מלאקה

סולטנות מלאקה (1511-1400)

העיר נוסדה על ידי הנסיך המלאי-הינדי פראמסוורה (Parameswara), ששלט על העיר פלמבנג שבסומטרה כווסל של קיסר אימפריית מג'פהיט שבג'אווה. פראמסוורה ניסה למרוד בקיסר ונמלט מצבאותיו של האחרון אל טומסיק (Temasek וגם Tumasik - סינגפור העתיקה), אז בשלטון של שליט מלאי בחסות ממלכת סיאם. הוא השתלט על טומסיק ושלט בה 5 שנים, עד שהעיר הותקפה על ידי צי שנשלח מג'אווה על ידי אימפריית מג'פהיט. בעקבות ההתקפה, הפליגו הנסיך ואנשי חצרו צפונה במעלה חצי האי המלאי, עד שהגיעו לאתר שבו נשפך נהר הברטם (כיום הנהר מלאקה) לים, במקום הצר ביותר במצר ים שעתיד להיקרא מצר מלאקה. הנסיך החליט להקים במקום זה את בירתו החדשה בזכות התנאים הטופוגרפיים של המקום - גבעות המקיפות אותו ומגינות מרוחות המונסון, ביצות המונעות גישה לגבעות מצד היבשה ושפך הנהר שיכול היה לשמש כנמל מים עמוקים. על אחת הגבעות הוא הקים ארמון מבוצר.
הדעות חלוקות לגבי שנת הייסוד המדויקת. העיר עצמה חגגה את שנת ה-600 לייסודה באוגוסט 1990, כלומר על פי שלטונות העיר היא נוסדה ב-1390, אבל היסטוריונים שונים נוקבים בתאריכים שונים בין 1376 ל-1402, כשהשנה המקובלת ביותר היא 1396. גם מקור שם העיר שנוי במחלוקת. הסיפור המקובל על מקור שם העיר מתאר כיצד פראמסוורה נח מתחת לעץ במהלך מסע ציד וצפה בכלביו מנסים לתקוף איילון מלאי - מין יונק קטן - שהתגונן בפניהם בעוז. אומץ הלב שהראה האיילון הזכיר לנסיך את מצבו והוא החליט לקרוא למקום על שם העץ שתחתיו נח. העץ, אמבליקה שחורה (Phyllanthus emblica), קרוי במלאית "פוקוק מלאקה" (Pokok Melaka). מכאן שם העיר (שממנו נגזרו אחר כך שמות הנהר העובר בעיר, המדינה שבה היא נמצאת ומצר הים הסמוך).
היישוב החדש התפתח במהירות. אנשיו של פראמסוורה עיבדו את השדות שמסביב וגידלו בהם בננות, קני סוכר ובטטות. פראמסוורה טיפח את המסחר, ובתוך זמן קצר נפוצה השמועה בשווקים של דרום מזרח אסיה והודו על נמל המסחר החדש. בתוך שנתיים מייסוד היישוב גדלה אוכלוסייתו ל-2,000 נפש. במקום התיישבו סינים, הודים, בורמזים, תושבים מג'אווה וממקומות אחרים. הידיעות על מרכז הסחר החדש הגיעו עד בייג'ינג בירת סין. ב-1405 ביקר במלאקה שליח מטעם קיסר סין. ביקורו אפשר לסוחרים סיניים להקים מחסנים בעיירה. שליח ששלח פראמסוורה לקיסר יונג לה, הקיסר השלישי משושלת מינג, חיזק את הקשרים עם האימפריה הסינית. יונג לה שלח עם השליח מכתב שבו הכיר רשמית בפראמסוורה כשליט מלאקה, ומלאקה הוכרה כמדינת חסות של סין. השליח חזר בצי של האדמירל ג'נג חה במסעו הראשון ב-1405. ג'נג חה עתיד היה לבקר במלאקה כמעט בכל שבעת מסעותיו הנודעים.
פראמסוורה נשא לאישה נסיכה מוסלמית מממלכת פסאי (Pasai) שבצפון סומטרה, וב-1409 התאסלם, והוסיף לעצמו את השם הפרסי "אסכנדר שאה" ואת התואר סולטאן. שנתיים אחר כך ביקר הסולטאן וכל משפחתו, בלוויית פמליה בת 540 איש, בסין על מנת לחלוק כבוד לקיסר יונג לה. פראמסוורה מת ב-1414.
