google/wiki40b huggingface dataset:
אורבן לה-ורייה

ביוגרפיה

לה-וריה נולד בקומונה סיינט-לו שבצרפת, שם למד באקול פוליטכניק. בתחילה, המתחה בכימיה בהדרכתו של לואי ז'וזף גה-ליסאק אך לאחר תקופה קצרה החליף את תחום התמחותו לאסטרונומיה ובפרט למכניקה שמיימית. הוא התקבל לעבודה במצפה הכוכבים של פריז, מוסד בו בילה את מרבית חייו המקצועיים, עד שלבסוף כיהן כמנהלו.
הישגו הנודע ביותר של לה-ורייה הוא תחזיתו של כוכב לכת שטרם היה ידוע באותה תקופה, ושלימים נקרא נפטון, על סמך ניתוח מתמטי של סטיות מן המסלול הצפוי של כוכב הלכת אורנוס. בעידודו של הפיזיקאי פרנסואה ז'אן דומיניק אראגו, מנהל מצפה הכוכבים של פריז באותה התקופה, הקדיש לה-וריה מספר חודשים של חישובים מאומצים שמטרתם הייתה להסביר את הסטיות הקטנות אך השיטתיות במסלולו של אורנוס כפי שתאם את התצפיות ביחס למסלולו כפי שנחזה על ידי תורת הכבידה הניוטונית. מסקנתו, על פיה כוכב לכת שטרם נחזה הוא הגורם לעיוות בצורת המסלול, נמסרה לאקדמיה הצרפתית בתאריך 31 באוגוסט בשנת 1846. לאחר שלא הצליח לעניין את חבריו הצרפתים למצפה בעבודותיו, פנה אל יוהאן גלה, מדען זוטר שבמצפה הכוכבים של ברלין. המכתב הגיע ליעדו חמישה ימים לאחר מכן, בתאריך 23 בספטמבר באותה השנה, וגלה הצליח להשיג את אישורו של מנהל המצפה ולערוך תצפית בהתאם לתחזית שהעביר אליו לה-ורייה. עוד באותו הערב כבר התגלה כוכב הלכת החזוי על ידי יוהאן גלה ועוזרו היינריך לואי דארס, כשתחזיתו של לה-ורייה סוטה במעלה מן המיקום החזוי. על תגלית זו, כינה אותו אראגו "האיש שגילה כוכב לכת עם קצה עטו".
בעקבות הצלחתו הרבה בחיזוי נפטון, ניסה לה-ורייה להסביר בדרך דומה את הסטיות של כוכב חמה ממסלולו וכך חזה את קיומו של כוכב לכת לו ניתן השם "וולקן" על שם האל הרומי וולקן. תחזיותיו של לה-ורייה הובילו לחיפושים רבים במהלך השנים אחר כוכב הלכת החזוי, חיפושים אשר העלו חרס בידי האסטרונומים. הפתרון לבעיה זו הופיע עם פרסום תורת היחסות הכללית של איינשטיין בשנת 1915.
את עשרים וחמש השנים האחרונות לחייו הקדיש לה-ורייה לתיאור מסלוליהם של שמונת כוכבי הלכת, פרויקט אשר הסתיים זמן קצר לאחר מותו מבלי שהספיק לה-ורייה לחזות בסיומו ובהוצאתו אל הדפוס.
לה-ורייה היה נשוי ואב לשני בנים ובת. הוא מת בפריז ונקבר בבית הקברות מונפרנאס.

מחלוקת על זכות הראשונים על גילויו של נפטון

על זכות הראשונים על גילויו של נפטון התעוררה מחלוקת משהתגלה כי במקביל ללה-ורייה, ערך חישובים דומים אף המתמטיקאי הבריטי ג'ון קואוץ' אדמס, אם כי בהיקף מצומצם יותר, והגיע לתוצאות קרובות. אדמס לא הרבה בניסיונות לאשש את חישוביו, פרט לפנייה אל האסטרונום המלכותי של בריטניה דאז, ג'ורג' בידל איירי, אשר סירב להתייחס אליהם ברצינות. משהגיעו לבריטניה הידיעות אודות חישוביו של לה-ורייה, ניסו הבריטים למצוא את כוכב הלכת בעצמם על סמך חישוביו של לה-ורייה, אך לא צלחו בזיהויו.
עם הכבוד שהוענק ללה-ורייה, סערו הבריטים וטענו כי על אדמס ולה-ורייה לחלוק את התואר "מגלי נפטון". איירי הציג את חישוביו של אדמס ובעולם התגבשה ההכרה כי לאדמס זכות ראשונים על הגילוי במקביל ללה-ורייה. עם זאת, מחקר עדכני שערכו היסטוריונים ופורסם בכתב-העת סיינטיפיק אמריקן, גורס כי תיק המסמכים הבריטי שהוצג היה מסולף ומוגזם וכי זכות הראשונים על הגילוי שמורה ללה-ורייה.
משפטי פראג

