google/wiki40b huggingface dataset:
ג'יי סי אר ליקלידר

ביוגרפיה

ליקליידר נולד ב-11 במרץ 1915 בסנט לואיס, מיזורי שבארצות הברית. הוא היה הילד היחיד של ג'וזף פארון ליקליידר, כומר בפטיסטי, ומרגרט רובנט ליקליידר. הוא הראה כישרון מוקדם בהנדסה כאשר בנה דגמי מטוסים. הוא המשיך עם התחביב שלו של שיפוץ מכוניות במשך כל חייו.
ליקליידר למד באוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס, שם קיבל תואר ראשון בשנת 1937, מתמחה בפיזיקה, מתמטיקה ופסיכולוגיה, ותואר שני בפסיכולוגיה ב-1938. קיבל תואר דוקטור בפסיכואקוסטיקה מאוניברסיטת רוצ'סטר ב-1942, ועבד במעבדה לפסיכולוגיה של המוזיקה באוניברסיטת הארוורד מ-1943 עד 1950.
התחיל להתעניין בטכנולוגית מידע, ועבר להמכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT) ב-1950 בתור פרופסור עמית, שם שירת בוועדה שהקימה את מעבדת לינקולן (מעבדת לינקולן של MIT) והקימה תוכנית פסיכולוגיה לתלמידי הנדסה.
ב-1957 קיבל את פרס פרנקלין וי. טיילור מהחברה של מהנדסים פסיכולוגים. ב-1958 נבחר לנשיא ההתאחדות האקוסטית של אמריקה, וב-1960 קיבל את פרס חבר העמים לשירות מכובד.
ב-1957 מונה לסגן נשיא בבולט ברבנק וניומן, בע"מ, שם קנה את המחשב המיוצר הראשון PDP-1 וערך את ההדגמה הפומבית הראשונה של ריבוי משימות.
באוקטובר 1962, ליקליידר מונה לראש המשרד לטכניקות של עיבוד מידע (IPTO) בARPA, משרד ההגנה האמריקאי הסוכנות לפרויקטים מחקריים מתקדמים.
ב-1963 מונה למנהל מחקרי שליטה ובקר של מדעי ההתנהגות ב-DARPA. באפריל 1963 שלח תזכיר לעמיתיו שבו הוא ציין את האתגרים הראשוניים שהתגלו בניסיון להקים רשת מחשבים בעלי ריבוי משימות בעידן התוכנה הקיים. לבסוף, היה זה חזונו שהוביל ל-ARPANET, ממנה התפתח האינטרנט של ימינו.
ב-1968 ליקליידר מונה למנהל של פרויקט מאק ב-MIT ופרופסור במחלקה להנדסת אלקטרוניקה. פרויקט מאק (Multi Access Computer ) הפיק את המחשב הראשון בעל מערכת ריבוי משימות CTTS, ואחד מהראשונים בעל התקנה און ליין עם הפיתוח של מערכת Multics, עבודה שהתחילה כבר ב-1964. מולטיקס סיפקה את ההשראה לכמה אלמנטים ממערכת ההפעלה Unix שפותחה במעבדות בל על ידי קן תומפסון ודניס ריצ'י ב-1970.
ליקליידר פרש וקיבל פרופסור אמריטוס ב-1985. נפטר ב-1990 בארלינגטון שבמסצ'וסטס.
עשרת ספרי ההיסטוריה

עשרת ספרי ההיסטוריה (בלטינית: Decem Libri Historiarum) ידוע גם בשם דברי ימי הפרנקים (בלטינית: Historia Francorum) הוא חיבור היסטורי בן 10 ספרים, אשר נכתב על ידי גרגוריוס, בישוף העיר טור (573–594) במהלך המאה ה-6 (ההערכה היא שהספרים נכתבו בין השנים 575 ל-591), ובו הוא מתאר את תולדות העולם מראשיתו ועד לתקופתו.
בפתיחה של חיבורו מסביר גרגוריוס מדוע הוא נטל על עצמו לכתוב את תולדות הפרנקים:
"בשעה שהתרבות הספרותית שוקעת, יתר על כן, נעלמת מערי גאליה, ונעשים מעללים טובים ורעים - עמים משתוללים בפראות; זעמם של המלכים גואה; הכנסייה מותקפת על ידי מינים וזוכה להגנת הקתולים; אמונת ישו שבערה [בלב] רבים, מתקררת [בלבם] של לא מעטים; והכנסיות עצמן התעשרו [מתרומות] המאמינים ונשדדו על ידי בוגדים - אין בנמצא אף אדם מלומד הבקיא באומנות הכתיבה (grammaticus) המאומן בדיאלקטיקה שיתאר מעללים אלה בפרוזה או בשירה. רבים מקוננים לעיתים קרובות באמרם:"אוי לימינו, שלימוד הספרות נעלם מביננו, ואין בנמצא בין האנשים ולו רטור (אדם המתמחה ברטוריקה) שיכול להעלות על הכתב את מאורעות ההווה."
בשמעי השכם והערב תלונות אלה ודומות להן, נטלתי על עצמי לשמור על זיכרון העבר למען הדורות הבאים. ועל אף סגנוני המגושם, לא יכולתי להחריש [לנוכח] המאבק בין הרשעים (הפגאנים והכופרים) לבין מי שחיים ביושר (הנוצרים הקתולים). יתר על כן, שאבתי עידוד מכך שרבים מבני דורי אומרים לעיתים קרובות:"מעטים מבינים את הנואם המלומד אך רבים מאד [מבינים] את דבריו של האיש הפשוט"."

