מפעלי ים המלח

הקמת המפעל לאחר הקמת מדינת ישראל

במלחמת העצמאות נותק המפעל ממרכז הארץ לאחר שעובדיו היהודים של המפעל בצפון ים המלח נטשו אותו והוא נהרס על ידי ערבים.
עם קום המדינה החליטה ממשלת ישראל החדשה לבחון מחדש את פעילות ייצור האשלג, בין השאר עקב המעורבות הבריטית. בישיבת הממשלה הזמנית שהתקיימה בנובמבר 1949, שר המסחר התעשייה והאספקה פרץ ברנשטיין העלה לדיון את "עתיד ים המלח". השר ביקש לפרט בפני חברי הממשלה את סיכום דו"ח וועדת המומחים שתפקידה היה "בדיקת האפשרויות לניצול ים המלח והאזור סביבו והצעת תוכניות לעתידו".
ב-1952 הוחלט להקים את מפעלי ים המלח, והחברה החלה את פעילותה ברכישת הציוד של חברת האשלג שהפסיקה את פעילותה עקב אי עמידה בתנאים שהציבה הממשלה. בו בזמן הושלם הכביש המחבר את המפעל בסדום אל באר שבע (עד אז הייתה הדרך שביל עפר). במשך מספר שנים צבר המפעל חובות כבדים שכוסו בידי משרד הפיתוח. ב-1956, מונה מרדכי מקלף למנכ"ל המפעל. שר הפיתוח מרדכי בנטוב מינה ועדת חקירה, בראשות פרופ' היימן מהטכניון לחקור את התנהלות המפעל ולהמליץ על המלצות לשיפור המצב. מקלף הפסיק העסקתם של האסירים, הזמין בעלי מקצועות להשתלב בעבודות המפעל, דאג להסעות עובדים מערי הסביבה (והיה למפעל הראשון בארץ שהנהיג הסדר שכזה) ודאג לשיפור תנאי העובדים. בשנת 1960 אישר מבקר המדינה שהמצב במפעלי ים המלח השתפר.
בשנת 1960 החלה הממשלה בחיפוש שותף למפעלים לצורך מימון הרחבתם, והקמת מפעלים לייצור מגנזיט, מלח שולחן ואשלג גבישי. ב-1961 הוסדר חוק שבמסגרתו קיבלה החברה מהמדינה זיכיון בלעדי להפקת מחצבים בים המלח ושימוש בשטחי עזר בהיקף של כ-600 קמ"ר מאזור סדום ועד לאזור מצדה. זיכיון זה הוארך עד לשנת 2030. החברה הנפיקה מניות לציבור בשנת 1961. ב-1968 הוקמה החברה הממשלתית כיל שאיגדה מספר מפעלי תעשיות כימיות בישראל ובהם מפעלי ים המלח וכימיקלים ופוספטים, ומפעלי חיפה כימיקלים וערד כימיקלים שהיו אז בהקמה. ב-1992 הנפיקה המדינה את מניות כיל. לאחר מספר שנים רכשה כיל מהציבור את מניות מפעלי ים המלח ומחקה אותן מהמסחר בבורסה. בכך הפכו מפעלי ים המלח לחברה פרטית. ב-1997 מכרה המדינה את השליטה בכיל לחברה לישראל, שהייתה אז בשליטת איש העסקים שאול אייזנברג.
בשנת 1986 הקימה החברה מסוע באורך של כ-18 ק"מ ובהפרש גבהים של כ-800 מטרים, שהוביל את התוצרים מים המלח לכיוון תחנת רכבת המשא במישור רותם, הסמוך לדימונה. ב-1994 הוקמה תחנת כוח פרטית לשימוש המפעלים. ב-2001 הופרד תחום השיווק של החברה ואוחד עם תחום השיווק של חברת רותם אמפרט העוסקת במחצבי הפוספטים לשם יצירת חברת "כיל דשנים".

