google/wiki40b huggingface dataset:
NGC 4477

היסטוריה

לגלקסיה בהירות מדרגה 10.4 והיא התגלתה ב-8 באפריל 1784 על ידי האסטרונום ויליאם הרשל, שכלל אותה ברשימת הערפיליות שפרסם בשנת 1786 תחת הציון II.115. הוא ציין רק שניתן להבחין בכוכבים בתוכה ושהיא סמוכה לערפילית נוספת, אותה ציין כ-II.116 (כיום NGC 4479). בנו, ג'ון הרשל, צפה בה גם כן והכניס אותה לקטלוג הכללי של ערפיליות וצבירי כוכבים שפרסם בשנת 1864 תחת הציון GC 3025, כשהיא מתוארת כבהירה מאוד וגדולה למדי. בשנת 1888 ג'ון דרייר הכניס אותה לקטלוג הכללי החדש, תחת הציון NGC 4477, כאשר היא מתוארת כדי בהירה וגדולה למדי.

תצפית

הגלקסיה נמצאת מעט מצפון למרכזו של צביר הבתולה בחלק שגולש לקבוצת הכוכבים שערות ברניקי, על הגבול עם קבוצת הכוכבים בתולה, כ-8.3 מעלות ממערב-צפון-מערב לכוכב וינדמיאטריקס, כ-10 מעלות ממזרח לכוכב הבולט דנבולה וכ-10.4 מעלות מדרום-מערב לכוכב α בשערות ברניקי. כ-13 דקות קשת מעלות מדרום-דרום-מערב לה נמצאת NGC 4473, מאחוריה באותו הכיוון כחצי מעלה מ-NGC 4477 נמצאת NGC 4461, כ-0.8 מעלות מדרום-מערב לה נמצאות "העיניים" - NGC 4435 ו-NGC 4438 וכ-35 דקות קשת או 0.6 מעלה מצפון-מערב לה נמצאת NGC 4459. במרחק זוויתי של מעלה וחצי מצפון מזרח ל-NGC 4477 נמצאת M91, כ-0.8 מעלה מצפון-צפון-מזרח לה נמצאת M88, כ-1.2 מעלות ו-1.4 ומעלות ממערב-דרום-מערב לה נמצאות בהתאמה M86 ו-M84, כמעלה ורבע מדרום-דרום-מזרח לה נמצאת M87, כ-1.7 מעלות מדרום-מזרח לה נמצאת M89 ובמרחק דומה ממזרח-דרום-מזרח לה נמצאת M90, כולן גלקסיות השייכות גם כן לצביר הבתולה.

תכונות

אורכה הזוויתי של NGC 4477 הוא כ-3.8 דקות קשת, שממרחקה שקול לקוטר של כ-70,000 שנות אור, מעט יותר משני שלישים מהקוטר של שביל החלב, מסתה מוערכת בכ-‎1.3×10¹¹‎ מסות שמש, כרבע ממסת שביל החלב, כאשר כ-70% ממסתה או כ-‎8.9×10¹⁰‎ מסות שמש, היא מסת הכוכבים שבגלקסיה. בדומה לגלקסיות אחרות מסוגה, בגלקסיה יש מעט גז ואבק, ולכן יצירה של כוכבים חדשים מתרחשת בקצב נמוך יחסית שמוערך בכ-3 מאיות של מסת שמש בשנה, או מסת שמש בכ-34 שנים. בהתאם לכך, אוכלוסיית הכוכבים בגלקסיה היא די זקנה וגילה הממוצע מוערך בכ-13 מיליארד שנים והמתכתיות של הכוכבים היא רק כ-70% מזו של השמש. במרכזה של הגלקסיה יש מבנה דמוי מוט שאורכו הזוויתי כ-45 שניות קשת השקול ממרחקה לאורך של כ-13,900 שנות אור ושמייצר כ-8% מעוצמת ההארה של הגלקסיה. בליבת הגלקסיה נמצא חור שחור על-מסיבי שמסתו מוערכת בכ-78 מיליון מסות שמש.
דתיה בן-דור