משפטי פראג (המשפטים קרויים לעיתים על שמו של הנאשם הראשי משפט סלנסקי, בצ'כית: Proces se Slánským)  היו סדרה של משפטי ראווה שנערכו בסוף 1952 בפראג בירת צ'כוסלובקיה, בהשראתו של סטלין, ונועדו לבצר את שלטונו במדינות הגוש הקומוניסטי.
ארבעה-עשר נאשמים הועמדו לדין במשפט העיקרי, בהם אחד-עשר יהודים. הבולט בנאשמים היא רודולף סלַנסקי, שהיה מזכיר המפלגה הקומוניסטית של צ'כוסלובקיה. המשפטים נפתחו ב־20 בנובמבר 1952 ונוהלו בידי הרשויות הצ'כוסלובקיות, בהוראת מוסקבה, באווירה אנטישמית ואנטי-ישראלית.
סלנסקי וחבריו הואשמו ב"קשר טרוצקיסטי־טיטוֹאיסטי־ציוני בשירות האימפריאליזם האמריקני". בהשפעת עינויים הודה סלנסקי כי היה סוכן ציוני וריגל לטובת המערב.
משפט סלנסקי הפך גם להתקפה אנטי ציונית ואנטי ישראלית בגלל המפנה במדיניות החוץ של ברית המועצות במזרח התיכון. התמיכה של הגוש הסובייטי בתוכנית החלוקה ב-1947 באה כדי לאפשר חדירה מדינית סובייטית לאזור וסילוק הבריטים. כאשר לאחר הקמתה התקרבה ישראל למערב ולארצות הברית גרם הדבר לאכזבה בקרמלין. התמיכה בישראל עוררה את איבת הערבים לגוש הקומוניסטי וכדי להתגבר על כך נוצר הצורך להפגין בפומבי את השינוי לגבי ישראל וזה נעשה בעזרת משפט ראווה עם גוון אנטי ציוני מובהק.
ב-27 בנובמבר 1952 נידונו למוות אחד-עשר מהנאשמים, בכללם סלנסקי וולדימיר קלמנטיס, וב־3 בדצמבר בוצע גזר הדין. שני ישראלים שהגיעו לפראג, מרדכי אורן ושמעון אורנשטיין, נאסרו והואשמו בריגול לטובת ישראל וארצות הברית. הם שמשו כעדים במשפט העיקרי ואחר כך נידונו במשפט נפרד. התביעה במשפט דיברה על "תוכנית אבריאל" שזמם כביכול הציר הקודם של ישראל בפראג, אהוד אבריאל, שנועדה לשעבד את צ'כוסלובקיה לאימפריאליזם האמריקני. באותו זמן, ציר ישראל בפראג, אריה קובובי, הוכרז כאישיות בלתי רצויה. אורנשטיין נדון למאסר עולם, ומרדכי אורן נידון לעשרים שנות מאסר; אורנשטיין שוחרר בשנת 1954, ואורן שוחרר בשנת 1956 ביחד עם שלושת נאשמי המשפט העיקרי שלא הוצאו להורג. בשנת 1963 זכו כל נאשמי פראג לטיהור שמם על ידי שלטונות צ'כוסלובקיה. 
בישראל התייחס רוב הציבור מלכתחילה אל ההאשמות כאל עלילות שווא חסרות שחר. עם זאת, אנשי מק"י הביעו אמון בהאשמות שהועלו במשפט, ובקרב אנשי מפ"ם הייתה מבוכה, בעיקר לאור מעצרו של מרדכי אורן, מראשי הקיבוץ הארצי ומפ"ם. עמדת האגף השמאלי במפ"ם (בראשות משה סנה, יעקב ריפתין ואליעזר פרי) הייתה שההאשמות נכונות. אחרים טענו שההאשמות כלפי אורן נבעו מאי-הבנה שיש לתקן, והיו שגינו את המשפט אך ביקשו שלא לנצל אותו כדי להשמיץ את הקומוניזם.
משפטי פראג נחשבים כחלק ממסעו האנטישמי של סטלין כנגד ה"קוסמופוליטיים חסרי השורשים" בשנים 1948–1953, והתרחש בין משפט הסופרים ואנשי הרוח היהודים למשפט הרופאים.
דרמטיזציה של משפטי פראג נעשתה בסרטו של הבמאי קוסטה גברס "ההודאה" (L'Aveu), בכיכובם של איב מונטאן וסימון סיניורה. הסרט התבסס על ספר באותו שם שנכתב על ידי ארתור לונדון, מניצולי המשפטים.
ונוסטיאנו קאראנסה

חוסה ונוסטיאנו קאראנסה גרסה (בספרדית: José Venustiano Carranza Garza, נהגה: [benusˈtjano kaˈransa]‏; 29 בדצמבר 1859 - 21 במאי 1920) היה פוליטיקאי מקסיקני, ממנהיגיה העיקריים של המהפכה המקסיקנית. הביס את משטרו האנטי-מהפכני של ויקטוריאנו ורטה והביא לקץ השלטון הצבאי במדינה. הוא שלט בפועל במדינה בין השנים 1915–1917 כשהוא מאחד סביבו את הכוחות המהפכניים המפולגים. הביא לכינון חוקת 1917 של מקסיקו ונבחר כנשיא מקסיקו ה-37 בבחירות שהתקיימו באותה שנה. הוא נרצח בידי מתנקש זמן מה לאחר תום כהונתו כנשיא, ב-1920.

