google/wiki40b huggingface dataset:
אוניברסיטת ביר זית

היסטוריה

אוניברסיטת ביר זית נוסדה בשנת 1924 על ידי נביהה נאסר ורתיבה שקיר כבית ספר לבנות הכפר ביר זית והכפרים הסמוכים. בית הספר היה מן הראשונים מסוגו באותה עת. בין השנים 1930-1932 נוסף לבית הספר לבנות גם בית ספר לבנים ושמו שונה ל"בית ספר תיכון ביר זית". בשנת 1942 שונה שמו ל"קולג' ביר זית", אך שינוי השם לא הצביע על שינוי באופיו של בית הספר כתיכון. בשנת 1945 בית הספר כלל שני בתי ספר פנימיתיים, אחד לבנים ואחד לבנות, בהם התקיימו לימודים לקראת בחינות הבגרות המנדטוריות. בנוסף, בית הספר התגאה בשילוב לימודי מוזיקה ודרמה. רוב המורים בבית הספר היו בוגרי האוניברסיטה האמריקנית בביירות.
בעידודו של המחנך והפוליטיקאי הפלסטיני מוסא נאסר (موسى ناصر), אחיה של נביהה נאסר, נפתחו בשנת 1953 קורסים ראשונים ברמה על-תיכונית, ובשנת 1961 נוספו קורסים נוספים ברמת לימודי תעודה. 
בית הספר שימש לפי ראות עיניו של מוסא נאסר כמוסד שהכין את תלמידיו למעבר נוח לאוניברסיטאות ערביות אחרות. נאסר היה בדעה כי עדיפה אוניברסיטה קטנה, אשר תהיה ידידותית יותר לתלמידים הבאים היישר מבית ספר תיכון, הן מבחינה חברתית וחינוכית. פרסומי האוניברסיטה עודדו סטודנטים פלסטינים ערבים וזרים מכל העולם לבוא ללמוד באוניברסיטה באווירה טובה ונינוחה. לתלמידים זרים שאינם דוברי ערבית, הוצעו קורסים ללימוד השפה וקורסים במדעי ההתנהגות בנושא הפלסטיני, העולם הערבי ותרבות המזרח. קורסים אלה חשפו את התלמידים למציאות הפוליטית הקיימת במזרח התיכון ולתרבותה.]
עד שנת 1967 בוטלו כל הלימודים הלא-אוניברסיטאיים במוסד. בשנת 1968 קיים בית הספר לימודים אקדמאיים לשנתיים והבוגרים נדרשו להשלים את לימודיהם באוניברסיטאות אחרות. הלימודים האוניברסיטאיים הורחבו עם השנים לתוכנית של 4 שנות לימוד לתואר ראשון ובמסגרת ההרחבה החלה בניית קמפוס חדש מול העיירה ביר זית. תוכנית ההרחבה מומנה בעזרת ממשלת צרפת בשני מיליון פרנק ובמסגרתה שופצו וניבנו מבנים נוספים באוניברסיטה.] בשנת 1975 הוחלף שם בית הספר ל"אוניברסיטת ביר זית" כדי להצביע על ייעודו, ובשנת 1976 הוענקו לראשונה לבוגרי האוניברסיטה תוארי B.A ו-B.Sc. באפריל 1976 התקבל המוסד לאגודת האוניברסיטאות הערביות ושנה לאחר מכן לארגון האוניברסיטאות העולמי. בסוף 1976 למדו בביר זית כ-470 תלמידים. בשנת 1977 התארגנה מחאה של סטודנטים במוסד שדרשו ששפת הלימודים העיקרית במוסד תהיה ערבית ולא אנגלית כפי שהיה עד אז.
לרבים מבין בוגרי האוניברסיטה היה תפקיד מכריע בהנהגה הפוליטית בגדה. בין בוגרי האוניברסיטה הבולטים נמצאים מרואן ברגותי, טרוריסט פלסטיני אשר שימש נשיא התאחדות הסטודנטים באוניברסיטה, ויחיא עיאש ("המהנדס"), פעיל חמאס.
האוניברסיטה הייתה סגורה מנובמבר 1981 עד ינואר 1982 על פי צו של הממשל הצבאי. חברי מועצת התלמידים היו רתוקים למקומות מגוריהם ובמקומם הובאו פקידים מהממשל לנהל את האוניברסיטה.] תומכי אוניברסיטת ביר זית בישראל מחו על כך ואורגנה מחאה ציבורית על ידי הוועד לסולידאריות עם אוניברסיטת ביר זית. בתקופת האינתיפאדה הראשונה סגר צה"ל את שערי האוניברסיטה.
בבחירות לאגודת הסטודנטים של האוניברסיטה באפריל 2015 ניצחה סיעת "אל-וופא אל-אסלאמי" של חמאס במירב המושבים והביסה את סיעת "השהיד יאסר ערפאת" של פת"ח. סיעת החמאס ניצחה ברוב הבחירות לאגודת הסטודנטים מאז הסכמי אוסלו אך מאז 2007 היא הפסידה לפת"ח ובחלק ממערכות הבחירות אף לא השתתפה.
האוניברסיטה מקיימת קשרים עם אוניברסיטאות רבות בעולם ומקבלת מהן סיוע כספי.]
בשנת 1994 רמה חמאמי הקימה מכון לימודי נשים ומאז היא מנהלת אותו.
חגי משגב

ד"ר חגי משגב (מושקוביץ) (נולד ב-25 באפריל 1958) הוא מרצה למקרא וללימודי ארץ ישראל באוניברסיטה העברית, במכללת הרצוג ובגבעת וושינגטון.

