מגילת איכה

הספר בקאנון המקראי


קטעים ממגילת איכה נמצאו כבר במגילות קומראן, וניתן להעריך שבאותה תקופה כבר הייתה המגילה חלק מהקאנון המקראי, אולם אין יודעים מתי הוכנסה. בכתבי מחברים מהמאות הראשונות לספירה מוצאים שנמנו 22 ספרים למקרא, כמניין אותיות האלפבית, כאשר ספר איכה נחשב יחד עם ספר ירמיה (ומגילת רות עם שופטים).

שם החיבור

לחיבורים המקראיים שני סוגי כינויים עבריים, האחד לפי המילה או המילים הפותחות את החיבור (כמו "בראשית", "ויקרא"), והאחר לפי עניין הספר (כמו "שופטים", "תהלים"). בתרגום השבעים לעומת זאת (ובעקבותיו גם בשאר התרגומים לשפות האירופאיות), נפוץ כינוי לפי סוג הספר, ולא לפי המילה הפותחת. ("גנסיס", תולדות, במקום 'בראשית'). לחלק מהספרים היו בעבר שני כינויים, הן כינוי לפי המילה הפותחת והן כינוי לפי העניין (כמו "ויקרא" ו"תורת כהנים", השוו עם השם היווני: לוויטיקון).
בנוגע למגילת איכה, הכינוי לפי המילה הפותחת "איכה" הוא הכינוי העברי-יהודי הנוכחי ("מגילת איכה" או "איכה") והוא מופיע במקורות יהודיים רק מתקופה מאוחרת, החל מימי הביניים. עם זאת, במסכת סופרים (חיבורה משוער לתקופת הגאונים, מאות 7–8 לספירה, או מאוחר יותר, סוף האלף הראשון לספירה) מופיע כבר הכינוי "איכה", לצד הכינוי "ספר קינות".
לעומת זאת, הכינוי שהיה נפוץ בעת העתיקה הוא הכינוי לפי תוכן החיבור, "קינות". הירונימוס, בהקדמתו למלכויות, נוקב בשם זה (cinoth) כינוי זה מופיע הן במקורות חז"ל והן בכתבי יד קדומים של המקרא מסוף האלף הראשון. ואף קודם לכן הוא משמש כשם החיבור בכל התרגומים. כך בתרגום השבעים היווני מכונה הספר Θρήνοι Ιερεμίου (תְרֶנוֹי יֶרֶמִיוּ, קינות לירמיהו), וכשתרגם הירונימוס את הספר ללטינית (הוולגטה), תרגם אף את שמו היווני,  Lamentationes (לַמֶנְטַטִיוֹנֶס, קינות). כמו כן כך שמו בתרגום ה"פשיטתא" הסורי - ܐܘܠܝܬܐ ܕܐܪܡܝܐ (אוליתא דארמיא, קינת ירמיהו). גם במקורות חז"ל מכונה הספר בשם קינות (ספר קינות או מגילת קינות או בצורה המקוצרת: "קינות'").

פתיח (פרולוג)

בנוסחים המתורגמים של איכה נשתמר פתיח (פרולוג) לספר המוסר מידע על מחבר הקינות, ירמיהו - בהתאם לאותו הפתיח. פתיח זה אינו קיים בנוסח המסורה, וייתכן שיש בכך כדי להצביע כי פתיח זה לא היה קיים בנוסח העברי במקור, וכי הוא נוסף רק בתקופה מאוחרת יותר (בין המאות אחרונות לפנה"ס למאות ראשונות לספירה).
נוסח הפתיח מופיעה לראשונה בתרגום השבעים היווני, והוא מוסר בתרגום חופשי: "ויהי אחרי גלות ישראל וחורבן ירושלים, וישב ירמיהו לבכות, ויקונן את הקינה הזו על ירושלים, ויאמר: איכה". נוסח דומה מופיע גם בתרגום הוולגטה הלטיני ובתרגום הארמי (שחובר ככל הנראה במאות ה-7–8 לספירה).

ירמיהו כמחבר איכה

קבוצה ראשונה של טענות נסמכת על זיהוי ירמיהו בחלקים אחרים של התנ"ך כמחבר מגילות או קינות.

הערכת מחבר יחיד או מספר מחברים לאיכה

העובדה כי סידור האקרוסטיכון האלפביתי בפרק א' שונה מיתר הפרקים; בפרק א' האלפבית מסודר בסדר המקובל כיום, ואילו בפרקים האחרים הפ' קודמת לע'. עובדה זו הביאה מספר מלומדים לטעון כי פרק א' חובר על ידי מחבר שונה משאר הפרקים. אם כי יצוין כי בעד נוסח שבמגילות קומראן מופיע סידור הפסוקים בפרק א כבאשר הפרקים, כאשר האות פ' קודמת לאות ע' (ראו על כך בפסקה #הקדמת האות פ' לאות ע').

