המהפכה הכמותית (גאוגרפיה)

יסודות אפיסטמולוגיים

שיטת החקירה החדשה הובילה לפיתוח הכללות על היבטים מרחביים במגוון רחב של הגדרות טבעיות ותרבותיות. הכללות עשויות ללבוש צורה של השערות מחקר, מודלים או תאוריות שנבדקו. המחקר נשפט על סמך תקפותו המדעית, והפך את הגאוגרפיה למדע מדויק.
אחת היצירות החשובות ביותר להקמת תשתית תאורטית ופילוסופית לגיטימית לשינוי המבנה הגאוגרפי למדע מרחבי הייתה ספרו של דייוויד הארווי ( David Harvey ) ״הסברים בגאוגרפיה״, שפורסם בשנת 1969. בעבודה זו פירט הארווי שתי מתודולוגיות אפשריות להסבר תופעות גאוגרפיות : מסלול אינדוקטיבי שבו הכללות נעשות מתוך תצפית; ואחד דדוקטיבי שבו, באמצעות תצפית אמפירית, מודלים ניסויים והשערה מנוסחים היטב ומאוחר יותר מאומתים והופכים לחוקים מדעיים.
לשינוי הפרדיגמה בגאוגרפיה היו השלכות חזקות על הגאוגרפיה הכלכלית והעירונית, במיוחד בכל הנוגע לתאוריית המיקום. עם זאת, ככל שגדל השימוש בתאוריות ומודלים כמותיים בגאוגרפיה, החלה להופיע ביקורת נגד הגישה כולה. הביקורת תקפה את ההסברים המדעיים המוצעים בגאוגרפיה כעל השערות חסרות בסיס אמפירי. כתוצאה מכך, אפילו מודלים שנבדקו, לא תמיד תיארו במדויק את המציאות.
באמצע שנות השישים תפסה בהצלחה המהפכה הכמותית את מקומה של הגאוגרפיה הרגיונלית כפארדיגמה השלטת במקצוע. שינוי הפרדיגמה התבטא במספר עצום של פרסומים בכתבי עת אקדמיים גאוגרפיים ובספרי לימוד גאוגרפיים. אימוץ הפרדיגמה החדשה אפשרה למקצוע להיות יותר שמיש למגזר הציבורי והפרטי.

הגאוגרפיה שלאחר המהפכה

למהפכה הכמותית היו השלכות עצומות על מקצוע הגאוגרפיה ועיצובו כפי שהוא נראה בשנות האלפיים. בהתחשב בכך שהשלכותיה הובילו להתפשטות החשיבה הפוזיטיביסטית (פוסט-פוזיטיביסטית) ותגובת נגד-פוזיטיביסטית. במהלך המהפכה הכמותית עלה העניין בחקר המרחק כגורם קריטי להבנת הסידור המרחבי של תופעות במרחב. כמו כן נקבע הצורך בגאוגרפיה להתבסס על רקע תאורטי כתנאי הכרחי במחקר.
השימוש הגדל במחשבים בגאוגרפיה הוביל גם להתפתחויות ויישומים של GIS וחישה מרחוק. התפתחויות חדשות אלה איפשרו לגאוגרפים בפעם הראשונה להעריך מודלים מורכבים במרחב ובזמן ועל הקשר בין ישויות מרחביות. במידה מסוימת, התפתחויות אלה סייעו לטשטש את החלוקה הבינארי בין הגאוגרפיה הפיזית לגאוגרפיה האנושית. נוצרה ההבנה במורכבות של הסביבה האנושית והטבעית.
ההתמקדות העצומה במידול הסטטיסטי הביאה בסופו של דבר לפגיעה במהפכה הכמותית. גאוגרפים רבים העלו ספק לגבי יעילות הטכניקות האלה. הן נראו כבעלות קסם טכני מתוחכם, בניסיון ללמוד על המרחב. מבקרים אחרים טענו כי המידול הסטטיסטי הסיר את "המימד האנושי" מתוך דיסציפלינה שתמיד התגאתה בחקר העולם האנושי והטבעי כאחד. התגובה הפוזיטיביסטית הנגדית באה כאשר הגאוגרפים החלו לחשוף את חוסר התוחלת של השיטות הכמותיות להסביר נושאים הקשורים לגזע, למין, למעמד. . על רקע זה צמח ספרו הנוסף של דייוויד הארווי, שבעבר דחף למהפכה הכמותית, ואילו מאוחר יותר אימץ מסגרת תאורטית מרקסיסטית.
עבודות כמו של דייוויד הארווי פתחו את הדרך לשינויים נוספים בגאוגרפיה, ונוצרו כיווני מחקר חדשים כמו גאוגרפיה ביקורתית ופמיניסטית.

