google/wiki40b huggingface dataset:
מיתאל אל-אלוסי

ביוגרפיה

אל-אלוסי נולד למשפחה מכובדת במחוז אל-אנבר, אביו היה פרופסור באוניברסיטת בגדאד ומומחה בנושא ספרות ערבית קלאסית.
כחבר במפלגת הבעת' בעיראק, חבר אל-אלוסי למתנגדים של סדאם חוסיין במפלגה, כגון עבדל חאליק אל-סמארי. בשנת 1976, בעת לימודיו בקהיר, נשפט אל-אלוסי שלא בפניו בעוון ניסיון לחתור תחת השלטון, ונגזר עליו עונש מוות. אלוסי יצא לגלות בגרמניה והפך לאיש עסקים. מתקופת גלותו יש בידיו דרכון גרמני.
בדצמבר 2002, היה מעורב בהשתלטות על השגרירות העיראקית בברלין במחאה על הרודנות של סדאם חוסיין והורשע בחטיפה על ידי בית משפט גרמני שגזר עליו שלוש שנות מאסר. עונשו הופחת מאוחר יותר למעצר בית.  
לאחר הפלישה לעיראק ב-2003 חזר אלוסי לעיראק. הוא מונה למנהל הכללי בנושא תרבות ותקשורת במועצה העליונה לדה-בעת'פיקציה, והצטרף לפרלמנט העיראקי הלאומי.
בספטמבר 2004, בעקבות ביקור פומבי בישראל, גורש אל-אלוסי מהקונגרס העיראקי הלאומי ופוטר מעבודתו במועצת הדה-בעת'פיקציה. הוא הורשע על ידי בית המשפט הפלילי המרכזי של עיראק באשמת "קשר עם מדינות אויב". האירוע הוביל אותו לייסד את "המפלגה הדמוקרטית של האומה העיראקית" אשר התמודדה בבחירות 2005, וזכתה ב-4,500 קולות בלבד, הרחק מהדרוש על מנת לזכות במושב בפרלמנט אבל, מספר הקולות זיכה את המפלגה במושב אחד במחוז בגדאד.  
ב-19 בפברואר 2005, הותקפה מכוניתו של אל-אלוסי בידי חמושים באזור שכונת אל-ג'מייה בבגדאד. שני בניו, איימן בן ה-30 וג'מאל בן ה-22, נהרגו בהתקפה יחד עם אחד משומרי ראשו. הארגון היהודי האמריקאי AJC, העניק לו את אות "האומץ המוסרי" בתגובה לכך. שר התרבות, אסד אל-האשימי הורשע בהרג. 
בספטמבר 2008 ביקר אל-אלוסי בישראל בפעם השלישית, ונשא נאום בכנס נגד הטרור במרכז הבינתחומי הרצליה, שאורגן על ידי צה"ל. הוא שיבח את ישראל באומרו כי "בישראל, אין כיבוש, יש ליברליות" וביקר את איראן, באומרו כי היא מתערבת ללא הרף בעיראק. הוא קרא לשיתוף מודיעיני בין עיראק, ישראל, ארצות הברית, ירדן, טורקיה וכווית. כאשר חזר מביקור זה, הוחלט בפרלמנט הלאומי של עיראק להסיר את חסינותו ולאסור עליו את היציאה מעיראק. השר לענייני הפרלמנט, אל-סאפי, אמר כי יפעל להעמדתו לדין על עברה של "ביקור במדינה שעיראק רואה בה אויב", שעונשה המרבי הוא מוות. אל-אלוסי אמנם הועמד לדין, אך בית המשפט זיכה אותו בנובמבר 2008 בקובעו שביקור בישראל אינו מהווה הפרה של החוק העיראקי.
באוקטובר 2008 טען אל-אלוסי כי היו ניסיונות מצד איראן לשחד אותו במליוני דולרים באמצעות שגרירה בעיראק ופוליטיקאים עיראקיים.
מאנו צ'או

יצירתו

רבים משיריו הם בסגנון הרגאיי, רובם מבוצעים בספרדית, וחלקם בצרפתית ובאנגלית. שיריו בולטים בניגודיות שבהם: הלחן נשמע עליז וקצבי, בעוד מילות השירים משלבות לעיתים קרובות אמירה חברתית.
אלבום הסולו הראשון שלו, "Clandestino", נמכר בלמעלה משני מיליון עותקים ברחבי העולם. האלבום "Proxima Estacion: Esperanza", שיצא לאור בשנת 2001, נמכר במיליון עותקים כבר בחודש הראשון להוצאתו, וטיפס לראש מצעדי האלבומים בשתים עשרה מדינות באירופה.
בין הנושאים בהם עוסקות מילות השירים של צ'או נמנים הגירה, סמים והחיים בגטו, ולעיתים קרובות הוא נושא מסרים של שמאל חברתי. רבים ממעריציו מזוהים עם השמאל האירופי, תנועות אנטי-גלובליזציה ואנטי-קפיטליזם. דעותיו הפוליטיות באות לידי ביטוי ברשתות החברתיות, שם הביע תמיכה בנושאים מגוונים בהם אנטי-גלובליזציה, זכויות עמים ילידים, זכויות עובדים, זכויות האישה וצדק סביבתי. בין השאר גינה צ'או את פעולות ישראל במבצע צוק איתן וחתם על עצומה הקוראת לחרם על ישראל.
דוד ברגמן

דוד ברגמן (1931 - 6 במרץ 2018) היה במאי ואיש תיאטרון ישראלי.

