google/wiki40b huggingface dataset:
חרב עות'מאן

חרב עות'מאן (טורקית עות'מאנית: Taklid-i Seyf, טורקית: Osman Kılıcı) הייתה חרב טקסית אשר נחגרה סביב מותניו של יורש העצר העות'מאני במהלך טקס הכתרתו לסולטאן האימפריה העות'מאנית.
החרב נקראה על שם הסולטאן עות'מאן הראשון, מייסד השושלת העות'מאנית, ואשר החל מטקס הכתרתו, בו קיבל את החרב ממורהו וחמו שיח' אדבאלי, נשתרשה המסורת. 
טקס חגירת חרב עות'מאן היה מחייב והתרחש תוך שבועיים ממועד עלייתו של הסולטאן הטרי לשלטון במתחם מסגד איופ שעל קרן הזהב בקונסטנטינופול (איסטנבול כיום), שלפי המסורת קבור בו אבו איוב אל-אנסארי, שותפו של הנביא מוחמד, שמת בעת המצור על קונסטנטינופול במאה ה-7 . העובדה כי הטקס התרחש במקום שנחשב קדוש, הייתה אמורה לחבר בין הסולטאן החדש לבין אבותיו ואף לנביא מוחמד עצמו.
במהלך הטקס חרב עות'מאן הייתה נכרכת סביב מותניו של הסולטאן הטרי על ידי השריף של קוניה, דרוויש ממסדר המבלבים (מסדר מהזרם הסופי שנוסד במאה ה-13), שזומן לקונסטנטינופול למטרה זו. 
הזכות להעניק את החרב הייתה שמורה למסדר עוד מ-1299, השנה בה קבע עות'מאן הראשון את מקום מושבו בקוניה, טרם העברת עיר הבירה העות'מאנית לבורסה ובהמשך לקונסטנטינופול.
עד שלהי המאה ה-19, הכניסה למסגד איופ והצפייה בטקס הייתה אסורה על לא-מוסלמים. הפעם הראשונה בה נשברה מסורת זו הייתה טקס הכתרתו של מהמט החמישי ב-1909, אשר היה פתוח למאמיני כל הדתות, ונכחו בו נציגים מכל דתות האימפריה, בהם השייח אל-אסלאם, הפטריארך היווני, הרב הראשי של איסטנבול (החכם באשי) ונציג הכנסייה האפוסטולית הארמנית.
היכולת להשתתף בטקס ללא-מוסלמים אפשרה לניו יורק טיימס לתאר את הטקס בהרחבה בעיתון.
מספר שנים לאחר מכן הטקס אף הוסרט בעת עלייתו לשלטון של הסולטאן האחרון של האימפריה, מהמט השישי.
אבו נואס

ביוגרפיה

אבו נואס נולד בעיר אהוואז שבאיראן. הוא לא הכיר את אביו, אך ידוע שהוא היה ערבי. שמו היה האני, והוא היה חייל בצבאו של מרואן השני. שם אמו הפרסייה היה גולבן והיא הייתה אורגת. כינויו, "אבו נואס", דבק בו בזכות תלתליו הארוכים.
בעודו ילד מכרה אותו אמו לעבדות אצל חנווני מתימן, שלקח אותו לעבוד בחנותו בבצרה. שם משך את תשומת לבו של המשורר ואלִבה בן אל-חובאב (والبة بن الحباب) שקנה אותו ואימצו לבן. ואלבה לימד את אבו נואס דת, מדעים ושירה.
בהמשך חייו עבר להתגורר בבגדאד, שם קנה לעצמו שם של משורר מקורי וחדשני שעסק בחיי העיר, להבדיל מרוב המשוררים של תקופתו שעסקו בחיי המדבר. בפרט, עסק בחיי הוללות, שתיית יין, ואהבה חד-מינית לנערים.
הוא נאלץ להימלט למצרים, לאחר שפרסם שיר שהילל את הברמכים, שהח'ליף הארון א-רשיד נלחם בהם. הוא שב לבגדאד לאחר מותו של א-רשיד בשנת 809. לאל-אמין, בנו של א-רשיד שירש את שלטונו, היה טעם דומה לזה של אבו נואס בחיי הוללות. תחת שלטונו היה אבו נואס בשיא פוריותו. למרות זאת, הוללותו של אבו נואס הייתה מוגזמת, והוא נשלח לכלא.
בשנת 813 הרג צבאו של אחיו של אל-אמין, אל-מאמון, את אל-אמין, ואל-מאמון ירש את השלטון. אל-מאמון היה אדוק בדתו והתנגד להוללות של אל-אמין ואבו נואס. שיריו של אבו נואס מתקופה זו היללו את הדת והתנגדו להוללות. למרות ניסיונו לחזור בתשובה, הוא מת בכלא בשנת 810 או 815.
נודעה לו השפעה על שירתם של עומר ח'יאם וחאפז.
קהילות ביתא ישראל