ביוגרפיה

נולד בבני ברק, בנם של חנה וד"ר יחיאל צבי מושקוביץ, ממחברי סדרת דעת מקרא. למד בישיבה התיכונית נתיב מאיר וישיבות ההסדר מעלות והר עציון.
בעל תואר שלישי מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים בתחום המזרח הקדום, עוסק באפיגרפיה ופליאוגרפיה שמית. תלמידו של פרופ' יוסף נוה.
משגב פענח ופרסם לראשונה אודות האוסטרקון בחורבת קייאפה שידוע כ"חרס הקדום ביותר הכתוב בשפה העברית". בעקבות גילוי זה הציע משגב הבנה חדשה לגבי תהליך התפתחות הכתב והתפשטותו במזרח התיכון הקדום. המודל החדש תואם את מהלכו הכללי של הסיפור המקראי על ימי הממלכה המאוחדת, כמסקנת חופרי חירבת קייאפה.
בשנת 2015 פענח את "כתובת אשבעל" על גבי חרס שנמצא בחורבת קייאפה.
משגב גם פענח ופרסם 400 כתובות מהר גריזים, עיר המקדש השומרונית מהתקופה הפרסית וההלניסטית, שנחפרו על ידי קמ"ט ארכאולוגיה יצחק מגן. הפרסום נערך בידי לבנה צפניה.
משגב שותף לפרויקט CIIP - קורפוס הכתובות של יודיאה-פלשתינה הכולל תיעוד כל הכתובות בכל השפות מארץ ישראל מימי אלכסנדר מוקדון ועד מוחמד. משגב התמקד (יחד עם עדה ירדני) בכתובות היהודיות והארמיות ובכתובות ירושלים.
משגב מתגורר במרכז שפירא, נשוי לרבקה ואב לארבעה.
I'll Never Love Again

רקע וכתיבה

השיר נכתב על ידי ליידי גאגא, נטלי המבי, הילרי לינדזי ואהרון ריטייר והופק על ידי גאגא ובנג'מין רייס, בדומה לשיר "Always Remember Us This Way". את השיר הקליטו גאגא וקופר באולפני איסט ווסט, שריין אודיטוריום, שבלוס אנג'לס.
איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי העניק לשיר את תואר הפלטינה על מכירות של למעלה ממיליון עותקים.

וידאו קליפ

הווידאו קליפ שיצא עבור השיר פורסם בערוץ ה-Vevo של ליידי גאגא ב-26 באוקטובר 2018. הקליפ מציג בתוכו קטעים מתוך הסרט "כוכב נולד", ומציג בעיקר את גאגא ואת בראדלי קופר בסצנות שונות. קטע הסיום של הסרט מופיע בקליפ גם כן.
נכון לאוקטובר 2019, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-190 מיליון צפיות.
סלוטייפ

סלוטייפ (בעברית נהוג לכנותו: נייר דבק) הוא סרט דביק שקוף. הסרט מהווה ציוד משרדי תקני ומשמש להדבקה, איחוד, איטום ותיקון. מקור השם במותג אנגלי לדבק זה, אך עם השנים הפך לשם גנרי. סרט דומה יוצר בארצות הברית תחת המותג סקוטש על ידי חברת Minnesota Mining and Manufacturing company (היום 3M) ומכונה סקוטשטייפ.
מטבע הלשון "סלוטייפ" שהוא שילוב של המילים צלולוזה וטייפ - סרט, הומצא בשנת 1937 על ידי קולין קינינמנת' וג'ורג' גריי. הם הכינו את המוצר על ידי שילוב שרף גומי וסרט צלופן בשיטה המבוססת על פטנט צרפתי, סרט ההדבקה יוצר במקור בדרום לונדון. משנות ה-60 ועד לשנות ה-80, חברת "סלוטייפ" הייתה חלק מקבוצת Dickinson Robinson, תאגיד בריטי לנייר ואריזה. ב-2002 היא נקנתה על ידי Henkel Consumer Adhesives. כיום המותג סלוטייפ כולל מגוון סוגים של סרטי הדבקה. סלוטייפ הוא המותג המוביל לסרט הדבקה שקוף באיים הבריטיים ניו זילנד ודרום אפריקה.
טיירון פאואר

ביוגרפיה

הוא נולד בסינסינטי למשפחת שחקנים מכמה דורות. הוריו היו שחקני קולנוע ותיאטרון. הוא ליווה אותם במסעותיהם והחליט לדבוק במקצועם. תחילה קיבל תפקידים קטנים בתיאטרון בניו יורק שם ראה אותו "צייד כשרונות" והציע לו להגיע להוליווד.
ב-1936 הגיע להוליווד ולאחר מבחן בד מוצלח הוחתם על חוזה בחברת פוקס המאה העשרים לשבע שנים. תוך זמן קצר קיבל תפקידים ראשיים בסרטים והפך לכוכב מוביל של חברה זו.
פאואר שיחק בתפקידים רומנטיים, היסטוריים, קומיים, במערבונים ובסרטי מלחמה בהצלחה רבה. בסרט אות זורו גילם את הגיבור זורו שגובר על יריביו בקרבות סיף ומשאיר במקום את סימנו - Z.