הספרים

הספר הראשון בחיבור עוסק בתקופה שמבריאת העולם ועד שנת 397. על אף שהספר נטול כל ערך היסטורי, ניתן ללמוד ממנו על תפיסת המקרא וההיסטוריה הרומית בתקופתו של גרגוריוס.
הספרים השני, השלישי והרביעי סוקרים את תולדות האימפריה הפרנקית מתקופתו של כלוביס ועד שנת 575, השנה בה התחיל גרגוריוס לכתוב את חיבורו. לספרים אלה ישנו ערך היסטורי מסוים, אך הם עדיין נחשבים כמקור שניוני, שכן גרגוריוס לא חי בתקופה הנדונה בספרים אלו, וסביר להניח שהתבסס בכתיבתו על מקורות מוקדמים יותר מתקופת הממלכה (ככל הנראה מקורות כנסייתיים).
ששת הספרים האחרונים (5-10) אשר נכתבו בין השנים 575 ל-591, בהן היה גרגוריוס מטור פעיל ביותר הן כאיש כנסייה בכלל והן כבישוף העיר טור בפרט, מפורטים ביותר וערכם רב. אמנם גם ספרים אלו, כמו רוב החיבור, כתובים לעיתים כספרים היסטוריים ולעיתים בצורה הגיוגרפית, וכן הם אינם נטולי פניות (אבל שום יצירה היסטורית אינה כזאת), עדיין ניתן להפיק מהחיבור את המירב אם בוחנים נכון את הכתוב בטקסט ואת אשר לא כתוב בטקסט.
גרגוריוס גם מזהיר את אנשי הכנסייה לבל ישנו דבר מספריו, וישמרו אותם כמו שהוא כתב אותם:
"כתבתי עשרה ספרי היסטוריה, שבעה ספרי ניסים, וספר אחד על חיי האבות. חיברתי ספר פירוש לתהילים (שלא נשתמר) וספר על משרות הכנסייה. החיבורים הללו נכתבו אולי בסגנון לא מהוקצע, אך מזהיר אני את כולכם, בישופי האדון (הכוונה לישו) אשר ישלטו בכנסיית טור בעקבותיי, השפל, בבואו של האדון ישו כריסטוס ויום הדין [...], לבל תניחו לעולם לספרים האלו לאבד, או להיכתב מחדש תוך בחירת חלקים אחדים והשמטת אחרים, אלא תשאירום בינכם בשלמותם וללא פגע, כפי שהנחתי אותם אני [...]"

התנצרותו של כלוביס

אחד האירועים החשובים ביותר שקרו בימי הביניים המקדמים הייתה המרת דתו של כלוביס, מלך הפרנקים, מהדת הפגאנית לנצרות הקתולית. גרגוריוס מביא אנקדוטה מעניינת על אופיו ה"נוצרי" כביכול של כלוביס טרם התנצרותו, ואת הסיבות אשר הביאו להתנצרותו, וקבלתו את ישו כאל.
I'm Free

גרסאות כיסוי

לשיר בוצעו גרסאות כיסוי על ידי אמנים שונים, בהם כריס פרלו באלבומו "The Art of Chris Farlowe"‏ (1966); וילמר והדיוקס, שהפכו את השיר ללהיט בחלקים ממדינת ניו יורק העליונה ב-1969; ולהקת הרוק האלטרנטיבי והדאנס הסופ דרגונס, שאירחה את זמר הרגאיי הג'מייקני ג'וניור רייד, וגרסתה הגיעה למקום החמישי במצעד הסינגלים הבריטי ולמקום ה-79 בבילבורד הוט 100 ב-1990. גרסת הסופ דרגונס מופיע בסרט "סוף העולם" מ-2013.
בשנת 2007 נעשה שימוש בגרסת רמיקס של השיר המקורי בתשדיר טלוויזיוני למכירת כרטיס האשראי של חברת ג'יי פי מורגן צ'ייס. ב-2008 נעשה בגרסה זו שימוש בתשדיר בריטי למכירת מכוניות של רנו.
ב-2016 סימפל פיטבול את הגרסה של הסופ דרגונס בשירו "Freedom".
טוני יורדקה

ביוגרפיה

יורדקה נולד בכפר בלדאנה, באזור בוקרשט, ברומניה, במשפחה צוענית של נגנים, בשם ניקולאה מיכאי. אביו היה נגן צימבלום ושני דודיו היו כנרים. מגיל ארבע החל גם הוא לנגן בצימבלום והתלמד אצל הצימבליסט הנודע מיטיטיקה צ'יוצ'יו. בגיל 6 שודרה ברדיו מנגינה בביצוע שלו. בגיל 14 כבר נחשב לרב אומן של הכלי, והודות לכישרון שלו יצא לטורנירים רבים בהם הופיע באירופה, באסיה ובאמריקה.
ב-1958 זכה במדליית הזהב בתחרות Welt Jugend Feier, בווינה. ב-1960 התקבל לתזמורת האנסמבל למוזיקה עממית צ'יוקרליה והופיע בה עד 1969. ב-1968 זכה במדליית הזהב ב"פסטיבל המוזיקאים הצעירים", בסופיה. ב-1969 השתתף בטוריניר לפריז עם גאורגה זמפיר ולהקתו, ובסופו ויתר על חוזהו עם צ'יוקרליה, והצטרף לזמפיר, איתו הגיע לברלין ולבודפשט.
יורדקה הצטיין במופעי יחיד והחזיק בשיא של 25 נקישות בשנייה.
ב-1985 נכרתה לו רגל בגלל סיבוכי סוכרת וכעבור שנתיים מת.
כינדזמראולי