את פראמסוורה ירש בנו, שכונה הסולטאן מגט אסכנדר שאה (Megat Iskandar Syah; שלט 1414–1424). מלאקה המשיכה לשגשג תחת שלטונו. בדיל נתגלה בחלקה הצפוני של מלאקה, מהיערות שבסביבה הפיקו פחמי עץ ושרף, בשדות גידלו בננות, קני סוכר, אננס, בצל, זנגביל, חרדל, דלעת, ומלון. דקלים כדוגמת דקל הסאגו גדלו במטעים. בנוסף גידלו במקום חיות משק כדוגמת ברווזים, תרנגולות, תאו ועזים. גם המסחר פרח והסוחרים שילמו מס תמורת השימוש בנמל מלאקה כנמל ביניים. העיר הוקפה בחומה ובמרכזה הוקמה מצודה, שבמחסניה נשמרו אוצרות הסולטנות ומלאי המזון שלה. מלאקה המשיכה להיות מדינת חסות של הסינים. והסולטאן הקפיד לשלוח לבייג'ינג משלחות בראשות אחד מבניו כמעט מדי שנה. על פי בקשתו, שלח קיסר סין ב-1419 אזהרה למלך סיאם שלא לתקוף את מלאקה.
עם מותו של מגט אסכנדר שאה עלה על כיסאו בנו, שכונה הסולטאן מוחמד שאה (Muhammad Syah; שלט 1424–1444). כבר עם עלייתו לשלטון נסע הסולטאן החדש לבייג'ינג על מנת לבשר על מות אביו ועלייתו לשלטון. ב-1433 הוא נסע שוב ושהה בסין שנתיים. אלא שב-1434 השתנתה המדיניות בסין. סין נסגרה כלפי חוץ והפסיקה להתעניין במתרחש במדינות אחרות. תרומת הסולטאן הזה למורשת של סולטנות מלאקה הייתה בייצוב השלטון, כאשר קבע את מבנה האדמיניסטרציה העתידית של הסולטנות, שכללה: ראש ממשלה (Bendahara), שר אוצר, ממונה על ביטחון הפנים, מפקד צבא היבשה ומפקד צי, וכן קיבע סדרה ארוכה של מנהגים ואיסורים. בנו, ראג'א איברהים (Raja Ibrahim) עלה לשלטון וכונה הסולטאן אבו שהיד (Abu Syahid; שלט 1445–1446), אף שלא היה בכור בניו. ראג'א קסים (Raja Kassim), אחיו החורג, שהיה בכור בניו של הסולטאן מוחמד שאה, קשר כנגדו יחד עם ראש הממשלה ושר האוצר ובהתקפה מתוכננת נרצח הסולטאן אבו שהיד בדקירות סכין. ראג'א קסים עלה לשלטון כשלטאן מט'פר שאה (Muzaffar Syah; שלט 1446–1456). בתקופתו הדפה הסולטנות שתי התקפות של ממלכת סיאם - ב-1446 התקפה מהיבשה, וב-1456 התקפה ימית.
את הסולטאן מט'פר ירש בנו, ראג'א עבדולה (Raja Abdullah), כסולטאן מנסור שאה (Mansur Syah; שלט 1456–1477). אשתו הייתה האנג לי פו(ה), בתו של שי דאן לי באו מפאלמבאנג. תקופתו נחשבת כתור הזהב של הסולטנות. מדינות רבות בחצי האי המלאי, בסומטרה, בבורניאו ובאיים נוספים, הפכו למדינות חסות של הסולטנות. מלאקה הפכה לגורם חשוב בסחר התבלינים בשל היותה גשר בין איי התבלינים לבין השווקים במזרח התיכון ובאירופה, והסולטנות הייתה למרכז הפצת האסלאם במלאיה ובסומטרה. הסולטאן הבא, עלאא אלדין קרי משובש "אלאודין", ריאיאת שאה (Alauddin Riayat Syah 1488-1477), מת בנסיבות מסתוריות, ועל כיסאו עלה בנו, ראג'ה מחמוד, כסולטאן מחמוד שאה (Mahmud Syah; שלט 1488–1511), הסולטאן השמיני והאחרון של סולטנות מלאקה. בתחילת המאה ה-16 הייתה סולטנות מלאקה בשיא כוחה ותהילתה. העיר הייתה לבירת אימפריה רחבה, מרכז מסחר בבדים מהודו, חרסינה ומשי מסין ותבלינים מאיי התבלינים, כמו גם מרכז להפצת האסלאם בארכיפלג של מלאיה. אך דווקא בתקופה משגשגת זו עתידה הייתה הסולטנות להסתיים בחטף.
ב-11 באוגוסט 1509 הגיעה לנמל מלאקה משלחת בת 5 ספינות פורטוגזיות, שבראשה עמד דיוגו לופש דה סקווירה (Diogo Lopes de Sequeira). קורות משלחת זו עתידות היו להתחיל תקופה חדשה במלאקה - שלטון פורטוגזי.