שירות צבאי

פאואר התגייס באוגוסט 1942 לחיל הנחתים, עבר קורס קצינים וטיס, וב-1943 הוסמך להטיס מטוסי סיור בזירת המלחמה באוקיינוס השקט. השתתף כטייס משימות אספקה ופינוי פצועים באיוו ג'ימה ובאוקינווה. על שירותו זה עוטר במדליית הניצחון של מלחמת העולם השנייה. שוחרר משירות פעיל ב-ינואר 1945.

לאחר המלחמה

הסרט הראשון שלו לאחר שיחרורו היה חוד התער לפי ספרו של סומרסט מוהם לצד ג'ין טירני. לאחר המלחמה הוסיף להופיע בסרטים אבל בפחות הצלחה. הוא החל להופיע בתפקידים בתיאטרון וגם החל להפיק סרטים.
ב-1957 שיחק בסרטו האחרון, עד התביעה, לצידם של מרלן דיטריך וצ'ארלס לוטון. ב-1958 שיחק בסרט שלמה ומלכת שבא בספרד. בעת הצילומים, לאחר דו-קרב עם ג'ורג' סנדרס לקה בהתקף לב קשה ומת בדרך לבית החולים. יול ברינר מילא את מקומו.
לפאואר יש כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד. הוא דורג במקום ה-45 ברשימת מאה שנים... מאה גיבורים ונבלים.

משפחה

ב-1939 נישא לכוכבת הצרפתיה אנבלה (1907–1996). הם נפרדו ב-1948.
ב-1949 נישא לשחקנית לינדה כריסטיאן (1913–2011) ונולדו להם שתי בנות. הבכורה בהן היא הזמרת, רומינה פאוור. בני הזוג נפרדו ב-1955.
ב-מאי 1958 נישא לדבורה אן מירנדוס (1931–2006) וחודשיים לאחר מותו נולד להם בן שנקרא על שמו.
רקוויאם לחבר שלי

האלבום

האלבום מורכב משני חלקים, רקוויאם וחיים. בין שני החלקים יש קשר המתבטא בסגנון דומה ואף בנושא ה"לקרימוסה" החוזר בשניהם לקראת סוף היצירה. ניתן לראות באלבום כולו יצירה אחת העוסקת במוות ובחיים. אלבום זה היה הניסיון הראשון של פרייזנר לכתיבת יצירה גדולה שאיננה פסקול, אלא נועדה לביצוע באולמות קונצרטים. היצירה כולה כתובה בסגנון נוגה. פרייזנר מרבה להשתמש ביצירה זו קטעים ארוכים בהם ניתן לשמוע רק הד של תווים קודמים.
האלבום בשלמותו, כיצירה אחת, בוצע לראשונה ב-1 באוקטובר 1998 בתיאטרון הגדול בוארשה , עם המקהלה והתזמורת של סינפוניה וארשוביה. בכורה מחוץ לפולין התקיימה ב-19 במרץ 1999 ברויאל פסטיבל הול בלונדון, בביצוע תזמורת ה-BBC. בכורה ישראלית התבצעה על ידי התזמורת הסימפונית חיפה בזמן פסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה בשנת 2005.
הקטע הידוע ביותר מן האלבום הוא ה"לקרימוסה", החוזר בשני החלקים של האלבום. הקטע זכה לאזכור בסרט עץ החיים, של טרנס מאליק.

רקוויאם לחבר שלי

פרייזנר סיפר שלו ולבמאי קשישטוף קישלובסקי הייתה תוכנית לבנות קונצרט שיספר סיפור חיים של אדם, הם תכננו לבצע את בכורת הקונצרט באקרופוליס באתונה. התוכנית לא יצאה לפועל בשל פטירתו של קישלובסקי בשנת 1996. פרייזנר הלחין כמה קטעים לקול ולעוגב שהושמעו בהלווייתו של קישלובסקי, והוא החליט לפתח אותם לרקוויאם. התוצר היה הרקוויאם לחבר שלי, שהוקדש לקישלובסקי והלחנתו הסתיימה בשנת 1998.
הרקוויאם לחבר שלי מתבסס על הטקסט הליטורגי הקתולי, אך עורך בו שינויים. לדוגמה: הדיאס אירה ברקוויאם לחבר שלי כולל רק חלק קטן מהמזמור הליטורגי, ואף בשינוי סדר: הבית המתחיל במילים 'רקס טרמנדה' בתחילה, והבית המתחיל במילים 'דיאס אירה' רק בסוף. היצירה גם כוללת שינויים בסדר בין חלקי הרקוויאם: הלקרימוסה, שנמצאת בסוף הדיאס אירה הועברה לסוף הרקוויאם כולו. 
ברקוויאם יש תשעה פרקים והוא נכתב להרכב של עוגב, שישה סולנים: (סופרן, קונטרה טנור, שני זמרי טנור, בס וילד השר בסופרן), מקהלה ותזמורת קאמרית (חמישיית מיתרים וכלי הקשה).