קהילת ביתא ישראל הוא מושג הבא לתאר את פיזורם הגאוגרפי ומקום מושבם של ביתא ישראל באתיופיה.
ביתא ישראל מתחלקים למספר קהילות על פי אזורים גאוגרפים, השטח שבו התרכזו ביתא ישראל באתיופיה כולל כיום 28 נפות שונות המתפרסות על שטח של כ-46,500 קמ"ר. אזור זה שבו התרכזו היהודים היה גוש התיישבות יהודי רצוף אשר ירש את שטחי ממלכת ביתא ישראל לאחר שנכבשה סופית במאה ה-17 על ידי האימפריה האתיופית. גוש התיישבות היסטורי זה מחולק כיום למספר נפות אשר חלקן נכללות כיום בהמערבי מערבי והמחוז המרכזי שבמדינת תיגראי בעוד שרוב השטח נחלק בין המחוזות שבמדינת אמהרה: צפון גונדר ודרום גונדר. עם השנים נוצרו גם קהילות מרוחקות יותר מן גוש ההתיישבות היהודי בוואלו, אריתריאה, שאווה ובגוג'ם.

גאפאת

מקורות מראשית המאה ה-16 מדווחים בתקופתם על קיומם של יהודים רבים באזור גאפאת.
קלייב אוון

ביוגרפיה

קלייב אוון נולד ב-3 באוקטובר 1964, בקובנטרי שבאנגליה, רביעי מבין חמישה אחים. כשהיה בן 3 נטש אביו את המשפחה, והוא גדל אצל אימו ואביו החורג. ב-1984 אחרי שבילה תקופה ארוכה בניסיון למצוא עבודה, התחיל ללמוד באקדמיה המלכותית לדרמה (RADA). בין חבריו ללימודים היו רייף פיינס וג'יין הורוקס. כשסיים את לימודיו שיחק בתיאטרון הלונדוני "יאנג ויק", בתפקידים שייקספירים שונים. בתיאטרון פגש את אשתו לעתיד, שרה ג'יין פנטון, כשהופיעו יחד בתפקידים הראשיים במחזה "רומיאו ויוליה".
בשנות ה-90 הופיע אוון בקביעות על הבמה ובטלוויזיה בבריטניה. תפקידיו הבולטים ביותר היו בסדרת הטלוויזיה "המהמר" Chancer, ובהופעות ב"ווסט אנד" ובברודוויי בהצגה "קרוב יותר" מאת פטריק מרבר. הופיע בשורה ארוכה של סרטי טלוויזיה ביניהם הופיע לצידה של קתרין זיטה-ג'ונס בסרט "שובו של הבן" The Return of the Native עיבוד לרומן של תומאס הרדי. ב-1998, הופיע בסדרת הדרמה "ההד" עם ג'ואלי ריצ'רדסון. ב-2001 כיכב בתפקיד הנהג ב-Hire, סדרת סרטוני פרסומת שהופקו עבור חברת BMW.

קריירה קולנועית

ב-1991 שיחק בסרט "עיניים עצומות", עליו קיבל שבחים, על גילום של אח מתוסכל, שמנהל רומן אסור עם אחותו. ב-1998 זכה לשבחים על הופעתו בסרט "קרופייה", שבו גילם דמות סופר העובד בקזינו בלונדון אשר מסתבך במזימת שוד. הסרט נכשל בבריטניה אך זכה להצלחה רבה בארצות הברית והביא פרסום בינלאומי לאוון. ב-2001, בסרטו עטור השבחים של רוברט אלטמן "פארק גוספורד" כחלק מצוות שחקנים גדול.
בשנת 2002 שיחק אוון בתפקיד משנה ב"זהות כפולה" לצידו של מאט דיימון, ואחר כך בתפקיד ראשי בסרט "הצלה מעבר לגבול" עם אנג'לינה ג'ולי. סרטו הבא היה "המלך ארתור" כשלצידו קירה נייטלי בתפקיד גווניביר.
ב-2004 שיחק בגרסה הקולנועית למחזה, "קרוב יותר", עליו זכה בפרס גלובוס הזהב ובפרס באפט"א לשחקן הטוב ביותר בתפקיד משנה. באותה שנה, קלייב אוון, היה מועמד לפרס האוסקר בקטגוריית שחקן המשנה הטוב ביותר. ב-2005 שיחק בסרט "מחיר הבגידה" לצד ג'ניפר אניסטון ו-וינסנט קאסל ולקח חלק בסרט "עיר החטאים". ב-2006 שיחק בסרטו של אלפונסו קוארון, "הילדים של מחר" לצד ג'וליאן מור וב-"האיש שבפנים" לצד דנזל וושינגטון. היו שמועות שהוכחשו שאוון היה מועמד להחליף את פירס ברוסנן בתפקיד ג'יימס בונד, ושהוא דחה את ההצעה. בחירת דניאל קרייג לתפקיד "ג'יימס בונד" באוקטובר 2005, הביאה קץ לשמועות.
בספטמבר 2011 שיחק בסרט "יחידה עילית" (2011) עם ג'ייסון סטיית'ם, רוברט דה נירו ואיבון סטרהובסקי.
ב-2013 שיחק בסרט "קשרי דם" לצד מריון קוטיאר ובסרט "מילים ותמונות".

