ג'ון סינגר סרג'נט

ביוגרפיה

ג'ון סינגר סרג'נט נולד בפירנצה, איטליה להורים גולים מפילדלפיה. הוריו עברו לאירופה ב-1854, כנראה כתגובה למות ילדם הראשון. לאמו היו עוד ארבעה ילדים אבל רק ג'ון ושתי אחיותיו, אמילי וויולט, הגיעו לבגרות. משפחתו חייתה חיים חסרי שקט באירופה. דירות שכורות בשווייץ, צרפת ואיטליה, בתנועה מתמדת  לאקלים ונוף טובים יותר. החינוך של ג'ון היה בעיקר מאביו שהיה רופא ואמו שלקחה אותו למוזיאונים, גנים, בניינים גדולים, הרצאות ועוד בזמן שהם נסעו.
בגיל 18 נעשה תלמידו של הצייר קרלוס דוראן (Carolus-Duran) בפריז. הוא ידע באופן שוטף צרפתית, גרמנית ואיטלקית. הוא למד מעט באקדמיה delle Belle Arti בפירנצה והיה לו תיק עבודות מלא בציורים בצבעי מים שתיעדו את מסעות משפחתו.
החינוך האמנותי של סרג'נט עקף את הממסד האקדמי והוא למד ישירות מעבודותיהם של מאסטרים גדולים. הרגישות שלו כצייר עוצבה על ידי למידת פורטרטים של רמברנט, פרנס הלס, אל גרקו, ולסקז וז'אן-אוגוסט-דומיניק אנגר. הוא גם הושפע מהעבודות הניסיוניות של האימפרסיוניסטים בני דורו קלוד מונה ואדואר מאנה.
עד 1886 ייסד סטודיו בלונדון והמוניטין שלו כצייר פורטרטים גדל ומיקם אותו במרכז נובורישי אריסטוקרטי באנגליה.
הצלחת הפורטרטים של סרג'נט נתקלה בצורך לענות על דרישות הפטרון שלו שיצייר אותו באור מחמיא. הוא נדר מספר פעמים לוותר על חסות הפטרון לגמרי אבל הוא היה תלוי בו מבחינה כלכלית ומעמדית. במקום, מצא סרג'נט חידוש במרדף חייו אחר ציורי נוף שהציעו לו הקלה מדרישות הפטרון והזדמנות להיות עצמו.
אחת ממערכות היחסים המפליאות ביותר בין אמן לפטרונו היא המערכת בין ג'ון סינגר סרג'נט לאשר ורטימר (Aser Wertheimer) - אספן אמנות מצליח מלונדון. ב-1898 ורטימר שילם לסרג'נט (אז בן 42) להנציח את חגיגת יום נישואיו ה-25 לאשתו פלורה. בעשר השנים לאחר מכן היחסים התפתחו וסרג'נט נשכר לצייר עוד ועוד פורטרטים של ילדי ורטימר, כל הפורטרטים הוצגו בתערוכות ולאחר מכן נתלו בבית המשפחה. בכך שלקח את סרג'נט כבן חסות ורטמר שם את עצמו ביודעין בתוך מסורת אירופאית של פורטרטים משפחתיים וכך שייך עצמו לאריסטוקרטים ולמתעשרים החדשים של תקופתו.
סרג'נט הפך להיות חבר של המשפחה והוא התרשם מאוד מהזהות היהודית שלהם. יש טוענים שהקשר בין המשפחה לסרג'נט התבסס על זהות אאוט-סיידרית משותפת. הוא כרווק אמריקאי מבוגר, סביר להניח הומוסקסואל ומשפחת ורטימר כמשפחת מהגרים גרמניה יהודיה.
הפורטרטים של המשפחה זכו לתגובות מעורבות מאחר ששיקפו את הדעות הקדומות שהיו נגד יהודים בריטים בעקבות מלחמת הבורים, חלק מהצופים לעגו לפורטרטים וקראו להם קריקטורות. משפחת ורטימר וחבריהם היו לרוב מרוצים מהפורטרטים ששיקפו תחושת גאווה בעצמאות המשפחתית ובמורשת.
Asher Wertheimer, 1898 שמן על בד 58X38 גלריית טייט בלונדון:
הפורטרט של אשר ורטימר חושף גבר בן 54 הפונה אלינו במבט דרוך. חיוך קל, חצי מוסתר על ידי השפם. רמזים לאישיות שופעת חיים אבל שנשמרת לעצמה. זה אדם מלא חיים לפי הניצוץ בעיניים וגוון הפנים הורוד.