המהפכה הכמותית בישראל

בדומה להתפתחות בעולם שתוארה למעלה, גם בישראל חדרה המהפכה הכמותית בתחילת שנות הששים. האבות המייסדים של הגאוגרפיה באוניברסיטה העברית בירושלים, כפרופ' דוד עמירן, הגיעו מגרמניה והביאו איתם את תפיסת העולם של הגאוגרפיה הרגיונלית. חלק מדור תלמידיהם, לתוארים הגבוהים, נחשפו לתמורות בגאוגרפיה האמריקאית בעיקר בנושאים בתחומי הגאוגרפיה העירונית והכלכלית. ביניהם בלט פרופ' אריה שחר, שהיה מחסידי המהפכה הכמותית.
לתוכנית הלימודים לתארים הגבוהים נוספו קורסים בתחומי שיטות המחקר של מדעי החברה, כמו קורסים בסטטיסטיקה, וכן קורס מרכזי בשם ״גאוסטטיסטיקה״ - שיטה שנתנה כלים מיוחדים למחקר הכמותי. המהפכה הכמותי התבטאה ביצירת מילון חדש של מושגים גאוגרפיים שלא היו קיימים עשור קודם כגון: עיר ראשה, אגד ערים, הינטרלנד, מקומות מרכזיים, ועוד. לצד לקסיקון של מושגים חדשים, נלמדו תאוריות כלכליות וחברתיות, והן הפכו לדרישת חובה בעבודות התיזה לתואר השני ולעבודות הדוקטורט באותה העת.
מאחר שבשנות השישים וראשית השבעים, האוניברסיטה העברית בירושלים הייתה היחידה שבה ניתן היה לקבל תארים גבוהים בגאוגרפיה, הוכשרו בה תלמידים שהפכו מאוחר יותר למרצים ופרופסורים במחלקות לגאוגרפיה האחרות בארץ כמו בחיפה, באר שבע תל אביב ובר-אילן. חלקם העביר את רעיון המהפכה הכמותית אל המחלקות הנוספות שתוכנית הלימודים ועבודות המחקר בהן הושפעו ממנה.
אחת מעבודות התיזה הראשונות בגישה הכמותית שנעשו בירושלים, הייתה עבודתו של פרופ' יהושע כהן (1967) שבדקה את אחת התאוריות החשובות שנחקרו בעולם באותם ימים: ״תאוריית המקומות המרכזיים״ של קריסטלר ואזורי השפעה עירוניים. כהן, מיקד את עבודתו על מישור החוף הדרומי של ישראל, ובדק את התחרות בין הערים השונות על נתינת שירותים ליישובים הכפריים, וכן את הקשר שבין גודל העיר ובין כמות השירותים שהיא מספקת לסביבה. בעבודתו הוא מציג למעשה ביקורת על רעיונות של התכנון האזורי בישראל, ועל הניסיון ליישם רעיונות של ״מקומות מרכזיים״ שנולדו עוד בגרמניה טרום מלחמת העולם השנייה. כהן המשיך ויישם את שיטות הכמותיות במחקרים בתחומי הגאוגרפיה החברתית, בעיקר בקשרים של תושבים לשכונותיהם, ולהבדלים בין שכונות בערים השונות. שנים מאוחר יותר, הבין כהן את המגבלות של הגישה הכמותית בגאוגרפיה, הוא פנה לעבר הגאוגרפיה התרבותית במחקריו.
מחקר אחר אופייני לאותם ימים של פרופ' יורם בר-גל (1971) שבדק תאוריה הקשורה לשינויים בגידולים חקלאיים כתוצרים של מרחק מהיישוב הכפרי. תאוריה זו קשורה לרעיונות תאורתיים מהעולם הגרמני של המאה ה-18. על פי הרקע התאורתי נוצרים סביב יישובים כפריים מעגלים אחידים של גידולים חקלאיים - כל מעגל עם גידול אופייני. המחקר עסק במיפוי מפורט של גידולים חקלאיים בשני כפרים ערביים בצפון ישראל. לאחר מיפוי הגידולים החקלאיים בכפרים, הנתונים שנאספו נותחו בכלים של גאוסטטיסטיקה ובוטאו במפות מיוחדות שעליהן מוצגים ״מרכזי הכובד״ ו״צלבי הפיזור״ של הגידולים השונים. פרט לפיזור הגידולים בהקשר למרחק מהיישוב נבדקו הקשרים שבין פיזורם לבין משתנים מתחום הגאוגרפיה הפיזית כמו סוג הקרקע, זווית שיפוע המדרון ועוד.