ביוגרפיה

ברגמן נולד למשפחה יהודית אתאיסטית בפריז. אביו התגייס לצבא הצרפתי עם פרוץ מלחמת העולם השנייה בן 11.מאז שעבר אביו לחיות עם אשה אחרת לא היו השניים בקשר רציף. ביולי 1942, במסגרת גירוש היהודים מפריז, תפסו הנאצים את אמו ושלחו אותה ברכבת לאושוויץ, שם נספתה כעבור שבועיים. ברגמן הסתתר תחילה אצל שכנה, ואחר כך אצל קרובי משפחה שמסרו אותו לארגון יהודי מחתרתי שהסתיר אותו בכפר נוצרי, שם חי בזהות בדויה.
כעבור זמן מה נלקח מהכפר לשווייץ על ידי ארגון הצלה יהודי. עם הגעתו לקה בדיפטריה ואושפז בבית חולים. כששוחרר עבר לבית יתומים בז'נבה, ואחת מנשות הקהילה היהודית טיפלה בו בסופי השבוע. בעקבות פגישה עם חיל מהבריגדה היהודית החליט לעלות לארץ ישראל במסגרת עליית הנוער וביוני 1945 הגיע לכפר הנוער בן שמן. הוא נישא טרם מלאו לו עשרים לרינה, והיה נשוי לה 35 שנה עד לפטירתה בשנת 1985. לזוג שלושה בנים, בהם הבמאי יהלי ברגמן.
את הקריירה החל כשהתגורר בקיבוץ נחשון, וראה בלוח המודעות הודעה על קורס במאים בגבעת חביבה. ולאחר דין ודברים עם הקיבוץ אושר לו לצאת לקורס. לאחר מכן התגייס ברגמן לצה"ל והחליף את גיורא מנור בתור מפקד להקת הנח"ל שם ביים אנשי תרבות רבים כמו יוסי בנאי ונחמה הנדל. הוא השתחרר בשנת 1958, כשהוא בן 27, ונסע ללמוד בשטרסבורג בימוי טלוויזיה וכמו כן למד תיאטרון בפריז ובברלין. כשחזר לארץ הצטרף לתיאטרון חיפה, שם ביים את ההצגות "היורש" ו"בן ערובה". בשנת 1972 הועלה בתיאטרון הבימה מחזה של ליליאן אטלן בהפקה של גיורא גודיק ובבימויו של ברגמן.
ברגמן לימד בבית הספר בית צבי ושימש כמנהל המוסד במשך תשע שנים (1972–1981). בשנות השבעים הוא היה שותף בעשיית הסרטים התיעודיים "המכה ה-81" (אשר היה מועמד לפרס אוסקר לסרט התעודה הטוב ביותר ב-1975) ו"הים האחרון" על בית לוחמי הגטאות, שזיכה אותו ואת חיים גורי בפרס יצחק שדה לספרות צבאית.
סיפור חייו תועד בסרטו הדוקומנטרי של מיכה שגריר "כמו מלכת אנגליה" שהוקרן ב 2010 בפסטיבל הקולנוע ירושלים
ברגמן התגורר בנאות אפקה בתל אביב. בת זוגו הייתה הזמרת אורה זיטנר.
ג'ון בארומן

שנותיו הראשונות

בארומן נולד בגלאזגו, הצעיר מבין שלושה אחים. בשנת 1976 נאלצה לעבור המשפחה בעקבות העבודה של האב לאילינוי שבארצות הברית. הרצון לעבוד בתחום המשחק והמוזיקה התפתח אצל בארומן כבר מהתיכון. בשנת 1985 סיים את התיכון ועבר לסן דייגו, קליפורניה.

התחלת הקריירה

בשנת 1989 השתתף בארומן כשחקן בהצגות תיאטרון "פנטום האופרה", "שיער" וב"היפה והחיה" שם ביצע מספר שירים. בשנת 1998 היה מועמד לפרס השחקן הטוב ביותר. בתחילת 2005 השתתף במחזה "A Few Good Men". בתחילת 2007 שיחק את תפקידו של אלאדין במחזה "אלאדין". ואת התפקיד הראשי במחזה על רובין הוד. ב-14 בספטמבר 2008 הופיע בארומן בחגיגות יום ההולדת של אנדרו לויד ובר.

פרויקטים שונים

בשנים 1994–1993 הנחה תוכנית בשם "Electric Circus". בשנים שלאחר מכן הופיע בארומן במספר תוכניות אירוח ברשת BBC. בשנת 1995 השתתף בסדרה "Central Park West" ובמספר אופרות סבון. בשנת 2000 הופיע ב"Titans". ב-25 במרץ 2008 הופיע בארומן הופעת אורח בסדרה "מלון בבילון. מגזין "Entertainment Weekly" הודיע שבארומן יגלם ב-2010 ב"עקרות בית נואשות" למשך כמה פרקים את דמותו של פטריק לוגן.
בשנת 2005 הופיע בסרט המפיקים. בפברואר 2006 השתתף בתוכנית הריאליטי "רוקדים על הקרח".

