google/wiki40b huggingface dataset:
ויקטור מרימסקי

ביוגרפיה

נולד בעיר ניקופול של האימפריה הרוסית במשפחתו של שוכר דגנים.
התגייס לצבא האדום ב-1937 כחניך במכללת שריון על שמו של סטלין בעיר גורקי (רו'). ב-1938 בזמן לימודיו המכללה הועברה לעיר חרקוב והוא סיימה ב-1939. השתתף במלחמת החורף. הצטרף למפלגה הקומוניסטית ב-1940.
השתתף במלחמת העולם השנייה החל מ-26 ביוני 1941 כמפקד יחידת טנקים. ב-17 ביולי אותה השנה נפצע בקרב אך חזר להילחם. מיוני 1942 בדרגת רס"ן מונה להיות עוזר בכיר למפקד גיס טנקים מס' 17 (בהמשך שונה שמו לגיס הטנקים ה-4 המעוטר). השתתף בתכנון מבצעים עבורו במבצע סטורן קטן, קרב קורסק ושחרור שטחי אוקראינה.
בסופה של מלחמת העולם השנייה היה מפקד מטה של החטיבה הממונעת המעוטרת ה-3 (רו') בארמיית המשמר החמישית של החזית האוקראינית הראשונה בדרגת פודפולקובניק, המקבילה לסגן אלוף.
לאחר המלחמה סיים את אקדמיה הצבאית לכוחות שריון (רו') ואת האקדמיה הצבאית של המטה הכללי של ברית המועצות. בתחילת שנות ה-60 היה מפקד מטה ארמיית המשמר המשוריינת החמישית במחוז הצבאי (רו') ברפובליקת ביילורוס. ב-1964 מפקד מנהלת הכנה צבאית ומוסדות לימוד צבאיים של המחוז הצבאי של קרפטי.
מינואר 1967 נהיה למפקד ארמיית הטנקים השמינית. ב-1968 בתפקיד הזה השתתף במבצע דנובה. מדצמבר 1969 מונה לסגן ראשון של מפקד המחוז הצבאי של המזרח הרחוק. מיוני 1974 סגן מפקד מנהלת הכנה צבאית לחילות היבשה.
מאוגוסט עד דצמבר 1979 נסע לאפגניסטן במסגרת הוועדה בראשות איוון פאבלובסקי שסקרה את המצב הפוליטי וחוזק כוחות צבא אפגניסטן. הוא היה זה שפיקד על הכנות מבצעיות של הצבא הסובייטי טרם הפלישה. מ-1979 ועד 1984 היה סגן מפקד של משרד ההגנה הסובייטי באפגניסטן והיה אחראי על הכנה וניהול גם היחידות הסובייטיות (הארמייה ה-40) וגם הצבא האפגאני הממשלתי. כינוי שדבק בו בעקבות פיקודו, לפי גנרל אלכסנדר לֵבֶּד, היה "מוות שיבה"
מ-1985 עד 1988 מונה לסגן מפקד חילות היבשה ומפקד המנהלת הראשית למוכנות מבצעית של צבאות היבשה.
לאחר שחרורו מן הצבא לפנסיה התגורר ועבד במוסקבה. נפטר ב-2003.
שותפות בין-מגזרית

שותפות בין-מגזרית (באנגלית: Cross-sector Partnership) או שיתוף פעולה בין-מגזרי (באנגלית: Cross-Sector Collaboration) היא מושג המתייחס למסגרת ארגונית מפורשת ומתמשכת של יחסי גומלין וחליפין בין נציגים מהמגזרים השונים במשק (לרוב המגזר הציבורי, המגזר השלישי והמגזר העסקי), העוסקת בהשגת מטרות ציבוריות באמצעות הכוונה משותפת של משאבים.
שותפות בין-מגזרית היא מקרה מובחן של שותפויות. ייחודה של שותפות זו נובע מאופי המפגש שהיא מזמנת - מפגש בין גורמים בעלי זהות שונה ומרוחקת, רצון לגשר בין ארגונים בעלי תפיסות ערכיות וניהוליות שונים. השוני בין הגורמים נוגע לתפקידו בחברה, משפיע על המחויבות הערכית והחברתית שלו ועל רציונאל פעולתו. על אף הרצון לפעול יחדיו השותפים שואפים לשמור על תפקידם הראשוני המובחן. שותפות בין מגזרים היא התערבות במרחב הציבורי, ומתוך כך, היא מקפלת בתוכה משמעות ערכית החורגת מהפונקציונאלי או הניהולי.
בישראל מופעל מאז 2007 השולחן העגול הממשקי כמסגרת לשיח בין מגזרי ברמה הלאומית, ביוזמת משרד ראש הממשלה ובהפעלה של שיתופים.
בשנת 2012 הוקם "מיזם ממשלה-חברה אזרחית" – שותפות של שבעה משרדי ממשלה, של מכון אלכא למנהיגות וממשל בג'וינט ישראל, ושל נציגי התפוצות. את התהליך המרכזי בחברה האזרחית מוביל ארגון הגג מנהיגות אזרחית יחד עם קואליציית ארגוני תשתית. מטרת המיזם היא יצירת מערכת כוללת (אקו-סיסטם) המחזקת עשייה משותפת.
יחסי ליכטנשטיין–שווייץ