חיים

היצירה חיים נכתבה מעט אחרי הרקוויאם ונועדה להשלים אותו. היצירה מחולקת לארבעה חלקים: "התחלה", "גורל", "אפוקליפסה" ו"נספח". ה"התחלה" כוללת קטעים אינסטרומנטליים בלבד. ה"גורל" כולל קטע בלטינית מספר קוהלת (שיר הזמן, בתחילת פרק ג'). ה"אפוקליפסה" כוללת קטעים שונים בלטינית מחזון יוחנן ואת הלקרימוסה הלקוחה מסוף מזמור הדיאס אירה. הנספח כולל תפילה בפולנית. 
גם ביצירה חיים יש תשעה פרקים והיא נכתבה להרכב של שני סולנים (סופרן וקונטרה טנור), קול, מכשיר הקלטה (לאפקטים מוזיקליים), פסנתר סולן, סקסופון אלט סולן, תזמורת גדולה (שישים כלים) ומקהלה גדולה (כארבעים זמרים).

רשימת רצועות

Requiem

1. Officium - 03:45

2. Kyrie eleison - 06:12

3. Dies irae - 04:51

4. Offertorium - 03:18

5. Sanctus - 02:49

6. Agnus dei - 01:49

7. Lux aeterna - 01:57

8. Lacrimosa - 03:22

9. Epitaphium - 03:04
Life
The Beginning

10. Meeting - 05:15

11. Discovering the World - 02:50

12. Love - 02:28
Destiny

13. Kai Kairos - 09:43
Apocalypse

14. Ascende huc - 02:17

15. Veni et vidi - 02:44

16. Qui erat et qui est - 04:29

17. Lacrimosa- Day of Tears - 04:06
Postscriptum

18. Prayer - 03:16
סוקלוס

סוקלוס (Sucellus או Sucellos - "המכה בפטיש") היה אל החקלאות, היערות, והבירה במיתולוגיה הקלטית.
סוקלוס מתואר לרוב כאדם מבוגר ומזוקן האוחז בידו פטיש או חבית בירה.
האלה נאנטוסואלטה נחשבת בת זוגו של סוקלוס, ומוצגת לעיתים כעומדת לצידו בתגליפים ופסלים.
בתגליף אבן שהתגלה בסארבורג מהמאה הראשונה או ראשית המאה השנייה מתוארים סוקלוס ונאנטוסואלטה כלובשים גלימות ארוכות. נאנטוסואלטה אוחזת בידה שובך יונים, סקולוס מתואר כאדם מזוקן האוחז בידו פטיש וכד. לרגלי שניהם מתואר עורב.
למעלה מעשר כתובות המוקדשות לסוקלוס התגלו בחפירות ארכאולוגיות. מרביתן מגאליה (צרפת של ימינו) ואחת מיורק שבאנגליה.
חגי דגן

חגי דגן (נולד ב-1964) הוא סופר ישראלי וחוקר יהדות ומחשבת ישראל, מרצה במחלקה לתואר ראשון בלימודים רב תחומיים במכללה האקדמית ספיר.

קורות חיים

חגי דגן נולד בשנת 1964 וגדל בקיבוץ עין המפרץ. למד במוסד החינוכי נעמן, ושירת בחיל המודיעין. למד פילוסופיה, תאולוגיה ומחשבת ישראל באוניברסיטת תל אביב ובאוניברסיטת פרייבורג. לימד מחשבת ישראל באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, במכללה האקדמית תל אביב-יפו ובמכללת ספיר. 
 בשנת 2007 זכה בפרס ראש הממשלה לסופרים עבריים.
השתתף בסרטה הדוקומנטרי של גליה עוז "יהודים עכשיו" ששודר בשנת 2011 ברצועה התיעודית - "הסיפור האמיתי" בערוץ 1.
גוסטב יאנוך