קריירה טלוויזיונית

ב-1990, שיחק ב-2 סדרות: "המהמר" ו-"לורנה דון". ב-1996, שיחק ב-"שרמן".
ב-2014 שיחק בסדרת הטלוויזיה "הניק", עליו זכה בפרס סטלייט על "הרכב השחקנים הטוב ביותר בסדרת טלוויזיה".

חייו האישיים

קלייב אוון, נשוי לשחקנית שרה ג'יין פנטון. הם נישאו ב-1995, לזוג שתי בנות והם גרים בלונדון.
סטנטון פרידמן

השכלה

פרידמן היה בוגר אוניברסיטת שיקגו במדעים (1955) ובעל תואר שני בפיזיקה גרעינית (1956).

עבודתו

פרידמן הועסק 14 שנים כפיזיקאי גרעין בחברות שונות כג'נרל אלקטריק, ג'נרל מוטורס, וסטינגהאוס, TRW מערכות, אירוג'ט ג'נרל נוקלאוניקס, ומקדונל דאגלס. עיקר עיסוקו סבב סביב פיתוח מנועים גרעיניים למטוסים וטילים. כמו כן היה מעורב בפיתוח ומחקר נושאי הקרינה בפרויקטים הקשורים לחלליות פיוניר 10 ו-11.
משנות השמונים הוא ניהל מספר חברות בתחום הקרנת מזון ובתחום גילוי גז הרדון.
פרידמן היה חבר באגודה הגרעינית האמריקנית ובאגודת הפיזיקאים של ארצות הברית. כמו כן הוא חבר במכון האמריקני לאווירונאוטיקה ואסטרונאוטיקה ובארגון [AFTRA].

עב"מים

פרידמן החל להתעניין בתופעת העב"מים בגיל 24, בהיותו פיזיקאי גרעין בג'נרל אלקטריק. בסוף שנות השישים ובתחילת שנות השבעים, זנח כליל את עיסוקו כפיזיקאי-גרעין ופנה להקדיש את מרבית זמנו לחקר תופעת העב"מים. סטנטון ודון ברלינר פירסמו לראשונה את תקרית רוזוול, התרסקות לכאורה של עב"מ בעיירה רוזוול. נקודה מרכזית במחקריו נסב סביב פרסומם, בתחילת שנות השמונים, של מסמכי "מג'סטיק 12" העוסקים בקבוצת אנשי ממשל, צבא ומדע בכירים, שמונו כביכול על ידי נשיאי ארצות הברית, החל מהנשיא טרומן, ושמטרתם טיפול כולל בהסתרת מידע בנוגע לנושא העב"מים מהציבור וריכוז כולל של חקר התופעה.
נפטר ב-13 במאי 2019. התגורר בפרדריקטון, קנדה.
יוסף מנדלביץ'