שלטון פורטוגזי (1641-1511)

המשלחת הפורטוגזית הפליגה מגואה שבהודו לאחר שלפורטוגזים נודעה חשיבות מלאקה כמרכז סחר בין הודו לדרום מזרח אסיה. מטרתה הייתה ליצור קשרי ידידות עם השליט ולהקים במקום את הנציגות הפורטוגזית מזרחית להודו. דה סקווירה שלח לחוף את אחד מהקברניטים עם מכתב ממלך פורטוגל ומתנות עבור הסולטאן. המשלחת התקבלה תחילה בסבר פנים יפות, אלא שסוחרים מוסלמים מהודו וסוחרים ערבים שכנעו את הסולטאן שלא לתת אמון בפורטוגזים כי מטרתם האמיתית היא להשתלט על המסחר של מלאקה. הסולטאן התכוון להשתלט על הספינות, אלא שהמזימה נתגלתה לדה סקווירה שהצליח להימלט עם ספינותיו, אך אחד מקברניטיו וכעשרים מלחים ששהו על החוף נלכדו, וחלקם הוצאו להורג.
התגובה הפורטוגזית הגיעה שנתיים אחר-כך. באפריל 1511 הפליג האדמירל אפונסו דה אלבוקרקי מגואה בראש צי שמנה 17 או 18 אוניות שעל סיפונן כ-1,200 לוחמים. אלבוקרקי דרש מהסולטאן לשחרר את השבויים ולהרשות לו להקים מצודה בחוף. ב-25 ביולי, לאחר שדרישותיו נדחו, הורה אלבוקרקי לתקוף את העיר. התקפה זו נבלמה. בניגוד לעצת מפקדיו החליט אלבוקרקי לתקוף שוב, וב-10 באוגוסט 1511 לכד את העיר. הסולטאן מחמוד שאה ובני משפחתו ברחו צפונה לאולו ברטאם (Ulu Bertam) שבפהנג. אלבוקרקי הורה לבצר את העיר, ועל הגבעה הוקמה מצודה שכונתה "א פאמוסה" ("A Famosa" - "המפורסמת"), תוך שימוש באבנים שנלקחו ממסגד שנהרס וממצבות של קברים. בהמשך נבנו בתוך המצודה ארמון המושל, בית הבישוף, משרדי הממשל, כנסיות, קסרקטינים, מנזר בתי חולים ובית כלא. אלבוקרקי שהה במלאקה עד ינואר 1512 כשהוא דואג לחדש את המסחר ושולח משלחות ידידות לסיאם, ג'אווה, סין ואיי מאלוקו.
הפורטוגזים שלטו בעיר במשך כ-130 שנים. מטרתם המקורית - לשלוט במסחר שבין אירופה והודו לבין דרום מזרח אסיה באמצעות שליטה במלאקה שבאמצע נתיב השיט - לא הושגה. אומנם במשך השנים גדל שטח העיר בשליטתם והוקמו הרבעים טרנקירה (Tranqueira), ילר (Yler) וסבה (Sabba), אך הקהילה הפורטוגזית הקטנה שישבה בעיר לא הצליחה לשלוט במצר, והסוחרים, שבעבר התרכזו במלאקה, התפזרו בין ערי נמל בסומטרה ובחצי האי המלאי. במשך תקופה זו הותקפה העיר פעמים רבות. הסולטאן מחמוד ניסה לשווא להחזיר את העיר לשליטתו ב-1512 וב-1520. גם בניו, שהקימו סולטנות בג'והור (Johor) שבקצה הדרומי של חצי האי המלאי ובפרק (Perak), תקפו ללא הצלחה את העיר ב-1551 וב-1587. לפורטוגזים היו אויבים נוספים. סולטנות אצ'ה שבקצה הצפוני של סומטרה החלה להתחזק בעקבות כיבוש מלאקה בידי הפורטוגזים, כאשר סוחרים מוסלמים העבירו את מרכז הפעילות לבירה באנדה אצ'ה. סולטנות אצ'ה הייתה בין המדינות הראשונות