google/wiki40b huggingface dataset:
טרישה בראון

טרישה בראון (1936–2017, באנגלית Trisha Brown, נולדה בשם Patricia Ann Brown) היא כוריאוגרפית אוונגארדית ופוסט-מודרניסטית אמריקאית, שיצרה למעלה מ-100 כוריאוגרפיות, בהן חקרה תנועות טבעיות ואימפרוביזציה. באמצעות בחינה זו של התכונות הפיזיקליות של הגוף, גיוונה בראון את תנועות המחול המקובלות בבלט הקלאסי והמודרני. כמו כן, פעלה בראון גם בתחום האמנות הוויזואלית.

קורות חיים

בראון נולדה ב-25 בנובמבר 1936 באברדין, וושינגטון לאיש מכירות ומורה.  בהמשך, נישאה לבורט באר, להם נולד ילד אחד וארבעה נכדים. היא למדה מחול מודרני במילס קולג' שבאוקלנד, קליפורניה והגיעה לניו יורק ב-1961, שם השתתפה בסדנאות המחול של רוברט דאן. בראון הקימה את תיאטרון המחול האוונגארדי ג'ודסון ב-1962 וב-1970 ייסדה את להקת המחול ע"ש טרישה בראון (Trisha Brown Dance Company), אשר הופיעה ב-2015 בפסטיבל ישראל.
בסוף שנות השבעים של המאה העשרים, הגדירה בראון את עצמה מחדש ככוריאוגרפית פוסט מודרניסטית והחלה ליצור יצירות עם מוזיקה המלווה אותן ויצירות אשר התאימו להצגה באולם מסורתי בניגוד ליצירותיה הקודמות, שהוצגו במרחבים חיצוניים, כגון על גגות ועצים. בשנת 1998 החלה לביים אופרות, הראשונה מביניהן היא האופרה L’Orfeo שנכתבה על ידי קלאודיו מונטוורדי.
בראון פרשה מעיסוקה ככוריאוגרפית ב-2013 מפני שלקתה מדמנציה וסקולרית, ונפטרה ב-2017 בגיל 80.

עבודתה המקצועית

ביצירותיה הראשונות בדקה בראון את יחסי הכוחות בין הרקדנים לבין עצמם ובין הרקדנים לבין סביבתם, כך שרקדניה לעיתים "הלכו" על הקירות, ונעו תוך כדי תלייתם מהתקרה במאונך. יצירותיה הושפעו מהנוף העירוני של הסוהו בניו יורק בו התמקמה. כאמנית אוונגארד, בראון האמינה כי מחול יכול להתקיים גם ללא מוזיקה, רק באמצעות תנועה. בעיניה המחול משקף את הקצב הפנימי של הרקדנים והוא אינו צריך קו מנחה או נושא מרכזי. היא שאפה ליצור שפת תנועה אבסטרקטית מקורית משל עצמה. שפה, אשר סללה לה דרך ייחודית להתנסויות בלתי פוסקות שהגדילו את אוצר התנועות, הרחיבו וגיוונו את שיטות האימון באופן מקורי וחדשני אותן אימצו היא ורקדניה על מנת לאמן את גופן. הישגיה הייחודיים לאורך כל הקריירה שלה השפיעו על עולם המחול ומהווים את מורשתה. יצירותיה זכו להכרה בינלאומית והוצגו בתערוכות ובמוזיאונים רבים.
ביצירה You Can See Us הופיעה בראון לצד מיכאיל ברישניקוב, שאמר על יצירותיה ש"עליך להשתמש במוחך ובעיניך ולנסות להשתלב בתוך הדברים – משימה שעשויה להימשך זמן רב מאוד".
דליה כהן (זמרת)

ביוגרפיה

כהן נולדה ברמת גן בשם דילסיה. אביה נולד בסלוניקי שביוון והצליח להימלט לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה. בביתה משפחתה דיברה בשפת הלאדינו. מכיוון שחששו שבתם לא תסתדר עם שמה הפרטי החליטו הוריה לשנות את שמה לדליה, ומאז היא נושאת שם זה.