ביוגרפיה

ב-1910 תמך קאראנסה במרד של פרנסיסקו מדרו שהוצג בסן לואיס פוטוסי ועיקרו, ביטול הבחירות והדחת הקאודייו פורפיריו דיאס. לאחר השלמת השלב הראשון במהפכה המקסיקנית מינה מדרו את קאראנסה למושל מדינת קואווילה שבה התגורר.
לאחר רצח פרנסיסקו מדרו ב-1913 ותפיסת השלטון במדינה בידי ויקטוריאנו ורטה, נוצר במקסיקו אי-שקט שנבע מכך שרעיונות המהפכה עדיין פעפעו בקרב הציבור הרחב. קאראנסה הכין תוכנית מגירה פוליטית להדחת ורטה וכינון חוקה למדינה. לאחר שאיבד ורטה את תמיכתה של ארצות הברית, ניצלו המהפכנים את חולשתו והתאחדו בראשות קאראנסה. הצטרפו אליו למהפכה המחודשת מנהיגים בולטים של המהפכה כמו פנצ'ו וייה, אמיליאנו ספאטה, אלווארו אוברגון והגנרל פבלו גונסאלס . לאחר שורה של קרבות מפתח שבהן נחל כישלון, התפטר ורטה מהשלטון. מחליפו הזמני היה פרנסיסקו קרבחאל, אף הוא כקאראנסה עורך דין בהכשרתו, שפיקח על העברה מסודרת במידת האפשר של השלטון.
למוד מניסיון העבר פירק קאראנסה את המנגנון הצבאי הקיים, ירושה מימי פורפיריו דיאס, והתמקד בגיבוש ממשלה רחבה שתאחד את כל הכוחות המהפכניים ותציג תוכנית לרפורמות כלכליות וחברתיות לשנים הקרובות. הוא הבין שזו הדרך לזכות בהכרה בינלאומית בממשלו, ושרק כך יוכל לתבוע את שמירת הריבונות של מקסיקו. ב-1916 שלח את הגנרל גונסאלס לחסל את המהפכן המורד אמיליאנו ספאטה שנופף בהצעה רדיקלית לרפורמה אגררית שהעניקה לו תמיכה רחבה באוכלוסייה, המרדף אחריו הסתיים רק 3 שנים לאחר מכן בחיסולו של ספאטה.
קאראנסה הצליח להעביר את החוקה החדשה שיזם והיא הייתה לחוקת מקסיקו מאז. למרות זאת, בחר קאראנסה השמרן יחסית שלא ליישם אלמנטים מהפכניים מסוימים שהיו כלולים בחוקה, כמו הלאמת חברות זרות, רפורמה אגררית כללית, ודיכוי של הכנסייה הקתולית במדינה.
לאחר תום הקדנציה שלו בשנת 1920, לא היה יכול לפי החוקה להתמודד בשנית לנשיאות. הוא סבר שלא ניתן להשלים את הרפורמות ולהסדיר את המשך השלטון האזרחי הדמוקרטי במדינה בתקופה קצרה של ארבע שנים, ולכן ניסה לכפות את מועמדותו של פוליטיקאי אזרחי עלום-שם כמעט, איגנסיו בונייאס , לנשיאות המדינה.
החלטתו לא הייתה מקובלת על הגנרלים של המהפכה, שהחלו סמוך לבחירות לתכנן את החלפת השלטון במדינה. התוכנית של אגואה פרייטה  תוכננה בידי אלווארו אוברגון שהפסיד בבחירות וחבריו, טענות שעסקו באופן רשמי בסכסוך בין הממשלה הפדרלית לממשלה המקומית של סונורה על השליטה במים, הובילו למרד שסחף אליו שלושה רבעים מכוחות צבא מקסיקו שהתקדמו לעבר הבירה מקסיקו סיטי. בינתיים נרצח קאראנסה ומחוללי המהפכה תפסו את השלטון.
הם העבירו בקונגרס את מינויו של אדולפו דה לה ורטה כנשיאה הזמני של מקסיקו והכריזו על בחירות חדשות בסוף השנה, בהן נבחר אוברגון כנשיאה ה-39 של מקסיקו.
מרדכי בן-ציון

מרדכי (מקס) בן-ציון (ט' בסיוון ה'תר"ל, יוני 1870 – י"א באדר א' ה'תש"ו, פברואר 1946) היה בנקאי וקבלן ארץ-ישראלי, מייסד בנק אמריקה-ארץ ישראל ומבוני חיפה.