בדרום מזרח אסיה לאמץ את האסלאם כדת המדינה, והיא הייתה בת ברית של האימפריה העות'מאנית, אשר העבירה אליה נשק חם ומומחיות בייצורו. בשלב מסוים החלה הסולטנות לנסות לכבוש את מלאקה על רקע היריבות הדתית והכלכלית. ניסיון ראשון נעשה ב-1537. החשש מכוחה העולה של סולטנות אצ'ה הביא את סולטנות ג'והור לכרות ברית עם הפורטוגזים, וב-1568 הצליחו הכוחות של שניהם להדוף התקפה נוספת של אצ'ה. ב-1571 ניסתה שוב סולטנות אצ'ה לכבוש את העיר, אך ללא הצלחה.
ב-1545 הגיע המיסיונר הישועי פרנסיסקו חאווייר למלאקה, והיא שימשה לו בסיס יציאה למקומות שונים בדרום מזרח אסיה, כדוגמת יפן, איי מאלוקו וסין. ב-1548 הוא הקים את קולג' סאו פאולו במלאקה לבני כל הגזעים. ב-1552 הוא הפליג ממלאקה לסין, אך לא הורשה להיכנס לסין ומת על האי שאנגצ'ואן, 14 קילומטר מהחוף הדרומי של סין. גופתו הובאה למלאקה, והוא נקבר בכנסיית סאו פאולו במלאקה ב-22 במרץ 1553. חודשיים אחר כך הועברה גופתו לגואה, שם היא מצויה עד היום. קבר פתוח בכנסיית סאו פאולו במלאקה מסמן את מקום קבורתו הראשון של חאווייר.
בתחילת המאה ה-17 הופיע גורם חדש בזירה, ההולנדים. ב-1606 שלחה חברת הודו המזרחית ההולנדית צי בן 11 ספינות בניסיון משותף עם סולטנות ג'והור לכבוש את מלאקה. הם הטילו מצור על מלאקה, אך הפסיקו אותו כאשר הפורטוגזים שלחו צי בן 20 ספינות מגואה. בקרב הימי שהתפתח מול כף רשדו (Cape Rachado) שבסמוך למלאקה, איבד כל צד שתי ספינות, וההולנדים החליטו לסגת.
ב-1628 הצליחה סולטנות אצ'ה לכבוש את מלאקה, אך שנה אחר כך הצליח כוח משותף של הפורטוגזים וסולטנות ג'והור לכבוש מחדש את העיר, תוך הסבת אבדות כבדות לסולטנות אצ'ה.
ההולנדים לא ויתרו על תוכניתם לכבוש את העיר. ב-1619 הם הקימו את באטוויה (כיום ג'קרטה). היישוב הפך בהדרגה למרכז המסחר החשוב ביותר באזור, אבל קיומה של מלאקה מנע יצירת מונופול בתחום זה. ההולנדים גם חששו שגורם אירופאי נוסף ישתלט על מלאקה, ולכן תקפו שוב ב-1640. כמו בפעם הקודמת הם הטילו מצור על העיר, וכמו בפעם הקודמת הייתה סולטנות ג'והור בת בריתם כשהשלימה את המצור הימי של ההולנדים במצור יבשתי. ב-14 בינואר 1641, לאחר מצור ממושך בן 8 חודשים, כשהפעם לא בא איש לעזרם, נכנעו הפורטוגזים במלאקה.
לא נותרו כמעט מבנים מתקופת השלטון הפורטוגזי במלאקה, אך הנוכחות בת 130 השנים השאירה את חותמה בדרכים אחרות. המדיניות הפורטוגזית הייתה לעודד את המלחים והלוחמים לשאת נשים מקומיות, והמשפחות שהוקמו באופן זה יצרו קהילה נוצרית הקיימת עד ימינו, ומכונה קריסטנג (Kristang). בני הקהילה דוברים פורטוגזית, לחבריה שמות פורטוגזיים והם מתגוררים ביחד בפרבר של מלאקה.

