"ר הם שטחי יערות ו-2.91 קמ"ר הם שטחי בור.

היסטוריה

המסמך המשפטי הראשון המהווה הוכחה לקיומו של לונגרן הוא רישום מס של הדיוקסיה של הבישוף של קונסטנץ שבגרמניה משנת 1275. היישוב מוזכר בשם Lutigern וגם de Lungern.
ב-1861, עם השלמת סלילתו של הכביש העובר במעבר ההרים ברינינג, נעשתה הגישה לכפר קלה יותר. ב-1886 עברה כרכרת הדואר הראשונה במעבר ההרים.  וב-1888 הושלמה סלילתה של מסילת הרכבת מבריינץ לאלפנשטד (כיום חלק מאלפנך). ב-1887 גרמה הצפה של הנהר אייבך לנזק בכנסייה הישנה של הכפר. ב-1893 נבנתה כנסייה חדשה בסגנון נאו גותי.
בסוף המאה ה-18 הונמך מפלס האגם לאחר מאמצים ארוכי שנים כדי לשפר את תנאי המחיה בכפר. העבודות יצרו שטח אדמה חדש לצורכי חקלאות, בינוי ומנסרה. תוך 80 שנה אבד שטח זה לטובתו של סכר חדש. ב-1922 בנתה חברת CKW תחנת כוח הידרואלקטרית ליד האגם. ב-1942 חושמלה מסילת הרכבת העוברת במעבר ההרים ברינינג.

דמוגרפיה

כיום מונה אוכלוסיית הכפר כ-2,000 תושבים. נתון זה הוא די יציב, לכן קיימת עלייה בשיעור האוכלוסייה הבוגרת מתוך כלל האוכלוסייה. למעשה 17.5% מתושבי לונגרן הם בגיל הפנסיה, בהשוואה ל-12% בכלל הקנטון. במידה שהזדמנויות התעסוקה תשארנה מוגבלות, שיעור שזה צפוי לעלות אף יותר בעתיד.
בידה

בִּידֵה (בצרפתית: Bidet) הוא מתקן סניטרי דמוי כיור נמוך המשמש לרחצה והיגיינה של איברי המין ופי הטבעת.

אופן השימוש

על פי רוב משמש הבידה לרחצה של איברי המין החיצוניים וסביבתם. עם זאת, ניתן לרחוץ בבידה בנוחות גם איברי גוף אחרים, כמו למשל כפות הרגליים. אף שהבידה דומה במראהו לאסלה, הרי שיהיה נכון יותר להשוות אותו לכיור או לאמבטיה. לאנשים המוגבלים בתנועתם או שמנועים מסיבות פיזיות שונות מלהשתמש באמבטיה או במקלחת, משמש הבידה הדרך הנוחה ביותר לשמירה על ההיגיינה האישית.
יש הטועים מחוסר ידיעה לחשוב שהבידה הוא מַשתֵנה או אסלה. בבידה משתמשים בדרך כלל לאחר השימוש באסלה, ומקובל לשבת עליו כשהפנים לברז המים, אך ניתן לשבת גם בכיוון ההפוך.
המבנה המקובל לבידה כולל ברז שבעזרתו ניתן למלא את כיור הפורצלן במים חמים. הבידה מצויד, בדומה לכיור, בפתח ניקוז שאותו ניתן לאטום בפקק. ישנם דגמי בידה שבהם יש מתקן דמוי טוש שממנו ניתזים המים.
סוג אחר של בידה הוא מתקן מעורב של אסלה ובידה. זוהי למעשה אסלה שאליה מחובר דוש המשמש לניקוי איברי המין ופי הטבעת. בדגמים משוכללים יותר תיתכן גם בקרה חשמלית, חימום של משטח הישיבה ומתקן ייבוש באוויר חם.
השימוש בבידה נחשב להיגייני יותר מאשר השימוש בנייר טואלט, בזכות השימוש במים. הבידה יכול להיות שימושי במיוחד לקשישים או לאנשים עם מגבלות תנועה וגם לסובלים מטחורים.

תפוצה

הבידה נפוץ במיוחד בדרום מערב אירופה (במיוחד בצרפת, ביוון, באיטליה, בספרד, בפורטוגל ופינלנד), בטורקיה, בארצות ערב ובאמריקה הלטינית. בארגנטינה, למשל, מצוי בידה בכתשעים אחוזים ממשקי הבית. תפוצתו רחבה גם ביפן ובמדינות אסייתיות אחרות.
ביפן הוצגה בשנת 1980 ה"אסלה ללא נייר", שהיא שילוב של אסלה ושל בידה שאף מייבשת לאחר השימוש את פי הטבעת ואיברי המין.
תושבי מדינות שבהן הבידה אינו מקובל כלל, מופתעים להיתקל בו בנסיעותיהם ברחבי העולם, למשל בבתי מלון, ועל פי רוב אינם יודעים כיצד להשתמש בו. שיווק הבידה נתקל בקשיים הנובעים מאיסורי טאבו שונים בכל האמור בשיחה על היגיינה אישית. תושבי מדינות שבהן הבידה נפוץ בכל בית, מתקשים בדרך כלל להבין כיצד ניתן לשמור על היגיינה אישית ללא שימוש בבידה.