קריירה מוזיקלית

כהן החלה את הקריירה המוזיקלית שלה בסוף שנות השישים בלהקת גייסות השריון לצד אבי טולדנו. לאחר השחרור הוציאה תקליטון אשר כלל את השירים "ברוך מוציא הלחם" ו"רפי מנליק", שלא זכו להצלחה מיוחדת. אחרי התקליטון הופיעה בפסטיבל שירי הילדים הראשון ב-1970 עם השיר "נוצה קטנה" שזכה במקום העשירי, ובפסטיבל הזמר החסידי עם השיר "גם כי אלך". בשנים 1971–1973 יצאה עם להקת הייצוג של הפסטיבל להופעות ברחבי ארצות הברית. באותה תקופה הקליטה את השיר "ישבה נערה בבית הקפה", שזכה להצלחה יחסית. בשנת 1978 הקליטה כהן שיר שכתבה והלחינה בשם "אהבתי אותך", שזכה להצלחה גדולה והגיע לראש מצעדי הפזמונים. שנה אחר כך השתתפה כהן בתחרות הפסטיזמר לילדים והשתתפה בתוכניות רדיו רבות בקול ישראל, להן כתבה, הלחינה וביצעה שירים. באותה השנה זו גם הוציאה עוד להיט, "לא רוצה לישון", הפעם שיר שנכתב עבור ג'וזי כץ בפסטיבל שירי הילדים ה-9.
כהן הרבתה להופיע בפני תיירים ובשנת 1980 הוציאה את אלבום הסולו הראשון שלה. האלבום, שנקרא "דליה", כלל בעיקר ביצועים שלה לשירי ייצוג ידועים של ישראל ושירים נוספים בעיבודו של בני נגרי, שכהן הרבתה לשתף עמו פעולה. השירים המקוריים היחידים באלבום היו "שיר בלה-לה-לה" ו"בוא עובר אורח", שכתבה והלחינה והפך ללהיט. האלבום לא זכה להצלחה מסחרית, למרות השירים הבולטים בו, רובם הקאברים: "בשנה הבאה" (של אילן ואילנית), "עוד לא אהבתי די" (של יהורם גאון), "הללויה" (של גלי עטרי וחלב ודבש), "בוא עובר אורח" (שהוקלט כבר בשנת 1978) ו"שיר בלה-לה-לה".
ב-1984 הגישה כהן את התוכנית "מופע רוק". בשנת 1987 השתתפה כהן בתחרות הקדם אירוויזיון עם השיר "היי הופה", שהלחינה למילים שכתב קריין קול ישראל מלאכי חזקיה בדואט עם הבחורים מאפיקים. השיר זכה במקום ה-14 והלפני האחרון ולא זכה להצלחה כלשהי (אך שיר דומה לו בשם "הורה מולדת", שכתבה כהן, הלחין עוזי חיטמן וביצעה במקור ירדנה ארזי הפך פופולרי דווקא כריקוד ולא כשיר סתמי או לא).
בשנת 1988 הוציאה את אלבומה השני "ילדה טובה", שבו כתבה כהן את כל מילות השירים וחלק מהלחנים. בני נגרי עיבד את שירי האלבום והלחין את יתר השירים. גם אלבום זה לא זכה להצלחה על אף שבלטו בו השירים "ילדה אישה", "למה לדנה" (מהשירים הראשונים בישראל בסגנון הראפ, שלא היה אז בשיאו), "אהבה ראשונה", "בין אחת עשרה לשתים עשרה" בהשתתפות הסקסופוניסט גורי אגמון ובעיקר "זכות המבוכה" ושיר הנושא, שקיים דמיון בינו לבין להיטו של מייקל ג'קסון "Bad". השיר מופיע באלבום גם בגרסת רמיקס מורחבת בשם "ילדה טובה מאוד" (גם הרמיקסים לשירים ישראליים לא היו אז בשיאם).
בשנת 1989 פרסמה ספר ילדים שכתבה בשם "יומני הסגול".
שימשה תסריטאית לקומדיות המצבים "המסעדה הגדולה" ו"שכנים" בערוץ הראשון.
כהן לקחה פסק זמן ארוך ממוזיקה עד שנת 2009, כשבשנה זו העלתה את מופע הסאטירה "השובשרות" עם הזמרות לאה תורן וציפי זרנקין, שהוחלפה בהמשך בריקי מנור.
החל משנת 2015 מופיעה כהן עם הזמרת לאה תורן במופע קברט סאטירי מתעדכן על בעיות השעה המבוסס על להיטים איטלקיים עם מילים שכהן עצמה כותבת.
כיום ממשיכה להופיע באירועים שונים.
מתגוררת במבשרת ציון.
נארה (מחוז)

היסטוריה

אזור מחוז נארה הוא אחד העתיקים בהיסטוריה היפנית. מחוז נארה הנוכחי נוצר ב-1887, כשנפרד ממחוז אוסקה, ושמו שונה מנחלת יאמטו.

עד תקופת נארה

האזור היה ידוע כמרכז פוליטי עוד במאות השלישית ורביעית, ושליטיו שאפו לאחד את כל יפן. בתקופות מאוחרות יותר הוקמו באזור מחוז נארה מספר בירות קיסריות, שנבנו לפי הדגם של הבירות הסיניות של אותה עת, בתבנית שתי וערב.
חצר הקיסר טיפחה קשרים עם שושלת סווי ועם שושלת טאנג מסין, ושלחה תלמידים כדי ללמוד את התרבות הגבוהה של סין. במאה ה-7 הגיעו לנארה מהגרים רבים, רבים מהם מחצי האי הקוריאני

תקופת נארה ותקופת הייאן

בשנת 784 העביר הקיסר קאמו את הבירה לנגאוקה-קיו בנחלת ימשירו, ועשור לאחר מכן להייאן קיו, ובכך נפתחה תקופת הייאן. על מעבר הבירה, שמרה נארה על השפעתה הפוליטית, ולקראת סוף התקופה הורה המצביא טאירה נו קיומורי לבנו לדכא את יריביו הפוליטיים בנארה, שנתמכו על ידי הקיסר. בתגובה העלה בנו את המקדשים טודאי-ג'י וקופוקו-ג'י באש ב-1180, ובכך חיסל את המרכז הפוליטי בנארה.
עם עליית מינמוטו נו יוריטומו לכס השוגון ופתיחת תקופת קאמאקורה, נהנה המחוז מתמיכת השליט החדש. מקדש קופוקו-ג'י, שהיה מקדש הבית של בית פוג'יווארה, הפך למקדש הראשי של נחלת יאמטו, ומסביב למקדש זה ולטודאי-ג'י החלה להתפתח עיירה.