בריכות האידוי בים המלח

תהליך הייצור בים המלח מבוסס על הפקת המלחים המצויים בו בבריכות אידוי גדולות, שנבנו באגן הדרומי הרדוד. מי הים נשאבים לתוך הבריכות, ובתהליכים של אידוי והתרכזות מופקים מהם המינרלים המבוקשים לייצור של אשלג, ברום, מגנזיום, מלח תעשייתי, מלח שולחן ומוצרי ההמשך שלהם.
בריכות האידוי הפתוחות והרדודות של מפעלי ים המלח מנצלות את אנרגיית השמש למיצוי המלחים מתמיסת הים; עם התרכזות התמיסה בבריכות מתחילים עודפי המלח לשקוע על הקרקעית, ומשם הם נאספים ומשונעים למתקני הייצור.
בריכות האידוי פרוסות בחלקו הדרומי של האגן ההיסטורי של ים המלח. בבריכות אלו המאופיינות בגובה תמיסות מוגבל, מתרחשים תהליכי אידוי ושיקוע מלחים, תוך עליית ריכוזים הדרגתית ומבוקרת של התמיסות במורד התזרים.
תהליכי האידוי בבריכות צורכים אנרגיה רבה ומתבצעים לאורך כל התהליך על ידי קליטת אנרגיה סולרית נקייה וללא זיהום סביבתי. רמת האידוי השנתית נגזרת מהאקלים הסביבתי ואינה נתון הנמצא בשליטת האדם.
תמיסות ים טריות נשאבות מהאגן הצפוני של ים המלח באמצעות תחנת שאיבה לדרום, לעבר בריכת מלח ראשית – בריכה 5. בריכה זו כוללת מספר חלוקות משנה. משטר המפלסים בבריכה נגזר מהצורך התפעולי לשמירת נפח קבוע של תמיסות.
היציאה מבריכה זו היא באמצעות תעלה ותחנות שאיבה נוספות בטור לעבר בריכות המלח הדרומיות, המהוות את האזור הטופוגרפי הגבוה ביותר במערכת. מנקודה זו הזרימה מונעת בכוח הכבידה בלבד. השליטה על מפלסי הבריכות וכמות התמיסות הזורמות ביניהן (בנוסף לשליטה בתחנות השאיבה) מתבצעת על ידי הנחת ושליפת קורות מתכת בפתחי המעבר בין הבריכות השונות. תהליך שקיעת המלח מתבצע תוך אידוי של התמיסה בו היא מאבדת 50% מנפחה. המינרל הדומיננטי השוקע בבריכות אלה הוא מלח הבישול (נתרן כלורי – NaCl) - מלח זה מצטבר על רצפת הבריכות, דבר הגורם להגבהת סוללות הבריכות, וזאת על מנת לשמר נפח איגום נדרש וקבוע. בסוף בריכות המלח, התמיסות מגיעות לריוויון למינרל – הקרנליט שהוא גביש המכיל מלחי מגנזיום, אשלג, ומים. בריכות הקרנליט בדומה לבריכות המלח בנויות במערך טורי.
התמיסות הרוויות זורמות דרך בריכות הקרנליט ובמשולב בתהליכי האידוי, משקעות את מינרל הקרנליט שהוא חומר גלם לייצור אשלג ומגנזיום. חומר הגלם משונע למפעלים כתרחיף על ידי כלים ימיים (דוברות) שנבנו באופן ייחודי במפעלי ים המלח. ייחודם של כלים אלה הוא בכך שהם מסוגלים לבצע קציר רציף ושיטתי בעומק הבריכות ולשלוח את הקרנליט למרחקים של עד חמישה עשר קילומטר אל מפעלי הייצור. לצורך כך הוקמה מערכת של קווים צפים (בבריכות), קווי חוף (על הסוללות) ותשתית של חשמל לאורכם. כמות התמיסות הנשאבות בתחנות השאיבה תלויה ברמות האידוי החודשיות, ספיקות השיא מתקיימות בחודשי הקיץ (תשעה במספר), ספיקה זו דועכת למינימום בחודשי החורף.

מגזרי פעילות

מפעלי ים המלח מייצרים חומרי גלם הנמכרים לחברות נוספות בקבוצת כיל ומעובדים למוצרים כימיים נוספים. תחום הדישון הוא נדבך מרכזי בפעילות, באמצעות שילוב האשלג עם הפוספט שמהווים מרכיבים עיקריים בדישון צמחים. החברה האחות, רותם אמפרט, מספקת את הפוספטים למוצרים המשולבים. 
הברום המופק בים המלח מהווה אחוז ניכר מהתפוקה העולמית ומשמש את תעשיות האלקטרוניקה, טיהור המים, ההדברה והתרופות. בין השאר משמש הברום להגברת עמידות משטחים לחום.
המגנזיום משמש לייצור אלומיניום וסגסוגות המיועדות לתעשייה ובמיוחד בתעשיית הרכב. חברת פולקסוואגן הגרמנית שותפה לייצור יישומי המגנזיום.