כפי שהוזכר למעלה, אחד הגאוגרפים החשובים שאימצו את המהפכה הכמותית בארץ והירבה לחקור ולהעמיד דורות של תלמידים היה פרופ' אריה שחר, שפרסם עבודות רבות בנושאים עירוניים. חלק ניכר מעבודותו של אריה שחר התרכזה במטרופולין של תל אביב, שבה בדק תופעות שונות כמו מרכז העסקים הראשי או אזורים סוציו-כלכליים של תושבי העיר. כך לדוגמה פרסם מאמר (1978) על האזורים החברתיים באגד הערים תל אביב, בשנות הששים.
המאמר נפתח במשפט שמהווה דוגמה לשימוש בלקסיקון החדש שנוצר בזמן המהפכה הכמותית ״המערך המרחבי של האוכלוסייה העירונית, הוא ביטוי מצרפי למספר גדול של החלטות מיקום של משפחות, של יזמים ושל גופים ציבוריים״. למרות המורכבות הגבוהה של החלטות מיקום כאלה, שחר חיפש את הסדירות והשיטתיות של פיזור האוכלוסייה באזורי המטרופולין על בסיס החלטותיהם. הוא יצא לבדוק את ההשערה כי השינויים במערך המגורים במטרופולין, משקף את השינויים החברתיים בערים שנבדקו. שינויים שמקורם בהגירה בתוך הערים ואל הערים עצמן.
הוא מיפה את המשתנים הדמוגרפיים והכלכליים באזורי המטרופולין השונים, מתוך בסיס הנתונים ומפקדי האוכלוסייה של הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה. לאחר מכן ביצע ניתוח סטטיסטי רב משתנים, ביצע ״ניתוח גורמים מרחביים (Social Area Analysis). הוא סימל את האזורים השונים על פי צירים דמוגרפיים, כלכליים ואתניים. לאחר מכן בדק את השתנותם לאורך זמן, תוך שימוש בשיטות גיאוסטטיסטיות של אותם ימים כולל צלבי הפיזור ומרכזי הכובד.
מסקנתו של המחקר שוב מדגימה את הלקסיקון ״הכמותי״ של אותם ימים: ״בדיקת המתאמים בין הצירים הראשיים של המרחב החברתי, מצביעה על קיומו של מודל חברתי חד צירי המונח בבסיס המערך החברתי של האוכלוסייה באגד הערים תל אביב״.
כפי שהתרחש בעולם, גם בישראל במהלך שנות השמונים והתשעים, חלה נסיגה בשימוש בפארדיגמה הכמותית ובמודלים הכלכליים שהניעו אותה. מחקרים בגאוגרפיה עירונית וכלכלית פנו יותר לכיוונים חברתיים וביקורתיים פעמים תוך אימוץ פילוסופיה הומניסטית וזניחת הפוזיטיביזם והדטרמיניזם הכלכלי שאפיינו את דור המהפכה הכמותית. אולי הסמל הברור ביותר לשינוי בתפיסת מהות הגאוגרפיה לאחר המהפיכה הכמותית, הוא השינוי שחל בשמות המחלקות לגאוגרפיה בכל האוניברסיטאות בארץ, שהוסיפו לשם המחלקה הוותיק - ״גאוגרפיה״ גם את התואר של ״למודי סביבה״.