ימי הביניים

תקופת שתי החצרות הקיסריות, שהחלה ב-1336, הביאה חוסר יציבות לנארה. בעוד הקיסר גו-דאיגו בחר את מקום מושבו ביושינו, התגלעה בקופוקו-ג'י מחלוקת לגבי המועמד לכס הקיסר. לאחר כניעת הענף הדרומי ב-1392 שב השקט לנארה, אך המאבק החליש את המקדש, והכוח החל לעבור לסמוראים, שהחלו לכבוש לעצמם שטחים.

תקופות סנגוקו ואדו עד ימינו

בתקופת סנגוקו נשאבה נחלת יאמטו ללחימה. טודאי-ג'י שוב נשרף ב-1567, כשמצונאגה הישהידה כבש את הנחלה מידי משפחת מיושי, ולאחר מכן קיבל אותה באופן רשמי מאודה נובונאגה. בהמשך החליפה הנחלה מספר ידיים עד שלבסוף הייתה תחת שליטת שוגונות טוקוגאווה, בעוד השוגון שולט ישירות בעיר נארה, ודאימיו אחרים שולטים על האזורים האחרים של הנחלה. במאה ה-18 החלו להתפתח בנחלה תעשייה ומסחר, שנכללה בכלכלת אוסקה, שהייתה הבירה הכלכלית של יפן באותה עת. הקשר הכלכלי בין נראה ואוסקה ממשיך אף כיום, שכן רבים מתושבי נארה עובדים ולומדים באוסקה.

גאוגרפיה

מחוז נארה מהווה חלק ממישור קנסאי, והוא שוכן במרכז חצי האי קיאי. אין למחוז גישה לים והוא גובל במחוז וקאיאמה ובאוסקה במערב, במחוז קיוטו בצפון, ובמחוז מיאה במזרח. מרבית שטח המחוז הוא הררי, ורק 23% מהשטח הכולל מיושב. 17% שטח המחוז מוקדש לפארקים לאומיים.
במרכז המחוז עובר הקו הטקטוני של מרכז יפן, החוצה את המחוז ממזרח למערב, לאורך נהר יושינו. החלק הצפוני של הקו פעיל מאוד, ופעילות טקטונית עדיין מעצבת את טופוגרפיה של האזור. בחלק הדרומי של הקו שוכנים הרי קיאי, החולשים על כ-60% משטח המחוז. במערב מפריד רכס אובקו בין נארה לווקאיאמה, ובמזרח מפריד בין נארה למיאה רכס דאיקו, ובו הר אודאיגהארה, שבו שוכנים חלק מהאתרים הקדושים ודרך העולים לרגל ברכס הרי קיאי, המהווה אתר מורשת עולמית של אונסק"ו.

כלכלה

כלכלת מחוז נארה מתבססת בעיקר על תעשייה, שירותים ונדל"ן, אך תיירות היא אחת מהתעשיות החשובות של המחוז. במחוז שוכנים שלושה אתרי מורשת עולמית של אונסק"ו: המונומנטים ההיסטוריים של נארה העתיקה, האתרים הקדושים ודרך העולים לרגל ברכס הרי קיאי והמונומנטים בודהיסטיים באזור הוריו-ג'י.
תפסוני

תפסוני הוא משחק ילדים המיועד לשתי קבוצות.

מהלך המשחק

כל קבוצה עומדת בשורה או מאחורי קו מסומן, במרחק של מספר מטרים זו מזו. נציג של אחת הקבוצות ניגש אל הקבוצה השנייה, אשר חבריה מושיטים את כפות ידיהם הפתוחות. הנציג חובט בכף ידו על שלוש כפות ידיים שונות, באומרו "תִּפ" על הראשונה, "סוּ" על השנייה וכמובן "נִי" בהכותו בשלישית. את ההברה האחרונה בדרך כלל הנציג אינו מספיק לבטא, מכיוון שברגע שהכה בכף היד, נפתח מרדף, בו הנציג המכה בורח מן השחקן שעל כף ידו הכה שלישי.
המרדף נמשך עד הגעתו של הנרדף אל מעבר לקו של קבוצת האם שלו. אם הצליח הנרדף להתחמק, הופך הרודף לשבוי של הנרדף. הוא עומד מאחוריו במשך שארית המשחק, או עד לשחרורו. נתפס הנרדף קודם להגיעו לקו, הופך הנרדף לשבוי של הרודף. שחקן משתחרר כאשר השחקן אשר לקח אותו בשבי נופל בשבי בעצמו.