נימוקים נוספים נגד הזיהוי המסורתי

בנוסח המסורה, אין אזכור מפורש לזהות המחבר, להבדיל מספרי קהלת ושיר השירים למשל, המייחסים עצמם בפירוש למחבר. דבר זה יש בו כדי להצביע על כך שבתקופה הקדומה לא יוחס החיבור לירמיהו.
כמו כן, העובדה שבסדר הספרים בתנ"ך מקובל לסדר את הספר בחלק הכתובים שבו, ובנפרד מירמיהו המשויך לחלק ה"נביאים", מצביע, לדעתם, על כך שמסדרי התנ"ך לא ראו בו חיבור של ירמיהו עצמו.

האקרוסטיכון האלפביתי

ארבע הקינות הראשונות במגילה מסודרות באקרוסטיכון אלפביתי, כך שכל פסוק פותח באות אחת של אלפבית בסדר עולה מא' לת'. בחקר הספרותי-סגנוני של המקרא, חוקרי המקרא סבורים כי הסידור האקרוסטיכוני הוא תופעה סגנונית מאוחרת שפותחה בתקופת בית שני. בעקבות זאת, יש הנוטים לומר שהקינות שבמגילה לא התגבשו בסמוך לחורבן אלא רק בשלבים מאוחרים יותר, אף על פי שהן משמרות זיכרונות ומסורות אותנטיים מזמן החורבן.
מבנה אקרוסטיכון זה אף קיבל הדגשה מיוחדת בכתב יד קודקס סינאיטיקוס של תרגום השבעים למשל, שם מעל כל פסוק מופיעה כותרת הנושאת את שם האות העברית באותיות יווניות (αλφ‏, βηθ...), כך גם בתרגום הוולגטה הלטיני מופיע שם האות העברית באותיות לטיניות בתחילת כל פסוק.

הקדמת האות פ' לאות ע'

בסדר האלפבית שבפרקים ב', ג' וד', מקדימה האות פ' את האות ע'. כבר חז"ל הבחינו בכך והציעו הסבר לכך על דרך הדרש. משערים כי סדר זה מבטא מסורת נוספת קדומה, שהתקיימה לצד הסידור הנוכחי, לסדר אותיות האלפבית. סידור זה נמצא גם בממצאים אפיגראפים ארכאולוגים; אבן תל זית, אוסטרקון מעזבת צרטה ואוסטרקון מכונתילת עג'רוד שעליהם מופיע לוח האלפבית ("abecedary"), כאשר האות פ' קודמת לאות ע'. ואקרוסטיכונים בסדר זה מופיעים במקומות נוספים במקרא.

מבנה שירת הקינה

מבנה שירת הקינה באיכה מאופיין במשקל ייחודי בארבעת הפרקים הראשונים, המכונה בשל כך "משקל קינה". במשקל זה בכל זוג צלעות, לאחר צלע ארוכה באה צלע קצרה, כשלרוב הצלע הראשונה מורכבת משלוש מילים והשנייה משתיים. לדוגמה: "גָּלְתָה יְהוּדָה מֵעֹנִי, וּמֵרֹב עֲבֹדָה. [...] כָּל-רֹדְפֶיהָ הִשִּׂיגוּהָ, בֵּין הַמְּצָרִים" (א,3). הפרק החמישי לעומת זאת שונה מיתר הפרקים במשקלו, וכל חרוז מחולק לשתי צלעות שוות באורכם.
כמו כן מאופיינת השירה בסגנון כיאסטי, כאשר בפסוק המסיים את הפרק מופיעה תיבה מהפסוק הפותח, ובפסוק שלפני האחרון מופיעה תיבה מהפסוק השני וכן הלאה. לדוגמה: "אֵין-לָהּ מְנַחֵם [..] כָּל-רֵעֶיהָ בָּגְדוּ בָהּ" (א,2) מול "אֵין מְנַחֵם לִי [..] כָּל-אֹיְבַי שָׁמְעוּ רָעָתִי שָׂשׂוּ" (א,21), " עוֹלָלֶיהָ הָלְכוּ שְׁבִי" (א,5) מול "בְּתוּלֹתַי וּבַחוּרַי, הָלְכוּ בַשֶּׁבִי" (א,18), " וְלֹא-זָכַר הֲדֹם-רַגְלָיו, בְּיוֹם אַפּוֹ" (ב,1) מול "וְלֹא הָיָה בְּיוֹם אַף-ה' פָּלִיט וְשָׂרִיד" (ב,22).