חייו ופועלו

יאנוך נולד בעיר מארבורג (היום מריבור). בשנת 1908, עברה משפחתו להתגורר בפראג, שם חי ועבד עד יום מותו. הוא למד בפראג, באלבוגן (היום לוקט) ובווינה. החל משנת 1920, עת היה בן 17, החל להיפגש עם קפקא, לאחר שאביו שעבד עמו במחלקה המשפטית של המוסד לביטוח עובדים מפני תאונות עבודה בפראג, הציג בפניו שירים שכתב בסתר. במהלך שנות הכרותם, ניצל קפקא את קשריו עם אנשי הרוח של פראג ופתח בפני יאנוך דלתות להוצאות ספרים ולעיתונים שאפשרו לו לפרסם דברים שכתב. ב-1926, פנה יוזף פלוריאן, בעל הוצאת הספרים דוברה דילו, ליאנוך וביקש ממנו לערוך את זכרונותיו שכתב על קפקא. יאנוך מסר לידיו את כתב היד הצ'כי והגרמני שערך, אך רשימות אלה נגנזו לפי עדותו של יאנוך, בשל התרחקותו מיוזף פלוריאן.
מאז חלה הידרדרות נוספת במצבו הנפשי והפיזי של גוסטב יאנוך, שהחלה עם מותם של קפקא ואביו שנתיים קודם, כפי שתיאר זאת בכתב בשנת 1947: "לאחר אותו זמן החלו בחיי שנים ארוכות של נדודים חסרי מנוח, שהוליכוני אל הסבל של מלחמת העולם השנייה ואל המבוכה ואי השקט של ההווה". בתום מלחמת העולם השנייה, הואשם יאנוך שהיה חבר בתנועת ההתנגדות, במעשי שחיתות על ידי פקידים של המשטר הישן, ונכלא במשך 13 חודשים בבית הסוהר פאנקראנץ. תקופה זו הוא תיאר כאימת מוות, רדיפות, רעב בהמי, זוהמה וקור. לאחר שחרורו נוכח זיכויו המוחלט מההאשמות נגדו, הוא חיפש את רשימותיו שהיו מפוזרות בביתו ואצל ידידים. לבסוף הוא מצא עותקים מהנוסח הצ'כי והגרמני של כתב היד, אותו מסר בזמנו לפלוריאן והחל לנפות חלק מהרשימות ולערכן מחדש. מתוך הזכרונות שכתב, עולה בנוסף לתמונת הדיוקן של קפקא, מידע על יאנוך, על אישיותו ועל התקופה בה חי.

קטע משיר שכתב גוסטב יאנוך על מות אביו וקפקא

החיים של השניים הללו חשובים יותר מחיי.
כמה זמן חיכיתי למותם...
מתאווה לדעת כמה עצוב לחיות בעולם. עדיין, זוהי רק ההתחלה.
אבא, ההתאבדות שלך, הותירה אותי לבד,
אבל האם אפשר עדיין להתאבל על מה שמת בתוכך לפני שנולדתי?
קילוח של אור מטפטף מחוץ לחלון, המונים מתנגשים ברחובות או שוהים בטברנות הרחק מהגשם.
אירופה הפכה להיות קבר פתוח.
אפילו החלומות שלי נבגדו...
— James Atlas, The Diery of Gustav Janouch

ביקורת על יאנוך

יאנוך זכה לביקורות דואליות, אוהדות מחד ונוקבות מאידך, בעקבות פרסום הספר שיחות עם קפקא. אחד מהמאמרים החריפים שנכתבו על יאנוך, הוא פרי עטה של העיתונאית Alena Wagnerová, הכותבת באופן קבוע על נושאים הקשורים בקפקא. במאמר הנושא את הכותרת "כשיאנוך פגש אותי" ("Als Janouch mir entgegenkam"), היא טוענת שהספר "שיחות עם קפקא" משקף באופן מושלם מערכת יחסים הנובעת מפער גילאים בין סטודנט שאפתן, בלתי יציב ואינטליגנט אשר לו שאיפות ספרותיות, לבין קפקא המבוגר. ספר זה, עונה לדעתה על הצורך המיתולוגי להתייחס לקפקא כאל מורה דרך בחיפוש אחר האמת. היא אף הוסיפה כי כל חייו של יאנוך נבעו מתוך צרכים פתולוגיים להכרה. "הוא החל עם שאיפות גדולות, אך נכשל בכל, אפילו כסופר". בסיום דבריה, טענה כי יאנוך היה יכול להיות אחד מהגיבורים הספרותיים של קפקא.
דון "הדרקון" וילסון

שנותיו הראשונות

וילסון נולד לאב אירופי-אמריקאי ואם יפנית, באלטון, אילינוי,
וגדל בחופה של פלורידה. הייתה לו קריירה ארוכה ומוצלחת בזירה. הוא אחד מהקיק בוקסרים המוצלחים ביותר של דורו.
הוא אמן ב"פאי לום טאו קונג פו" (Pai Lum Tao Kung fu) (מקור: Inside Kungfu, September 2004)‏
הידוע גם כקונג פו הדרקון הלבן שכעת צורף לכינוי שלו. וילסון סבור כך וטוען שסגנונו הוא קיקבוקסינג דרקון לבן.