אל תפהק

אל תפהק הוא גרסה של משחק תפסוני. השחקנים מתחלקים לקבוצה ולשחקן יחיד. הקבוצה מסודרת על קו, כשכפות ידיה מושטות. היחיד מכה על כפות הידיים ארבע מכות לפי ההברות אל-ת-פ-הק, ונמלט אל מעבר לקו מרוחק, המהווה "בית". זה שידו הוכתה בהברה הק רודף אחריו. הצליח הנמלט להגיע לבית, הרודף נפסל. הצליח הרודף לתפוס את הנמלט - חוזר הנמלט לשורה והרודף הופך לנמלט החדש.
משפט זוטא

משפט זוטא הוא הליך נפוץ במשפט פלילי, בו מתקיים משפט קטן בתוך המשפט הגדול (מארמית: משפט זוטא = משפט קטן). זהו הליך ביניים המתקיים כאשר במהלך דיון בבית המשפט עולה טענה כנגד קבילותה של הודאה כזו או אחרת, ומטרתו לפסוק אם היא קבילה. המקור עליו מתבסס ההליך במשפט האנגלי, והוא קיים במערכת המשפט בישראל עוד מימי המנדט הבריטי.

הרקע

על פי דיני הראיות, הודאה באשמה שמסר הנאשם במהלך חקירת משטרה, בפני חוקר, מוגשת לבית המשפט כראיה בצרוף עדות החוקר על אופן מסירת ההודאה ונכונותה. הודאה כזו מהווה ראייה מכרעת שעלולה לגרום להרשעת הנאשם באופן כמעט ודאי, שכן לא נותר לתביעה אלא להביא עוד דבר מה נוסף כראייה, כדי שיוכרע הדיון. במשפטים בהם עלול הנאשם להישלח לשנים רבות בכלא, נמצאים הסניגורים בעמדת נחיתות מול התביעה, ולעיתים קרובות כופרים בקבילותה של ההודאה ומעלים טענות על אי-חוקיותה, בעיקר בגלל אמצעי חקירה פסולים שגרמו לטענתם למסירת ההודאה. על פי החוק היא תהיה קבילה רק אם בית המשפט ראה שההודייה הייתה מרצון חופשי.
הבקשה למשפט זוטא מוגשת לשופט לפני מסירת ההודאה כראייה, ואם החליט כי יש מקום לדון בקבילות - נעצר הדיון הגדול  (בכתב האישום), ונפתח הדיון הקטן (זוטא).

ניהול משפט זוטא

כדי להוכיח את קבילותה של ההודאה באשמה, על התביעה להביא ראיות שניתנה מרצונו החופשי של הנאשם. למעשה, בדיון כזה מתהפכות היוצרות – ההגנה היא התובעת ומביאה נימוקים לפסילה וטענות הנוגעות לאופן מסירת ההודאה, בעוד התביעה מגוננת עליהם. לאחר פסיקת השופט בהליך הביניים, חוזר המשפט להתנהל במסגרת הרגילה.
הדיון במשפט הזוטא הוא אך ורק בנושא הקבילות – מבלי שהשופט חייב אפילו לעיין בתוכן ההודאה, אלא אם כן נוצרה סיבה מיוחדת לכך. כך גם החלטתו נוגעת לתקפותה של ההודאה – אין השופט יכול לומר מה משקלה מול כל הראיות האחרות, ואיך היא יכולה להשפיע עליהן. מתוך חשש להטיית דין העלולה להיווצר עקב תוצאות משפט הזוטא, למשל: הבעת דעה של השופט על אמינותו של הנאשם, נקבעו בפסיקה הלכות מחייבות לגבי המשמעות שיש לתת להליך הביניים ולהבדלתו המוחלטת מתוך המשפט עצמו.
משפט זוטא מתנהל בדרך כלל כבר בפתיחת המשפט או במהלכו, אם כי קרו מקרים נדירים בהם התנהל ההליך גם בשלבים סופיים.
וילם, נסיך אורנז'