ביוגרפיה

דתיה בן דור נולדה באלכסנדריה שבמצרים ועלתה לישראל עם הוריה בגיל שנה וחצי. היא גדלה בשכונת יד אליהו בתל אביב ואחר כך ברמת גן, והייתה חניכה ומדריכה בצופי רמת גן.
למדה במדרשה למחנכים למוזיקה ובחוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב. עסקה בחינוך מוזיקלי במשך 11 שנים.
בשנת 1976 החלה בן דור לכתוב תסריטים, שירים ולחנים לתוכניות הגיל הרך של הטלוויזיה החינוכית. בין השנים 1976–1981 כתבה לתוכנית "מה פתאום?", ב-1979 לתוכנית "ציפיטפוט", ובין השנים 1982–1998 כתבה לתוכנית "פרפר נחמד". בין השנים 1983–1987 כתבה לתוכנית "רחוב סומסום", ובשנת 2000 לתוכנית "עץ הפטפוזים". בשנת 2009 כתבה 43 פינות שטוזים קצרצרות באנימציה לערוץ הופ!.
ב-1986 עלה המחזה שכתבה "עיגול ועוד משולש בריבוע" שביים אבישי גרינפילד, בהפקת מוזיאון תל אביב. ב-1993 הוצג המחזה שכתבה, "נפילתו ועלייתו של המלך אַרְכִיסְפֶּקְטְרוּם היפּוֹטֵטוּס הראשון ובקיצור ססגוניה", בהפקת תיאטרון הספרייה ובבימויו של אבי מלכה. ההצגה זכתה בפרס ההצגה הטובה ביותר בפסטיבל חיפה להצגות ילדים. ב-2006 עלה המחזה שוב, בבימויו של רפי ניב, בתיאטרון ארצי לילדים ולנוער. ב-2000 עלה המחזה על בימת התיאטרון הלאומי של טאלין, בירת אסטוניה, וב-2005 בתיאטרון היהודי "קשת" בסופיה, בירת בולגריה. ב-1994 עלה המחזה שכתבה "מחסן השטוזים של דתיה" בבימויו של יאקי מחרז, בהפקת נאווה הפקות. ההצגה אומצה על ידי תיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער. ב-1995 עלה מופע תיאטרון-מחול שכתבה "סיפור יוצא במחול", בבימויה, בהפקת נאווה הפקות. ב-1996 עלו המחזות שכתבה "תווים שובבים" שביים רפי ניב ו"ילדה זה לא עציץ", שמחזהו זכה בציון לשבח בפסטיבל חיפה להצגות ילדים, בבימויו של אבישי גרינפילד, בהפקת "נאווה הפקות". בשנת 1997 עלה המחזה הקונצרטנטי שכתבה וביימה "חלום ליל קיץ" - גרסה לילדים למחזהו של ויליאם שייקספיר, המתלווה ליצירה המוזיקלית "חלום ליל קיץ" מאת פליקס מנדלסון, בביצוע התזמורת הקאמרית הישראלית, בהשתתפות המקהלה הקאמרית רמת גן והשחקן גדי פור.
בשנת 2001 השתתפה בפיתוחה של תוכנית הלימודים "תפור עלי - ממלכה של בריאות בגן הילדים" ובכתיבת תכניה.
משירי הילדים שכתבה והלחינה: "מי שטוב לו ושמח", "אני תמיד נשאר אני", "ארץ ישראל שלי יפה וגם פורחת", "שיר לחודש תשרי", "קיפוד על הזקן", "כך נולד הצבע". כמו כן כתבה גרסאות עבריות לשירי הפתיחה לסדרות "בזיק ויויו", "הקטקטים", "פינוקיו" ועוד.
קלטות הווידאו/DVD, להן כתבה את התסריטים, השירים והלחנים: "מחסן השטוזים של דתיה", "גינת השטוזים של דתיה", "שירי משחק", "אותיות מצחיקות", "דגדוגים", "הגוּגוֹנים ודתיה גם".
בפברואר 2011 פסק בית המשפט המחוזי בתל אביב כי חלקים ניכרים מהספר "חכמים בדרך" שהוציאה בן דור הועתקו על ידה מהספר "בצעד שקול" שהוציאה אסתי עצמוני, וכי בן דור התעלמה מזכויות יוצרים והפרה הסכם כתוב. היא חויבה לשלם לעצמוני פיצויים בסך 150 אלף ש"ח.
בשנת 2014 יצרה את המשחק הדיגיטלי (אפליקציית משחק לאייפון ולאייפד) "שְׁטוּזִכָּרוֹן", המבוסס על המצאתה הספרותית - "שְׁטוּזִים" (שטויות בחרוזים).
בן דור נשואה ואם לבן.
יצירה