כּינדזמָרַאוּלי (בגאורגית: ქინძმარაული, ברוסית: Киндзмараули, קינדזמראולי) הוא יין אדום חצי מתוק, המיוצר מענבי הספראווי, בנפת ק'וורלי, שבמחוז קאחתי, גאורגיה.
כינדזמראולי היה יין מפורסם בברית המועצות. צבעו של היין סגול ובעל מתיקות עשירה. ריחו כריח גרגרים פירות בשלים עדין עם מגע של ריח אוכמניות. טעמו עשיר ורך המראה על נוכחות ומלאות של הפירות, ומידה מסוימת של מרירות שבסוף טעימתו ניכר טעם מאוזן של חמיצות וטעם הפירות המתוק.
אגריפה פוסטומוס

מרקוס ויפסניוס אגריפה פוסטומוס (בלטינית: Marcus Vipsanius Agrippa Postumus; ‏ 12 לפנה"ס - 14 לספירה) הידוע גם כאגריפה פוסטומוס היה אציל רומאי מהשושלת היוליו-קלאודית.

חייו

אגריפה נולד בשנת 12 לפנה"ס, לאמו יוליה שהייתה בתו של הקיסר אוגוסטוס ולאביו מרקוס ויפסניוס אגריפה, מפקד הצבא הבכיר ביותר של הקיסר וחברו הקרוב. מספר חודשים לפני לידתו נפטר אביו. הוא היה גם דודו של הקיסר קליגולה מצד אמו, בן דוד מדרגה שנייה של הקיסר קלאודיוס, ודוד רבא של הקיסר נירון.
אגריפה נקרא על שם אביו המת ולאחר לידתו נלקח להתחנך בביתו של אוגוסטוס ותחת הדרכתו. אולם בניגוד לאחיו הבכורים, גאיוס ולוקיוס, לא אומץ אגריפה על ידי אוגוסטוס. ייתכן, שהסיבה לאי אימוצו הייתה בכך שאוגוסטוס לא ראה באגריפה יורש.
עם זאת, בעקבות מותו של לוקיוס בשנת 2 ושל גאיוס בשנת 4, אימץ אוגוסטוס מחוסר ברירה את אגריפה וטיבריוס כבניו. אימוץ זה הפך את אגריפה לאויבו של טיבריוס ואמו ליוויה מכיוון שהדבר איים על מעמדו של טיבריוס כיורשו של אוגוסטוס. למרות זאת וככל הנראה, לאימוצו על ידי אוגוסטוס לא הייתה שום כוונה פוליטית והדבר נעשה מסיבות אישיות של אוגוסטוס.
ההיסטוריונים של העת העתיקה מתארים את דמותו של אגריפה באופן שלילי כטיפוס גס רוח, טיפש, חסר צניעות והולל הנתון להתפרצויות זעם אלימות. ככל הנראה הוא היה פחות מוכשר מאחיו הבכורים וזו אחת הסיבות שאוגוסטוס, שחשק תמיד שצאצא שלו ירש אותו, לא הועיד אותו להיות יורשו.
ידוע כי אוגוסטוס התעלם מאגריפה בסדר הירושה ונמנע מלתת לו תפקידים חשובים, לדוגמה בשנת 7 לספירה כאשר נשלחה תגבורת צבאית לטיבריוס שעסק בדיכוי המרד הפאנוני, לא היה אגריפה בן ה-19 חלק מן המשלחת הצבאית. דברים אלה הגבירו את תסכולו ואכזבתו של אגריפה שכן חש שאוגוסטוס מונע ממנו את מקומו הראוי בסדר הירושה. 
לא ידוע הסיבה הוודאית לכך, אך אגריפה הוגלה על ידי אוגוסטוס לסורנטום בשנת 7 לספירה, התנהגותו האלימה בגלות הביאה למעברו לאי פלנסיה שם הושם תחת משמר צבאי. גלותו הפכה לקבועה על ידי סנאטוס קונסולטום.
כשהיה ברור שאוגוסטוס עומד למות ושטיבריוס ירש אותו כקיסר, הוכנה קנוניה ברומא. עיקריה של הקנוניה היו מניעת הגלות על ידי חילוצם של אגריפה בן ה-28 ואמו יוליה, שאף היא הייתה בגלות בשל ניאופיה, אחרי מותו של אוגוסטוס, הבאתם ללגיונות הרומאים שחנו בגרמניה והכרזה על אגריפה כיורשו של אוגוסטוס והקיסר החדש. הקושרים גם הפיצו את שמו של אגריפה כמועמד אפשרי לרשת את אוגוסטוס והם ככל הנראה היו המקור לשמועה שטקיטוס מדווח עליה שכביכול לפני מותו אוגוסטוס ביקר את אגריפה במקום גלותו והתכוון לבטל את הגלייתו ולהחזירו לרומא.
אולם הקנוניה נתגלתה ואגריפה הוצא להורג לפני שהקושרים יכלו לחלצו, לא ברור על פי פקודתו של מי התבצעה ההוצאה להורג אולם ככל הנראה זה היה מעשה ידיו של אוגוסטוס, אחד ממשרתיו או ליוויה ולפי תגובתו המופתעת של טיבריוס כשהודיעו לו על ההוצאה להורג הוא לא היה מעורב בכך.
יוחנן לוקר