היסטוריה

הבידה הוא ככל הנראה המצאה של יצרני רהיטים צרפתים של סוף המאה השבע עשרה או תחילת המאה השמונה עשרה. אין תיעוד מסודר של הופעתו הראשונה או של שם הממציא. האזכור הראשון של בידה בספרות הוא משנת 1710.
עם התקדמות טכנולוגיית ההיגיינה בתקופה הוויקטוריאנית, עברו במפנה המאה העשרים הבידה וסיר הלילה מחדר השינה לחדר האמבטיה.
הורות הסכמית

הורות הסכמית היא הורות הנובעת מהסכם, בלא שלהורה על פי ההסכם ישנה כל זיקה ביולוגית, גנטית או פיזיולוגית, לילד. ההורות ההסכמית נוצרת כתוצאה מהסכם פרטי בין ההורה המשפטי להורה המיועד, בטרם יצירת העובר. ההורה על פי ההסכם יכול להיות בעל סמכות מקבילה או חליפו של ההורה המשפטי. להסכם ההורות עשויים להיות ארבעה גורמים שונים: תורם הזרע, תורמת הביצית, האם הפונדקאית וההורה המיועד.
יש הרואים גם בהורות על ילד בן הזוג שנוצר במהלך הזוגיות, "הורות הסכמית". לעומת זאת יש הרואים בכך הרחבה של "היסוד הגנטי". 
מרבית המדינות ובכללן ישראל, אינן מכירות באופן אוטומטי בהורות הסכמית.

המצב החוקי בישראל

בישראל טרם קיימת הסדרה חקיקתית מקיפה בנושא הורות הסכמית. השופטת לוין מתחה על כך ביקורת, וקראה לרשות המחוקקת להסדיר את הנושא בחקיקה ראשית, בהקדם.
הפסיקה העדכנית בישראל בסוגיית הורות הסכמית, עסקה במקרה בו פלונית - אישה רווקה שחלתה בניוון שרירים ולא יכלה להיכנס להיריון, ביקשה ממכר לתרום זרע ומאחייניתה ,צעירה בת 20, לשאת את ההיריון. הכל מתוך הסכמה מוקדמת שפלונית תהיה ההורה המשפטי היחיד. במהלך ההריון האחיינית בקשה להפיל את העובר, אך שוכנעה לחזור בה.
המדינה סירבה להכיר בתוקפה של ההורות ההסכמית ונמנעה מלרשום את פלונית כאם התינוק. ביהמ"ש למשפחה דחה את תביעתה של פלונית וכך גם בית המשפט המחוזי.  
באפריל 2015 קבע בית המשפט העליון בהרכב מורחב, בדעת הרוב אותה כתב השופט ניל הנדל, כי אין להכיר ב"הורות הסכמית" המבוססת רק על הסכמים והנעת שרשרת פעולות שהובילה להליך "יצירת" התינוק.
לעומת זאת, בית המשפט העליון הביע הסכמה עקרונית להכיר בהורות מתוקף קשר זוגיות בו ההורה המיועד נמצא, עובר להריון וללידה, עם בעל או בעלת הזיקה הגנטית ליילוד - כאשר לא ניתן להביא צאצא מחומר גנטי של שני בני הזוג. בערכאות הנמוכות מפרשית הסכמה זו כהכרה מסוימת ב"הורות הסכמית".
אריברט ריימן

חייו

ריימן, יליד ברלין, למד הלחנה, קונטרפונקט ופסנתר (אצל בלכר ופפינג, בין השאר) בבית הספר הגבוה למוזיקה של ברלין, ולאר מכן התקבל לעבודה כפסנתרן חזרות בדויטשה אופר ברלין. הופעותיו הראשונות כפסנתרן ומלווה היו בסוף שנות ה-60. בראשית שנות ה-70 היה לחבר באקדמיה לאמנויות בברלין. בשנים 1974 עד 1983 כיהן כפרופסור לשירים בני זמננו בהמבורג ומשנת 1983 עד 1998 בבית הספר הגבוה לאמנויות בברלין.
המוניטין של ריימן כמלחין גדלו במידה רבה הודות לכמה אופרות ספרותיות חשובות, ביניהן "המלך ליר", "הטירה" על פי קפקא ו"סונאטת רוחות" על פי סטרינדברג. מלבדן כתב מוזיקה קאמרית, יצירות תזמורתיות ושירים. הוא זוכה רבות בתוארי כבוד ועיטורים, ביניהם "צלב המצוינות הגרמני הגדול" עם כוכב ו"מסדר המצוינות של ברלין". 
יצירתו האחרונה עד כה, "קנטוס לקלרנית ותזמורת", שהקדיש לקלרניתן והמלחין ירג וידמן, הושמעה בביצוע בכורה ב-13 בינואר 2006 באולם השידורים הגדול של רדיו מערב גרמניה בקלן. המלחין, שהיה נוכח בקונצרט אומר, כי ההשראה ליצירה באה מחיבוריו לקלרנית של קלוד דביסי.
ברנוב (פודקרפאטי)