שיתוף פעולה

על פי בקשת ממשלת ליכטנשטיין משנת 1919, שווייץ שומרת על האינטרסים של ליכטנשטיין ועל אזרחיה בשאר העולם. השניים מהווים אזור כלכלי וכספי משותף (ליכטנשטיין משתמש בפרנק השווייצרי (מאז 1920), ויש לה איחוד מכס (מאז 1924) עם שווייץ), ויש להן גבולות פתוחים (אם כי כיום שניהן חתומות ממילא על הסכם שנגן), ומשום כך אשרת כניסה לשווייץ חלה גם על ליכטנשטיין. לשתי המדינות יש גם מערכת פטנטים משותפת. כמו כן, שווייץ מוסמכת להיכנס לאמנות על שם ליכטנשטיין, אם כי ליכטנשטיין אינה מיוצגת במשא ומתן על האמנה; כוח זה מופעל לרוב באמנות הקשורות במכס או בהליכים.
הנציגויות הדיפלומטיות של שווייץ מייצגות גם את ליכטנשטיין בשאר העולם, אלא אם כן מעדיפה ליכטנשטיין לשלוח נציג משלה. לפני שליכטנשטיין הפכה לחברה בזאיגוד הסחר החופשי האירופי, ייצגה שווייץ את האינטרסים שלה בארגון זה.
לשתי המדינות יש גם שפה משותפת (גרמנית) ושתיהן אינן חברות באיחוד האירופי. ליכטנשטיין מסתמכת על שווייץ גם בנושא ההגנה הלאומית שלה, שכן אין לה צבא משלה. כמו שכנתה, היא שומרת על מדיניות של נייטרליות. שגרירים של מדינה אחת פועלים בדרך כלל כנציגים של שתי המדינות.

יחסים דיפלומטיים

לליכטנשטיין יש שגרירות בברן, ואילו לשווייץ אין נציגות דיפלומטית בליכטנשטיין.
ניתוח מידע

ניתוח מידע הוא תהליך שבו מבצעים ניקוי, טיוב, עיבוד ומידול של נתונים מסוגים שונים לצורך גילוי מידע חשוב או גיבוש מסקנה המאפשרת קבלת החלטות. אדם המנתח מידע מכונה לעיתים "אנליטיקאי" ("אנליסט").
ניתוח מידע מתבצע בהיבטים ובגישות מגוונות. בין היתר גישה של כריית מידע מתמקדת במידול ובגילוי מידע למטרות חיזוי. בבינה עסקית, ניתוח המידע נעשה במטרה להפיק מידע משמעותי מבחינה עסקית לארגון. בגישה סטטיסטית ניתן לחלק את הניתוח לסטטיסטיקה תאורית, ניתוח נתונים ראשוני (EDA) ובדיקת השערות. ניתוח מידע מתבצע גם בהיבט צבאי כמו במודיעין צבאי אך גם בעולם האזרחי במסגרת בניית מודל עסקי, טיפול רפואי, תחקיר עיתונאי ועוד.
אינטרגציית נתונים ושילוב נתונים ממספר מקורות הוא שלב מקדים לניתוח מידע. תחום קרוב לניתוח מידע הוא ויזואליזצית נתונים, העוסק בייצוג ויזואלי של נתונים.

שלבי ניתוח המידע

ניתן לחלק את התהליך למספר שלבים:

איסוף

בשלב הראשוני יש לאסוף ולארגן את כל הנתונים אשר עשויים להיות רלוונטיים לנושא. חשוב שאיסוף הנתונים יתבסס על כל מקורות המידע האפשריים, ללא אבחנה בין מקור המידע, מהימנותו ותרומתו לשאלה שעליה רוצים לענות.

סינון ואפיון המידע

לאחר שנאספו כל הנתונים הרלוונטיים יש לערוך מיפוי וסינון למידע אשר אינו רלוונטי כך שנשאר עם הנתונים הרלוונטיים. הסינון יהיה בהתאם לקריטריונים שנקבעו, כגון: מהימנותו של מקור הידע – לדוגמה יועדף מידע שמקורו בספרות מקצועית, אתר אינטרנט בעל מומחיות בתחום, חוות דעת של אדם מומחה, שאלונים שהוכנו על ידי אנשים מקצוע בתחום של הבעיה הנידונה וכו' על פני מידע שמקורו עלום.