שירות צבאי

לוקר התגייס לחיל האוויר בשנת 1976 וסיים קורס טיס במגמת ניווט קרב. עם סיום קורס הטיס, הוצב בטייסת 107 ובה ביצע מספר תפקידים.
ביוני 1982, בשבוע הראשון למלחמת לבנון, היה לוקר, אז סרן, נווט במטוס הפנטום המוביל שהפגיז שיירה של כוח שריון ורגלים מגדוד 931 באירוע אש כוחותינו בו נהרגו 24 חיילים וכמאה נפצעו. ועדת חקירה, בראשות תא"ל (מיל.) רפי הר-לב, מצאה שלוקר חלק על הטייס, סגן-אלוף דני שאקי, באשר לזיהוי השיירה, אולם ציית לפקודה. ב-1985 מונה לסגן מפקד הטייסת. בתקופת מלחמת המפרץ שימש ראש לשכתו של מפקד חיל האוויר, אביהו בן-נון.
ב-1991 הועלה לדרגת סא"ל, מונה למפקד טייסת 107 ("אבירי הזנב הכתום") בבסיס חצרים והיה לנווט הראשון בחיל האוויר שפיקד על טייסת קרב מבצעית, שהפעילה מטוסי פנטום ("קורנס"). ב-1994 מונה לראש ענף קרב במחלקת מבצעים בלהק האוויר. ב-1997 הועלה לדרגת אל"ם ומונה לראש מחלקת תכנון וארגון בלהק ראש מטה חיל האוויר. ממאי 2001 עד 2004 היה מפקד בסיס חיל האוויר חצרים והיה לנווט הראשון בחיל האוויר שפיקד על בסיס טיסה. בספטמבר 2005 הועלה לדרגת תא"ל ומונה לראש להק האוויר. במרץ 2008 מונה לראש מטה חיל האוויר.
בינואר 2010 הועלה לדרגת אלוף, מונה למזכיר הצבאי של ראש הממשלה והיה לאיש חיל האוויר הראשון שמונה לתפקיד זה. כיהן בתפקיד עד נובמבר 2012. 
במהלך שירותו הצבאי כנווט קרב צבר מעל ל-5,000 שעות טיסה על מגוון מטוסי קרב של החיל.

לאחר פרישתו מצה"ל

לאחר שחרורו מצה"ל מונה ליועץ אסטרטגי לחברת כלל תעשיות, דירקטור בקבוצת גולף א.ק. ודירקטור בכיתן תעשיות טקסטיל. במאי 2013 מונה ליו"ר נייר חדרה ולחבר דירקטוריון בקבוצת תעבורה. כמו כן מכהן כיו"ר מנועי בית שמש. בשנת 2014 מונה למנכ"ל חברה בת של כלל תעשיות, שתאגד את תחום התעשיות הכבדות בכלל תעשיות. באוגוסט 2016 מונה ליו"ר כימיקלים לישראל במקומו של ניר גלעד.
בשנת 2014 מונה לראש הוועדה לבחינת תקציב הביטחון, שנודעה בשם "ועדת לוקר". הוועדה הגישה המלצותיה ביולי 2015. בשנת 2016 היה חבר בוועדה שהוקמה בעקבות מבצע צוק איתן ונגעה לסמכויות הקבינט המדיני-ביטחוני ואופן העברת המידע אליו.

חיים אישים, משפחה

לוקר נולד בישראל, לרבקה ילידת ירושלים ולמרטין ניצול השואה, חבר תנועת בית"ר, שעלה לישראל על סיפון "אלטלנה". הוא גדל בתל אביב ובגרמניה שם היו לאביו עסקים. עם שובו לישראל למד בבי"ס יסודי ממ"ד "תחכמוני" בבת-ים ואחר כך בתיכון עירוני א'. לוקר נשוי לגלית ואב לארבעה ילדים. אחיו הצעיר ממנו הוא עו"ד הראל לוקר, יו"ר דירקטוריון תעשייה האווירית ,לשעבר מנכ"ל משרד ראש הממשלה, ואח נוסף הוא קרדיולוג.
לוקר הוא בעל תואר ראשון בכלכלה ובמנהל עסקים מטעם אוניברסיטת בר-אילן (1990), ותואר שני במנהל ציבורי מאוניברסיטת הרווארד (1997).
מאס ותד