ביוגרפיה

בשנת 1966 הקים בברית המועצות ארגון יהודי מחתרתי שעסק בלימוד עברית ויהדות וערך ביטאון מחתרתי בשם "העיתון". בשנת 1967, במהלך טקס זיכרון לחללי השואה בגיא ההריגה רומבולי, החליט לחזור בתשובה. על כך כתב בספרו "מבצע חתונה": "באותו רגע שמעתי את קול ה', שקרא לי לצאת לדרך. באה שעתי לקחת על עצמי את מילוי כל המצוות שנצטוו בני ישראל. מנדל [גורדין] הראה לי את הדרך בדוגמה ובמופת אישיים. עדיין הייתי רחוק מלהיות יהודי באמת, אך ביני לבין עצמי החלטתי לבחור בדרך הישר, והחלטתי זו התקבלה אצלי מתוך הכרה מלאה. וכך, מתוך תחושה פתאומית של זיקתי לעם ישראל הגעתי לידי הבנת זיקתי לה'."
בשנת 1970 היה שותף ב"מבצע חתונה" - ניסיון לחטוף מטוס קטן משדה תעופה על יד סנקט פטרבורג כחלק מהמאבק למען עלייה חופשית של יהודי ברית המועצות. עם חברי הקבוצה נמנו סילבה זלמנסון ומארק דימשיץ. חברי הקבוצה הואשמו בבגידה, אישום שדינו מוות. מנדלביץ' נידון ל-15 שנות מאסר. מאסרו הופחת לשתים-עשרה שנים במחנה סגור בהרי אוראל, מתוכם היה כלוא בפועל כ-11 שנים. שלוש שנות מאסר שהה בתנאים מחמירים, משום ששמר מצוות. במהלך מאסרו, הוא שבת רעב 58 ימים.
בכלא פגש מנדלביץ' לראשונה את נתן שרנסקי. בפברואר 1981 הוא נלקח למרכז הק.ג.ב. במוסקבה, שם הודיעו לו כי איננו ראוי עוד לשאת אזרחות רוסית וכי הוא מגורש מהמדינה. מנדלביץ' עלה לישראל ופעל לשחרור אסירי ציון נוספים. לצורך זה נפגש עם נשיא ארצות הברית רונלד רייגן ומנהיגים נוספים. בתחילת גל העלייה ב-1989 הקים יחד עם שרנסקי ארגון של יוצאי ברית המועצות בשם "הפורום הציוני". 
מנדלביץ' למד בישיבת מרכז הרב ובכולל "בית אריאל". הוסמך לרבנות על ידי הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא והרב שאר ישוב הכהן. הוא התנדב לשרת בצה"ל. 
ב-2004 היה בין מקימי מכון "לנדר" בירושלים. הקים מכון תעסוקה לעולים הכולל אולפן מתקדם לעברית וקורסים מגוונים להכשרה מקצועית של העולים. הקים יחידה למורשת ישראל ברדיו רק"ע ובערוץ 7 בשפה הרוסית. 
השתתף במאבקים רבים למען עם ישראל וארץ ישראל, בהם למען שחרור יונתן פולארד. ב-1995 נעצר בשל תפילה בהר הבית. חבר בהנהלת אלמגור - ארגון נפגעי טרור. חבר הוועד הפועל הציוני. 
מנדלביץ' הוא בעל תואר שני בהיסטוריה של עם ישראל, ודוקטור לשם כבוד מישיבה יוניברסיטי. פרסם ספר מחקרי אודות הקנטוניסטים. 
נשוי לרבנית קטי לבית סרוסי, שהייתה פעילה במטה "שומר אחי אנוכי" מטעם ישיבת מרכז הרב, וכיום מרצה במסגרת מכון בנין שלם ומכון פועה, ואב לשבעה.
קלי ויליאמס

חייה

נולדה וגדלה בלוס אנג'לס שבקליפורניה, בתם של שאנון וילקוקס, שחקנית, וג'ון וילאמס, מנתח פלסטי, ולה אח אחד ושני אחים חורגים. הוריה התגרשו כאשר הייתה בת 13. ויליאמס למדה בתיכון בוורלי הילס שבבוורלי הילס, שם לקחה שיעורי משחק והשתתפה בהפקות של בית הספר.
עוד בטרם מלאה לה שנה הופיעה ויליאמס בסרטוני פרסומת. לאחר לימודיה התיכוניים החלה לגלם תפקידים קטנים על המסך הקטן; וילאמס גילמה את חברתו של רוס בקומדיית המצבים של NBC ‏"Day by Day"‏ (1989) ואת דמותה של קייט ברודריק בסרט הטלוויזיה "A Woman Scorned: The Betty Broderick Story" ‏(1992). את הופעתה הקולנועית הראשונה עשתה בסרט "There Goes My Baby"‏ (1993) לצד השחקנים דרמוט מולרוני ונואה ויילי. ויליאמס הופיעה במחזה הקומי "Wrong Turn at Lungfish" לצד טוני דנזה וג'ורג' סי סקוט. ב-1996 השתתפה בסרט הפשע הטלוויזיוני של NBC "קול מהקבר", לצדם של רוברט נפר וג'ון קרול לינץ'. 
ב-1997 עלתה למסכים סדרת הדרמה "הפרקליטים" של דייוויד אי קלי העוסקת בחייהם המקצועיים והאישיים של חבורת עורכי דין בבוסטון, שעוסקים בעיקר במשפט פלילי. ויליאמס גילמה את דמותה של לינדזי דול, עורכת דין ואחת הדמויות הראשיות. תפקיד זה גילמה במשך שבע עונות (מתוך 8) ואיתו היא מזוהה יותר מכל. במהלך צילומי הסדרה עברה ויליאמס שלושה הריונות. ההיריון הראשון וההיריון השלישי הוסוו על ידי צוות ההפקה, אך ההיריון השני שולב בסדרה; לינדזי הייתה נשואה אז לשותף הבכיר במשרד, בובי דונל (גולם בידי דילן מקדרמוט) והתסריטאים כתבו עבור הדמות היריון שהסתיים בלידת בנם הבכור של דול ודונל.
ויליאמס הופיעה בתפקידי אורח בסרטים וסדרות טלוויזיה רבות; בין היתר בסדרות: "חוק וסדר" (1992 ו-2007) "שולחן לחמישה" (1994), "סודות העיר" (1996), "סקראבס" (2002),‏ "מאורת האריות"‏ (2003)‏, "האק" (2003) ו"משמרת שלישית" (2005). ויליאמס כיכבה בסדרת הדרמה "חקירה רפואית" של NBC, שם גילמה את דמותה של ד"ר נטלי דוראנט (2004), ובסדרת הדרמה "שקר לי" של פוקס, שם היא מגלמת את דמותה של ד"ר ג'יליאן פוסטר (2009).
בשנים 2012–2013 גילמה את ג'קי קלארק בסדרה "נשות קבע" לצד דרו פולר.
ויליאמס דוברת צרפתית וספרדית. היא נשואה לבמאי והסופר אג'יי סאהגה (ממוצא הודי) ולהם שלושה ילדים.
קיפוד אירופי