"סג'אראה מלאיו" - "ההיסטוריה (של) המלאים" - "תולדות המלאים"

הספר המפורסם מאת תון סרי לאלאנג הוא ספור תולדות ממלכת מלאקה, אבל סביר שנכתב מחוץ לה, כי באותו זמן נשלטה המדינה בידי פורטוגל, שתי גרסאות נכתבו, הראשונה בשנת 1536 והשנייה בשנת 1612. הספר כתוב במאלאית קלאסית בכתב ג'אווי ונחשב לאחד מ 3 האוצרות הספרותיים הגדולים ביותר של השפה המאלאית.

שלטון הולנדי (1795-1641, 1825-1818)

תקופת השלטון ההולנדי הייתה תקופה רגועה בהשוואה לתקופת השלטון הפורטוגזי, בין השאר משום שההולנדים השכילו לקשור ברית עם סולטנות ג'והור, שהייתה האויב המר ביותר של הפורטוגזים. המושלים ההולנדים מטעם חברת הודו המזרחית ההולנדית עשו מאמצים להחיות את מלאקה כמרכז הסחר האזורי והבינלאומי, אך נסיונותיהם כשלו בשל התנגדות מנהלי החברה, שהתכוונו שמרכז המסחר של החברה יהיה העיר בטאוויה (כיום ג'קרטה) באי ג'אווה. בנוסף, נפגעה הכלכלה של מלאקה מהתחרות מול נמל המסחר של אצ'ה ומאוחר יותר מול נמל ריאו באי בינטאן (כיום באינדונזיה). התפקידים שמנהלי חברת הודו המזרחית ייעדו למלאקה היו לתת שירות למרכז בבטאוויה, לשמור על הביטחון במצר מלאקה, לשמר את הקשרים הדיפלומטיים עם השליטים המלאים, ולספק בדיל מהמכרות העשירים שבקרבת מלאקה עבור המסחר העשיר שבין מדינות אסיה.
העיר שגשגה למרות הפגיעה בכלכלתה. עדות לכך הם המבנים שנותרו עד ימינו. ב-1645 הקימו תושבים סיניים את מקדש צֶ'נְג הוּן טֶנְג (Cheng Hoon Teng), אחד המקדשים הסינים העתיקים ביותר במלזיה. ב-1650 הוקם "בית העירייה" (Stadthuys בכתיב הולנדי עתיק) עבור המושל ההולנדי וסגנו, ובין השנים 1741 ל-1753 הוקם בניין הכנסייה המרכזי (אז Bovenkerk - הכנסייה במעלה הגבעה בהולנדית, כיום כנסיית Christ Church), הכנסייה הפרוטסטנטית העתיקה ביותר במלזיה שעדיין פועלת.
מתחילת המאה ה-18 היגרו תושבים מדרום סולאווסי, שהייתה נתונה במלחמת אזרחים, למקומות שונים בארכיפלג, ובסופו של דבר התיישבו בתחומי סולטנות ג'והור. תושבים אלו השתייכו לעם הבוּגיס (Bugis) והיו ידועים בכישוריהם הימיים וביכולתם כלוחמים. הם התחזקו והפכו לשליטים האמיתיים של סולטנות ג'והור. ב-1756 פנה הסולטאן סולימאן (Sulaiman) אל ההולנדים במלאקה בבקשה לסייע לו במלחמתו בבוגיס והבטיח תמורה חומרית וסיוע צבאי אם ההולנדים יתקפו את הבוגיס במבצרם בלינגי (Linggi, כיום במדינת נגרי סמבילן). הבוגיס לא חיכו להולנדים ותקפו ראשונים. מלאקה הושמה במצור, והבוגיס שרפו בתים בפרברי העיר, ומדי פעם פרצו לעיר עצמה. באמצע 1757 הגיע הצי ההולנדי למלאקה ותקף בדצמבר את לינגי. הבוגיס נאלצו לחתום על הסכם שלום שכלל העברת חסות על שטחים בחצי האי המלאי לידי ההולנדים. העימות עם הבוגיס חזר 30 שנים אחר כך. בתקופה זו הפכו הבוגיס את נמל ריאו למרכז סחר משגשג באופיום, בדיל, בדים ופלפל שחור. ב-1784 הטילו ההולנדים מצור על ריאו ונסוגו לאחר 3 חודשים. בתגובה תקפו הבוגיס את מלאקה. הצי, בפיקודו של יקוב פיטר ואן ברם (Jacob Pieter van Braam), הביס את הבוגיס וגרש אותם מריאו.