מאס ותד (בערבית: ماس وتد; נולדה ב-1980) היא דיאטנית קלינית ישראלית, מנכ"לית ובעלים של רשת מרפאות לתזונה קלינית ודיאטה הפונה לציבור של ערביי ישראל.
מאס ותד, בוגרת האוניברסיטה העברית בירושלים, סיימה בנוסף קורס ניהול עסקים בבית הספר לניהול מייסודו של סטף ורטהיימר. החל משנת 2003 עוסקת ותד בתחום התזונה והדיאטה ומתמקדת בערביי ישראל. המרפאה הראשונה ברשת המרפאות נפתחה בכפר ג'ת שבמשולש, ונכון לשנת 2008 כוללת הרשת כ-20 מרפאות.
ותד הגתה שיטת תזונה המיועדת לסקטור הערבי בפרט ולאוכלי האוכל המזרחי בכלל. שיטת הטיפול המרכזית שלה בשם "דאוסאת" (دوسات), אשר פירושה בעברית "לעיסות". יתר על כן, ותד פועלת למען הגברת המודעות לנושא ההשמנה והמחלות הנגרמות כתוצאה מהשמנה בקרב הציבור הערבי בישראל. מדי שנה מקיימת ותד כנס מקצועי בנושא בריאות ותזונה. בשיעוריה משלבת ותד גם נושאים הקשורים לדת האסלאם.
לוותד טור שבועי בעיתונים "כל אל-ערב" ו"א-סינארה", מהנפוצים בשפה הערבית בארץ. כמו כן, היא מוציאה לאור כתב עת מקצועי בשם "דאוסאת", העוסק בתזונה נכונה ובריאות.
אלכסנדר גוסטפסון

קריירת MMA

גוסטפסון החל להתאמן באיגרוף בגיל 10. בשנת 2003, בהיותו בן 16, זכה באליפות הנוער הלאומית לאיגרוף. בין השנים 2008–2009, השתתף וזכה במספרת תחרויות איגרוף נוספות, ואף הביס את האלוף השוודי באיגרוף חובבני במשקל כבד. בשנת 2006, החל להתאמן ב-MMA ובהמשך נלחם במסגרת ארגוני MMA בשוודיה ובאירופה. בספטמבר 2009, חתם על חוזה עם ה-UFC כשמאזן הקרבות המקצועני שלו עמד על 8 ניצחונות ואפס הפסדים. בשנת 2013, כשמאזנו עמד על 15 ניצחונות והפסד אחד, גוסטפסון קיבל הזדמנות לקרב אליפות מול האלוף דאז ג'ון ג'ונס  במסגרת אירוע UFC 165 . במהלך הקרב, גוסטפסון הצליח להטיל  את ג'ונס לקרקע (ובכך היה ללוחם ה-UFC הראשון שהצליח לבצע הטלה נגד ג'ונס), אולם בתום חמישה סיבובים, הפסיד בהחלטת שופטים אחידה. לאחר הקרב, ג'ונס טען כי היה זה עבורו הקרב הקשה ביותר בקריירה. קרב זה הוכתר כ'קרב הערב', ופרשנים בתחום הכתירו את הקרב הזה לאחד הקרבות הטובים ביותר בהיסטוריה. מאוחר יותר באותה השנה, הקרב זכה לתואר 'קרב השנה' וגוסטפסון זכה בתואר 'הלוחם הבינלאומי של השנה' בטקס פרסי MMA העולמי (World MMA Awards).
באפריל 2015, תואר האליפות הופשט מג'ון ג'ונס לאחר שהיה מעורב בתאונת פגע וברח, ודניאל קורמייה הוכתר כאלוף לאחר שניצח את אנתוני ג'ונסון . באוקטובר 2015, גוסטפסון נלחם נגד דניאל קורמייה על תואר האליפות, אולם הפסיד בהחלטת שופטים חצויה. ב-29 בדצמבר 2018, התמודד בקרב חוזר מול ג'ון ג'ונס על תואר האליפות אולם הפסיד בנוקאאוט טכני. ב-1 ביוני 2019, נלחם נגד אנתוני סמית' והפסיד בהכנעה. לאחר קרב זה, גוסטפסון הודיע על פרישה.
מאזן הקרבות שלו עומד על 18 ניצחונות ו-6 הפסדים.
ג'ורג' מוסטוב

ביוגרפיה

נולד בבוסטון להורים יהודים שהיגרו לארצות הברית מאוקראינה בתחילת המאה ה-20. ב-1948 סיים דוקטורט באוניברסיטת הרווארד. מ-1961 עבד באוניברסיטת ג'ונס הופקינס ובאוניברסיטת ייל, עד שנת 1999 בה פרש לגמלאות. בשנת 1974 נבחר כחבר באקדמיה הלאומית למדעים בארצות הברית, ובשנים 1987-1988 היה נשיא האגודה האמריקאית למתמטיקה.
בתקופת המלחמה הקרה הוא היה חריג בכך ששמר על קשר עם עמיתים מברית המועצות. הוא ניצל קשרים שהיו לו כדי להבריח מתמטיקאים רוסים למערב. כך למשל בתחילת שנות ה-80 החליט על דחיית הקונגרס הבינלאומי של המתמטיקאים בוורשה, כמחאה על כליאת מתמטיקאים רוסים, ובעקבות כך הם שוחררו.
זכה בפרס סטיל עבור ספרו "Strong rigidity of locally symmetric spaces" מ-1973.
בשנת 2013 פורסם כי מוסטוב זכה בפרס וולף. בנימוקי השופטים נכתב אודותיו: "תרם תרומה מהותית וחלוצית לגאומטריה ולתאוריית חבורת לי. הישגו המפורסם ביותר בתחום זה הוא הגילוי של תופעת הנוקשות החדשה לחלוטין בגאומטריה: משפטי הצפידות החזקה. משפטים אלה הם חלק מההישגים הגדולים ביותר במתמטיקה במחצית השנייה של המאה ה-20... עבודתו של מוסטוב כוללת מגוון מסחרר של תחומים מתמטיים. מתמטיקאים מעטים יכולים להתחרות עם רוחב היריעה, העומק והמקוריות של עבודותיו."
סוק"ק