ביוגרפיה

וילם נולד ב-4 בספטמבר 1840 בהאג, לווילם, נסיך אורנז'-נסאו ולסופיה, נסיכת וירטמברג, בתם של וילהלם הראשון, מלך וירטמברג ויקטרינה פבלובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה. בעת לידתו היה וילם במקום השלישי בסדר הירושה לכתר ההולנדי, ובמקום השביעי בסדר הירושה לכתר הבריטי. כחודש לאחר לידתו התפטר וילם הראשון, מלך הולנד מתפקידו, וסבו וילם השני, מלך הולנד עלה לשלטון במקומו. בשנת 1849 מת סבו וילם השני, ואביו עלה לשלטון במקומו כווילם השלישי, מלך הולנד, ווילם קיבל את התואר נסיך אורנז'.
בצעירותו עלתה תוכנית שווילם יתחתן עם אליס, נסיכת הממלכה המאוחדת, בתה של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת, אולם התוכנית לא יצאה אל הפועל. לאחר מכן התאהב וילם ברוזנת מטילדה פון לימבורג-שטירום, אולם הוריהם התנגדו לנישואים מורגנטים, ומשום כך נותק הקשר ביניהם. לאחר ניתוק הקשר נסע וילם המאוכזב לפריז, שם בילה את זמנו בחיי מין, שתייה והימורים. במהלך שהותו בפריז הנרייטה האוזר פילגשו הפריזאית, שחקנית "בולווארד", נתנה לו את הכינוי "נסיך לימון" [הנסיך סיטרון בצרפתית], והכינוי הפך לפופולרי בקרב העיתונים הפריזאים. ב-26 ביוני 1879 מת וילם בפריז מטיפוס ושחמת הכבד. וילם נקבר בקריפטה המלכותית בכנסייה החדשה של דלפט, ועל ארונו הוצב זר אחד מהקיסרית הצרפתית אז'ני דה מונטיז'ו וזר אחד מאלברט אדוארד, נסיך ויילס. לאחר מותו ירש את תאריו אחיו אלכסנדר, נסיך אורנז', אולם אף הוא מת בצעירותו בשנת 1884, ומשום כך לאחר מות אביהם בשנת 1890, עלתה לשלטון אחותם וילהלמינה, מלכת הולנד.
פיטר גילמור

ביוגרפיה

גילמור נולד בלייפציג שבגרמניה וגדל בנאנתורפ שבנורת' ריידינג ביורקשייר.
אחרי שעזב את בית הספר בגיל 14 רצה לממש את חלומו ולהיות שחקן. הוא למד באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה (RADA) זמן קצר עד שסולק. כשהתגייס לצבא גילה שיש לו כישרון לשירה ולאחר שיחרורו מהצבא הצטרף ללהקת זמרים בשם "זמרי ג'ורג' מיטשל". הם הופיעו במחזות אחדים, אך לא זכו להצלחה לה קיוו. עד מהרה ויתר גילמור על הרצון לשיר והמשיך בקריירת משחק.
הוא שיחק באחד עשר סרטים מסדרת סרטי "Carry On". והופיע בסרטי קולנוע בריטיים רבים נוספים כמו "The Great St Trinian's Train Robbery" (מ-1966), "הו, איזו מלחמה נחמדה" (1969), "ד"ר פייבס" (1971) ו-"Warlords of Atlantis" (מ-1978).
בתחילת הקריירה שלו הופיע על הבמה במחזות זמר כמו בהן המחזמר "Lock Up Your Daughters". בשנת 1960 הוציא סינגל בשם "Follow That Girl". אחרי שזכה להצלחה בתפקיד ג'יימס אונידין, חש גילמור כי הוא הופך להיות מזוהה עם הדמות של קפטן קשוח באונייה.
ב-1984 הופיע גילמור בסדרה "דוקטור הו" במיני-סדרה "Frontios" בדמות ברייזן. עוד השתתף בסדרה "Heartbeat" בפרק "The Frighteners" בתקופתו של ניק ברי . אשתו השלישית אן סטליבראס שיחקה בתפקיד קבוע בסדרה.

חיים אישיים

גילמור התחתן שלוש פעמים: לשחקנית אונה סטאבס היה נשוי מ-1958 ועד 1969. השניים אימצו ילד. לג'אן ווטרס היה נשוי מ-1970 ועד 1976, ולאן סטליבראס, ששיחקה לצדו בסדרה "קו אונידין" היה נשוי מ-1987 ועד למותו ב-2013.
פיטר גילמור נפטר בלונדון ב-3 בפברואר 2013 בגיל 81. הוא הותיר אחריו את אשתו השלישית (סטליבראס) ובן בשם ג'ייסון, שאימץ במהלך נישואיו הראשונים.
DF-ZF

ניסויים

ידוע על שש טיסות ניסוי של ה-DF-ZF, מתוכן שלוש ב-2014, שתיים ב-2015 ואחת ב-2016. לפחות חלק מטיסות הניסוי יצאו ממרכז שיגור הלוויינים טאיואן, מרכז השיגור העיקרי של סין עבור טילים בליסטיים. משרד ההגנה הסיני אישר את הניסוי בינואר 2014, וטען ש"ניהול ניסויים מדעיים בתוך שטחנו תקין", ושהניסויים "אינם ממוקדים באף מדינה או מטרה מסוימת". גורמים רשמיים בממשל האמריקאי תיארו את הניסוי באוגוסט 2014 ככושל.
עם זאת, מעריכים שרוב הניסויים הצליחו.