קריירת הקיקבוקסינג

וילסון זכה בסך-הכול ב-11 אליפויות עולם במספר התאחדויות בכללן the IKF, WKA, KICK, ISKA, STAR ו- PKO. הוא זכה ב- IKF (www.IKFKickboxing.com בתואר אלוף העולם של ה- FCR ב-15 במאי 1999 בלוול (Lowell), מסצ'וסטס, ארצות הברית, שהביס את דיק קימבר. בסיום הסיבוב השלישי וילסון התאושש והכה בחבטת נוקאאוט מהירה שהטילה את קימבר לרצפה ללא תנועה. השופט דון סטל ספר כשקימבר היה על הרצפה, ספירה שבסיומה קימבר לא עמד על רגליו.
היות שמעולם לא קראו תיגר על תוארו, וילסון פרש מרצונו וירד לקטגוריית המשקל Light Heavyweight, ממנה הוא פרש לבסוף מקרבות שנים מספר אחרי-כן.
וילסון מחזיק בניצחון בנוקאאוט באליפות K-1 Kickboxing Grand-Prix הראשונה, בראנקו ציקאטיץ’.

קריירה כפרשן

וילסון היה פרשן איגרוף ומראיין בהרבה מהאירועים המוקדמים של ה-UFC, החל מ-UFC 7 בבאפלו. הוא הצהיר כמה פעמים שהוא יאות להילחם ב- UFC בעצמו אם די אוהדים ידרשו זאת, אולם הדבר מעולם לא אירע. הוא המשיך ונהיה פרשן של King of the Cage.

הופעות בסרטים

כמה מהסרטים בהם הופיע הם Futurekick, "אגרוף הדמים" 8-1‏, "טבעת האש" 1, 2 ו-3‏ Out for Blood, Operation Cobra, Blackbelt, Cyber Tracker 1 & 2, "לוחם בדיוני", Redemption, Capitol Conspiracy, ו"באטמן לנצח", שם גילם את דמותו של מנהיג כנופיית נאון.

חייו האישיים

הוא נישא למאפרת הטלוויזיה קתלין קארידין להם שלושה ילדים: ג'ונתן, דריידן ואובריאנה.

שיאי הקיקבוקסינג

לפי כתב העת Inside Kung-Fu Presents Kickboxing Magazine (אוגוסט 1992), מאזן היסטורית הקרבות של דון וילסון עומד על 69 ניצחונות, 5 הפסדים, 2 תיקו, 46 ניצחונות בנוקאאוט, ו-6 נוקקאוט בבעיטה, ו-3 קרבות שהסתיימו ללא הכרעה. בעמוד 64 הקרב הראשון של וילסון עם ביל נובלוק באורלנדו, פלורידה, בדצמבר 1974 הסתיים ללא הכרעה לאחר הסיבוב השלישי. אולם, בעמוד 52 באותו גיליון, וילסון אומר על הקרב שלו עם נובלוק ש"ביל ניצח בסיבוב השלישי בהפרש גדול ואני ניצחתי בסיבוב הראשון. אז הוא ניצח בקרב." כיום התוצאה הבלתי רשמית של הקרב רשומה במאזן השיאים הרשמי של וילסון כמי שהסתיימה ללא הכרעה מכיוון שכשהוא החליט להילחם עבור ה- PKA, ג’ו קורלי חש שחוקי הקרב היו מעט שונים של ה- PKA, קורלי אמר לוילסון להשמיט את התוצאה.
קריירת הקיקבוקסינג של וילסון משתרעת על-פני ארבעה עשורים, הקרב הראשון שלו עם ביל נובלוק ב-1974 והקרב האחרון שלו, ניצחון בנוקאאוט בסיבוב העשירי על אדי בוטצ’ר ב-19 ביולי 2002 באטלנטיק סיטי, ניו ג'רזי. הוא הביס בין השאר, אלופי עולם כמו ג’יימס וורינג, דניס אלקסיו ומוריס סמית. וילסון הגיע לתיקו עם אלוף אחר, ז’אן-איב תריו. ב-79 קרבות, וילסון נוצח בנוקאאוט רק פעם אחת, בידי גלן מקמוריס ב-1980. מאזן הקרבות של וילסון רשום כ-2-5-75 (48 נוקאאוטים) ו-3 ללא תוצאה.
מלון פלאזה (סרט)

מערכה ראשונה

קארן נאש (מורין סטייפלטון) מגיעה לסוויטה מס' 719 במלון פלאזה בניו יורק כדי לחגוג עם בעלה סאם (וולטר מתאו) 23 שנים לנישואיהם.
היא מכינה כיבוד ומחכה לבעלה לחגוג את האירוע. סאם מגיע לסוויטה טרוד כולו בעבודתו על הכנת חוזה נדל"ן ביחד עם מזכירתו היפה והגרושה מיס מקורמק (לואיז סורל). קארן מבחינה ביחס האוהד של סאם למזכירתו היפה.
לאחר שהמזכירה עוזבת, סאם מתעלם מכל דבריה של אשתו והיא מגיעה למסקנה שהוא אינו אוהב אותה יותר וכי יש לו תסביך גיל ה-50 ולכן יש לו קשר אהבים עם מזכירתו. סאם המרוגז מודה בכך ולבסוף שניהם יוצאים מהמלון לחוד.