ביוגרפיה

נולד בירושלים לפרומה ומשה-אלתר בן-ציון, ממייסדי שכונת מאה שערים בירושלים. למד בישיבת עץ חיים והוסמך לרבנות על ידי רבה של ירושלים הרב שמואל סלנט. בשנת 1889 נישא לשרה שטמפפר, בתו של יהושע שטמפפר, ממייסדי פתח תקווה.
בשנת 1903 היגר עם משפחתו לארצות הברית והתיישב בפרובידנס שברוד איילנד. היה מראשי הקהילה היהודית בפרובידנס ושימש יושב ראש סניף ההסתדרות הציונית המקומית. 
בשנת 1922 שב עם משפחתו לארץ ישראל. ייסד בתל אביב את בנק אמריקה-ארץ ישראל. כעבור זמן עבר להתגורר בחיפה, שם יסד עם בנו שמואל שמעון בן-ציון את שכונת בן-ציון, הקרויה על שם משפחתו. כמו כן יסד את בית הכנסת "בוני ציון" על הכרמל, שאף הוא נקרא על שמו.
נפטר בחיפה בשנת 1946, ונקבר בהר הזיתים. בנו ד"ר שמואל שמעון בן-ציון הרחיב את פעילותו והקים בירושלים שכונה נוספת על שם משפחתם, וכן הקים את שכונת כרם משה בתל אביב על שם אביו של מרדכי בן-ציון. בתו שושנה בן-ציון-הראלי הייתה מנהלת ארגון אמהות עובדות בחיפה.
רבינא האחרון

נעוריו

רבינא האחרון היה ככל הנראה בן אחיו של רבינא הראשון. אביו של רבינא נפטר כשהלה היה תינוק, ולכן אימו הייתה זו שהכירה לו את מנהגי המשפחה. אף מרימר, מורו (חברו של רב אשי), שימר את תורת אביו אצלו. בהתבגרותו, הלך ללמוד בישיבתו של רב אשי במתא מחסיא, שבה התקבצו רוב אמוראי אותו הדור כדי להמשיך את עבודת העריכה של התלמוד, שבה פתחו רבינא הראשון ורב אשי.

דיין וראש ישיבה

רבינא התמנה לדיין בישיבה, והיה עוסק בעיקר בדיני ממונות. אחר פטירתם של מר בר רב אשי ורבה תוספאה, שהיו לפניו ראשי ישיבת סורא, התמנה (בשנת 474) לראש הישיבה במתא מחסיא ושם כיהן בעשרים ושש השנים האחרונות לחייו. הוא פעל לסיום מלאכת עריכת התלמוד הבבלי וחתימתו. במקביל אליו, ברוב התקופה, היה רבה יוסי ראש ישיבת פומבדיתא.
תקופתו הייתה קשה ליהודים שבבל. הם סבלו לרוב מרדיפותיהם של האמגושים, כוהני הדת הפרסית, ומהגיבוי שהללו קיבלו ממלכי שושלת בית ססן הפרסיים, בהם פירוז הראשון, שנקרא בפי היהודים "פירוז רשיעא" (=הרשע), אשר בין גזירותיו גזר על חטיפת ילדים מבית הוריהם וחינוכם כגויים. הרדיפות וההרעה במצב היהודים הביאו בסופו של דבר למרד יהודי כנגד השלטון הסאסאני, בראשותו של מר זוטרא, ראש הגולה.

פטירתו

לפי איגרת רב שרירא גאון, רבינא נפטר בישיבתו בי"ג בכסלו ד'ר"ס, שנת 499. תאריך זה אינו מוסכם, ולפי ראב"ד ב"ספר הקבלה" נפטר באותה שנה שבה נתמנה לראש ישיבה - זמן מה אחר פטירתו של רבה תוספאה, בשנת ד'רל"ד (474). הרב יצחק אייזיק הלוי, בספרו "דורות הראשונים", מגיה את הנאמר באיגרת רב שרירא גאון כדי שיתאים לדברי הראב"ד, שלדעתו מסתברים יותר.
מותו ציין את קץ תקופת האמוראים ותחילת תקופה חדשה, תקופת הסבוראים. החכמים בדורות לאחריו, אשר חלק ניכר מהם היו מתלמידיו, נקראו "רבנן סבוראי", ביארו והסבירו את התלמוד לפשוטי העם ודייקו לגבי הלכות למעשה. התלמוד אשר ערך רבינא הוא, עד ימינו, עמוד התווך של ההלכה היהודית.
נסיכות הבוחר מטריר

היסטוריה

בישופות טריר נוסדה עוד בתקופת השלטון הרומי בעיר, ועם הזמן תפסה מקום חשוב ככנסיית המטרופולין. הפרנקים כבשו את טריר מהרומאים בשנת 459, ובשנת 870 היא הפכה לחלק מפרנקיה המזרחית, שבבוא הימים הפכה לאימפריה הרומית הקדושה. בשנת 953 קיבלה הבישופות מעמד של ארכיבישופות, ובשנת 1356 קיבלה הארכיבישופות מעמד של נסיכות הבוחר, והארכיבישוף של המחוז היה אחד מהנסיכים שבחרו בקיסר האימפריה הרומית הקדושה.
במאה ה-17 הארכיבישוף והנסיך הבוחר של טריר העבירו את מעונותיהם למבצר ארנברייטשטיין שבפילסבורג, ליד העיר קובלנץ. אספה של הרייכסטאג התקיימה בטריר בשנת 1512.
במאות ה-17 וה-18 ניסתה צרפת לכבוש את טריר במהלך מלחמת שלושים השנים, מלחמת תשע השנים, מלחמת הירושה הספרדית ומלחמת הירושה הפולנית.
בשנת 1795 כבשה צרפת את רוב שטחי הנסיכות שהיו בגדה השמאלית של הריין, ובשנת 1801 סיפחה אותם באופן רשמי. בשנת 1803 הוחלט על חילוט נכסי הכנסייה באימפריה, ואף הארכיבישופות של טריר פורקה, ושטחיה הנותרים בגדה המזרחית של הריין נמסרו לרוזנות נסאו-ויילבורג.
אנדרטת ניו אינגלנד לשואה