תיאור

רוב גופו של הקיפוד חום; הגב מכוסה בכ-6,000 דרבנות. אורכו של הקיפוד האירופי כ-16 ס"מ, ובפרטים גדולים במיוחד האורך עשוי להגיע ל-26 ס"מ. זנבו קצר מאוד, וניתן לתארו כשריד לזנב - אורכו 2 עד 3 ס"מ בלבד. המשקל לאחר הלידה הוא כ-120 גרם, ולאחר ההתבגרות, משקלו של הקיפוד מגיע ליותר מ-1.1 ק"ג. המשקל הגובה ביותר שנמדד במין זה הוא 2 ק"ג. משקלם של בוגרים בקיץ קטן בדרך כלל ממשקלם בסתיו, ונע בדרך כלל בין 500 ל-800 גרם. הזכרים גדולים מעט מהנקבות, אבל פער קטן זה במשקל זניח לעומת השינויים העונתיים במשקל גופו של הקיפוד. 
ישנם מספר קיפודים שגופם בצבע לבן; תופעה זו מתרחשת בגלל לאוציזם (היעדר מלנין). עם זאת, קיפודים אלה לא לבקנים ממש. קיפודים לבנים נדירים מאוד, מלבד באיים צפון רונלדסיי ואולדרני, בהם הקיפודים הלבנים מהווים כ-25% מהאוכלוסייה.
פמברוליזומאב

מנגנון הפעולה

חלק מתפקידי המערכת החיסונית, בנוסף לזיהוי והתנגדות למזיקים חיצוניים, הוא למנוע התפשטות תהליכים מזיקים לגוף המתרחשים בגוף עצמו (לאו דווקא בעקבות חדירת גורם זר). אולם, בתאים סרטניים מסוימים ישנו ליגאנד, המכונה PDL-1, אשר מתקשר לחלבון PD-1 בתאים של מערכת החיסון. עצם קישור בין החלבון לקולטן, מנטרל את היכולת של תא מערכת החיסון להילחם בתאים הסרטניים הללו. 
תרופת הקיטרודה חוסמת את יכולת הקישור של הליגנד PDL-1 (בתא הסרטן), לבין קולטן ה- PD-1 במערכת החיסון. בלימת הקישור, מונעת את תוצאת הקישור,שהוא בלימת מערכת החיסון. על ידי כך, היא מאפשרת למערכת החיסון להילחם בתאים הסרטניים עם פחות בקרה אך בעוצמה גבוהה יותר, מונעת התפתחות של הגידול הסרטני, התפשטות המחלה, ואף נסיגה בתסמינים שלה.

תופעות לוואי

לשימוש בקיטרודה ישנן תופעות לוואי בשכיחויות שונות. המרכזיות מביניהן: עייפות, חולשה, שיעול, בחילה, גרד, פריחה עורית, תיאבון מופחת, עצירות, שלשולים, כאבי מפרקים, כאבי שרירים, כאבי ראש, בהקת (וטיליגו) והגברה בתפקודי הכבד . ישנם גם מספר מטופלים שסבלו מתת פעילות של בלוטת התריס, אי ספיקת כליות, דלקת כבד, הגברת פעילות של בלוטת יותרת המוח ופנאומוניטיס (מתבטא בקוצר נשימה וכאבי חזה).