מערכה שנייה

ג'סי קיפלינג'ר (וולטר מתאו) הוא מפיק הוליוודי עשיר ומצליח. הוא מגיע לניו יורק לרגל עסקיו ומתאכסן בסוויטה 719 במלון פלאזה בניו יורק. ג'סי הוא רודף נשים מושבע וגרוש שלוש פעמים. הוא מחפש אישה לבלות עימה בחדרו ונעזר בפנקס ההיכרויות האישי שלו. הראשונה שהוא מצליח להתקשר איתה היא מיוריאל טייט (ברברה האריס) איתה היה לו קשר בעבר. מיוריאל היא נשואה ויש לה שלושה ילדים, היא חוששת להיפגש עם ג'סי אך לבסוף מחליטה לפגוש אותו במלון לחמש דקות.
ג'סי מפעיל את כל קסמו על מיוריאל ומספר לה על עושרו ועל קשריו עם השחקנים המפורסמים ביותר בהוליווד תוך שהוא מוזג לה מדי פעם כמויות גדולות של אלכוהול. כל זה עושה את שלו על מיוריאל וג'סי מצליח לכבוש אותה.

מערכה שלישית

רוי הבלי (וולטר מתאו) ואשתו נורמה (לי גרנט) עומדים לחתן את בתם נימסי (ג'ני סאליבן) באולם הבארוק במלון פלאזה. הם שכרו את סוויטה מספר 719 אך נימסי נסגרה בחדר האמבטיה כשהיא לבושה בבגדי כלה ומסרבת לצאת משם כי היא פוחדת מהנישואים.
רוי מנסה לפרוץ את דלת אך נכשל. מנסה להגיע לשם דרך החלון תוך שהוא הולך על מעקה המלון בגובה רב, אך היא נועלת את החלון. תוך כדי הניסיונות שלו, בני הזוג צועקים אחד על השנייה מי אשם בחינוך של בתם.
לבסוף מוריד רוי את טון הדיבור שלו ונימסי מאפשרת לו להיכנס ולשוחח. לאחר שהוא יוצא היא שוב נועלת את הדלת והוא מספר לאשתו כי נימסי מפחדת להינשא ולחיות כמו שהוריה חיים ומתנהגים.
הפרשה מסתיימת כאשר החתן המיועד עולה לחדר וצועק לעבר נימסי שתירגע ותרד מהר למטה והיא יוצאת מהר ויורדת לקהל החוגגים.
חופמי מונגולי

תיאור

החופמי המונגולי הוא בעל מבנה גוף ארוך ורגליים ארוכות.
מידות אורך גופו: 17 - 19 ס"מ; מוטת כנפיו: 53 ס"מ;
משקלו: כ-60 גרמים; גובהו מגיע עד ל-21 ס"מ.
לזכרים, גב אפור ובטן לבנה.  בנוסף, יש  להם מסביב לעיניים מעין "מסכה". בזמן הדגירה, הופכים החזה והגב לצבע חום ערמוני. צבען של הנקבות דומה לצבע הזכר, אולם הוא עמום יותר. לחופמי המונגולי הצעיר, בחורף, אין צבע ערמוני מלבד רמז על ראשו. צבע רגליו של החופמי המונגולי כהה ונוטה לשחור או אפור כהה. צבעו של המקור אף הוא שחור, וצורתו קצרה יותר וקהה יותר בקצהו לעומת חופמי החוף. בכל המאפיינים מין זה דומה  לחופמי החוף (Charadrius leschenaultii), פרט להבדלים קטנים.
באירופה, קשה מאוד להבדיל בין המינים השונים של סדרת החופמאים (חופמי החוף, חופמי עקום מקור, תמירון אוסטרלי ועוד). הואיל, ולעיתים רחוקות נמצאים באותו הזמן והמקום יחד כל הסוגים. ההבדלים בין המינים השונים הם קטנים כגון בצבע, ברגליים ובכנפיים ולכן קשה מאוד להבדיל ביניהם.

טקסונומיה

לחופמי המונגולי, חמישה תת-מינים הנחלקים לשתי קבוצות. המערביים (של מרכז אסיה) נקראים atriforns (שחור מצח) והמזרחיים נקראים mongolus. באנגלית, מכונים המינים המערביים בשם  Lesser Sand Plover, והמינים המזרח אסייתיים מכונים Mongolian Plover.
התת-מינים הגדולים ממזרח אסיה C. m. mongolus ו-C. m. stegmanni מקבלים לפעמים מעמד של מינים נפרדים. אם הפיצול הטקסונומי מתקבל, הגדרתו של החופמי המונגולי הופכת ל- Charadrius atrifrons וכוללת בנוסף את שני הסוגים האחרים: atrifrons ,pamirensis ו-schaeferi.