בחינת הקבלות בתוך ספרות המקרא

על בחינת הקבלות לשוניות והקבלות תוכן בין ספר איכה לספר ירמיהו ראו בפסקה #מחבר הספר וזמנו.
יש המצביעים גם על דמיון לשוני בין ספר איכה לספר יחזקאל, לספר ישעיהו השני ולמספר מזמורי תהילים.

ניתוח ספרותי של המגילה

על פי חוקר התנ"ך, פרופ' ישראל רוזנסון, לעומת קינות אחרות בתנ"ך שן פשוטות מאוד וראשוניות, באשר הן מבטאות מטען רגשי של דממת הכאב, באיכה מדובר בקינה מתוחכמת מאוד. כך רואים את הפשטות, בקינת יעקב על יוסף: "וַיַּכִּירָהּ וַיֹּאמֶר: 'כְּתֹנֶת בְּנִי, חַיָּה רָעָה אֲכָלָתְהוּ, טָרֹף טֹרַף יוֹסף'"(בראשית, ל"ז, ל"ג), ובקינת דוד על אבשלום: "וַיִּרְגַּז הַמֶּלֶךְ וַיַּעַל עַל עֲלִיַּת הַשַּׁעַר וַיֵּבְךְּ וְכֹה אָמַר בְּלֶכְתּוֹ: 'בְּנִי אַבְשָׁלוֹם, בְּנִי, בְנִי אַבְשָׁלוֹם מִי יִתֵּן מוּתִי, אֲנִי תַחְתֶּיךָ, אַבְשָׁלוֹם בְּנִי בְנִי'" (ספר שמואל ב', פרק י"ט).
עוד לפי רוזנסון, בולטים במגילה המוטיבים של ההחשכה ושל האשה הגלמודה באשר היא אלמנה או נידה. מגילת איכה, על פי פירושו, נמצאת בניגוד בולט למגילת שיר השירים. לעומת שיר השירים שמתאר יחסי אהבה, קרבה והשתוקקות, בין הגבר לאשה ובין העם לאלוהיו, באיכה מדובר על אבלות, ריחוק, בכי והחשכה ועל ריחוק בין העם לארץ, כאשר אלוהים מתגלה כבעל אכזרי, שמכה והורג ולא מרחם על אהובתו.

התרגום הארמי למגילה

לספר איכה, כמו לשאר ספרי הכתובים, ישנו תרגום ארמי מאוחר, ככל הנראה מזמן הגאונים (מאות 7–8 לספירה). לשון התרגום היא ארמית-ירושלמית, והיא נושאת אופי מדרשי ולא מילולי. עם זאת, התרגום לפרק ג (קינת היחיד) הוא מילולי יותר וכמעט שאינו נוקט בדרשות.
בניגוד למגילה שאינה מסגירה כמעט פרטים על אירועים היסטוריים שהתרחשו בחורבן (ראו בפסקה #פרטים מוכמנים), התרגום הארמי לאיכה, המשלב בתרגום הפסוקים משמעויות היסטוריות על פי אגדות ודרשות חז"ל. כך הוא נוקב לאורך כל התרגום בשמו של "נבוכדנצר רשיעא" (נבוכדנצר הרשע) כמחריב ירושלים, שם שהמגילה המקראית עצמה נמנעה מלאזכר.
התרגום הארמי מפרש את הפסוקים בהתאם לדרושת חז"ל. את הקינות הוא מייחס לירמיהו הנביא. וכך את איכה א,יח "צַדִּיק הוּא ה' כִּי פִיהוּ מָרִיתִי" ואת איכה ד,כ "רוּחַ אַפֵּינוּ מְשִׁיחַ ה' נִלְכַּד בִּשְׁחִיתוֹתָם אֲשֶׁר אָמַרְנוּ בְּצִלּוֹ נִחְיֶה בַגּוֹיִם" הוא מפרש בהתאם כמכוון ליאשיהו כמו כן את איכה ב,כ הוא מפרש כרומז להריגת זכריה. וכך בעוד מספר מקומות.
התרגום הארמי לא מהסס מלפרש מספר פסוקים על אירועים שהתרחשו בחורבן הבית השני. את הפסוק באיכה ה,יא "נָשִׁים בְּצִיּוֹן עִנּוּ בְּתֻלֹת בְּעָרֵי יְהוּדָה" הוא מפרש כמרמז הן על אירועי חורבן בית ראשון והן על אירועי חורבן בית שני. כך גם את איכה א,יט "קָרָאתִי לַמְאַהֲבַי הֵמָּה רִמּוּנִי" הוא מפרש כרומז על חורבן בית ראשון בידי נבוכדנצר וחורבן בית שני בידי טיטוס ואספסיאנוס כחדא מחתא, ואת איכה ד,טז "עוֹדֵינוּ תִּכְלֶינָה עֵינֵינוּ אֶל עֶזְרָתֵנוּ הָבֶל בְּצִפִּיָּתֵנוּ צִפִּינוּ אֶל גּוֹי לֹא יוֹשִׁעַ" הוא דורש על אלו שציפו כי העם הרומאי יביא להם את השלום. כך גם את "אדום" המוזכרת במגילה (איכה ד,כא-כב) "שִׂישִׂי וְשִׂמְחִי בַּת אֱדוֹם יוֹשֶׁבֶת בְּאֶרֶץ עוּץ [...] פָּקַד עֲו‍ֹנֵךְ בַּת אֱדוֹם" הוא מפרש ככינוי ל"רומא". בפירושו לפסוקים אלו, הוא מסגיר אגב תקופת חיבור ביזנטית.