בינואר 1795, לאחר שהצבא הצרפתי המהפכני נכנס להולנד, הוקמה בהולנד הרפובליקה הבטאווית על פי המודל של הרפובליקה הצרפתית. הסטאדהאודר, הנסיך וילם החמישי, נמלט לאנגליה והקים שם ממשלה גולה. ממעונו הזמני שבארמון קיו בלונדון כתב הנסיך סדרה של מכתבים למושלים של המושבות של הולנד ובו ביקשם "למסור את מושבותיהם לידי הבריטים לשם שמירה עד שהצרפתים יובסו". ב-15 באוגוסט 1795 הופיע צי בן 15 אוניות מלחמה בריטיות ובהן 3,500 לוחמים מול מלאקה. מפקד הצי, סיר הנרי ניוקומן (Henry Newcomen), העביר למושל מלאקה אחד ממכתביו של וילם החמישי וכן את הדרישה להיכנע. לאחר התנגדות סמלית קיבל אברהם קופראוס (Abraham Couperus), מושל מלאקה, את התביעה ומלאקה עברה לידי הבריטים.
הבריטים שלטו במלאקה עד 1818. מצבה הכלכלי של העיר הורע תחת השלטון הבריטי, מכיוון שהבריטים ידעו כי בסיום המלחמה עם צרפת הם יצטרכו להשיב את העיר לידי ההולנדים, ולא היה להם עניין בהשארת מתחרה כלכלי למושבה שלהם באי פינאנג. ב-1807 הורה מושל פינאנג לקפטן ויליאם פארקור (William Farquhar) להרוס את המצודה שנבנתה על ידי הפורטוגזים וחוזקה על ידי ההולנדים, ולפנות את כל 15,000 תושבי העיר לפינאנג. בהריסת המצודה השתתפו כמה מאות פועלים והיא כמעט והושלמה בשנת 1808. למזלם של בני מלאקה שהה אז בעיר סטמופרד ראפלס (Stamford Raffles), מייסד סינגפור לעתיד, בחופשת מחלה. הוא הצליח לבטל את הוראת ההרס ופינוי האוכלוסייה, כשקיבל לכך את הסכמתו של מושל הודו הלורד מינטו (Lord Minto). ההסכמה התקבלה מאוחר, וראפלס הצליח לשמר רק את השער של המצודה, ששרד עד ימינו.
ב-21 בספטמבר 1818 חזרה העיר לידי ההולנדים. שש שנים אחר כך חתמה הולנד על הברית האנגלית-הולנדית של 1824. על פי תנאי הברית ויתרה הולנד על כל נכסיה הטריטוריאליים צפונית למצר מלאקה (כולל מלאקה) בתמורה למושבה האנגלית בנקולן (Bencoolen, כיום בנגקולו - Bengkulu) באי סומטרה ומאחזים נוספים כמו האי סולטאנה ו"מבצר דייוויד הקדוש" שבו התחולל מרד נגד הבריטים. ב-8 באפריל 1825 חזרה מלאקה לידי הבריטים. כך מומש ההסכם.
ההולנדים שלטו במלאקה כ-160 שנים, יותר מאשר הפורטוגזים לפניהם והבריטים אחריהם, ועם זאת כמעט שלא הותירו חותמם על העיר. התרבות המלזית של ימינו (שפה, אדמיניסטרציה, חוקים) הושפעה הרבה יותר מהבריטים. כל שנותר מתקופה זו הם המבנים האדומים של "בית העירייה" וכנסיית "קרייסט צ'רץ" בכיכר ההולנדית של מלאקה, המושג "דוית" (Duit), כיום כינוי למטבע ולכסף במלאית שהיה במקור שמו של מטבע הולנדי של חברת הודו המזרחית ההולנדית שהיה סחיר גם במלאקה, וצאצאים של מתיישבים הולנדים שלא עזבו את העיר עם העברתה לידי הבריטים, או הצטרפו אליה מאוחר יותר כשהיגרו מציילון, אבל השפה השנייה שתושבי מלאקה דוברים (כמו שאר תושבי מלזיה) היא אנגלית ולא הולנדית.