עיבוד והסקת מסקנות

עיבוד הנתונים שנותרו למידע איכותי ומקצועי בתחום הרלוונטי אשר ממנו יתאפשר להסיק מסקנות ולהשיב על השאלה שלשמה נערך את ניתוח המידע. העיבוד יכול להיות עיבוד סטטיסטי, חיזוי, עיבוד טכנולוגי וכיוצא בזה אשר בסופם יוצג דו"ח מסוים. הדו"ח יופנה למקבלי ההחלטות ואמור לסייע להם לקבל החלטה.
אית'ן הוק

ביוגרפיה

הוק נולד באוסטין, טקסס שבארצות הברית, למשפחה נוצרית-אפיסקופלית ממוצא בריטי וגרמני. הוריו הם לזלי (לבית גרין) וג'יימס הוק. סבו מצד אמו, הווארד-למואל גרין, כיהן בבית המחוקקים של טקסס והיה שחקן בייסבול מקצועני למחצה. חמש שנים לאחר לידתו, נפרדו הוריו של הוק. כשהיה בן 10 עבר עם אמו מאטלנטה לניו יורק, ומשם לניו ג'רזי. הוא למד בילדותו משחק בתיאטרון מק'קרטר. תפקידו הראשון היה בגיל 12 בהפקה של התיאטרון למחזה של ג'ורג' ברנרד שו, "סיינט ג'ואן".

קריירה

בשנת 1985, בגיל 14, הופיע לראשונה בסרט קולנוע - "תגליות בחלל". לאחר מכן למד משחק באנגליה ובפיטסבורג. הוא כיכב בסרט "ללכת שבי אחריו" ב-1988. הצלחת הסרט הביאה לפרסומו של הוק. הוא עזב את בית הספר והופיע בסרטים רבים, בהם "מציאות נושכת", "לפני הזריחה" ו"מה קרה בגטקה?".
הוק היה מועמד לפרס האוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר עבור תפקידו בסרט "יום אימונים מסוכן" בשנת 2001, ובקטגוריית התסריט הטוב ביותר עבור התסריט שכתב לסרט "לפני השקיעה" בשנת 2005.
ב-2006, כיכב בסרט "פאסט פוד".
החל מאוקטובר 2006 עד מאי 2007 הופיע במחזה "The Coast of Utopia". על השתתפותו במחזה היה מועמד לפרס טוני בקטגוריית "שחקן השנה בתיאטרון". באוקטובר 2007 החל לביים את המחזה "Things We Want".
ב-2014 יצא סרט הדרמה "התבגרות", שצולם במשך 12 שנים. בסרט זה שיחק הוק בתפקיד מייסון האב, אביו של גיבור העלילה הצעיר מייסון. על הופעתו בסרט היה הוק מועמד לפרס גלובוס הזהב ולפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר בפעם השנייה בקריירה.
בספטמבר 2016 יצא סרט הפעולה "שבעת המופלאים", שבו הוא מככב לצידם של דנזל וושינגטון, כריס פראט, וינסנט ד'אונופריו והיילי בנט. בהמשך השנה שיחק לצד גרטה גרוויג בקומדיה הרומנטית "הרומן של מגי" בבימויה של רבקה מילר.
בשנת 2017 שיחק בסרט הדרמה הבריטי "מאודי", לצד סאלי הוקינס וקארי מאצ'ט.

חיים אישיים

ב-1 במאי 1998 נישא הוק לשחקנית אומה תורמן, אותה פגש על הסט של הסרט "מה קרה בגטקה?". להם בן ובת משותפים. הבת, מאיה הוק, גם היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה. השניים התגרשו ביולי 2004.
כיום מתגורר הוק במנהטן שבניו יורק. ב-18 ביוני 2008 נשא לאשה את ריאן שואויוז, שהייתה האומנת של ילדיו מאומה תורמן. חודש לאחר מכן נולדה להם בת בשם קלמנטין וב-2011 נולדה להם בת שנייה בשם אינדיאנה.
סמל פולינזיה הצרפתית

סמל פולינזיה הצרפתית הוא סמל עגול הכולל במרכזו סירת קאנו פולינזית מסורתית, הנתמכת על ידי מצופים צידיים. הסירה שטה על רקע של שמש שוקעת לתוך האוקיינוס השקט. הסמל דומה במאפייניו לסמלים נוספים של מדינות באזור זה של האוקיינוס השקט (לדוגמה, סמל קיריבטי.
כיכר אלאמו