תולדות היישוב

ברנוב נזכרת לראשונה בשנת 1135 כיישוב מבוצר, ובשנת 1354 העניק לה קז'ימייז' השלישי, מלך פולין, זכויות עיר. כלכלת העיירה התבססה על סחר דרך נהר ויסלה, והיא שימשה כמקום קיט למשפחות אצולה מפולין.
בראשית המאה ה-17 היוותה העיירה מוקד לפעילות קלוויניסטים, ובאמצע המאה ה-17 נהרסה מפלישת השוודים, שהחריבו גם את המצודה בה. מ-1772 ועד 1918 נכללה העיירה במחוז גליציה של אוסטרו הונגריה.
במחצית השנייה של המאה ה-19 ירד מעמדה של העיירה, ובשנות ה-90 של המאה ה-19 היא נפגעה משתי שריפות גדולות. בשנת 1896 נלקח מהיישוב מעמדו העירוני, וזה הושב לו רק בשנת 1934.

יהודי ברנוב

תיעוד ראשון לישיבת יהודים בעיירה הוא מהמאה ה-14, אך נראה שהיישוב היהודי במקום חדל מלהתקיים בעת פלישות הקוזקים והשוודים לאזור. ב-1765 מנתה הקהילה היהודית ביישוב כ-300 נפש, וכן 135 יהודים בכפרי הסביבה. באותה עת התקיימו ביישוב בית כנסת מעץ ובית עלמין, אשר שימש גם את קהילת אושייק הסמוכה. בשנת 1890 נמנו בעיירה 1,491 יהודים, כשני שלישים מסך תושביה.
בעיירה פעלה שושלת רבנים-אדמו"רים, שהוקמה על ידי רבי ישראל הורוביץ בנו של רבי אליעזר מדז'יקוב. 
לאחר מלחמת העולם הראשונה עזבו את העיירה רבים מיהודיה, בשל ביזת בתיהם בידי הרוסים בשנת 1915, בשל פרעות של איכרי הסביבה בשנת 1918, ובשל התעללות מצד חיילי הצבא הכחול בשנת 1919. בסיוע יוצאי העיירה בארצות הברית ומוסדות סעד מקומיים השתקמה הקהילה, ובשנות העשרים הוקמו בעיירה חוגים ציוניים, וכן סניפים של תנועת המזרחי ושל הרוויזיוניסטים. 
ב-1931 נוסדו בעיירה בית ספר וגן ילדים עבריים, והוקם בה המועדון הציוני "בית יהודה". בבית הספר הכללי בעיירה סבלו היהודים מגילויי אנטישמיות מצד המורים והתלמידים. בעיירה התגוררו באותה עת כ-750 יהודים, קרוב למחצית מסך תושביה.

בשואה

עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נמלטו מהעיירה יהודים רבים. עם כניסת הגרמנים אליה, מונה בה יודנרט, בראשות מרדכי גרוס, אשר נצטווה לספק יהודים לעבודות כפייה, ולהעביר לגרמנים תשלומי כופר וסחורות. בתחילת 1942 נשלחו צעירים יהודים רבים מהעיירה למחנה העבודה בייאשדקה שליד מיילץ. ביוני 1942 הוקם בעיירה גטו, אליו הועברו גם יהודים רבים מיישובי הסביבה, ובהם טרנובז'ג. בגטו שררו תנאי צפיפות ורעב, ומספר תושביו הגיע ללמעלה מ-2,000.
ב-20 ביולי 1942 חוסל הגטו בסיוע המשטרה הפולנית, ותושביו רוכזו בכיכר השוק של העיירה. מספר בורחים שנתפסו הוצאו להורג, וכ-30 קשישים הועברו לבית העלמין היהודי בעיירה, ונרצחו שם. הנותרים הוכנסו לקרונות משא, והועברו לדמביצה, שם צורפו ליהודי עיירות הסביבה, ועברו סלקציה. הכשירים לעבודה הועברו למחנות עבודה, והיתר הועברו למחנה ההשמדה בלז'ץ. לאחר הגירוש, חולק רכושם של יהודי העיירה בקרב האוכלוסייה המקומית, ובית המדרש בעיירה פורק.
לאחר השואה שב לעיירה יהודי אחד, אשר נאלץ לעזבה במהרה בשל גילויי עוינות מצד הפולנים תושבי המקום.
ויטאלי צ'ורקין