עיצוב ויכולות

ה-DF-ZF נע במהירות של 5 עד 10 מאך (6-12 אלף קמ"ש / 1.6-3.2 אלף מטר בשנייה), וטווחו עומד על 2,000-3,000 ק"מ.
לפי מגזין ג'יינס ומקורות נוספים, ה-DF-ZF מסוגל לשאת ראש נפץ גרעיני, בנוסף ליכולתו להשיג פגיעה מדויקת עם חימוש קונבנציונלי. שימושיו הפוטנציאליים, אם כן, מגוונים למדי. שימוש אפשרי אחד שהועלה הוא היותו הדור הבא של הטילים הבליסטיים נגד ספינות, שיוכלו לחדור את מערכות ההגנה של נושאות המטוסים האמריקאיות.
ה-DF-ZF הוא נשק מסוכן במיוחד, מכיוון שכלי טיס שנעים במהירות היפר-קולית כמעט אינם ניתנים ליירוט על ידי מערכות הגנת טילים. לפי מספר מקורות, חולשה אחת של התוכנית הסינית לפיתוחו של ה-DF-ZF היא היעדר מחשבי על בעלי כוח חישוב מספק, דבר שעשוי להיות מכשול שיעכב את השלמת תכנונו (ותחילת ייצורו באופן נרחב). למרות דיווחים מסוג זה, התוכנית ממשיכה להתקדם עם 6-7 שיגורים עד כה, ומוערך שרובם - כלומר לפחות 4 - הוכתרו בהצלחה.
ה-DF-ZF יועד להיות רגיש פחות למערכות יירוט טילים בליסטיים. טיל בליסטי רגיל חוזר לאטמוספירה במסלול צפוי מראש - ומהירותו הגבוהה היא שעושה אותו קשה מאוד ליירוט. עם זאת, בשנות ה-80 מספר מדינות פיתחו טילי יירוט שנועדו להשמיד טילים בליסטיים.
לעומת זאת, טילים בליסטיים שנעים במהירות היפר-קולית יכולים למשוך את עצמם חזרה למעלה לאחר כניסה לאטמוספירה, ולהתקרב למטרתם ב'גלישה' חלקה יחסית, מה שמפחית את פרק הזמן בו ניתן לזהות וליירט אותם. 'גלישה' זו מאפשרת תמרון רב יותר ומרחיבה את הטווח.
ה-DF-ZF, כמו כלֵי טיס מסוגו, נשאר בסטרטוספירה בזמן ה'גלישה', למרות שהדבר מייצר יותר גרר מאשר אילו היה יורד מהחלל במסלול בליסטי רגיל. הגרר הזה יוצר חיסרון חשוב שלו - הוא פחות גבוה ופחות מהיר בקרבת המטרה, ולכן פגיע יותר לטילי יירוט בטווח קצר, כמו ה-53T6 הרוסי והספרינט האמריקאי. אמצעי נגד נוספים עשויים לכלול, בין היתר, טכנולוגיית לייזר.

ייעודו

ה-DF-ZF יכול להתאים לשיגור מספר טילים בליסטיים סינים, כמו ה-DF-21 בינוני הטווח וה-DF-31 הבין-יבשתי. למרות זאת, אנליסטים חושדים שהשימוש הראשון ב-DF-ZF יהיה בתור טיל נגד ספינות ולמטרות טקטיות נוספות של פגיעה במטרות נעות בטווח קצר-בינוני. 
יעדים ארוכי טווח עשויים לכלול הרתעת יכולת הטילים של ארצות הברית, על ידי איום בהפצצה אסטרטגית שלה או של מדינות נוספות. מכיוון שטילי יירוט מתקשים מול טילים שמזוהים באיחור, מתמרנים במהלך שיוט ונעים במהירות גבוהה מ-5 מאך, ארצות הברית עשויה, כצעד נגדי לפיתוח ה-DF-ZF, להקדיש חשיבות ומאמצים רבים יותר לפיתוח נשק אנרגיה מוכוונת.
טרנצ'ין

היסטוריה

ממצאים ארכאולוגיים מעידים על הימצאות אדם באזור טרנצ'ין מאז התקופה הפלאוליתית, כ-40,000 שנה לפני זמננו. 
במאה השנייה לספירה חנו באזור חיילים רומאים שהשתתפו במלחמות נגד המרקומנים והתקיים במקום תחנת מסחר שכונתה Laugaricio, אשר ככל הנראה זהה ל-Leukaristos המוזכרת בכתבי תלמי. מתקופה זאת נשארה כתובת רומית מתחת למצודת העיר.
עדויות לשהות של סלאבים באזור טרנצ'ין מופיעות כבר במאה השישית ובמאה התשיעית היא נכללה במורביה הגדולה. בתחילת המאה ה-11 הייתה טרנצ'ין באזור ספר של הממלכה ההונגרית. בתקופה זאת מופיע לראשונה השם טרנצ'ין ובכך העיר היא אחת הערים העתיקות ביותר בסלובקיה, יחד עם ניטרה וברטיסלאבה. העיר ישבה בסמיכות לשלושה מעברים דרך הקרפטים ונמצאה על דרך הישפה (jasper) עליו הובילו סוחרים את האבנים היקרות מהאזור הבלטי למרכז אירופה. בשנים 1111-1113 מוזכר המקום כיישוב סוחרים וגובי מיסים מתחת למבצר טרנצ'ין. בשנת 1241 החריבו הטטרים את היישוב, אולם הם לא הצליחו לכבוש את המבצר. בשנים 1314-1321 הייתה טרנצ'ין לבירה של ממלכתו של מתיאס צ'זאק מטרנצ'ין. לאחר מותו בשנת 1321 חזרה טרנצ'ין לשליטת קארוי רוברט מלך הונגריה, אשר אישר לה זכויות עיר, אשר ככל הנראה הוענקו לה כבר בימי מתיאס.
Spitting Image