תפוצה

בדרך כלל, נפוץ החופמי המונגולי במרכז ובמזרח אסיה,  שם דוגרים כמה תתי-מינים. הוא מתרבה לסירוגין
בהרי ההימלאיה, מעל גבול העצים,  או על קו החוף באזור צפון מזרח סיביר. אולם, נמצא שהתרבה גם באלסקה. הוא בונה את קינו באדמה (bare ground scrape) ומטיל בו שלוש ביצים.
בעונת החורף, הוא נודד למרחקים ארוכים ושוהה בחופים, שבהם ניתן למצוא חול רב. החופמי המונגולי נודד דרומה, אל חופי מזרח ודרום אפריקה, המפרץ הפרסי ודרום אסיה.  ואף אפשר היה למצוא אותו, ביבשת אוסטרליה. הואיל וישראל נמצאת מעט מצפון-מערב לנתיב הנדידה, הוא נחשב בארץ עוף מזדמן נדיר ביותר.   נדיר מאוד אף לצפות בזן הזה באירופה המערבית. בשנת 2003, למשל, נראו שלוש עופות מהמין הזה רק בבריטניה.

תזונה ותנועה

מזונו של החופמי המונגולי הוא חרקים, סרטנים ותולעים. כדי להשיג את המזון, הוא משתמש בטכניקה של  ריצה-הפסקה - צועד צעדים קטנים עם עצירות קצרות, לא כמו חופמי החוף. הוא אינו מחפש את המזון באדמה בקצב קבוע ויציב, כמו שאר קבוצות ארוכי הרגליים (wader). 
קריאת התעופה שלו היא סלסול חזק.
צבע עיניים

צבע עיניים היא תכונה המושפעת בעיקר מכמות וסוג הפיגמנט בקשתית העין.
לתכונה זו יש מגוון פנוטיפים אצל חיות ובבני אדם. בבני אדם שינויים אלו נגרמים בעיקר משוני בכמות המלנין "אומלנין" שנוצרת בקשתית על ידי המלנוציטים.
כמות המלנין שנוצרת נקבעת מכמה גורמים, כגון גנים המשפיעים על כך. בנוסף, ככל הנראה חשיפה לשמש גורמת לייצור מלנין בעין (כמו בעור).

תורשה של עיניים

צבע העיניים היא תכונה תורשתית המושפעת מיותר מגן אחד וכיום ידועים בבני אדם שלושה גנים המשפיעים על צבע העיניים: EYCL2,EYCL1 וEYCL3.
במחקר שהשתתפו בו 3,839 אנשים נמצא כי 74% מהגוונים נוצרו כתוצאה משינוי במספר זוגות נוקלאוטידים ליד הגן OCA2. גן זה היה ידוע לפני המחקר כקשור ללבקנות.

סיווג צבעים

צבע עיניים של אדם יכול להיות מידע בעל חשיבות רבה, ולכן חשוב לסווג את צבעי העיניים.
סיווגים שונים נעים בין הבחנה בין "בהיר" ל"כהה" עד לפרטים מפורטים.
בעקבות חיפוש אחר סיווג אובייקטיבי של צבע העיניים סדון ואחרים (Seddon et. al) הגדירו סיווג לפי כמות הפיגמנט
צהוב וחום בעין. בעוד שבעיניים חומות יש הרבה חום, בירוקות יש רוב צהוב ובאפורות אין כמעט פגמנט בכלל.
בבני אדם עיניים חומות הן הנפוצות ביותר, כחולות נדירות יותר (8%) ועיניים ירוקות הן הנדירות ביותר (2%).

חום

עיניים חומות מכילות כמות רבה של מלנין שמשמש לקליטת אור, זהו צבע העיניים הנפוץ בעולם.

אִלְסַר (Hazel)

צבע זה נוצר כתוצאה מפיזור ריילי וכמות מסוימת של מלנין הנמצא בחלקו הקידמי של הקשתית.
עיניים מצבע זה נפוצות יחסית באירופה ובאמריקה, ומאוד נדירות במזרח התיכון.

ענבר

גוון הענבר הוא צבע צהוב חזק, שככל הנראה נוצר מפגמנט צהוב הנקרא "ליפוכרום" (שנמצא גם בעיניים ירוקות).

ירוק

עיניים ירוקות נוצרות כתוצאה מכמות קטנה של מלנין בעין. הן נפוצות יחסית אצל אנשים שמוצאם
מצפון ומזרח אירופה, וכן קיימות אצל בני דרום ומרכז אירופה ובחלקים של דרום אסיה.
זהו צבע העיניים הנדיר ביותר ורק ל-2% מאוכלוסיית העולם יש עיניים בצבע זה.

כחול

עיניים בצבע זה מכילות כמות קטנה של מלנין. צבע עיניים זה מועבר באופן רצסיבי.
צבע כחול נפוץ יחסית ברחבי אירופה ואצל אנשים שהגרו מאירופה, וכן קיים (אם כי נדיר) גם במקומות אחרים כגון אסיה ו אפריקה.
מכיוון שבשנותיו הראשונות של התינוק כמות המלנין בעינו עדיין לא גדולה, הוא מתאפיין בעין כחולה ברוב המקרים. אחרי זמן מה עיניהם של התינוקות מתכהות.

אפור

אפור נחשב לגוון של ירוק, עיניים אפורות מכילות כמות זעירה של פיגמנט חום וצהוב.