דוקטור הו וטורצ'ווד

בממלכה המאוחדת באראומן ידוע בעיקר בעקבות תפקידו בסדרת המדע בדיוני של רשת BBC, דוקטור הו. בארומן משחק את תפקידו של קפטן ג'ק הרקנס. הדמות זכתה להצלחה שהופקה סדרת ספין אוף שבמרכזה קפטן ג'ק הרקנס מפקד של יחידה לחקירת אירועים מיוחדים, טורצ'ווד. הסדרה עלתה לאוויר ב-22 באוקטובר 2006. ב-2007 הופיע בארומן בעוד שלושה פרקים של דוקטור הו. העונה הרביעית של טורצ'ווד שודרה בקיץ 2011.
אתר האינטרנט BuddyTV דירג אותו במקום ה-60 ברשימת הגברים הסקסיים בטלוויזיה לשנת 2011.

קריירה מוזיקלית

במהלך הופעותיו של בארומן בתיאטרון הוא אף ביצע מספר קטעים מוזיקליים. בשנים שלאחר מכן הוא הקליט מספר אלבומים שחלקם כללו את ביצועיו מהתיאטרון ואחרים היו גרסאות כיסוי לשירים מפורסמים אחרים.

חיים פרטיים

בארומן הוא הומוסקסואל מוצהר. את בן זוגו, סקוט גיל, פגש בשנת 1993 כאשר גיל בא לראות את בארומן משחק באחד מהמחזות. לשניים יש בית בלונדון ובקארדיף. ב-27 בדצמבר 2006 השניים נרשמו כזוג במשרד רישום האזרחים ולאחר מכן נערך טקס קטן. השניים לא מגדירים את הקשר כנישואים. בשנת 2008 הוציא לאור בארומן בעזרת אחותו ספר אוטוביוגרפי המכיל את חייו וזיכרונותיו שנקרא "Anything Goes". הספר השני שהוציא היה "I Am What I Am" שמספר בעיקר על הצלחתו ויצא בשנת 2009. בארומן פעיל באגודה למען זכויות להט"ב.
פיגוע ההתאבדות הכפול בבאר שבע

רקע

שנת 2004 בה אירע הפיגוע הייתה שנה בה נראה היה כי האינתיפאדה השנייה מגיעה אל סופה. מאבקה של ישראל בטרור הפלסטיני הסלים בחודש מרץ 2004, עם חיסולו של אחמד יאסין, מנהיג החמאס. חודש לאחר מכן, באפריל, חוסל יורשו של יאסין, עבד אל-עזיז רנטיסי. אחרי שני החיסולים, זכתה ישראל לארבעת החודשים השקטים ביותר מאז פרוץ המאורעות האלימים, שבאו לקיצם עם הפיגוע בבאר שבע.

הפיגוע

הפיגוע אירע בשעה 14:45. שני מחבלים מתאבדים עלו לאוטובוסים בתחנה מרכזית באר שבע. כאשר נפגשו האוטובוסים מול רחבת עיריית באר שבע, פוצצו את עצמם בהפרש של מספר דקות. מדובר בשני קווי אוטובוס עמוסים של חברת מטרודן שנסעו בשדרות רגר, שהיא דרך ראשית, בסמוך לבניין העירייה, במקום הומה אדם. עוצמת הפיגוע, בה הועפו אברי גופות והושחתו, הביאה לקושי בזיהוי ההרוגים, והדבר ארך זמן ממושך יחסית. צעיר ההרוגים היה ילד בן שלוש וחצי שישב על ברכי אמו.
העיר באר שבע לא ידעה עד אז פיגועים בסדר גודל כזה. בתחילת שנות ה-2000, שנים בהן אירעו פיגועי התאבדות רבים בישראל, נחשבה באר שבע למקום בטוח יחסית, ללא פיגועים. פיגוע זה היה בעל מספר הנפגעים הרב ביותר בכל שנת 2004, והפיגוע בעל מספר הנפגעים הרב ביותר בדרום הארץ עד היום.

לאחר הפיגוע

גדודי עז א-דין אל-קסאם, הזרוע הצבאית של החמאס קיבלה אחריות לפיגוע המשולב. בהודעת הארגון נאמר: "הפיגוע הוא תגובה לחיסולם של מנהיגי התנועה, השייח אחמד יאסין וד"ר עבד אל עזיז ראנטיסי, וכן כהזדהות עם האסירים הפלסטינים השובתים רעב". 
העובדה ששני המחבלים המתאבדים הגיעו לבאר שבע מחברון ונכנסו לתחומי הקו הירוק ללא קושי, הבהירו את נחיצותה של גדר ההפרדה. לאחר הפיגוע השמיעו אנשי ציבור רבים, כולל מפכ"ל המשטרה משה קראדי בהתבטאות יוצאת דופן, את דעתם כי קיומו של מחסום הפרדה הרמטי, כולל גדר בדרום הרי חברון, הוא דבר חיוני לביטחון ישראל.
שניאור שפושניק

שניאור שפושניק (1896 - 12 בדצמבר 1919) היה מהרוגי מאורעות תל חי.