אפיון האזור ואתרי עניין

האזור בתוספת המערבית הסובב את הפארק נקרא לרוב שכונת כיכר אלאמו. גבולותיו של אזור הפארק אינם תחומים היטב, אך באופן כללי ניתן לומר שגבולותיו מוגדרים על ידי הרחובות ובסטר (Webster) במזרח, גולדן גייט אבניו (Golden Gate Avenue) בצפון, דיוויסדרו (Divisadero) במערב ואוק (Oak) בדרום. האזור מאופיין באדריכלות ויקטוריאנית, ששומרה וכמעט שלא חודשה בפרויקטים של התחדשות עירונית באזורים אחרים בתוספת המערבית. אזור כיכר אלאמו כולל את הריכוז השני בגודלו בסן פרנסיסקו של בתים ששטחם מעל 930 מ"ר, לאחר שכונת פסיפיק הייטס (Pacific Heights).
הפארק כולל מגרש משחקים ומגרש טניס, ומבקרים אותו תדיר תושבי השכונה, תיירים ומגדלי כלבים. במזג אוויר בהיר ניתן לראות ממרכז הפארק את פירמידת טרנסאמריקה ואת פסגות הגשרים שער הזהב וביי ברידג'. ניתן לראות גם את בניין העירייה של סן פרנסיסקו, ממש מתחת לרחוב פולטון.
ברחוב שטיינר, אל מול הפארק, ישנה שורה של בתים ויקטוריאניים שידועה בשם "הגברות המצובעות" (Painted Ladies), ופעמים רבות שורה זו של בתים מוצגת בקדמת תמונות פנורמיות של אזור העיר התחתית בסן פרנסיסקו. שורה של סרטים, סדרות טלוויזיה ופרסומות צולמו בכיכר אלאמו או בסביבתה. למשל, בפתיח של קומדיית המצבים האמריקאית "צער גידול בנות" (1987-1995), המתרחשת בסן פרנסיסקו, מוצגים קטעים מהפארק של כיכר אלאמו, וכן שורת הבתים הוויקטוריאניים המפורסמת מופיעה ברקע. ישנן כמה אחוזות בעלות חשיבות אדריכלית לאורך היקפו של הפארק, לרבות אחוזת הארכיבישוף; הקונסוליות של ברית המועצות וגרמניה במהלך ראשית העשור הראשון של המאה ה-20; והאחוזות שבקטע הסמוך לבתי "הגברות המצובעות", באלכסון אליהם.
השכונה עברה תהליך ג'נטריפיקציה (מעבר בלתי מתוכנן של אוכלוסיות מהמעמד הבינוני והגבוה לאזורים בהם הייתה אוכלוסייה חלשה), והפסיפס הדמוגרפי של האזור הוא בהתאם: השכונה מורכבת מתושבים צעירים רבים ומבעלי בתים מהמעמד הבינוני-גבוה, ובנוסף אליהם ישנה אוכלוסייה מבוגרת בעלת מרקם מגוון. רחוב דיוויסדרו מפריד את תחומי כיכר אלאמו מקטעו הצפוני של פארק פאנהנדל (Panhandle), והוא כולל שורה של עסקים קטנים, לרבות מקבץ הולך וגדל של מסעדות וברים אופנתיים. בעקבות מאמציהם של התושבים והסוחרים באזור כיכר אלאמו ובצפון פאנהנדל, הוטלו הגבלות על הקמת סניפי רשתות גדולות באזור. תיאטרון הרדינג (Harding) ברחוב דיוויסדרו, שאינו פעיל זה כמה שנים, מהווה סמל מקומי לכוחם של מספר ארגונים ללא-מטרת-רווח שפעלו לעצירת הפיתוח הכלכלי ולהבאת המודרניזציה לאזור, על אף המאמצים ליישם מספר הצעות שעמדו על הפרק, ומשמעותן מודרניזציה ופיתוח האזור לעבר קדמה, תוך ניצול יעד תיירותי זה לתשואה כלכלית.
טמפרטורה פוטנציאלית

טמפרטורה פוטנציאלית של חבילת זורם בלחץ  היא הטמפרטורה שהייתה מקבלת החבילה לו הייתה מובאת ללחץ הסטנדרטי , לרוב 1,000 מיליבר. הטמפרטורה הפוטנציאלית מסומנת בדרך כלל באות , ועבור אוויר נתונה על ידי:
,
כאשר  היא הטמפרטורה המוחלטת הנוכחית (בקלווין) של חבילת האוויר,  הוא קבוע הגז של האוויר,  הוא קיבל חום הסגולי בלחץ קבוע.

יישומים

עיקרון הטמפרטורה הפוטנציאלית ישֹים בכל זורם המסודר בשכבות. נעשה בו שימוש תכופות במדעי האטמוספירה ובאוקיינוגרפיה. שינויים בלחץ מביאים לכך שהזורם החם יותר יהיה מתחת לזורם הקר יותר. כך למשל באטמוספירה, הטמפרטורה יורדת עם העלייה בגובה, ובאוקיינוס עם העומק היא יורדת (מלבד פני האוקיינוס). כשנעשה שימוש בטמפרטורה פוטנציאלית במקום, תנאים בלתי יציבים אלה נעלמים.

סטיית הטמפרטורה הפוטנציאלית

סטיית הטמפרטורה הפוטנציאלית (perturbation) של שכבת הגבול האטמוספירית (ABL) מוגדרת כהפרש הטמפרטורות בין ה-ABL ובין האטמוספירה מעליה. במקרה של זרם זרימה קטבטית, הערך שמתקבל נקרא גירעון הטמפרטורה הפוטנציאלית (או דפיציט) מאחר שהקרקע תמיד קרירה יותר מהאטמוספירה הסמוכה, והסטייה תהיה שלילית.