היסטוריה

הקיטרודה פותחה לראשונה על ידי גרוגורי קרבן (Gregory Carven), הנס ון אננא'אם (Hans van Eenennaam) וג'ון דולוס (John Dulos). הפיתוח הראשוני והפיכת התרופה לשמישה בבני אדם, נעשה במכון Organon Biosciences, שלימים הפך להיות Schering Plough Research Institute, ולאחר מכן בחברת מרק.
בעקבות תוצאות מרשימות של נבדקים, בספטמבר 2014 אישר ארגון המזון והתרופות האמריקאי, בהליך מהיר, את השימוש בתרופה. השימוש בתרופה היה תחילה לחולים קשים בסרטן העור. 
באוקטובר 2015 אישר ארגון המזון והתרופות האמריקאי את השימוש גם בחולי סרטן ריאות, כשקיים בגידול את קולטן הPDL-1, וכאשר אין שיפור משמעותי לאחר שימוש באמצעים כימותרפיים אחרים.
יצרנית הקיטרודה היא חברת מרק.
תרופת הקיטרודה נכנסה לסל התרופות בישראל בשנת 2014.

ניסויים קליניים

בתרופה נערכו בעבר, ונערכים עד היום, ניסויים קליניים בשימושים שונים. בין הניסויים ניתן למצוא השפעות של התרופה על חולי סרטן עור וחולי סרטן ריאות.
המחקר הקליני הראשון בתרופת הקיטרודה היה בסרטן העור. במחקר לקחו חלק 89 חולי סרטן העור אשר קיבלו את התרופה במינון מומלץ כל שלושה שבועות. אצל 37-38% מסך כל הנבדקים נצפתה תגובה לטיפול. ב-24% מסך כל הנבדקים הייתה התכווצות חלקית או מלאה של הגידולים הסרטניים. 86% מאותם מטופלים שנצפתה בהם התכווצות מסוימת, המשיכו להגיב לטיפול גם לאחר למעלה מ6-36 שבועות.
במחקר קליני שנערך בישראל נבדקה יעילות התרופה לגידול מוח מסוג גליובסטומה אולם התרופה לא הצליחה להוכיח יעילות נגד סרטן זה.
ב 23.5.2017 הכריז מנהל המזון והתרופות האמריקני (FDA) כי טיפול בקיטרודה יאושר לשימוש לפי מאפיינים גנומיים של הגידול הסרטני.
אנרכיזם ללא תארים

היסטוריה

ממציא הביטוי הוא האנרכיסט הקובני פרננדו טארידה דל מארמול, שהשתמש בו בנובמבר 1889, בברצלונה. הוא הפנה את קריאותיו לאנרכו-קומוניסטים ולאנרכו-קולקטיביסטים, שהיו בזמנו בעיצומו של ויכוח לוהט בין שתי הגישות. אנרכיזם ללא תארים היה ניסיון לגלות יותר סובלנות בין זרמים אנרכיסטיים, ולהבהיר שאנרכיסטים לא צריכים לכפות תוכנית כלכלית על אף אחד, אפילו לא בצורה תאורטית. קריאתו כללה גם הצעה לזנוח את העיסוק התאורטי במודל הכלכלי המועדף אחרי המהפכה, וזאת בשם הטענה שעיסוק במודל הכלכלי המועדף משני בחשיבותו לעומת ביטול הקפיטליזם והמדינה. לדעתו, ניסויים שיעשו לאחר מכן, על בסיס עקרונות בסיס אנרכיסטיים, יקבעו את המודל ההולם חברה אנרכיסטית.
גישה זו הייתה תוצאת לוואי של הוויכוח הלוהט בתנועה האנרכיסטית על רקע התפתחות הזרם האנרכו-קומוניסטי לאחר מות ההוגה האנרכיסטי, מיכאיל באקונין בשנת 1876. למרות שהאנרכו-קומוניזם לא שונה לגמרי מהאנרכיזם הקולקטיביסטי (הקולקטיביסטים הניחו שהמערכת הכלכלית שהם מציעים תהפוך בסופו של דבר למערכת שהאנרכו-קומוניסטים הציעו), האנרכו-קומוניסטים פיתחו, העמיקו והעשירו את הגותו של באקונין, כפי שבאקונין עשה להגותו של פייר-ז'וזף פרודון.
תוך תקופה קצרה הפכה הגישה האנרכו-קומוניסטית החדשה למקובלת ביותר בתנועה האנרכיסטית באירופה, למעט בספרד, שבה הוויכוח התנהל על השינויים האסטרטגיים והטקטיים המתחייבים מקבלת גישה זו. עיקר הוויכוח היה בין הגישה הקומוניסטית שדגלה בבניית תאים מקומיים של אנרכיסטים פעילים כחלופה לגישה הקולקטיביסטית שתמכה בבניית איגודים מקצועיים המוניים. שינוי אסטרטגי וטקטי שכזי גרם לוויכוחים רבים בקרב הקולקטיבים הספרדים, שתמכו, כאמור, בארגון ובמאבק של מעמד העובדים.
הוויכוח בין שתי הגישות התפשט אל מחוץ לספרד, והגיע אל כתב עת אנרכיסטי ידוע בפריז, בשם "המרי". הוויכוח גרם לאנרכיסטים רבים להסכים עם אריקו מלטסטה שטען ש"זה לא נכון עבורנו, בלשון המעטה, ליפול למריבות על בסיס תאוריות בלבד"  עם הזמן, רוב האנרכיסטים הסכימו שאינם יכולים לנבא את בוודאות את ההתפחות הכלכלית העתידית, והחלו להדגיש את המשותף ביניהם, במקום את ההבדלים ביניהם, בכל הנוגע לחזון העתידי על תפקוד החברה האנרכיסטית. רוב האנרכו-קומוניסטים ראו שבהתעלמות שלהם מתנועת העובדים, הם גורמים לכך שרעיונותיהם לא יגיעו למעמד העובדים, בעוד שהאנרכיסטים הקולקטיביסטיים הדגישו את המחויבות שלהם לאידיאלים הקומוניסטיים, וצמצמו את הזמן הטרום קומוניסטי בגישתם. התקרבות רעיונות זו חיזקה מאוד את הגישה של אנרכיזם ללא תארים.
בארצות הברית הוויכוח העיקרי בתקופה זו היה לגמרי אחר ואף חריף יותר. הצדדים לוויכוח שם היו האנרכו-קומוניסטים והאנרכו-אינדיבידואליסטים כאשר בנג'מין טאקר האינדיבידואליסט טען שהאנרכו-קומוניסטים כלל אינם אנרכיסטים ואילו ג'ון מוסט טען שהאינדיבידואליסטים אינם אנרכיסטים. כמו באירופה, נמצאו גם אלו שקראו לסובלנות בין הזרמים השונים. ברוח זו, אנרכיסטים כמו וולטרין דה קלייר, השמיטו את מילות התואר והסתפקו בכותרת אנרכיסט. הם הצטרפו לקריאת מלטסטה לאנרכיזם ללא מילות תואר וכינויים נוספים, תוך השארת ההכרעה לגבי אופי החברה האנרכיסטית לניסויים אחרי המהפכה. דה קלייר טענה שכל הגישות הם אנרכיסטיות, כל עוד לא נכפה על אף אדם להשאר בקהילה שהשיטה הכלכלית בה אינה מקובלת עליו.
ויקיפדיה האנגלית