ביוגרפיה

שניאור נולד בבודרקוב אוקראינה. בשנת 1901 עלה עם משפחתו לארץ ישראל והתיישבו בפתח תקווה. באחד ממכתביו לאחיו, יהושע, כתב: "נקרב אנו את הקץ, במעשינו הפעוטים, ברוחנו הכביר, כי בני בר כוכבא ורבי עקיבא אנו".] הוא התנדב לבוא לתל חי באלול תרע"ט ספטמבר 1919.
בעקבות התמורות בארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה וספיחיה, התערער המצב במושבות הגליל העליון. הבדואים התמרדו כנגד הכוחות הצרפתים, ואף תקפו וגירשו את תושבי הכפרים הנוצרים באזור. כך למשל, הותקף באכזריות הכפר אבל אל-קמח (אבל בית מעכה הכנענית כשמה במקרא), בכ' בכסלו תר"ף 12 בדצמבר 1919, ותושביו נרצחו ונבזזו. 
בערבו של אותו יום, לאחר שיצאו מאבל, בשעה 19:30, תקפו הבדואים את חצר תל חי באש עשרות רובים עזה. "המתנפלים הקיפו את החצר מכל ארבע פִנותיה וירו בלי חשׂוֹך [כך] כדורים". חברי הקבוצה כיבו את האורות בבנינים והשיבו אש, אשר גרמה לנסיגת התוקפים. חבר הקבוצה שניאור שפושניק שנמצא עם תחילת היריות מחוץ לחצר נהרג. הוא היה החלל הראשון שנהרג על הגנת תל חי. נקבר בבית הקברות בכפר גלעדי.
העיר קריית שמונה נקראת על שמו, יחד עם שבעת חבריו שנהרגו על הגנת תל חי.
כנף הפצצה 200 (לופטוואפה)

היסטוריה

תחילת ההיסטוריה של היחידה ב-1934, כאשר הלופטוואפה, שהתרשם ממשימות איסוף המידע של תיאודור רוואל מעל פולין, הקים טייסת מיוחדת תחת פיקודו של רוואל שסופחה לאבווהר, מנגנון המודיעין הצבאי הגרמני. בשנת 1942, כשאבד חן האבווהר בעיני היטלר, הוקמה יחידת איסוף מידע חדשה תחת פיקודו של ורנר באומבך - יחידת הניסוי ה-2. היחידה מוזגה עם יחידת הניסוי במרץ 1944 ליצירת KG 200. משם ואילך, כל המשימות האוויריות המיוחדות בוצעו על ידי KG 200 בפיקודו של באומבך.

משימות איסוף מידע ארוכות טווח

לפני תחילת המלחמה, איסוף מידע אווירי נעשה בדרך כלל על ידי מטוסי לופטהאנזה אזרחיים לא בולטים יחסית שצוידו במצלמות. מנהג זה נמשך במהלך המלחמה כל עוד מטוסים אזרחיים נותרו מבצעיים; מאוחר יותר בוצעו משימות איסוף המידע בעיקר על ידי מטוסי יונקרס Ju 90 שטסו בגובה רב או על ידי ספינות מעופפות. עקב העדר מטוסים גרמניים בעלי טווח מספיק, כמה משימות איסוף מידע השתמשו במפציצי B-17 ו-B-24 ליברייטור אמריקניים.

תוכנית מיסטל

החל מ-1942 החל הלופטוואפה בתוכנית מיסטל. כפיצוי על מחסורו במפציצים כבדים, החל הלופטוואפה בניסוי שבו מולאו כמה ממפציצי ה-יונקרס Ju 88 הישנים בחומר נפץ, הורכבו על גבי מטוסי קרב בתור מפציצים לא מאוישים, והונחו לעבר מטרותיהם. למרות שהרעיון לא היה אפקטיבי כפי שקיוו המתכננים, תוכנית המיסטל נמשכה עד סוף המלחמה. ממרץ 1944 כל משימות המיסטל בוצעו על ידי טייסי כנף הפצצה 200.

משימות התאבדות

בחודשיה האחרונים של המלחמה, מספר קטן של קצינים גרמנים בכירים לחצו לתוכנית למטוסי התאבדות כניסיון אחרון לעצור את הפצצות בעלות הברית על הרייך. תוכנית זו, שנודעה כסלבסטופפר (Selbstopfer), תוכננה לעשות שימוש בטילי V1 מאוישים לפגיעה במפציצי האויב ובמטרות קרקעיות. מספר טיסות ניסוי בוצעו על ידי ה-KG 200, ואף החל ייצור המוני של טילים שהותאמו למשימה, אך התוכנית הופסקה עקב התערבות באומבך שחש שמשימות אלו יהיו בזבוז של טייסים בעלי ערך.

משימות מיוחדות

היחידה ביצעה גם משימות מיוחדות מגוונות, כהצנחת מרגלים מעבר לקווי האויב, הפעלת מטוס משבש מכ"ם, ביצוע טיסות העברה ארוכות טווח ליפן, משימות הפצצה סודיות והסתננות למבני מטוסים של בעלות הברית עם מטוסים שנפלו לידי הגרמנים על מנת לזרוע בלבול.
פרדיננד הראשון, מלך רומניה