האנדרטה

האנדרטה ניצבת בפארק כרמן (על שמו של ויליאם כרמן) שבמרכזה של בוסטון, בסמוך לבית העירייה שלה. היא ממוקמת בצד מסלול שביל החירות של בוסטון.
מרכיבים את האנדרטה ששה מגדלי זכוכית מרובעים, שגובהם הוא 16.4 מטר. הם בנויים מלוחות זכוכית הצמודים אל שלד מתכת. המגדלים מוארים בשעות החשיכה.
ששת המגדלים מסמלים – לדברי מקימי האנדרטה - את ששה המיליונים של הנרצחים בשואה, את ששת מחנות ההשמדה המרכזיים – אושוויץ-בירקנאו, חלמנו, טרבלינקה, מיידנק, סוביבור, בלז'ץ – וגם את ששת הנרות בסמל המנורה.
המגדלים ניצבים בשורה על גבי מעבר ישר הבנוי מאבן גרניט, באופן שהמבקרים יכולים להלך עליו דרך ששת המגדלים. פאות המגדלים הפונות לצידי המעבר מכוסות כל אחת בשישה לוחות זכוכית. פאותיהם הפונות זו אל זו מכוסות בחמישה הלוחות העליונים בלבד, על מנת לאפשר את ההליכה דרך המגדלים. 
מתחת לכל מגדל נחפר כוך בעומק של כ-1.8 מטר, אשר תקרתו – במפלס המעבר עליו ניצבים המגדלים – מכוסה בסבכת מתכת. על קיר כל אחד מן הכוכים נרשם שמו של אחד ממחנות ההשמדה העיקריים. גחלים לוחשות על תחתית הכוכים מאירות את השמות הרשומים על הקירות. עשן מיתמר מתוך הכוכים אל מעל לפני הקרקע. 
לצידי המגדלים הוצמדו בסך הכל 132 לוחות זכוכית. על גבי הלוחות נרשמו בצפיפות מספרים בני שבע ספרות - ששה מיליון מספרים בסך הכל, כמספר הנרצחים בשואה. הם גם מסמלים את המספרים שהוטבעו על זרועותיהם של אסירי מחנות הריכוז וההשמדה הנאציים. בנוסף נרשמו על גבי הלוחות טקסטים מפי קרבנות השואה וניצוליה אודות התנסויותיהם האישיות בימי השואה.

מסלול הביקור באנדרטה

מסלול הצעידה דרך המגדלים מתחיל בצדה הדרומי של האנדרטה. לפני המגדל הראשון ניצב לוח גרניט, שעליו מצוינים המאורעות העיקריים במהלך השואה ולפניה, החל בעליית המפלגה הנאצית לשלטון בגרמניה בשנת 1933 וכלה בשיחרור אחרוני מחנות הריכוז וההשמדה וכניעת גרמניה ב-1945.‏ 
על סף המעבר בתוך המגדל הראשון נחרתה על השביל המילה "זכור" בעברית ובאנגלית. אותה מילה נרשמה בעברית וביידיש על המעבר מעברה האחר של האנדרטה. 
המבקר הצועד לאורך המעבר שבתוך המגדלים יכול להביט למעלה אל תוך המגדלים ולמטה דרך הסבכות אל תוך הכוכים המעשנים שמתחתיהם.
בשוליו של המעבר, בין המגדלים, נרשמו משפטים קצרים המתארים עובדות בתולדות השואה.
בקצהו האחר של המעבר בתוך המגדלים ניצב לוח גרניט שני ועליו טקסט נודע אודות שתיקת האינטלקטואלים הגרמנים נוכח עוולות הנאצים, מפיו של הכומר הגרמני מתנגד המשטר הנאצי מרטין נימלר.
יחסי אינדונזיה–קטר

ביקורים רשמיים חשובים

בזכות הנפט שלה, הגז הטבעי שלה ומשאביה הרבים, קטר היא מדינה מבין העשירות בעולם. נשיא אינדונזיה, סוסיליו באמבאנג יודהויונו, ביקר ביקור רשמי ב-2006 בדוחה, כדי לפתות את הקטרים להשקיע באינדונזיה, בביקור נחתמו הסכמים רבים בתחומי החינוך והתרבות. אמיר קטר, שייח חמד בן ח'ליפה אאל ת'אני נסע לביקור רשמי בג'קרטה כמחווה לביקור הקודם. במהלך הפורום לדמוקרטיה בבאלי IV בדצמבר 2011, ראש ממשלת קטר שייח חמד בן ג'אסם בן ג'אבר אאל ת'אני נפגש עם יודהויונו ואלה שוחחו.