שלטון בריטי (1818-1795, 1942-1825, 1957-1945)

מצב הכלכלה של מלאקה, שהחלה להידרדר עוד בתקופה ההולנדית (משום שההולנדים ריכזו את מאמציהם בבטאוויה- ג'קרטה), החמיר עוד יותר עם העברתה ב-1795 באופן זמני לידיים בריטיות. במקור התכוונו הבריטים להחריב את העיר על מנת למנוע תחרות עם פינאנג. הם ויתרו על תוכניתם, כאמור, בעקבות התערבותו של סטמפורד ראפלס, אבל גם כשקיבלו את העיר לידיהם באופן קבוע ב-1825 הם הגבילו את פיתוחה. הפקת משאבי הטבע של זהב ובדיל מהסביבה פחתה, והנמל של מלאקה איבד מחשיבותו, בייחוד לאחר שנפתח הנמל בסינגפור. ב-1826 חיברו הבריטים את מושבותיהם בפינאנג, מלאקה וסינגפור ויצרו את מדינת "מושבות המצרים" (Straits Settlements). פינאנג הייתה לבירת המושבה החדשה. ברבות השנים הלכה ופחתה חשיבותה של מלאקה. סינגפור, לעומת זאת, הלכה והתפתחה, וב-1832 הועברה אליה בירת המושבה. מושבות המצרים היו תחת שליטתו של המושל הכללי של הודו שבקולקטה, אך ב-1867 הופרדה המושבה מהודו והוכרזה "מושבת כתר" בשליטה ישירה של משרד המושבות בלונדון. מלאקה הפכה לעיר קטנה נידחת, למעט תקופה קצרה בתחילת המאה ה-20 כשגומי הפך לזמן מה למוצר חשוב מאוד, ולכן הנמל במלאקה (הקרובה למטעי הגומי) שגשג לתקופה קצרה. תושבי העיר היגרו לסינגפור ולקואלה לומפור, עיר שנוסדה ב-1850, אבל כבר ב-1896 הייתה לבירת פדרציית מדינות מלאיה.
במהלך מלחמת העולם השנייה כבשו היפנים את מלאקה ב-15 בינואר 1942. יחסם לאוכלוסייה המקומית המלאית היה סביר, זאת בניגוד ליחסם לתושבים ממוצא סיני בהם ראו אויבים בפוטנציה, והם דיכאו ביד קשה ניסיונות התמרדות. היפנים במלאקה נכנעו יחד עם כל הארמייה ה-7 ששלטה במלאיה ובבורניאו ב-15 באוגוסט 1945, לאחר הטלת פצצות האטום על הירושימה ועל נגסאקי.
עם תום מלחמת העולם השנייה הובילו המגמות האנטי-קולוניאליות של הלאומנים המלאים למשא ומתן עם הבריטים. בסופו של דבר הוכרזה עצמאות על ידי טונקו עבדול רחמן, ראש הממשלה הראשון של מלזיה, ב-20 בפברואר 1956 בפדנג פאהלאואן (Padang Pahlawan - "שדה הלוחם") בבנדר היליר "העיר התחתית" (Bandar Hilir) שבמלאקה.

עצמאות (1957 עד היום)