גדלים קשורים

בתדירות בראנט-וייסלה (Brunt–Väisälä), שבה נעזרים לחקר היציבות האטמוספירית, נעשה שימוש בטמפרטורה הפוטנציאלית.
עריסת חתול

עלילה

היצירה נפתחת בתקופה שבה המספר, שהוא עצמו סופר, מתכנן לכתוב ספר העוסק בדברים שאמריקאים חשובים עשו ביום שבו הוטלה פצצת האטום על הירושימה. בעודו חוקר נושא זה, המספר מתוודע לילדיו של פיזיקאי בדיוני מפורסם, פליקס הויניקר, שעזר בבניית פצצת האטום. בשנים שלאחר המלחמה פיתח אותו הויניקר חומר המכונה קרח תשע - מערכת גבישית חלופית למים מוצקים שנקודת ההתכה שלה 45.8 מעלות צלזיוס, גבוהה מטמפרטורת החדר. החומר נועד בתחילה לסייע לנחתים האמריקאים לחצות ביצות מבלי להירטב, אך מעולם לא נעשה בו שימוש למטרה זו.

הספר עוקב אחר ההיסטוריה של החומר המחולק בין ילדיו של הויניקר, שהמידע על הימצאותו גורם למדינות להילחם עליו בשיטות יוצאות דופן. בסופו של דבר משתחרר קרח תשע בחוף הים של האי הקריבי הבדיוני "סאן לורנצו", והשחרור מוביל לקטל החיים עלי אדמות, שכן כל המים בעולם הופכים ממים נוזליים למצב הצבירה המוצק של קרח תשע.

תרגומים לעברית

הספר היה ספרו הראשון של וונגוט שתורגם לעברית, ב-1978. התרגום נעשה בידי אמציה פורת ויצא בהוצאת עם עובד. בשנת 2001 יצא תרגום נוסף של יענק'לה רוטבליט, בהוצאת זמורה-ביתן. הספר הוא אתגר קשה למתרגמים, בשל שפע משחקי המילים שבו, והעובדה שחלקים ממנו כתובים (במקור) בעגה בדיונית המכונה בספר "סן-לורנצית".
מועדון 27

מועדון 27 (או מועדון 27 לנצח, באנגלית: Forever Club 27) הוא מטבע לשון לקבוצת זמרים (לרוב מסוגות הרוק והבלוז), לשחקנים ולאמנים שמתו כאשר היו בני 27. המושג הפך לביטוי ידוע בתרבות הנעורים האמריקאית ומוזיקת הרוק, משום שכמה אמנים, שחלקם נחשבו לגדולים ולמובילים בדורם, הלכו לעולמם בגיל 27.
בתרבות הפופולרית, שימוש מושאל בשם המועדון מהווה התייחסות לרדיפה אחר נעורים, כמו גם לחיים פרועים ומלאי הרס עצמי, ולהשפעה ההרסנית של התהילה על האנשים שזוכים בה.

התהוות המושג

ב-3 ביולי 1969 השתכר וטבע בריאן ג'ונס, חבר מייסד של להקת הרולינג סטונז, בבריכת שחייה. בתוך שנתיים מאותו היום נפטרו שלושה מהמוזיקאים החשובים בדורם, ג'ניס ג'ופלין, ג'ימי הנדריקס וג'ים מוריסון - כולם בגיל 27. מותו של מוריסון אירע בדיוק שנתיים לאחר מותו של ג'ונס, ב-3 ביולי 1971. הדעה הרווחת היא שהרצף הטרגי הזה החל את השימוש במטבע הלשון "מועדון ה-27".
ג'ופלין, הנדריקס, מוריסון וג'ונס היו כולם מוזיקאים בשיא הקריירה שלהם, אשר נחשבים עד היום לאגדות רוקנרול, ומשום כך הם גם נחשבים למפורסמים שב'מועדון'. בדרך כלל מצורף אליהם חבר חמישי, קורט קוביין, הסולן והמנהיג של להקת נירוונה, שהתאבד כ-20 שנה מאוחר יותר, ב-1994, בגיל 27, ואף הוא נחשב לאחד הזמרים והמוזיקאים החשובים של דורו וכך גם איימי ויינהאוס, שהלכה לעולמה אף היא בגיל 27 מהרעלת אלכוהול.
ל"מועדון" צורפו כ-40 חברים נוספים. מספר נכבד זה של אנשים דומים כל כך בגילם ובאופי עיסוקם אך כאלה שאינם קשורים זה לזה ישירות בדרך הנראית לעין הביא להתעניינות רבה בנושא. לדברי צ'ארלס קרוס, הביוגרף של קורט קוביין וג'ימי הנדריקס, הרעיון של "מועדון 27" זכה לתפוצה רחבה לאחר מותו של קורט קוביין, כשאמו צוטטה כאומרת:
עכשיו הוא הלך והצטרף למועדון הטפשי הזה. אמרתי לו לא להצטרף למועדון הטפשי הזה.
— צ'ארלס קרוס .
יחסי מלטה–קנדה