ביוגרפיה

פרדיננד נולד ב-24 באוגוסט 1865 בעיר זיגמרינגן שבדרום גרמניה לבית הוהנצולרן (הוהנצולרן-זיגמרינגן). הוא היה אחיינו של קרול הראשון, מלך רומניה ומאחר שלזוג המלכותי הרומני לא היו ילדים, אימץ אותו קרול כבן ומינה אותו ליורש העצר. פרדיננד התרועע בחצר המלכותית הרומנית עם בת האצולה, המשוררת והסופרת אלנה וקרסקו, שהייתה בת טיפוחיה של המלכה הסופרת אליסאבטה. היחסים בין השניים, שזכו לעידוד המלכה, התפתחו לכדי סיפור אהבה, ופרדיננד הודיע על רצונו לשאת את אלנה לאשה, מה שגרם למשבר מדיני. על פי החוזה שקבע את עצמאות רומניה ואת השלטון המלוכני, היו המלך ורעייתו חייבים להיות משושלות לא רומניות, וזאת כדי שלא יהיו מעורבים בתככים פנימיים של קבוצות מקומיות. המלך קרול הגלה את אלנה לפריז לכל ימי חייה, את אשתו, המלכה אליסאבטה, הגלה לעיר הולדתה לשנתיים, ופרדיננד, יורש העצר, נשלח לשוטט בעולם ולמצוא לו כלה זרה בעלת ייחוס. פרדיננד נישא לדודניתו הנסיכה מריה מאדינבורו, נכדתה של ויקטוריה מלכת הממלכה המאוחדת. לזוג נולדו שלושה בנים ושלוש בנות. הבן הבכור היה למלך רומניה בשם קרול השני, מלך רומניה. היחסים בין בני הזוג התקררו במשך הזמן ולמלכה היו מאהבים (לפי שמועות אחדות המלך פרדיננד חיזר, למשל, אחרי השחקנית אלבירה פופסקו), אפילו יש ספקות לגבי האבהות עבור הילדים הצעירים יותר. המלך פרדיננד עצם את עיניו בעניין זה כדי להימנע משערוריה.
על אף קשרי המשפחה שלו עם משפחת קיסר גרמניה, הוביל פרדיננד את רומניה במלחמת העולם הראשונה לצד מדינות ההסכמה.
ב-1918 סיפח את חבל הארץ בסראביה (רפובליקת מולדובה של היום) לרומניה, וב-1919 פקד על הצבא הרומני לפלוש להונגריה שהייתה תחת שלטון קומוניסטי.
ב-15 באוקטובר 1922 הוכתר פרדיננד למלך רומניה בטקס מרשים שנערך באלבה יוליה שבמחוז אלבה בטרנסילבניה.
אף שתואר כ"אדם חלש" נחשב פרדיננד הראשון כמלך החשוב ביותר ברומניה, שאיחד את רומניה הגדולה ובניגוד למלך קרול הראשון אהב את רומניה ואת העם הרומני בכל ליבו.
בנו, קרול, ויתר על המלוכה ועזב את רומניה, לכן לאחר מות פרדיננד הומלך נכדו, הבן של קרול, בשם מיכאי הראשון. מיכאי היה עדיין ילד ולכן מונתה מועצה מייעצת, בהנהגת דודו ניקולאה בראנה (אחיו של קרול), שפעלה בשמו. כעבור שלוש שנים חזר אביו קרול לרומניה, הדיח את בנו והוכתר בשם קרול השני.
המפלגה הסוציאל-רבולוציונרית

היסטוריה עד 1917

המפלגה הסוציאל רבולוציונית נוסדה ב-1900, אולם היו קבוצות סוציאל רבולוציוניות כבר בשנות התשעים של המאה ה-19. המפלגה סייעה בעיקר לאיכרים, ולא לפועלים.
המפלגה השתתפה באופן פעיל במהפכת 1905 והייתה גם חברה בדומה. בשנת 1906 היו בדומה 34 ס"רים, וב-1907 נבחרו 37 ס"רים לדומה.
הטרור היה אחד מדרכי הפעולה של מפלגה זו. הוקמה "הזרוע הצבאית" שהתנקשה באישים בכירים בממשל הרוסי.

ב-1917 ואחריה

לאחר מהפכת פברואר הס"רים היו הכוח המוביל בקואליצה הסוציאליסטית-ליברלית. היה קרע בקבוצה בין אלו שתמכו בבולשביקים, והפורשים תומכי הבולשביקים נקראו "ס"רים שמאלנים".
מאז מהפכת אוקטובר הלך ונחלש כוחם של הס"רים. הבולשביקים הצרו את צעדיהם של הס"רים ואלו התנגדו לחוזה ברסט-ליטובסק. הם התנקשו בשגריר הגרמני ברוסיה, וילהלם מיבראך ופנו לאלימות. משורותיהם יצאה פניה קפלן שביצעה ניסיון התנקשות בלנין. רבים מהס"רים לחמו למען הצבא הלבן במלחמת האזרחים ברוסיה. לאחר סיום מלחמת האזרחים רבים מהמפלגה פנו למפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות.
בשנת 1922 במוסקבה נערך משפט נגד ראשי המפלגה. בהתאם להחלטת בית המשפט 12 (מהם 8 חברי הוועידה המרכזית) מראשי המפלגה קיבלו עונש מוות. בהמשך עונש זה הומר לתקופות מאסר.
במקביל התארגנה המפלגה לפעילות מחוץ לרוסיה. אך בהדרגה הקשר עם חברי המפלגה בתוך רוסיה נחלש ופעילות המפלגה הייתה למעשה רק מחוץ לגבולות רוסיה.

הארגון הלוחם של הס"ר

הארגון הלוחם של הסוציאל-רבולוציונרים (Боевая Организация) היה אגף הטרור של המפלגה, קבוצת טרור כמעט עצמאית שהופעלה על ידי המפלגה.