מקומה בין הוויקיפדיות

ויקיפדיה האנגלית הייתה המהדורה הראשונה של ויקיפדיה ועד היום היא הגדולה ביותר בהיקפה ביחס לשאר מהדורות ויקיפדיה בשפות האחרות. בוויקיפדיה האנגלית גובשו לראשונה מוסכמות, מדיניות ומאפיינים אשר אומצו בהמשך על ידי מהדורות אחרות של ויקיפדיה. גם ויקיפדיה האנגלית אימצה חלק מהמאפיינים שלה מוויקיפדיות אחרות, בפרט מוויקיפדיה הגרמנית. אלה כוללים את "ערכים מומלצים", מדיניות נקודת המבט הנייטרלית, תבניות הניווט, מיון של ערכים "קצרמרים" לתת קטגוריות, מנגנונים להשגת רזולוציה כגון תיווך ובוררות, ושיתופי פעולה שבועיים.
גם מבחינה תוכנית קיימת ירושה מוויקיפדיה האנגליות לויקיפדיות אחרות ולהפך. ערכים רבים בשפות רבות נוצרו על בסיס תרגום של הערך האנגלי, בפרט בשפות שרבים מדובריהן דוברים גם אנגלית.
רבים מהמשתתפים הפעילים בקרן ויקימדיה ומפתחי תוכנת המדיה-ויקי אשר עליה פועלת ויקיפדיה הם משתמשים בוויקיפדיה האנגלית.
בהשוואה שנערכה על ידי כתב העת המדעי Nature ב-2005 ל-42 ערכים מדעיים שונים בוויקיפדיה האנגלית ובבריטניקה התגלה שאין פערים מהותיים מבחינת דיוק. הבדיקה הגיעה למסקנה שבוויקיפדיה היו בממוצע כ-4 אי-דיוקים בכל ערך מדעי, בעוד שבבריטניקה היו בערך שלושה אי-דיוקים.