סוק"ק הוא תשבץ מספרים המהווה שילוב של סודוקו עם אלמנטים של קאקורו.
לוח הסוק"ק זהה ללוח רגיל של סודוקו ושיבוץ הספרות בו נעשה לפי הכללים לפתרון סודוקו. בנוסף יש בו חלוקה פנימית של מקבצי משבצות (2, 3, 4 או יותר משבצות). בפינה השמאלית העליונה של כל מקבץ מתוחם מצוין מספר המהווה סכום של הספרות שצריך לשבץ במשבצות המתחם. בדומה למקובל בתשבצי קאקורו, אין לציין ספרה כלשהי יותר מפעם אחת בכל אחד מהמתחמים המסוכמים.
המתחמים המסוכמים עוזרים לפותר, ולכן, כדי לשמור על הקושי המאתגר, מספר הספרות הניתנות מראש בסוג זה של סודוקו, קטן בהרבה מהמקובל בחידות סודוקו אחרות.

אדוקו

אדוקו (Addoku) הוא גרסה של סוק"ק, שבה הפותר אינו מקבל על הלוח אף ספרה. היעדר הספרות מקשה על התחלת הפתרון, אך בנייה מתאימה של המתחמים המסוכמים, בשילוב חוקי הסודוקו, מאפשרים בכל זאת את פתירת התשבץ.
גרנד ארמה

לה גרנד ארמה (בצרפתית: La Grande Armée - "הצבא הגדול") הוא שמו של הצבא הצרפתי תחת פיקודו של נפוליאון. בשם נעשה שימוש לראשונה כאשר נבנה כוח צבאי גדול לפלישה לבריטניה, שלא יצאה אל הפועל. הגרנד ארמה היה הצבא המתקדם והחדשני ביותר באירופה בתחילת המאה ה-19 ונודע באיכות קציניו ובמורל הגבוה של החיילים. בשיאו, ערב הפלישה לרוסיה ב־1812, מנה הצבא קרוב ל־600 אלף חיילים, מעל מחציתם צרפתים, והיתר ממדינות חסות או בנות ברית של צרפת, בעיקר פולנים, גרמנים ואיטלקים.

הקורפוסים

אחד ממקורות כוחו של הצבא הגדול היה מבנהו הגמיש. הוא הורכב ממספר קורפוסים (גייסות), לרוב בין חמישה לשבעה, שבכל אחד בין 10,000 ל־50,000 חיילים, ובממוצע 20,000 עד 30,000. כל קורפוס היווה צבא בפני עצמו, וכלל את כל סוגי היחידות הלוחמות ויחידות העזר. על כל קורפוס הופקד מרשל (שכונה רשמית "מרשל של האימפריה"). 
היחידות הטקטיות העיקריות בקורפוס היו הדיוויזיות, שכל אחת הורכבה מ־4000 עד 6000 חיילי רגלים או פרשים. בכל דיוויזיה היו שתיים או שלוש בריגדות, שבכל אחת שני רגימנטים, וכן בריגדת תותחנים אחת המורכבת משלוש או ארבע סוללות תותחים שבכל אחת ארבע תותחי שדה ושני הוביצרים, ובסך הכול 18 עד 24 קני ארטילריה. הדיוויזיה, שלא כקורפוס, הייתה גם יחידה אדמיניסטרטיבית קבועה, ולא רק כוח שהורכב לפי הצורך המבצעי.
ב-19 במאי 1804 השלים נפולאון רפורמה בצבא ומינה כמרשלים, מפקדי הקורפוסים, קצינים על בסיס הצטיינות אישית ואומץ לב, זאת בניגוד לשיטה הנהוגה עד אז למנות לתפקידי קצונה בכירה אנשי אצולה ומקורבים. בין המרשלים שמונו באותה עת נמנים המהוללים שבקציניו של נפולאון: נה, לאן, מירא, ברנדוט, דאבו, מסנה וסו. הפיקוד על הקורפוסים בין השנים 1804 - 1814 היה כדלקמן: 1 - ברנדוט; 2 ("חיל הפרשים") - מירא; 3 - דאבו; 4 - מסנה ולאחר מכן סו; 5 - לאן (עד 1807, לאחר מכן מסנה ולאחריו ז'ק מקדונלד); 6 - נה (ב-1811 הוחלף על ידי מרמון); 7 - אוז'רו; 8 - מורטייה.