יצירה היא מונח מופשט, המתאר התייחסות לדבר מה כאל תוצר של תהליכים מורכבים בעל ערך סובייקטיבי מוסף. בשפה היום-יומית נהוג להתייחס ליצירה כאל תוצר אמנותי, למשל: ספר, ציור או שיר. עם זאת, מקובלים מאוד גם שימושים אחרים למילה, כגון "יצירה אלוהית" (בריאת העולם) או "יצירה של הטבע".
תחומים מרכזיים שבהם נעשה שימוש במונח הם אומנות, אמנות, מדע, מטאפיזיקה, תרבות, טכנולוגיה ואדריכלות.

תהליך היצירה

יצירה נוצרת תוך כדי תהליך מסוים, לעיתים ארוך. בתהליך הזה ישנו יוצר אשר מחולל שינוי כלשהו במציאות באופן מכוון. כוונה זו יכולה להיות ביטוי של העולם הפנימי של היוצר, חתירה ליופי או לאסתטיקה, העברת מסר, חידוש המציאות וכו'. היוצר על פי רוב מנסה לגעת במשהו הגדול ממנו.
קשה לקבוע מהי יצירה ומה אינה יצירה, משום שהמאפיין הבולט ביותר של היצירה הוא הסובייקטיביות- היוצר קשור ליצירה באופן נפשי כלשהו, כך שהיצירה מייצגת חלק בלתי נפרד מעולמו של היוצר, והיא מייצגת ערכים מסוימים של היוצר. רק לעיתים נדירות ניתן להפריד באופן מוחלט בין היצירה לבין היוצר שלה.
לדוגמה: ניתן לקבוע בוודאות כי שיר אשר נכתב על ידי משורר, חתום על ידיו ומבטא את עולמו הרגשי היא יצירה של המשורר. לעומת זאת, יש מספר תשובות לשאלה: "האם כיסא שהוכן על ידי נגר הוא יצירה?".
ניתן להבחין בין תהליך היצירה, שהוא מונח סובייקטיבי, לבין עשייה, שהיא מונח אובייקטיבי. העשייה מתארת את השינויים המכוונים שאדם גורם במציאות, בעוד שיצירה מתייחסת לשינויים האלה כשהם משתקפים בנפשו של האדם ומבטאים ערכים מסוימים.
לעיתים אין יוצר אחד ליצירה, ויש אף יצירות שאינן מיוחסות לבני אדם. ליצירה עשויים להיות מספר מוגדר של יוצרים (כמו שני סופרים שכותבים ספר), או קבוצת אנשים (כמו הפירמידות במצרים). לעיתים מתייחסים ליצירות של אל (כדוגמת יצירת האדם הראשון) או ליצירות של הטבע (למשל - תווי נוף מרשימים).

יצירה חברתית

יצירה עשויה להיות תוצר מוחשי (ספר, ציור) או תוצר אמנות מופשט יותר (לחן, מחזה), אך היא גם יכולה להיות מופשטת וכללית יותר. ניתן להתייחס גם ליצירה חברתית או ליצירה תרבותית כאל יצירה שנוצרה על ידי מספר רב של אנשים.
יצירה כזו יכולה להיות מבנים ארגוניים, תחומי אמנות, אופנות אדריכליות, תחומי מדע, הישגים טכנולוגיים וכו'. כפי שיצירה של פרט מבטאת את עולמו הערכי, גם היצירה החברתית מייצגת את העולם הערכי של חברה מסוימת, והיא מקור לרגשות כגון הזדהות וגאווה. יצירה חברתית יכולה להיות מזוהה עם לאום מסוים, אימפריה, אסכולה (מדעית, אמנותית או אחרת), או תנועה חברתית.
הגדרתה של יצירה חברתית אינה חד-משמעית, והיא תלויה בנסיבות. דוגמאות לגורמים המוגדרים לעיתים כיצירה חברתית הם פלאי העולם, תרבות הבנייה של האימפריה הרומית והמדע המודרני. גם תופעות חברתיות כמו ההסתדרות או הקיבוצים בישראל מוגדרים לעיתים כיצירה חברתית.