השפעה והערכה

התוכנית נחשבת לאחת התוכניות המשפיעות ביותר בטלוויזיה הבריטית, באמצעות השימוש החלוצי בבובות הצליחה התוכנית להגחיך את הפוליטיקאים ולהעמיד אותם במצבים שלא ייתכנו בכל דרך אחרת, ולהלך על הקו הדק שבין סאטירה נשכנית לבין העלבת עובדי ציבור.
בכל התקופה בה שודרה התוכנית נשלטה הממלכה המאוחדת על ידי המפלגה השמרנית, לרוב תחת ממשלה הנוקשה של מרגרט תאצ'ר. עלייתו של ג'ון מייג'ור האפור (שאף הוצג בתוכנית כדמות אפורה, פשוטו כמשמעו) סימנה את תחילת דעיכת הסאטירה ועליית הלייבור בראשות טוני בלייר, שסימל תקווה חדשה, הביא את התוכנית הסאטירית לסיומה. עם זאת, גם אופוזיציית הלייבור ספגה ביקורת נשכנית בתוכנית, כמו גם פוליטיקאים זרים. החצים המחודדים ביותר הופנו כלפי דיקטטורות וכלפי משטר האפרטהייד של דרום אפריקה, ששינה פניו במהלך שנות השידור (אחד השירים המפורסמים מן התוכנית הוא "I've Never Met a Nice South African" מהעונה השנייה). מועמדת נוספת לחיצי ביקורת הייתה מדיניות ארצות הברית בשלהי המלחמה הקרה, שכללה את תוכנית "מלחמת הכוכבים" של רונלד רייגן, שהוצגה כמיליטריזם מטורף. ככלל, הוצגו נשיאי ארצות הברית בתוכנית כחסרי מוח.
בנוסף לסאטירה מבוססת ופוליטית, הכילה התוכנית גם מידה גדושה של נונסנס ובדיחות פנימיות חסרות פשר, כגון חיבתו של קן ליווינגסטון לנחשים, מבטאו הטקסני של האפיפיור או כבשים שהופיעו במערכונים מדי פעם. לדמויות מסוימות הדביקו יוצרי התוכנית מאפיינים מומצאים, שהצליחו ליצור תדמית ציבורית, ללא כל בסיס מציאותי פרט לתוכנית.
אחד ממאפייני התוכנית היה השירים הסאטיריים שבוצעו במסגרתה. אחד מהם "The Chicken Song" (שיר התרנגולת) שהה שלושה שבועות בראש מצעד הסינגלים הבריטי בשנת 1986.

בית המלוכה

מלבד הפוליטיקאים הייתה משפחת המלוכה הבריטית שק החבטות העיקרי של התוכנית, שתקפה אותה באופן חסר תקדים. המלכה אליזבת צוירה כמשוגעת והומלסית האוספת בגדים מפחי אשפה, בעלה הנסיך פיליפ, דוכס אדינבורו עוצב כפרחח במדי חיל הים הבריטי ונושא רובה. הנסיך צ'ארלס עוצב כמנותק (ולעיתים כנהג מונית) בניגוד לנסיכה דיאנה תאוות-הפרסום שעלתה על גדותיה מרוב טוב-לב מופגן. אליזבת, המלכה האם עוצבה כזקנה סנילית האוחזת בידה תמיד בקבוק ג'ין, הנסיך אנדרו עוצב כפלייבוי נצחי.

דמויות נוספות

"כוכבים" נוספים היו רוברט מוגאבה, פיטר וילם בותה, מיכאיל גורבצ'וב (עם כתם לידה על מצחו מעוצב כפטיש ומגל), מועמר קדאפי, בנזיר בוטו, האייתוללה ח'ומייני, פרנסואה מיטראן (חובש ברט ובעל ריח-פה מסריח משום), אדולף היטלר (שחי בעילום שם בבית ברחוב דאונינג 9), אימלדה מרקוס בעלת אלפי הנעליים וסדאם חוסיין.
רוסים, ככלל, נראו כולם כמו ליאוניד ברז'נייב, אמרו "דה" ודיברו על תפוחי אדמה. שידורי "הטלוויזיה הרוסית" הצטיינו בפעלולים מגושמים במיוחד.
דמותו של האפיפיור יוחנן פאולוס השני עוצבה כרוקר וישו כהיפי. כן הופיעו מספר פעמים הדמות ספוק מ"מסע בין כוכבים", אילי העיתונות רופרט מרדוק ורוברט מקסוול והזמר סטינג ששר את השיר "Every Bomb You Make" (כל פצצה שאתה עושה) לפי לחן "Every Breath You Take". כן הופיעו דמויותיהם של מיק ג'אגר וקית' ריצ'רדס, רינגו סטאר ופול מקרטני, פיל קולינס, מדונה, מייקל ג'קסון (שגוון עורו הלך והבהיר), לוצ'יאנו פאבארוטי, שעוצב כענק האוכל כל דבר, ג'ון גילגוד ולורנס אוליבייה. הישראלי היחיד שזכה להופיע בתוכנית הוא יצחק שמיר, ראש ממשלת ישראל.
יהודה פלד