משתמשים ועורכים

ויקיפדיה האנגלית מושכת גם משתמשים ועורכים רבים אשר אנגלית איננה שפת אמם, בעיקר משום שאנגלית נמצאת בשימוש בהיקף נרחב כשפה שנייה, וזו אחת הסיבות שוויקיפדיה האנגלית היא כיום המהדורה הגדולה ביותר של ויקיפדיה. גם קוראים ששפת אמם איננה אנגלית, מחפשים לעיתים מידע בוויקיפדיה האנגלית במקום בוויקיפדיה בשפתם, משום שוויקיפדיה האנגלית מכילה לרוב את המידע המקיף ביותר.
מאמר שפורסם ב-Technology Review של MIT ב-2013 תחת הכותרת "The Decline of Wikipedia" ציין שמאז 2007 ויקיפדיה האנגלית איבדה שליש מהעורכים הפעילים. ב-1 במרץ 2014 פרסם שבועון החדשות האקונומיסט מאמר שכותרתו "העתיד של ויקיפדיה" אשר כלל ניתוח למגמות שונות על סמך נתונים שפורסמו על ידי קרן ויקימדיה, לפיהם "מספר העורכים במהדורה האנגלית ירד בשליש במהלך שבע השנים האחרונות". לטענת המחקר שיעור הנטישה של עורכים ותיקים במהדורה האנגלית היה משמעותי יותר בהשוואה לזה של מהדורות ויקיפדיה בשפות אחרות. כמו כן צויין במאמר של האקונומיסט כי מספר התורמים עם ממוצע של 5 עריכות או יותר לחודש היה קבוע יחסית מאז 2008 עבור מרבית המהדורות של ויקיפדיה. צויין גם כי מספר העורכים הפעילים בוויקיפדיה האנגלית היה בשיא בשנת 2007 כאשר היו פעילים באתר בסביבות 50,000 עורכים, וכי מספר זה צנח לכ-30,000 עד תחילת 2014. אם נטישת העורכים הוותיקים תימשך באותה המגמה של כ-20,000 בתקופה של 7 שנים, עד 2021 יהיו בוויקיפדיה האנגלית רק 10,000 עורכים פעילים. לעומת זאת, מניתוח המגמות שפורסמו ב"אקונומיסט" עולה שבמרבית המהדורות האחרות של ויקיפדיה כמות העורכים הפעילים נשארת פחות או יותר זהה לאורך זמן. במאמר באקונומיסט לא צוין למה דווקא כמות העורכים הפעילים בוויקיפדיה האנגלית נמצא בדעיכה מהותית או מה נעשה בויקיפדיות בשפות האחרות שתרם לכך שכמות העורכים הפעילה בהן לא דעכה באופן מהותי לאורך זמן.
ג'וזף דיסלבו

ביוגרפיה

דיסלבו גדל בצפון מדינת ניו יורק, אביו שירת בצי ארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה, אחיו הבכור שירת כקצין בצבא וכך גם אחותו התאומה.
ב-1981 סיים את לימודיו באקדמיה הצבאית של ארצות הברית והתגייס לצבא. הוכשר כקצין שריון וכקצין ריינג'רס מוטס. שירת ביחידות שריון וחי"ר ממוכן בארצות הברית ובאירופה. פיקד על הגדוד הראשון ברגימנט הפרשים המשוריין השלישי, שימש סגן ראש אג"ם ועוזר למפקד כוח הייצוב בבוסניה. בתקופת מלחמת עיראק פיקד על חטיבה 2 בדיוויזיית החי"ר השלישית, ולחם עמה בקרבות באזור פלוג'ה וצאדר סיטי. 
תפקידים נוספים אותם מילא הם מדריך בכיר במרכז הלאומי לאימונים של הצבא בפורט ארווין שבקליפורניה, ראש ענף עיראק במטות המשולבים, סגן ראש ענף תכנון במטות המשולבים, שימש סגן ראש מטה כוחות ארצות הברית בעיראק, תקופה בה עסק בהעברת השליטה הביטחונית לכוחות העיראקיים. שירת כראש מטה וסגן מפקד הקורפוס השלישי בפורט הוד וראש מטה פיקוד דרום של ארצות הברית.
ביוני 2013 מונה למפקד כוחות הצבא בפיקוד דרום של ארצות הברית, ביוני 2015 קודם לדרגת לוטננט גנרל ומונה לסגן מפקד הפיקוד. ב-2018 השתחרר. 
דיסלבו בעל תואר שני בחקר ביצועים מהמכון לטכנולוגיה של חיל האוויר ובעל תואר שני בביטחון לאומי ולימודי אסטרטגיה ממכללת המלחמה של הצבא בקרלייל שבפנסילבניה.
מארק פלגרינו

ביוגרפיה

פלגרינו נולד ב-9 באפריל 1965 בלוס אנג'לס, קליפורניה לאם ממוצא שוודי ולאב ממוצא איטלקי.
נישא ב-2008 לבמאית הקולנוע טרייסי עזיז והפך לאב חורג לבתה ולבנה.