היסטוריה

ב-1902, גריגורי גרשוּני הקים ועמד בראש הקבוצה. ב-1904, יבנו אזף ירש אותו עם סגנו, בוריס סאווניקוב, שלאחר מכן החליף אותו ב-1908 וכעבור זמן קצר הקבוצה פורקה.
באוטוביוגרפיה שלו, "זכרונותיו של מחבל" (1917) הוא קרא לארגון, "הבריגדה הטרוריסטית".
טייסת 131

היסטוריה

הטייסת הוקמה במהלך מלחמת יום הכיפורים, ב-14 באוקטובר 1973 בבסיס לוד, בעקבות קליטת 12 מטוסי C-130 הרקולס ("קרנף"), שהוצאו מסדר הכוחות של חיל האוויר האמריקאי ונמסרו לרשות חיל-האוויר הישראלי כסיוע מלחמתי. 12 המטוסים הנ"ל הצטרפו אל שני "קרנפים" שהופעלו קודם למלחמה על ידי טייסת 120 ("טייסת הבינלאומית") של חיל האוויר. מפקדה הראשון של הטייסת היה סא"ל דוד פורת.  הקרנפים נכנסו מיד למעגל הלחימה. בשלב ראשון ביצעו "רכבת אווירית" להעברת נגמ"שים לסיני ההטסה החלה בליל ה-15 באוקטובר והסתיימה בבוקר ה-16 באוקטובר. הצוותים ביצעו 26 גיחות בפרק זמן קצר, בתוכן משימות תובלת כוח אדם וציוד, ופינוי נפגעים.
ב-25 בנובמבר 1975, במהלך תרגיל שיתוף פעולה עם כח חי"ר, פגע קרנף מס' 203 בפסגת ג'בל הילאל שבסיני כשהוא עמוס בנגמ"ש, 11 לוחמים ו-9 אנשי-צוות. כל נוסעיו והצוות נספו (ראו התרסקות ההרקולס בג'בל חלאל).
בחודש יולי 1976 השתתפו ארבעה מטוסי הרקולס של הטייסת במבצע אנטבה. את מבנה המטוסים הוביל מפקד הטייסת, סא"ל יהושע שני.
משנת 1982 השתתפה הטייסת במבצעים חשאיים (מבצע אחים) להעלאת יהודי אתיופיה מסודאן.
עקב רעידת אדמה ב-7 בדצמבר 1988 בארמניה, החליטה ממשלת ישראל להעניק סיוע הומניטרי לנפגעי הרעש. שתי טייסות הקרנף הוזנקו לסייע במשלוח צוותי חילוץ ורפואה. ב-16 באפריל 1991 המריא קרנף עם צוות משותף מטייסת 131 וטייסת 103 ("טייסת הפילים") לדיארבקיר שבטורקיה, כשבבטן המטוס משלוח הכולל ציוד רפואי עבור הפליטים הכורדים.
בימים 25-24 במאי 1991 השתתפה הטייסת במבצע שלמה להעלאת יהדות אתיופיה לישראל. במהלך המבצע, בו נטלו חלק טייסות התובלה הכבדה של החיל, וחברת התעופה הלאומית "אל על", הובאו ארצה כ-14,500 עולים. ב-9 גיחות שביצעה הטייסת הובאו 1,482 עולים. אחד מקרנפי הטייסת נאלץ להמריא מהשדה באדיס אבבה עם שלושה מנועים בלבד, עקב תקלת מנוע שארעה בעת ניסיון ההמראה הראשון.
מבצע הומניטרי נוסף שהטייסת השתתפה בו הוא הטסת עזרה רפואית ומזון לפליטים בגבול רואנדה-זאיר, בין 24 ביולי ל-2 בספטמבר 1994, בעקבות רצח העם שביצעו בני ההוטו בבני הטוטסי ברואנדה. 
במסגרת המבצע טסו טייסות הקרנף 16 גיחות במהלכן הוטסו 160 טון מטען.
ב-25 באוגוסט 2008 עברה הטייסת לבסיס נבטים שבנגב כחלק מהעברת בסיס לוד לבסיס לנבטים.
ב-18 ביולי 2012 הוזנקה הטייסת לחילוץ הפצועים הישראלים לאחר הפיגוע בבורגס שבבולגריה. 
באוגוסט 2013, קלטה הטייסת את צוותי הטיסה ומטוסי טייסת הפילים, לאחר שזו הודממה זמנית.
ב-2015 החל צה"ל, בשיתוף התעשייה האווירית לישראל, בהשבחת ממטוסי ה"קרנף" לדגם משופר: "קרנף אוויוני". ההשבחה כוללת קוקפיט (תא טייס) חדש, הותקנו מנועים משופרים, נוספו מערכות שליטה ובקרה מתקדמות, נוספה תצוגת קסדה עילית, שודרגו המערכות בעלות היכולות המיוחדות והוחלפו מערכות נוספות, ביניהן מערכת הניווט והטייס האוטומטי.
בין מפקדי הטייסת: דוד פורת (מפקדה הראשון), יהושע שני (מפקדה במבצע אנטבה), חיים קציר, אסף אגמון, ישראל בן חיים.