יצירה אמנותית

יצירה אמנותית היא תוצר פיזי או רוחני שמציין את סיומו של תהליך אמנותי. היצירה שלמה כאשר האמן מחליט שהיא עומדת בזכות עצמה. לדוגמה - פסל מוכן או לחן. על פי רוב ליצירה אמנותית חיים ארוכים יותר מאשר לאמן אשר יצר אותה.
דוגמאות ליצירות אמנותיות הן יצירות מוזיקליות (וכן שירה, לחן או ביצוע של שיר על ידי הרכב מוזיקלי מסוים), יצירות ספרותיות ויצירות בתחום האמנות הפלסטית (פסל, ציור ועוד).
לותר קולץ

ביוגרפיה

נולד בארנסברג , וסטפליה. בשנת 1935 קיבל תואר דוקטור על עבודה שעסקה במשוואות דיפרנציאליות ליניאריות. בשנת 1937 הציג את השערת קולץ המפורסמת, שעודנה בלתי פתורה. על שמו נקראת גם נוסחת קולץ-וילנדט למטריצות חיוביות במשפט פרון-פרובניוס. בשנת 1943 מונה לפרופסור באוניברסיטה הטכנית של הנובר. בשנת 1952 עבר לאוניברסיטת המבורג, שם יסד את המכון למתמטיקה שימושית. מאמרו משנת 1957 (יחד עם אולריך סונוגוביץ) יסד את תורת הגרפים הספקטרלית.
קולץ זכה לתוארי כבוד רבים מאוניברסיטאות ואגודות מתמטיות שונות ברחבי העולם.
הוא נפטר בעת שהותו בכנס מתמטי בווארנה, בולגריה, ב-26 בספטמבר 1990.
דגל הגאווה

דגל הגאווה הוא אחד הסמלים הידועים של תנועות השחרור והגאווה של ההומוסקסואלים, הלסביות, הטרנסג'נדרים והביסקסואלים (בראשי תיבות: להט"ב). לרוחב הדגל פסים בששת צבעי הקשת (מלמעלה למטה: אדום, כתום, צהוב, ירוק, כחול וסגול). מקורו של הדגל בארצות הברית והוא מופיע בכל מצעד גאווה, במחאות ציבוריות של להט"בים וכן על בתי עסק הפונים לציבור זה, ברחבי העולם וכן כאות להזדהות ומחאה אנטי-הומופובית, לאחר אירועי אלימות ואפליה קשים, הן באמצעות הנפתו והן באמצעות שילובו בתמונת המשתמש ברשתות חברתיות כגון פייסבוק.

גרסאות אחרות

קיימות גרסאות רבות ושונות לדגל הגאווה. חלק מהנפוצות יותר כוללות משולש ורוד או שחור בפינת הדגל או פס שביעי שחור (לזכר חברי הקהילה שמתו מאיידס). במדינות שונות נפוצה גרסה שמשלבת בין דגל הגאווה לדגל הלאומי - כאשר הדגל הלאומי מוצג בפינה השמאלית העליונה של דגל הגאווה.
לדוגמה בישראל נפוצה גרסה של דגל הגאווה כאשר במרכזו מופיע מגן דוד בצבע לבן.
פיגועים נגד קהילת הלהט"ב (כגון פיגוע הירי במועדון הלהט"ב באורלנדו, הרצח בברנוער או רצח שירה בנקי) מצוינים בהנפת דגל הגאווה עטור בסרט שחור.
קלואי