תחילת חייו

צ'ורקין נולד ב-21 בפברואר 1952 במוסקבה, היה בנם היחיד של מהנדס התעופה איוואן וסילייביץ' צ'ורקין ועקרת הבית מריה פטרובנה (שניהם ילידי מחוז ולדימיר). הוא השלים לימודיו בבית הספר מספר 56 והתמחה בשפה האנגלית.
בגיל 13 שיחק בסדרת סרטים בת 2 חלקים אודות לנין, "לב האם" משנת 1965 בבימויו של מארק דונסקוי והופיע גם בסרטים "המחברת הכחולה" (1963) ו"שלוש אפס" (1964).
בבית הספר כיהן כמזכיר הקומסומול.

קריירה

צ'ורקין היה בעל תואר בהיסטוריה, וסיים את לימודיו במכון המוסקבאי הממלכתי ליחסים בינלאומיים ב-1974 ולמד יחד עם אנדריי קוזירב ואנדריי דניסוב. דיבר אנגלית, מונגולית וצרפתית.
עבד בשירות החוץ החל מ-1974, תחילה במחלקת המתורגמנים של משרד החוץ הסובייטי, והיה מתרגם בצוות המתורגמנים של הסכמי סאל"ט 2 בז'נבה.
ב-1979 כיהן כמזכיר השלישי של מחלקת ארצות הברית במשרד החוץ הסובייטי. בשנים 1982–1987 עבד כמזכיר שני וראשון בשגרירות ברית המועצות בוושינגטון, ומ-1987 ועד 1989 עבד במחלקה הבינלאומית של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות.
ב-1989 מונה לדובר שר החוץ הסובייטי, ואחר כך היה לראש מינהל המידע של משרד החוץ הסובייטי ועסק בשירותי דוברות וקשרי המשרד עם העיתונות והתקשורת. בשנים 1991–1992 המשיך לעבוד כדובר. תחילה עמד בראש שירותי הדוברות של המשרד הסובייטי לקשרי חוץ, ואחר כך היה לדובר משרד החוץ הרוסי, ובשנים 1992–1994 כיהן כסגן שר החוץ.
כיהן כשגריר רוסיה בבלגיה (1994–1998) ואחר כך היה שגריר רוסיה בקנדה (1998–2003).
בשנים 2003–2006 היה שגריר למשימות מיוחדות במסגרת משרד החוץ (מעשית המתין לתפקיד קבוע תוך ביצוע מטלות זמניות), עד שמונה ב-8 באפריל 2006 לשגריר רוסיה באו"ם ונציגהּ במועצת הביטחון של האו"ם.
בתקופת המלחמה בדרום אוסטיה באוגוסט 2008 הציג באופן נוקשה את עמדתה של רוסיה במלחמה והאשים את מדינות המערב בכך שהן מתערבות רק כשנוח להן. בנאומו בפני מועצת הביטחון תהה מדוע חבריה מיהרו לבקר כל כך את פעולותיה הצבאיות של רוסיה – שלא היו אלא תגובה לתוקפנות הגאורגית. צ'ורקין תהה היכן היו מדינות המערב כאשר מטוסי נאט"ו הפגיזו את בלגרד במהלך מלחמת קוסובו וכאשר ארצות הברית תקפה בעיראק מתוך עילה כי מצאה עדות לקיומו של נשק גרעיני. על פעילותו באו"ם העניק לו נשיא רוסיה דמיטרי מדבדב את עיטור הכבוד ב-2009.
בעת המתיחות בחצי האי קרים בפברואר ובמרץ 2014 ספג ביקורת, כפועל יוצא של היותו נציג רוסיה, שספגה ביקורת רבה בקהילה הבינלאומית בשל חשדות לפעילות צבאית בקרים. כשגריר רוסיה טען כי דין קוסובו כדין קרים, וכי מה שהיה מקובל על ידי הקהילה הבינלאומית כשקוסובו הכריזה על עצמאות חד-צדדית מסרביה, יכול להיות מקובל גם במקרה של היפרדות חצי האי קרים מאוקראינה.
צ'ורקין נחשב לדיפלומט ממולח ובלתי מתפשר שנהג להציג את עמדותיו באופן נחרץ ונוקשה וללא משוא פנים.

מותו

ויטאלי צ'ורקין נפטר לפתע בניו יורק ב-20 בפברואר 2017, יום לפני יום הולדתו ה-65.

משפחתו

היה נשוי והיו לו שני ילדים. בתו אנה צ'ורקינה עובדת בערוץ Russia Today. אלמנתו, מרינה צ'ורקינה, מרצה לצרפתית.