היסטוריה

היחסים שבין מלטה לקנדה כוננו מספר ימים לאחר עצמאותה של מלטה, ב-21 בדצמבר 1964. על פי משרד החוץ הקנדי היחסים הם "יחסים המבוססים על חיבור לערכים דמוקרטיים משותפים". מרכז שיתוף הפעולה שבין שתי המדינות הוא בארגונים הבינלאומיים בהם נוטה אנדורה לתמוך בהצעות קנדיות ולהפך. שתי המדינות נהנות משיתוף פעולה קרוב במסגרת ארגון לה פרנקופוני.
אזרחי קנדה יכולים להיכנס למלטה באופן חופשי, ללא אשרה, לתקופה של עד תשעים ימים. מן הצד השני, גם אזרחי מלטה יכולים להיכנס לקנדה באופן חופשי וללא אשרה, לתקופה של עד שישה חודשים.
מלטה שיחקה תפקיד מפתח וסיפקה בסיסים לחיילים הקנדיים מלחמת האזרחים בלוב במרץ 2011.
היחסים שבין העמים הם חזקים, עם אוכלוסייה קנדית-מלטזית משמעותית (42,000 לפי מפקד האוכלוסין הקנדי לשנת 2016). ריכוז המלטזים בטורונטו הוא אחד מריכוזי המלטזים (דיאספורה) הגדולים ביותר בעולם.
סאלום וו

סאלום וו (באנגלית: Sullom Voe) הוא מפרץ בין חצי האי הצפוני של האי מיינלנד לבין נורת'מאווין שבאיי שטלנד שבסקוטלנד. במפרץ ממוקם נמל הנפט העיקרי של האזור.
לאור העובדה שחופי המפרץ המוגנים מפני סערות בשל הימצאותו של האי יל בפתחו, נבנה במקום נמל תעופה צבאי בתקופת מלחמת העולם השנייה, בו השתמשו חיל האוויר המלכותי הנורווגי וחיל האוויר המלכותי הבריטי. לאחר הקמת נמל הנפט במפרץ, הורחב שדה התעופה והפך לשדה תעופה מסחרי בשם "שדה התעופה סקסטסה" המשמש את טרמינל הנפט.
נפט גולמי התגלה לראשונה בים הצפוני בשנת 1969, וזמן קצר לאחר מכן החלה בניית נמל הנפט במפרץ סאלום וו. נמל הנפט החל לפעול בשנת 1975 והקמתו הושלמה בשנת 1982. בעת השלמת בנייתו, היה נמל הנפט לגדול ביותר באירופה. מסוף הנפט מקושר בצינורות לאסדות הקינוח באגן קידוח ברנט ובאגן קידוח ניניאן.
כיום נמל הנפט מנוהל על ידי חברת בריטיש פטרוליום.
שוקע

בכלי שיט, שׁוֹקַע (באנגלית: draft או draught) הוא המרחק האנכי בין פני המים לבין תחתית כלי השיט (השדרית), כולל עובי דופן הגוף. השוקע מגדיר את העומק המינימלי של המים שאונייה או סירה זקוקים לו כדי לשוט. ניתן לעשות שימוש בנתון השוקע כדי לקבוע את משקל המשא שכלי שיט נושא, על ידי חישוב ההדחק ושימוש בחוק ארכימדס. מספנות הבונות אוניות מספקות טבלת הדחק לכל שוקע. צפיפות המים (מי ים או מים מתוקים) וקיבולת מכלי הדלק של האונייה חייבים להילקח בחשבון.

שינויים בשוקע

שוקע אונייה יכול להשתנות בהשפעת גורמים רבים, לא רק על ידי שינוי הדחק האונייה. בין הגורמים העלולים להשפיע על השוקע יש למנות את נטייתה של האונייה - אונייה שאינה מאוזנת ונוטה לצד אחד עלולה להגדיל את השוקע שלה. שינוי בגובה המים עלול לשנות את השוקע, וכך גם מעבר ממי ים למים מתוקים, ולהיפך. גם שינוי בטמפרטורת המים עלול לגרום לשינוי בשוקע. אונייה המגבירה את מהירותה בעת שיט במים רדודים עלולה לשנות את השוקע, דבר העלול לסכן את האוניה ולגרום לה להפגע מהקרקעית.

סרגל שוקע

השוקע נמדד באמצעות סרגל מידות בחרטום ובירכתיים, ובאוניות מסוימות משתמשים גם בממוצע המידות בניצבים. שני סוגי סרגלים קיימים בשימוש: סרגל מטרי, שבו מופיעים מספרים זוגיים בלבד, וסרגל ביחידות רגל, שבו מסומנים מספרים זוגיים ואי-זוגיים גם יחד, בדרך כלל בספרות רומיות.