דגל הטייסת

לטייסת קיים, כמו בשאר טייסות החיל דגל ייצוגי המבוסס על דגלה הרשמי של זרוע האוויר-כאשר באמצעו מותקן סמל הטייסת-כתחליף לסמל החיל. הדגל מוצג במספר מועדים: במסדר הענקת דרגות, ביום חיל-האוויר, ובמסדר החלפת פיקוד.
ניקולאי מטנר

חייו

מטנר נולד במוסקבה, הצעיר מבין חמישה ילדים, בערב חג המולד (לפי הלוח היוליאני הנהוג ברוסיה באותה תקופה - 24 בדצמבר 1879). משפחתו הייתה ממוצא סקנדינבי-גרמני אך כבר שנים רבות התגוררה ברוסיה. הוא היה בן תקופתם של רחמנינוב וסקריאבין.
כתב מספר יצירות ניכר, אשר בכולן משתתף פסנתר. פרי עבודתו כולל ארבע-עשרה סונאטות לפסנתר, שלוש סונאטות לכינור ולפסנתר, שלושה קונצ'רטי לפסנתר ולתזמורת, חמישייה לפסנתר ולכלי קשת, שתי יצירות לשני פסנתרים, קטעי אופי קצרים, ומאה ושמונה שירים, בכללם שתי יצירות ווקליזה חשובות (סונאטה-ווקליזה וסוויטה-ווקליזה).
38 קטעי הפסנתר שלו המכונים "сказки" ("סְקָזְקִי", מעשיות) הם מן המקוריים ביצירותיו, וחשיבותם משתווה לחשיבות הסונאטות שלו.
מטנר קיבל את שיעורי הפסנתר הראשונים שלו מאימו עד הגיעו לגיל 10, אז התקבל לקונסרבטוריון של מוסקבה.
הוא סיים את לימודיו ב-1900 כאשר היה בין 20, וזכה בפרס על שם אנטון רובינשטיין. בין מוריו היו פול פאבסט, ואסילי ספלניקוב, ואסילי ספונוב, וסרגיי טאנייב. חרף טעמיו המוזיקליים השמרניים, יצירותיו הוערכו למדי בקרב בני תקופתו, ויכולותיו כפסנתרן וירטואוז היו שניים רק לרחמנינוב. לתדהמת משפחתו, אך בתמיכתו של טאנייב, זנח במהרה את הקריירה כפסנתרן קונצרטים, והתרכז בהלחנה, לוקח על עצמו את האתגר ליצור המשך לסדרת הסונאטות של בטהובן (מלחינים בולטים במחצית השנייה של המאה התשע-עשרה נמנעו בדרך כלל מכתיבת סונאטות רבות לפסנתר, והסתפקו בשתיים או שלוש לכל היותר). יחד עם סקריאבין (10 סונאטות) ופרוקופייב (9 סונאטות), עורר עניין מחודש בז'אנר הסונאטה לפסנתר.
עד למהפכת 1917, מטנר חי עם הוריו. באותה תקופה התאהב באנה מיכאילובנה ברטנסקאיה, כנרת מוכשרת ואשתו הצעירה של אחיו המבוגר, אמיל. בשלב מסוים אמיל נאלץ להישאר בגרמניה, שם למד כאשר פרצה מלחמת העולם הראשונה, ואפשר לאנה להתחתן עם אחיו. מטנר ואנה התחתנו ב-1918, לאחר מותה של אמו.
שלא כמו רחמנינוב, מטנר עזב את רוסיה רק בשנת 1921, זמן מה לאחר המהפכה. רחמנינוב סידר לו מספר הופעות בארצות הברית ובקנדה ב-1924. הרסיטלים שלו היו בדרך כלל על טהרת יצירותיו, בעיקר הסונאטות, עם קטעי ביניים של שירים ויצירות קצרות לפסנתר. בניגוד לרחמנינוב, מטנר לא נתן קונצרטים למטרות רווח (מה שהיה מכריח אותו לנגן יותר יצירות של מלחינים אחרים, במקום היצירות שלו), ועל כן לא ניגן בפני קהל לעיתים קרובות. בהיותו מוערך באנגליה, היגר והתיישב ב-1936 בלונדון, שם לימד, ניגן והלחין על בסיס יומי קבוע.
קשיים ממשיים החלו עם פרוץ מלחמת העולם השנייה; הכנסותיו ממוציאים לאור בגרמניה פסקו ומצבו הבריאותי הלך והתרופף. תלמידתו עדנה איילס נתנה לו מקום מחסה בווארוויקשייר, שם השלים את הקונצ'רטו השלישי שלו לפסנתר, אותו ניגן ב-1943 בקונצרטי הפרומס. ב-1946 השתפר מצבו הכלכלי, כאשר אחד ממעריציו הגדולים, ג'איאצ'מארג'ה וודיאר בהאדור, המהרג'ה של מייסור ונשיאה הראשון של תזמורת פילהרמוניה, ייסד את אגודת מטנר, במטרה להקליט את כל יצירותיו. מצבו הבריאותי של מטנר כבר היה רע למדי, אך עד מותו הספיק להקליט את שלושת הקונצ'רטי שלו, חלק מן הסונאטות והיצירות הקאמריות, ומספר שירים ויצירות קצרות. באחת מן ההקלטות ניגן את הראשונה משתי יצירותיו לשני פסנתרים, ריקוד מעגל רוסי, אופ. 58 מס' 1, יחד עם הפסנתרן בנו מויזייביץ'. בהקלטה אחרת ליווה את אליזבת שוורצקופף בחלק משיריו, ובכללם "המוזה", יצירה לפי פושקין, שנכתבה ב-1913. ההקלטות הללו מציגות אישיות יוצרת חזקה, בלתי נלאית, חרף התדרדרות במצב הרפואי. כאות תודה, הקדיש מטנר את הקונצ'רטו השלישי שלו למהרג'ה של מייסור.
מטנר נפטר בביתו שבגולדרס גרין, לונדון ב-1951, ונקבר בבית העלמין של הֶנְדוֹן.
מייקל לנדס