מדרשי אגדה

על מגילת איכה נכתבו מדרשים רבים. הקדום מבין קובצי המדרשים האלו הוא מדרש איכה רבה שנכתב בארץ ישראל. חיבור מדרשי נוסף שחובר בימי הגאונים מכונה איכה זוטרתי. כמו כן ישנם מספר קטעי פסיקתא על איכה; פסיקתא טו שבפסיקתא דרב כהנא, ופסיקתא כט-ל שבפסיקתא רבתי.

פרשנות למגילה

מספר פירושים חוברו למגילת איכה. בימי הביניים חובר פירוש על ידי רבי סעדיה גאון, הכולל תרגום וכן ביאור נרחב, והוא כונה על ידו "ספר המידות". שני פירושים קראיים חוברו אף הם באותה תקופה לספר, האחד מהקראי שלמה בן רותם, והשני ממחבר לא ידוע (אולי דוד בן בועז)]. רש"י, ראב"ע, רבי יוסף קרא, רלב"ג, יואל בן שועיב, יוסף כספי, אליעזר בן יהודה מוורמס, ישעיה בן אליהו מטראנו ועמנואל הרומי חיברו אף הם פירוש לספר. פירוש בערבית מאותה תקופה חובר על ידי תנחום הירושלמי.
מראשית העת החדשה חוברו פירושים על ידי רבי משה אלשיך (פירושו נקרא "דברים נחומים") ורבי יוסף טיטצאק. מתקופת ההשכלה חוברו פירושים על ידי לייב לבנשטיין, יואל בריל, הרש"ר הירש (בגרמנית), יצחק אשכנזי, ארליך ופרלס.
מהדורות מודרניות של פרשנות לאיכה הם "תנ"ך דעת מקרא" בעל גישה מסורתית, ו"עולם התנך" בעל גישה מחקרית עדכנית.
מבין הפירושים המדעיים, רבים נכתבו החל משנות ה-90 של המאה ה-20, וביניהם אלה של פרובאן (1991); ווסטרמן (1994); האנטר (1996); רנקמה (1998); לינאפלט (2000); גרטנסברגר (2001); ברלין (2002); דובס-אלסופ (2002); גארו והאוס (2004); סולטרס (2010); ורבים אחרים.

בנצרות


בכנסיות הנוצריות המערביות נהוג לקרוא ולשיר את פרקי איכה במהלך טקס ה-Tenebrae הנערך בשלושת הימים האחרונים של "השבוע הקדוש". ובהקשר זה אף נוצרו לחנים רבים לשם שירת האיכה בטקס ה-Tenebrae (ראו #במוזיקה)
בכנסייה האנגליקנית קוראים את איכה בתפילת הבוקר והערב בימי שני ושלישי של השבוע הקדוש ובתפילת הערב של "יום שישי הטוב".
בכנסייה הקופטית האורתודוקסית מזמרים את קינת היחיד, פרק ג' שבאיכה, בשעה השתים עשרה של "יום שישי הטוב", יום צליבת ישו, לזיכרון קבורתו של ישו.

איכה במוזיקה

מלחינים רבים כתבו מוזיקה לפסוקי מגילת איכה המושרים במהלך טקס ה-Tenebrae  הנערך בשבוע הקדוש (ראו על כך בפסקה מנהגי איכה בנצרות).
להלן רשימה של חלק מהמלחינים שכתבו מוזיקה לאיכה, מסודרת לפי תקופות.