המשמר הקיסרי

המשמר הקיסרי היווה את יחידת העילית של הצבא הגדול. גודלו גדל בהתמדה מ־3000 חיילים ב־1800 עד 112,000 ב־1812. המשמר כלל יחידות חיל רגלים, תותחנים ופרשים, וגם בתוכן נחשבו חלק מהיחידות ליחידות עילית מובחרות במיוחד. "המשמר הוותיק" (לוחמים רגלים, בעלי ותק של שלוש מערכות קרבות לפחות) ויחידת הפרשים של הגרנדירים הרכובים. רגימנט הרגלים המובחר ביותר בצבא, רגימנט הגרנדירים ה־1, השתייך למשמר הוותיק, ותנאי הקבלה אליו דרשו שירות בן עשר שנים, קבלת ציון לשבח על מעשה גבורה, גובה מעל 1.78 מטר, וידיעת קרוא וכתוב.
גיור קטנים

גיור קטנים הוא הליך הגיור של ילד או ילדה שטרם הגיע לבגרות. כלומר טרם מלאו לו 13 או 12 שנים. אף כי מבחינה הלכתית קטן אינו נחשב בר דעת ואין תוקף הלכתי למעשיו, ישנה אפשרות של גיור קטנים באמצעות בית הדין. גיור זה מותנה בהחלטה סופית שתקבע על ידי הקטן בעת הגיעו לבגרות.

גיור קטן הגדל בסביבה שאינה שומרת מצוות

הדעות חלוקות האם בית הדין יכול לגייר קטנים הגדלים בסביבה שאינה שומרת מצוות והאם ראוי לנהוג כך. הרב קוק, הרב שאול ישראלי, והרב יצחק אלחנן ספקטור מוזכרים כמי שסברו שגיור קטן במקרה כזה אינה זכות לו, אלא נזק מכיוון שגורמים לקטן לעבור עבירות. לעומת זאת, הרב יצחק שמלקיש, הרב חיים עוזר גרודז'ינסקי והרב משה פיינשטיין מוזכרים כמי שסוברים שהגירות היא בגדר "זכות" גם במקרה של קטן הגדל בבית שאינו שומר תורה ומצוות.
הרב משה פיינשטיין כותב על ההתלבטות בשאלה האם מדובר על זכות לגייר קטן:
אך נכון הדבר כשיגדיל להטבילו עוד הפעם לגרות בפני בית דין משום שלא ברור הדבר במדינה זו שהוא זכות שבעוונותינו הרבים קרוב שחס ושלום לא ישמור שבת וכדומה עוד איסורים. אך אפשר שמכל מקום הוא זכות שאף רשעי ישראל עדיפי מעכו"ם וגם הוא זכות מחמת דניחא ליה במאי דעביד אביו ובפרט אחר שגם אמו נתגיירה שבאופן זה הוא יותר זכות
— אגרות משה, חלק ב-ג, יורה דעה חלק א', סימן קנ"ח

בישראל

במדינת ישראל, בשונה מגיור של מבוגרים, גיור קטינים אינו דורש מהקטין לימוד או הכנה כלשהי. המדינה דורשת אישור של שני ההורים לתהליך הגיור. הרבנות דורשת ממשפחה המבקשת לגייר את הקטין שלא לנסוע בשבת, שתשמור על דיני הכשרות, שתהיה שייכת לבית כנסת אורתודוקסי, ושתשלח את הקטין לבית ספר דתי. על כן השירות למען הילד מתעדף למסור לאימוץ ילדים לא יהודיים למשפחות דתיות. כנגד החלטה זאת תלויה ועומדת עתירה לבג"ץ שהוגשה בשנת 2003. בעקבות זאת ישנם הפונים לגיור קונסרבטיבי או רפורמי אשר אינו מעלה דרישות אלו. על פי ההערכה ישנם בישראל אלפי ילדים, שנולדו כלא יהודים, אומצו על ידי הורים יהודיים ולא עברו גיור אורתודוקסי.
שמואל נתן וילסון

שמואל (סם) נתן וילסון (נולד: שמואל נתן וישינצקי) (כ"ז בכסלו תר"ל, 1869 – 30 בדצמבר 1958, ראשון לציון) היה קבלן בניין ישראלי, שבנה יותר מ-200 מבתיה הראשונים של שכונת אחוזת בית ותל אביב הקטנה, ובהם כמה מבתי היוקרה, בתי המסחר ומבני הציבור החשובים בתחילת ימיה של העיר. שימש גם בין מקימי שירותי כיבוי והצלה בתל אביב.
סלבישה סטויאנוביץ'

קריירה

סטויאנוביץ' התחיל את הקריירה שלו במועדון הכדורגל של סמדרבו, עיר הולדתו. בקיץ 2012 חתם ביגודינה בה שיחק במשך שנה וחצי. בעונתו הראשונה ביגודינה הוא זכה עימה בגביע, אך שיחק רק 15 משחקים באותה עונה. בינואר 2014 הצטרף לבוראץ צ'אצ'אק מהליגה הסרבית השנייה, עימה רשם עלייה לליגת העל בסיום העונה.
בקיץ 2015 חתם בראדניק סורדוליצה בה הפך לשחקן מוביל וסיים את העונה כמלך שערי המועדון עם 9 שערים ב-29 משחקים.
ב-20 ביולי 2016 חתם בהפועל כפר סבא מליגת העל הישראלית. ב-13 בדצמבר 2016 שוחרר מהקבוצה. לקראת סוף חלון ההעברות של ינואר 2017 חתם בהפועל פתח תקווה עד לסיום העונה.
בקיץ 2017 חזר לסרביה וחתם ברדניצ'קי ניש.
ב-7 ביולי 2018 חתם בקרלה בלסטרס מהסופר ליג ההודית.
שמואל וילנסקי (מהנדס)

שמואל (מולה) וילנסקי (1897 - 21 בפברואר 1966) היה מהנדס בניין, מראשי "סולל בונה" ומפקד פלוגת הנדסה 745 של מתנדבי היישוב לצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה.