ביוגרפיה

לנדס נולד ברובע הברונקס שבניו יורק, בנה של פטרישה, מעצבת פנים במקצועה, בנו החורג של ברנרד לנדס, ד"ר לתזונה ושיווק. (ברנרד לנדס הוא אביו הביולוגי של השחקן/דוגמן והמדובב צביקה פורמן - הבימה, רמת אביב ג').
התפקיד הגדול הראשון של לנדס היה בדמות ג'ימי אולסן בסדרת הטלוויזיה "לויס וקלארק: הרפתקאותיו החדשות של סופרמן" מ-1993.
אחרי העונה הראשונה לא לוהק לנדס להמשיך לגלם את ג'ימי אולסן. ב-DVD של הסדרה הסביר היוצר שהסיבה לכך הייתה הדמיון הרב בין השחקן דין קיין, שגילם את הדמות הראשית, ובין לנדס. ג'סטין וולין החליף את לנדס בתפקיד ג'ימי בשאר העונות של הסדרה.
עוד בטלוויזיה הופיע לנדס בפרק אחד בסדרה הקומית "מירנדה" של ה-BBC (בכיכובה של מירנדה הארט) בתפקיד השף החדש, והדייט של מירנדה.
בשנת 2008 שיחק בדרמה הרומנטית "הזדמנות אחרונה לאהבה" לצד דסטין הופמן.
ב-2016 החל לנדס לככב בסדרה "הוטן והליידי"  של Sky 1 בתפקיד יוליסס הוטן. באותה שנה שיחק בסרט האימה "חדר האכזבות" על פי תסריט של ונטוורת' מילר.

חיים אישיים

ב-21 באוקטובר 2000 התחתן לנדס עם השחקנית ונדי בנסון. לבני הזוג נולדו שני ילדים, מימי ודומיניק.
Kiss (קארלי ריי ג'פסן)

רקע והפקה

האלבום הופק על ידי דאלאס אוסטין, קורי אנמי, מאטיו קומה, סטפאן קנדל גורדי, ג'וש ראמסאי, מייטי מייק, רייאן סטיוארט, רוב דנזן, אדם יאנג, ג'וש אברהם, אוליגיי, טובי גד, מקס מרטין, לוקאס הילברט, דויד ג'מאל ליסנבי, ג'ורדן גאטסבי וקלאס אלונד.
ג'ונתן תמימי

קריירת מועדונים

תמימי התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של האמרבי. ב-19 בספטמבר 2013 תמימי ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בניצחון 1-3 נגד גאיס. תמימי שיחק 7 משחקים בקבוצה הבוגרת של האמרבי.
ב-9 במרץ 2015 תמימי חתם לשלוש עונות ביונקופינג סודרה. תמימי היה שותף ב-18 משחקי ליגה ועלה עם הקבוצה לליגת העל השוודית. ב-8 במאי 2016 תמימי ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה הבכירה בשוודיה בהפסד 2-0 לנורשפינג, בו גם הורחק לראשונה בקריירה אחרי שקיבל כרטיס צהוב שני.
ב-11 בפברואר 2018 חתם בסונדסוואל.

קריירה בינלאומית

תמימי, נולד בשוודיה להורים ממוצא ירדני, לכן היה יכול לייצג את שתי המדינות בזירה הבינלאומית.
ב-25 בדצמבר 2017 תמימי ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ירדן בתיקו 1-1 נגד לוב.
בקורת ופרשנות

היסטוריה

כתב העת נוסד בשנת 1970 על ידי פרופסור ברוך קורצווייל ופרופסור אברהם שאנן, ככתב-עת לספרות, לשון, היסטוריה ואסתטיקה. משנת 1980 ועד שנת 2000 נערך על ידי פרופסור הלל ויס. 
משנת 2000 ועד שנת 2017 נערך על ידי פרופ' אבידב ליפסקר (ופרופסור  תמר וולף-מונזון כעורכת אחראית). בתקופה זו הוגדר כ"כתב עת בין תחומי לחקר ספרות ותרבות", ונערך בשיטה נושאית, לפיה כל גיליון הוקדש לנושא, לז'אנר או לתקופה מסוימת בתולדות הספרות העברית.
אינטר צ'רקסק

היסטוריה

הקבוצה הוקמה ב-13 ביוני 2019 וב-19 ביוני, הותר לקבוצה להשתתף בליגת הכדורגל המקצוענית של רוסיה, השלישית בחשיבותה במדינה. ב-27 ביוני נודע שהקבוצה קיבלה רשמית מעמד כקבוצת כדורגל מקצוענית.
כבר בעונת הבכורה שלה בגביע העפילה עד לשלב 32 האחרונות.