ספינות וסירות

שוקע קטן מאפשר לספינות לשוט במים רדודים יותר. השוקע הקטן מאפשר לספינות אלה גישה לנמלים קטנים, שיט בנהרות והתקרבות לחוף.
שוקע גדול מבטיח יציבות טובה יותר ברוח חזקה היות שבכך יורד מרכז הכובד של הספינה.
סמי וסוסו (מסעדה)

מסעדת סמי וסוסו נמצאת ברחוב רמב"ם 12 בבאר שבע, בצמוד לשוק העירוני.

היסטוריה

המסעדה הוקמה באפריל 1970, מסעדה בסגנון רומני אותנטי, הקרויה על שם סדרת הטלוויזיה לילדים הפופולרית בשפה הערבית, סמי וסוסו ששודרה בראשית ימי הטלוויזיה הישראלית.
מסעדת פועלים פשוטה עם שולחנות מפורמיקה וכיסאות עץ. על הקירות רקמות מרומניה שהביא איתו בעליה, מרסל לרר, כשעלה לארץ בשנת 1964, ועיגולים דמוי מכסה חבית בירה עם פרסומת של בירה "גולדסטאר".
הייתה זו המסעדה הראשונה בבאר שבע שהוגשו בה בירה מהחבית ובשר לפי משקל. המסעדה פתוחה עד שעות הלילה המאוחרות.
את המסעדה פקדו במהלך השנים ידוענים, בהם שחקנים, זמרים, פוליטיקאים ועוד. צביקה הדר הודיע שהוא לקוח קבוע של המסעדה.
מנות הדגל של המסעדה כוללות קבב רומני, מוח, ביצי שור, שקדי עגל, מרק צ'ורבה וסלטים תוצרת בית כמו איקרה וסלט חצילים רומני.
אברהם מויאל

ביוגרפיה

אברהם מויאל נולד ברבאט שבמרוקו ב-1850, לאביו הסוחר העשיר אהרן מויאל. המשפחה עלתה לארץ ישראל ב-1852 ולאחר שלוש שנים בחיפה עברה והתיישבה ביפו, שם זכתה לעמדת בכורה ביישוב היהודי בעיר. אברהם קיבל בצעירותו חינוך יהודי מסורתי בתלמוד תורה ובישיבה, וכן השתלם אצל מורים פרטיים בשפה הצרפתית ובשפה הערבית, בדיבור ובכתב, ורכש בהן בקיאות. 
נשא לאישה את זינבול בת רבי יוסף רפאל בן נון, מרבני ירושלים ובהמשך רבה של העדה הספרדית ביפו. 
מגיל צעיר היה מויאל ממנהלי העסקים של משפחתו במסחר ובבנקאות וניהל קשרים עם פירמות ובנקים בחו"ל, עם הממשל העות'מאני, עם קונסולים זרים ביפו, ובעיקר עם הקונסול הצרפתי. בהיותו נתין צרפת נהנה מויאל ממשטר הקפיטולציות שהונהג בתקופה זאת, שהעניק זכויות יתר לנתיני ארצות מערב אירופה ברחבי האימפריה העות'מאנית. כבר מגיל צעיר הוא זכה לעמדת השפעה בקהילה היהודית ביפו. בנוסף לעיסוקיו המקצועיים שימש מויאל גם כמוהל, והוא נהג לתרום לצדקה ביד רחבה. 
מויאל היה מעריץ של ר' יהודה אלקלעי לאחר שקרא את כתביו. במקביל הוא החל להתעניין בתנועה הציונית, שהטיפה ליישוב מחדש של יהודים בארץ ישראל. הוא קרא את ספרו של משה הס "רומי וירושלים" ונהג לתרגם קטעים ממנו למשפחתו, ונראה שאף פגש את הס במהלך ביקור באירופה. כתוצאה מכך לקח מויאל חלק בפרויקטים לפיתוח ההתיישבות היהודית בארץ ישראל. בין היתר היה מעורב בהקמת בית הספר החקלאי הראשון בארץ ישראל, בית הספר "מקווה ישראל" של חברת כל ישראל חברים. כמו כן הועברו דרכו כספי תרומות של הברון רוטשילד למפעליו בארץ.
פעילותו המשמעותית ביותר של מויאל הייתה בשירות תנועת חובבי ציון. הוא פגש את קלונימוס זאב ויסוצקי במהלך ביקורו של זה בארץ ישראל, ומונה לנציג ענייניה של תנועת חובבי ציון בארץ: "המוציא והמביא הראשי לכל דבר ודבר הנוגע הן לכלל היישוב והן למושבות (פתח תקווה, גדרה ויסוד המעלה) בפרט". מויאל נחל הצלחה רבה בתפקידו. בתקופה זו תרם לשיפור מצבה של פתח-תקוה, שבה נבנו תחת ניהולו ובתקצובו 23 בתים, 13 רפתות ומבנים נוספים, נרכשו בהמות וניטעו עצים רבים. לפי דו"ח של חובבי ציון מהתקופה: "המושב כלו פשט צורתו הראשונה וילבש מעטה גיל תחת [במקום] רוח כהה". בנוסף סייע מויאל ברכישת האדמות למושבת עקרון (מזכרת בתיה) והשיג עבורה את רישיון הבנייה, הדריך את העולים, רכש עבורם בהמות עבודה ועוד. כמו כן סייע לעליית הביל"ויים, למושבת גדרה בבעיות שונות מול השלטון העות'מאני ומול שכניהם. הוא ניצל את מעמדו כנתין צרפתי אף כדי להתעמת עם הנציגים העות'מאנים במידת הצורך לטובת העולים החדשים.
מויאל נחשב לנכס חשוב עבור תנועת חובבי ציון, ונחשב לדור הבא של הנהגת היישוב היהודי ביפו. אולם בשנת ב-20 בדצמבר 1885 נפטר בפתאומיות, בגיל 35 בלבד. פטירתו נחשבה לאבדה קשה עבור פעילותה בארץ ישראל של חובבי ציון. נכתב עליו בהספד בעיתון עברי אנכי:
ברוח כהה עצבו חובבי ציון על מות גבר נעלה, הגביר הנכבד סי' אברהם מויאל בעיר יפו. רחוק רחוק למצוא גבר נעלה כמוהו, וכבוד עמו וארצו היה עטרה לראשו
לאברהם מויאל היו מספר בנות, ביניהן בתו פרחה שנישאה ליוסף אליהו שלוש, רחל אשת יצחק אמזלג, ציונה אשת יהודה הלוי (נכדו של רבי יהודה מרגוזה), שרה אשת יוסף טריקו, רבקה אשת דוד חיון (מנהל בית הספר פיק"א בפתח תקווה). בנו היחיד היה שמואל, חתנו של ר' יצחק רוקח.   
היו לו שלושה אחים, ביניהם יוסף ביי מויאל, ממנהיגי קהילת יפו ומייסד שכונות רבות בתל אביב.
נינתו היא שופטת בית המשפט המחוזי בחיפה רבקה למלשטריך.
אורית זוארץ