תולדות חייו

נולד בקרמנצ'וג לפעיל הציוני יהודה ליב וילנסקי. אחיו הצעירים ממנו היו המשוררת מרים ילן-שטקליס (מירה) והאדריכל עמנואל ילן (מנולי). בין השנים 1912-1914  נשלח שמואל ללמוד בגימנסיה הרצליה בתל אביב, שם פגש את דוד הכהן, לימים חברו בהנהלת "סולל בונה". לאחר סיום לימודיו שב לרוסיה, למד הנדסה במוסקבה והוסמך ב-1917. ב-1918 הצטרף לצבא הלבן בחרקוב ונלחם נגד הבולשביקים. בשנת 1920 עלו אביו, אחותו ואחיו לארץ ישראל, אך שמואל נותר ברוסיה והמתין עד שאהובתו גניה (הנרייטה) בראון תסיים את לימודי הרפואה בחרקוב. בקיץ 1921 הגיעו שמואל, גניה ואחותה הצעירה אסיה לחופי ארץ ישראל, לאחר שנמלטו דרך רומניה.
שמואל השתלב עד מהרה בתכנון שכונת קריית שמואל בטבריה, גניה עבדה בבית חולים ששירת את המתיישבים החלוצים בעמק הירדן וניהלה את המרפאה בטבריה. לאחר מכן עברו בני הזוג לחיפה, שם גרו יחד עם דוד הכהן ורעייתו. ב-1924 הקימו הכהן ווילנסקי את "מחלקת עבודות ציבוריות" של ההסתדרות, הבסיס ל"סולל בונה". ב-1927 התפרקה החברה עקב המשבר הכלכלי שפקד את הארץ ווילנסקי עבר לנהריים כמהנדס תחנת הכוח של פנחס רוטנברג. ב-1929 היה למפקד ההגנה במקום.
בשנת 1935 הוקמה חברת "סולל בונה" מחדש ומשפחת וילנסקי עברה לשכונת אחוזה, שהייתה אז יישוב מבודד.  בתקופת המרד הערבי הגדול (1936-1939) היה וילנסקי אחראי בתוקף תפקידו ב"סולל בונה" על הקמת גדר הצפון וכביש הצפון מטעם ממשלת המנדט ותיאם את הקמת יישובי חומה ומגדל בצפון מטעם ההגנה. ב-1942 יזם את הקמתה של פלוגת הנדסה 745, פלוגת עובדי "סולל בונה" שהתגייסו יחד לשירות חיל ההנדסה המלכותי של הצבא הבריטי, ופיקד עליה בדרגת קפטן. הפלוגה נפרסה בצפון אפריקה ועסקה בהקמת שדות תעופה, מחנות צבא וגשרים. כן תכנן וילנסקי במסגרת זו את הנמל בעיר ביזרטה שבתוניס כהכנות לפלישת בעלות הברית לאיטליה. במרץ 1944 הגיעה הפלוגה לאיטליה. עם תום המלחמה חברו אנשי הפלוגה בחשאי לשאול אביגור, מפקד המוסד לעלייה ב' וסייעו בהעפלה. בתום המלחמה הוענקה לוילנסקי מדליית הצטיינות אישית מצבא הוד מלכותו.
לאחר קום המדינה היה וילנסקי למהנדס הראשי של "סולל בונה" בצפון ישראל ונטל חלק במפעל תעלת ההטיה של נהר הירדן והמוביל הארצי, כן ייצג את "סולל בונה" בעת כריית הכרמלית, פרויקט שבוצע על ידי חברה צרפתית. בשנת 1961 השתתף בתכנון נמל אשדוד, תוך ניצול הידע שצבר בבניית הנמל בתוניס בימי מלחמת העולם השנייה.

חייו האישיים

וילנסקי היה נשוי לד"ר הנרייטה (גניה) בראון (בתו של ד"ר זאב בראון, כירורג, מנהל המחלקה הכירורגית בבית החולים "הדסה" בצפת), ילידת ניקולאייב, משנת 1921 ועד למותה בשנת 1955. גניה הייתה הרופאה הראשית במרפאת קופת חולים באחוזה במשך שנים רבות והייתה מנהלת בית החולים בטבריה. לבני הזוג נולדו שתי בנות, רותי (רות יעקבי) והדסה (הדסה לויט), שתיהן מוזכרות בשירים שחיברה אחותו של וילנסקי, מרים ילן-שטקליס, ואף סעדו אותה בימיה האחרונים.
וילנסקי נפטר בפברואר 1966 (11 שנים לאחר מות אשתו בינואר 1955).