נעוריו

יודק'ה פלד נולד וגדל בקיבוץ יגור. הוריו פנחס ושיינדל פלד, ממייסדי הקיבוץ. ליודק'ה שלושה אחים ביולוגים ושניים מאומצים.
אחיו הבכור היה יאיר, אשר נרצח על ידי בדואים בעת שסייר לבדו בקרבת הגבול עם מצרים, בעת היותו מפקד סיירת הצנחנים. איה ורוחקה הן אחיותיו הצעירות.
עם סיום מלחמת העולם השנייה, אימצו ההורים פנחס ושיינדל שני ילדים יתומים שעלו מאירופה לבדם: מנחם ונעמי.

שירות צבאי

עם גיוסו לצה"ל ב-1960, בחר פלד לשרת בחטיבת גולני. פלד עבר את הגיבוש ליחידות החטיבתיות והתקבל לסיירת גולני. בגולני עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. בלילה שבין ה-16 וה-17 במרץ 1962 השתתף פלד, כמפקד מחלקה בסיירת, בפעולת נוקייב ונפצע באורח קשה. לאחר מכן השתחרר פלד מצה"ל ושב לקיבוצו. במלחמת ששת הימים לחם כאיש מילואים והיה מפקד סיירת חטיבה 2 שלחמה ברמת הגולן. ב-1970 שב לשירות קבע בצה"ל. בשנים 1972-1970 שימש כמפקד סיירת גולני, בין היתר בפשיטה על הכפר יעטר שבלבנון. לאחר מכן השתלם במכללה לפיקוד ומטה.
ב-4 באוקטובר 1973 מונה רס"ן פלד למפקד גדוד 51 של חטיבת גולני. יומיים לאחר מכן פרצה מלחמת יום הכיפורים. פלד לחם בראש גדודו בקרבות הבלימה ברמת הגולן. ב-8 באוקטובר 1973 הוביל כוח קטן מגדודו במעלה החרמון בניסיון הראשון לחבור עם מוצב החרמון, אך הניסיון כשל למרות שהכוח שעליו פיקד פלד הצליח לכבוש את גבעה 1614 ולהניס משם את גדוד קומנדו 183 הסורי. לאחר שהוביל את גדודו בהבקעה לשטח סוריה בימים 12-11 באוקטובר, הוביל פלד פשיטה של כוח מן הגדוד על מורדות החרמון לעבר הכפר הסורי עירנה, במטרה לפגוע בחיילים הסוריים ששהו בסביבתו ובכך לערער את ביטחונם על ידי הטמנת מוקשים ומטעני חבלה. הפשיטה ארכה זמן ארוך מהמתוכנן בשל תוואי העלייה הקשה והכוח לא הגיע ליעד לפני עלות החמה ולכן חזר ללא פגיעה בסורים. ב-21 באוקטובר הוביל פלד את לוחמי הגדוד במבצע קינוח לכיבוש החרמון, אף כי המודיעין שניתן לו בטרם הביצוע בנוגע להיערכות הכוח הסורי שהגן על ההר היה חסר וחלקי. הקרב לכיבוש ההר היה קרב לילה קשה ומורכב שהתנהל מטווחים קרובים, וגדודו של פלד ספג בו נפגעים רבים. פלד עצמו נפצע לפנות בוקר מפגיעת כדור בחזהו. לאחר שהחלים שב פלד לפקד על הגדוד במלחמת ההתשה במובלעת הסורית.
פלד הועלה לדרגת אל"ם ובשנים 1977-1976 שימש כמפקד חטיבת ביסלמ"ח והשתתף במבצע אנטבה. לאחר מכן השתלם בהסבה לשריון ובשנים 1980-1978 פיקד על חטיבת ברק. במלחמת לבנון הראשונה שימש סגן מפקד אוגדה, ב-1982 קודם לדרגת תת-אלוף ומונה למפקד עוצבת אתגר, אוגדת שריון מילואים. ב-1984 מונה למפקד עוצבת געש. בשנים 1988-1986 שימש כמפקד המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה. בשנת 1992 השתחרר מצה"ל.
לפלד תואר ראשון בהיסטוריה כללית מאוניברסיטת תל אביב. נשוי לאביטל ואב לארבעה: אורן (סא"ל במיל', טייס מסוקי קרב, שירת בחיל אויר כעשרים וארבע שנים כאיש צוות אויר, סיים את שרותו כסגן מפקד בסיס פלמחים), סיון, אילת וליאור.