סחר והשקעות

סך היקף הסחר בין שתי המדינות בשנת 2011 הגיע ל 683.6 מיליון דולר אמריקאי. לפי הדו"ח, קטר סחרה הרבה יותר בשנת 2011. זאת בשל שני גורמים עיקריים; ראשון, האוכלוסייה והדמוגרפיה של קטר קטנה מכדי ליצור בביקושים למוצרי אינדונזיים, ואילו השני הוא גידול מתמיד לכאורה של צורך האינדונזי לנפט, מה שהופך את הייבוא הקטרי לאינדונזיה למשמעותי. הייצוא האינדונזי לקטר כולל ריהוט, ציוד משרדי, נייר, מוצרי חשמל תעשייתיים וביתיים.
אינדונזיה היא בין יעדי ההשקעות של קטר. בחודש מאי לשנת 2010, קטאר הולדינגס, רשות ההשקעות קטר, הקימה קרן אינדונזית אשר שוויה הוא כמיליארד דולר אמריקאי. חברת התקשורת הקטרית QETL מחזיקה 65 אחוזים ממניותיה של חברת התקשורת השנייה בגודלה באינדונזיה, PT Indosat, ושוויה הוא יותר משלוש וחצי מיליארד דולר. מספר חברות אינדונזית השקיעו גם הן בקטר, כמעט כל אחת מהחברות קשורות לנפט, חברת הנפט הממשלתית האינדונזית - PT Pertamina היא בעליה של חברת הנפט Sector-3 הקטרית.

מהגרי עבודה

נכון ל-2016, יש כ-40 אלף אינדונזים אשר עובדים בקטר. חלק מהם עובדים במגזר הנפט, ואילו אחרים עובדים כעובדי מדינה מקומיים. קטר מבקשת עובדים מיומנים ומאומנים מאינדונזיה, במיוחד עובדי שמן וגז ואחיות. לדברי משרד העובדים האינדונזי, בתחילת 2014, קטר פרסמה בקשה לעובדים אינדונזיים מיומנים למילוי אלף משרות פנויות שם. בין היתר הם מתפקדים בתעשיית הנפט והגז, מלונאות ואירוח המגזר, טכנולוגיית המידע, ענף הבנייה, ורפואה.
Gish

ההקלטה

הקלטת Gish החלה בדצמבר 1990 ונסתיימה במרץ 1991 באולפן Smart Studios, הממוקם במדיסון, ויסקונסין ונמצא בבעלותו של בוטש ויג. בשונה מהמגמה הרווחת בשאר אלבומי התקופה, התופים, כפי שנשמעים באלבום, לא עברו כל עיבוד, והגיטרות נושאות צליל ייחודי שלא הופק בנקל. בהתחשב בשאר אלבומי הפאמפקינס, האלבום הופק במהירות יחסית. עיקר זאת ניתן לייחס לחוסר ניסיון הלהקה. חברי הלהקה שררו במתח כבד במהלך ההקלטות. יותר מאוחר, דרסי ציינה שאינה יודעת איך הלהקה יצאה ממנו בשלום, וקורגן אמר שהוא סבל מהתמוטטות עצבים. עלות ההקלטות עמדה על 20,000 דולרים. ג'יימס איהא קנה את גיטרת הגיבסון לס פול הראשונה שלו לשם הקלטת Gish. עד עידן Adore, הוא נהג להשתמש בדגם זה באופן כמעט בלעדי.

האלבום

Gish הוקלט לעת סיום התקופה בה היה נתון בילי קורגן להשפעת המוזיקה הפסיכדלית, ובעונה בה שורשי הפוסט פאנק של הלהקה נעלמו כמעט כליל.
"Rhinoceros ,"I Am One" ו-"Bury Me" הוקלטו והופיעו לפני כן באלבומי הדמו של הלהקה בשנת 1989. כל שלושת השירים הוקלטו מחדש לאלבום "Gish ."Daydream הוקלט גם הוא במהלך אותה תקופה. שלא כמו שלושת השירים הראשונים שהוזכרו, הלהקה עשתה שימוש בגרסת הדמו המקורית של שיר זה משנת 1989, והיא זו המופיעה באלבום.
בילי קורגן אמר מאוחר יותר:
האלבום עוסק בכאב ובהתעלות רוחנית. אנשים שואלים אם זהו אלבום פוליטי. זה לא אלבום פוליטי, זה אלבום אישי. בדרכו המוזרה, Gish קרוב מאוד להיות אלבום אינסטרומנטלי – המילים הנשמעות נרשמות לזכות יד המקרה, והמוזיקה – היא זו שמבדילה את הלהקה במקומות רבים. ניסיתי לומר הרבה דברים שלא יכולתי לומר באמת באופן מופשט, שלא ניתן להעלותם על דל השפתיים, אז הגעתי לכך באמצעות המוזיקה, אבל איני חושב שהגעתי לכך באמצעות המילים.