ביוגרפיה

נולדה בשם סבטלנה מויסייבנה צ'רניאק (Светлана Моисеевна Черняк) בסיביר שבברית המועצות דאז (כיום ברוסיה). היא עלתה ארצה בשנת 1971 עם משפחתה למגדל העמק. בישראל עברה תהליך גיור יחד עם אמה ואחיה, בליוויו של הרב יצחק דוד גרוסמן ורעייתו במגדל העמק,
זוארץ, שאובחנה כמחוננת למדה בפנימיית שטיינברג ובתיכון כצנלסון בכפר סבא.
שירתה בצה"ל ביחידת ממר"ם וביחידה 8200 של חיל המודיעין, כולל שירות קבע.
בעלת תואר ראשון במדעי החברה והרוח עם התמחות בניהול ופיתוח קהילתי מהאוניברסיטה הפתוחה ובית ברל, ותואר שני במזרח התיכון בעת החדשה מאוניברסיטת תל אביב.
זוארץ היא תושבת קדימה-צורן. נשואה ואם לשלושה.

פעילות ציבורית

זוארץ שימשה כסגנית ראש המועצה המקומית קדימה-צורן בשנים 2003 - 2006. הייתה חברה בהנהלת פורום נבחרי ציבור יוצאי רוסיה בסוכנות היהודית וחברה בשתי"ל, פורום ראשי ארגונים חברתיים כלכליים סביבתיים, שדולת הנשים בישראל והפורום המוניציפלי.

לאחר שירותה בכנסת

במרץ 2018 מונתה זוארץ למנהלת תוכנית "מסלול" לזהות יהודית של קרן "טריגובוף" והסוכנות היהודית בסנט פטרבורג.
אורורין טוגננסיס

גילוי ותיארוך

מאובני אורורין בשנת 2000 על ידי שני פלאואנתרופולוגים צרפתיים, בריז'יט סנו (Brigitte Senut) ומרטין פיקפורד (Martin Pickford) מן המוזיאון הלאומי לתולדות הטבע בפריז. הם התגלו באזור גבעות טוגן (Tugen hills) בקניה, בתצורת לוקיינו (Lukeino Formation) העשירה במאובני בעלי-חיים מן המיוקן והפליוקן. המאובנים כוללים מספר שברי עצמות זרוע ורגליים, שני שברי לסת תחתונה ומספר שיניים מלפחות חמישה פרטי טוגננסיס שונים. ייתכן כי שן חותכת תחתונה שהתגלתה באותו מקום לפני כן, בשנת 1974, שייכת גם היא לאותו מין. אחת הלסתות, שקיבלה את המספר הקטלוגי BAR 1000’00, נקבעה כממצא המגדיר (type specimen) של המין. שכבות אבן טוף געשית באזור מאפשרות תיארוך רדיומטרי של המאובנים: 5.9 עד 6.2 מיליון שנה לפני זמננו.