עם קבלת העצמאות מבריטניה הפכה מלאקה לבירת המדינה באותו שם. משום כך שוכן בה ה-Seri Negeri (מילולית "סדרת המדינה") - מכלול הכולל את מרכז המנהל והפיתוח של המדינה, משרדו של מזכיר המדינה ואולם האספה המחוקקת של מלאקה. בשנים הראשונות לעצמאותה התבססה מלאקה על החקלאות ואחר כך על התיירות. העיר התרחבה וקמו שכונות חדשות. בשנות ה-80 של המאה ה-20 חוותה העיר שפע כלכלי. כדי להתרחב עוד יובש חלק מהים (קו החוף הורחק 500 מטרים ממקומו ההיסטורי) סמוך לבנדר היליר (Bandar Hilir), והוקם אי מלאכותי ששמו כשם העיר. כמו כן פותח אזור איר קרואה (Ayer Keroh) כאזור שבו אטרקציות תיירותיות, כדוגמת פארק שעשועים, גן חיות ופארקים נושאיים.
ב-15 באפריל 1989 הוכרזה מלאקה עיר היסטורית, ב-9 בספטמבר 1996 היא הוכרזה עיר תרבותית היסטורית, וב-2008 הכריז ארגון אונסק"ו על המרכז ההיסטורי של העיר כאתר מורשת עולמית יחד עם המרכז ההיסטורי של ג'ורג' טאון בפנאנג, כ"ערים היסטוריות במצרי מלאקה".

כלכלה

התיירות היא הענף העיקרי בכלכלת מלאקה והיא תורמת קרוב לשלושה רבעים מהתוצר המקומי הגולמי. בשנת 2005 ביקרו בעיר 4.7 מיליון תיירים, מתוכם כמיליון תיירים זרים. הענף השני בחשיבותו הוא התעשייה. שטחי התעשייה מרוכזים לאורך שולי העיר, בפרברים הכוללים את באטו ברנדם (Batu Berendam), צ'נג (Cheng), אייר קרואה (Ayer Keroh), וטסיק אוטאמה (Tasik Utama). קצב הגידול בתוצר המקומי הגולמי של מלאקה גבוה מזה של מלזיה משום שתיירות מושפעת פחות ממשברים כלכליים.

אתר המורשת העולמית

למלאקה ולג'ורג' טאון שבפינאנג מורשת אדריכלית ייחודית שמקורה בהיותם מרכזי מסחר בינלאומיים החל במאה ה-16. מורשת זו מתבטאת במבנים שונים: בתים מלאיים וקולוניאליים, מסגדים, כנסיות, מקדשים סינים והודים, ובתים שבקומתם התחתונה חנות (shophouse). מבנה אחרון זה הוא בדרך כלל בן שתיים עד שלוש קומות, אורך חזיתו 6–7 מטרים ועומקו בין 30 ל-60 מטרים. מבנים מסוג זה נבנו בשורה, חזיתם הפונה אל הרחוב אחידה ומקורה, ובמרכזם חצר פנימית. הם נבנו ביוזמתם של הסוחרים הסינים שהיגרו לחצי האי המלאי במאות ה-18 וה-19. המבנים משקפים את סגנון הבנייה שהם הביאו אתם מדרום סין, והותאם לסגנון הבנייה המלאי. כ-2,000 מבנים מסוג זה מצויים בשתי הערים, ואף על פי שמבנה זה אינו ייחודי להם, אין בשום מקום אחר באסיה ריכוז כה גדול.
אתר המורשת העולמית של מלאקה משתרע על שטח של 386 דונם ונחלק לשני חלקים שביניהם מפריד נהר המלאקה: אזור מבני הציבור של גבעת סנט פול (St. Paul's Hill Civic Zone) מדרום מזרח לנהר ואזור המגורים והמסחר ההיסטוריים (The Historic Residential and Commercial Zone) מצפון מערב לו. באזור הראשון מספר מבני ממשל, מוזיאונים, כנסיות, כיכרות עירוניות ושרידי המצודה מתקופת הפורטוגזים וההולנדים. באזור השני יותר מ-600 מבני מגורים, מבני מסחר ומבנים שבקומתם התחתונה חנויות (shophouses), כמו כן מבני דת וקבורה. שני אזורים אלו מוקפים, כמקובל באתרי מורשת עולמית, באזור חיץ (Buffer Zone) שגודלו 1340 דונם ובו יש הגבלות בנייה (למשל אסור לבנות בניינים גבוהים מ-4 קומות).

יהודים במלאקה

יהודים מפורטוגל הגיעו למלאקה עם הכיבוש הפורטוגזי. כפי הנראה הם התיישבו מעבר לנהר יחד עם קהילות אתניות אחרות. ההשערה המקובלת שצאצאיהם של היהודים התנצרו בלחץ האינקוויזיציה והם כיום חלק מהקהילה של צאצאי הפורטוגזים המכונה קריסטנג (Kristang).‏