כותרת

האלבום נקרא על שם שחקנית הסרטים האילמים ליליאן גיש (Lillian Gish). בראיון, קורגן אמר כי "סבתי נהגה לספר לי שאחד האירועים הגדולים ביותר שהתרחשו בתקופתה היה כאשר הרכבת בה נסעה ליליאן גיש חלפה על פני העיר. סבתי התגוררה באמצע שום-מקום, כך שזה היה מאורע רציני...". יותר מאוחר, קורגן טען שהשם שיועד לאלבום בתחילה היה "Fish", אבל שונה ל- "Gish" על מנת להימנע מהשוואות ללהקה Phish.

קבלה

Gish התקבל בביקורות נלהבות ברובן. גרג קוט מהשיקגו טריביון כינה את Gish בתור "הנועז והמושלם ביותר כנראה" מכל האלבומים שהקליטו להקות מקומיות בשנת 1991. רולינג סטון כינה אותו "מעורר יראת-כבוד" המעורב עם "כאוס מחושב כהלכה" וגם "בעל עוצמה מסחררת". חרף ההשקה שלא בישרה טובות, האלבום נמכר ב-100,000 עותקים בפחות משנה, וחצה בהרבה את ציפיותיה של חברת ההקלטות העצמאית Caroline Records. אחרי שהושק מחדש במסגרת חברת ההקלטות Virgin, האלבום הגיע למעמד אלבום פלטינה.
עד אשר The Offspring השיקו את האלבום Smash בשנת 1994, Gish היה האלבום הנמכר ביותר שהופק במסגרת בחברת הקלטות עצמאית.
קריית מטרסדורף

היסטוריה

בסוף שנות ה-50 ביקש הרב שמואל ארנפלד לעלות לישראל ולהקים בה קריה עבור חסידיו. תחילה נבדק אפשרות להקים את הקריה בבני ברק, או בכפר. לבסוף הוסכם באוקטובר 1961 על הקמת השכונה במערב ירושלים ומינהל מקרקעי ישראל הקצה את השטח לשכונה. טקס הנחת אבן הפינה להקמת השכונה נערך ב-25 באפריל 1963. בשלב ראשון נבנו 180 יחידות דיור.
השכונה נקראת על שם העיר מטרסדורף בהונגריה (כיום מטרסבורג באוסטריה), שם שכנה קהילה יהודית מפורסמת, אחת משבע קהילות.

העיר מטרסדורף

הרב שמואל ארנפלד (יידיש: ערנפעלד) התמנה לרבה הראשי של העיר ההונגרית מטרסדורף בשנת תרל"ז (1877), בה הקדיש את חייו לטיפוח הקהילה ולחיזוק הישיבה בעיר. בישיבתו 'הרביץ' תורה בדרכו המיוחדת, ששאפה להבנה בהירה של התלמוד ולמיצוי ההלכות שבו.
לאחר פטירתו של הרב שמואל ארנפלד, מילא בנו, הרב שמחה בונים ארנפלד, (מחבר הספר "מענה שמחה"), את מקומו ברבנות העיר. נכדו, הרב שמואל ארנפלד, היה אף הוא רב במטרסדורף עד שנת תרצ"ח (1938), אז היגר לניו יורק וייסד שם את ישיבת מטרסדורף. בסוף שנות ה-50 ייסד בירושלים את השכונה החרדית קריית מטרסדורף.

קריית מטרסדורף

רחובה הראשי של השכונה נקרא 'פנים מאירות' על שמו של הספר 'פנים מאירות' המכיל מאגר של שאלות ותשובות הלכתיות אותו חיבר הרב מאיר איזנשטט. ברחוב פנים מאירות ממוקם מקווה הטהרה של קריית מטרסדורף. אל רחוב פנים מאירות מתחבר רחוב הרב זלמן סורוצקין שהוא רחובה הראשי של שכונת אונסדורף אך הבניינים הראשונים הרחוב מוגדרים בשטחה של קריית מטרסדורף. במפגש הרחוב פנים מאירות עם כיכר הרב קליין ממשיך הרחוב ולכל אורכו הוא נקרא המ"ג, רחוב זה הוא רחובה הראשי של שכונת רוממה המורחבת.
השכונות הגובלות במטרסדורף הן שכונות אונסדורף ורוממה המורחבת. השכונה ממוקמת בסמוך לשכונות חרדיות רבות אך הן אינן בעלות גבול משותף בהן שכונות קריית בעלז, קריית צאנז ושיכון חב"ד.
בתי הכנסת המרכזיים של מטרסדורף ממוקמים בקומפלקס הבניינים של מוסדות "מענה שמחה" אשר ברחוב פנים מאירות 1. המקום מורכב מבית הכנסת "היכל שמואל" לפי נוסח אשכנז, ובית הכנסת הכולל "שטיבלאך" הנושא את אותו שם ומכונה "ספרד" על שם נוסח התפילה במקום. במקום פועל גם תלמוד תורה ותיק בשם "מענה שמחה" וכן ישיבתו של הרב יצחק יחיאל עהרנפלד שמשמש גם רבה של הקריה ישיבת בית שמואל. בסמוך למוסדות אלו ממוקם גם בית הספר של בנות חסידות ויז'ניץ.
רחובותיה של שכונת מטרסדורף, כמו גם שאר רחובותיהן של השכונות החרדיות הסובבות את מטרסדורף, נסגרים לתנועת כלי רכב בשבתות ובחגים.