החזות והביגוד של אשר בסגנון ויקטוריאני מאוחר. השפם שלו היה אופנתי אבל הזקן המלא פחות פופולרי בתקופה זו. בוא לבש מעיל וסט פתוח, ניתן לראות שעון שרשרת מסוג 'אלברט' (על שם בעלה של המלכה ויקטוריה) שמשקף את השפעת המלוכה על סגנון הלבוש של התקופה.
סרג'נט תופס את פטרונו ב'חצי תנועה' נראה כאילו עוד רגע הוא ירים את הסיגר לשפתיו או יתכופף ללטף את כלבו. השימוש התיאטרלי שלו באור וצל עוזר לשכנע את הצופה בתנועה המרומזת שבסצנה. הרקע של הדמות מכוסה בפחם ואפור מוכסף ואילו ראשו בוהק כאילו הוא מואר על ידי זרקור. אור משתקף בשרשרת השעון שלו ומאיר את הלשון הוורודה של הכלב.
דרך הבחירות של סרג'נט בצבעים ובקומפוזיציה הוא הצליח להעביר את המסר של ורטימר, כאיש משפחה עצמאי ובטוח בעצמו.
ציירי פורטרים וסופרים מעוניינים לחשוף אמת אישית מאחורי מה שראוי להציג. הנרי ג'יימס ואדית וורטון הם סופרים אמריקאים שחשפו ברומנים שלהם את ההבדל בין קוד חברתי חמור לתשוקות האמיתיות של החברה הבריטית והאמריקאית. סרג'נט הכיר את אדית וורטון והנרי ג'יימס. אבל בזמן שסרג'נט הרוויח מהיכולת שלו לשחק לתוך הקודים החברתיים ג'יימס וורטון כתבו באופן ביקורתי וחושפני על החברה ובכך גם כתבו באופן כנה יותר על עצמם.
ציור פורטרטים הביא לסרג'נט הצלחה כלכלית אדירה. ב-1900 הוא קיבל על פורטרט סכום השווה ל-118,500 $ אבל העושר לא עזר לסרג'נט להיפרד מהאמביוולנטיות לגבי התהליך. הוא ידע שהפטרונים שלו שואפים להגביה את מעמדם החברתי על ידי כך שיממנו אותו והוא חש פשרה בכך שעליו לצייר את תדמיתם המנופחת. משהו בציור פורטרטים היה לא כן עבורו. אבל עושרו איפשר לו לצייר בחוץ בטיולים עם חברים ובני משפחה. המנהג של ציור בחוץ נשאר לו מחיי הנוודות עם הוריו בהם היה מצייר עם אמו בצבעי מים, הוא פיתח כשרון ללכוד בכל עצירה את התמונה הנכונה עבורו.
סרג'נט אהב גנים בעיקר בסגנון בארוקי. הגנים האלה שיקפו עבורו תשוקה הומניסטית לצורות טבעית קולקטיביות יחד עם תפיסה רציונלית אידה ליקום. בין 1906 ל-1907 צייר סרג'נט כמה ציורים של גני בולבין בפירנצה. הוא השתמש בצבעי מים מאולתרים כדי לנסות ללכוד את האור, את השתקפויות המים ואפילו את רמזי האקלים והאטמוספירה. בציורים שלו בצבעי מים נראה שהוא לוקח סיכון אותו הוא לא עשה עם צבעי שמן
הפסל בציור הוא פסל שהוצב בגן המסמל פיקחות (Prudence), הפסל הוא פסל שיש של Giovanni Caccini האטריביוט של פרודנס הוא קבוצת עלים ביד ימין, מראה ביד שמאל וזר ענבים. העבודה הקטנה הזאת מוצפת באנרגיה של האור ובמשחקי הצל עם העלים. העץ העקלתוני מאחורי הדמות גורם לצופה להזיז את מבטו על כל גוף הפסל. הפלטה המורכבת מצהוב קדמיום, כחול גרניט וסגול בהיר משקפת את תחושת הקרירות והצל שעל הפסל
אם נסתכל בדקדוק נגלה שצורת השיש של הפסל נעזרת בצבע הלבן של נייר צבע המים המשתקף דרך שכבות הצבעים. הנייר עצמו הוא מקור אור.
ביולי 1918 ביקר סרג'נט בשדות הקרב של מלחמת העולם הראשונה. סרג'נט חזה תוצאות הזוועה של התקפת גז חרדל. מה שהפך לנושא עבודתו Gassed ציור באורך של שישה מטר המתאר שיירת אנשים בכיסויי עיניים מדדים לכיוון תחנת הצלה כלשהי. הציור הושלם ב-1919 והפך לסמל להתגלמות כאבי המלחמה.