הקריה כיום

חלק מהמשפחות המתגוררות בשכונה נמנה עם הזרם הליטאי מתוכן כאלה שבאו מרקע ישראלי, וכאלה שאבות המשפחה הם תלמידי הרב שיינברג שמקורן מארצות הברית.
אחד המבנים הבולטים בשכונה הוא ישיבת תורה אור שנוסדה על ידי הרב חיים פנחס שיינברג בשנת 1960. הישיבה בולטת כמרכז תורני וכן בלטה עקב אישיותו המכובדת של ראש הישיבה.
בשכונה התגוררו ומתגוררים רבנים, ראשי ישיבות ואישי ציבור, ובהם שלמה לורינץ, אברהם יוסף לייזרזון והרב אורי זוהר.
רבה של הקריה הוא הרב יצחק יחיאל ארנפלד, ראש ישיבת בית שמואל.
אורי שטרן

קריירת משחק

שטרן נולד ב-1948 וגדל בקיבוץ גבעת חיים שם החל לעסוק בספורט והצטיין בשחייה ואתלטיקה. בעונת 1963/64 החל שטרן לשחקן כדורסל בהפועל גבעת חיים, שהודרכה על ידי שמואל יעקובסון. שטרן התבלט בכשרונו, אך לצד זה התנהג באופן בעייתי, כאשר במהלך משחקים היה גוער בשופטים, אוהדים ואף בחבריו לקבוצה. במשחק נגד מכבי תל אביב בדצמבר 1964, במהלך המחצית הראשונה, גער שטרן ללא הרף בחבריו לקבוצה, מה שהוביל לכך שהוא לא שותף במהלך המחצית השנייה של המשחק.
בעונת 1966/67 שיחק שטרן בהפועל תל אביב, אך גם שם אופיו הבעייתי מנע ממנו להשתלב בקבוצה, והוא עבר להפועל חולון. שטרן הצטיין בשורות הפועל חולון ובעונת 1969/70 קלע בממוצע 26 נקודות למשחק, הרביעי בדירוג בליגה באותה עונה. במשחק נגד מכבי תל אביב בנובמבר 1968 הוביל שטרן, ביחד עם עופר אשד, את הפועל חולון לניצחון בהפרש גדול, ובמשחק נגד נגד מכבי חיפה בפברואר 1970 קבע שטרן שיא קריירה כאשר קלע 51 נקודות. עם זאת, גם בחולון בא לידי ביטוי אופיו הבעייתי של שטרן, הוא החל לצרוך סמים ובמקרה אחד אף איים במהלך משחק לעזוב את הקבוצה, אם לא יזכה להעלאה במשכורותו.
ב-1970 עזב שטרן את הקבוצה במפתיע לארצות הברית, ללא ידיעתו של המאמן, יהושע רוזין, ששמע על עזיבתו מהעיתונות. שטרן למד ושיחק כדורסל בקולג' בקנזס סיטי במשך תקופה קצרה, ובמהלך עונת 1971/72 שב להפועל חולון, אך לא הצליח למנוע מהקבוצה לרדת ליגה בתום העונה. משחקו האחרון בישראל היה מול הפועל גבת יגור ביום 5 במאי 1972, בו קלע שטרן 31 נקודות, אך חולון הובסה: 72 - 104. המאזן שלו במשחקי הליגה הסתכם ב-2,259 נקודות ליגה ב-145 משחקים (15.6 למשחק).
לאורך השנים שיחק שטרן בנבחרות ישראל, אך גם שם התנהגותו הייתה בעייתית. בשנת 1965 היה שטרן חבר בסגל ישראל למכביה השביעית. בשנת 1966 בעת שהיה חבר בסגל נבחרת העתודה, נאסר עליו לצאת לטורניר בינלאומי בשל התנהגות בעייתית. בשנת 1967 השתתף במדי נבחרת ישראל הבוגרת באליפות אירופה בכדורסל שנערכה בפינלנד, אולם במהלך מסע המשחקים נתפס שטרן כאשר ניסה לגנוב סוודר מחנות כלבו באמסטרדם. במהלך הקריירה שותף שטרן בארבעה משחקים במדי נבחרת ישראל הבוגרת, בהם קלע 8 נקודות.
לאחר עונת 1971/72 פרש שטרן מכדורסל, ושב לארצות הברית ללמוד ארכיטקטורה. הוא התחתן, הביא ילדה לעולם והתגורר עם משפחתו בניו הייבן שבקונטיקט.
באפריל 1985 ביקר שטרן בישראל בפעם האחרונה. ארבעה חודשים לאחר מכן נפטר כתוצאה מהתקף-לב ונטמן בקיבוץ גבעת חיים. לאחר מותו תיאר אותו יהושע רוזין כ"סוס פרא שיש לאלפו".