עלילת הסרט

הסרט נפתח כשקלואי (אמנדה סייפריד) מתלבשת. קלואי מתחילה לדבר ברקע, וכאשר היא מסיימת, היא יוצאת החוצה ומתלווה לאדם בתור יצאנית. במקביל, דרך חלון במשרדה, צופה בה קתרין (ג'וליאן מור), רופאת נשים. בעלה של קתרין, דייוויד (ליאם ניסן) הוא פרופסור באוניברסיטה. קתרין חושדת בדייוויד שהוא מקיים רומן עם אחת מתלמידותיו, לאחר שהיא רואה תמונה בטלפון הסלולרי שלו מחובק עם סטודנטית.
אחרי העבודה, קתרין עוצרת עם רכבה ליד המלון שבו קלואי מחכה ללקוחותיה. קלואי אומרת לה שהיא בדרך כלל לא משרתת נשים. קתרין אומרת לה שהיא רוצה להעסיק אותה כדי לבדוק את נאמנותו של בעלה כיוון שהיא חושדת בו. בערב קתרין נפגשת עם קלואי שמספרת לה, כי בעלה שאל אותה אם הוא יכול לנשק אותה, ועשה זאת. בכעס, קתרין אומרת לקלואי כי זה לא מה שהן דיברו על כך שהיא רוצה שתעשה. עם זאת, היא מתעקשת שקלואי תמשיך להיפגש עם דייוויד שוב. בכל הלילות בהם נפגשות קתרין וקלואי, קלואי מתארת בפירוט את המפגשים עם דייוויד, אשר מעורר את קתרין (מבחינה מינית). קתרין נעלמת. מאוחר יותר, קתרין נזכרת שהיא אמורה להיפגש שוב עם קלואי. קלואי נפגשת איתה בבית המלון ושתיהן שוכבות. לאחר מכן, קתרין חוזרת לביתה ודייוויד שואל אותה אם היא הייתה נאמנה לו. קתרין אומרת לו שהיא חושבת שהוא בוגד בה. דייוויד אינו מגיב.
למחרת אחר הצהריים קתרין וקלואי נפגשות יחד וקתרין מפסיקה את היחסים ביניהן. באותו הלילה קתרין ודייוויד הולכים לבית הקפה, שם קתרין דורשת מדייוויד שיודה שהוא מנהל רומן. דייוויד מכחיש זאת. קלואי לפתע נכנסת ודייוויד אינו יודע מי היא. קלואי עוזבת במהירות, וקתרין מבינה שקלואי המציאה את המפגשים שלה עם דייוויד כדי להיות איתה. קתרין מתוודה בפני דייוויד על המפגשים המיניים שלה עם קלואי. דייוויד מחבק ומנשק אותה.
קלואי הולכת לבית משפחת סטיוארט ומקיימת יחסי מין עם מייקל, הבן של קתרין שחובב מוזיקה ונגן פסנתר. הם מקיימים יחסי מין בחדר השינה של קתרין ו​​דייוויד. קתרין מגיעה הביתה כדי למצוא אותם. קלואי מספרת לקתרין שלא ניתן לקנות אותה בכסף, שהיא מאוהבת בה, ומאיימת לפגוע בה עם סיכת השיער שלה. קתרין שואלת את קלואי מה היא רוצה. קלואי מבקשת נשיקה אחרונה וקתרין מסכימה. מייקל רואה, קתרין נדהמת ודוחפת בגלל זה את קלואי אל חלון חדר השינה, שנשבר. קלואי מצליחה לאחוז במסגרת החלון אבל אז היא משחררת, ונופלת אל מותה. מאוחר יותר, במסיבת הסיום של מייקל, קתרין שמה את סיכת הראש של קלואי בשערה, ובכך מסתיים הסרט.
סטיוארט סיימס

לייטננט קולונל סר ג'ורג' סטיוארט סיימס (באנגלית: George Stewart Symes;‏ 29 ביולי 1882 - 1962) היה איש צבא בריטי ואיש הממשל הקולוניאלי הבריטי ששימש גם כמזכיר ראשי לממשלת המנדט הבריטי.

חייו

סיימס החל את דרכו כאיש צבא, ולאחר שסיים את לימודיו באקדמיה המלכותית הצבאית בסנדהרסט התגייס לצבא הבריטי ב-1900. הוא שירת במלחמת הבורים בשנת 1902, ובאזור מחוז עדן, שהיה אזור ספר ולא חלק מהמושבה הבריטית, בין השנים 1903–1904. על שירותו באזור זה הוענק לו אות השירות המצוין על אף שלמשרתים באזור עדן לא הוענקו בדרך כלל אותות שכן מסיבה מנהלית שירות זה לא נחשב ל"שירות פעיל". לאחר מכן שירת כקצין בסודאן וכאיש מנהלה במצרים. בשנת 1917 הוענקה לו דרגת לייטננט קולונל. בשנה זו גם קיבל את עיטור מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש, בתחילה כעמית, ובשנת 1931 הועלה לדרגת מפקד במסדר.
בשנת 1920 הגיע לארץ ישראל ושימש מספר שנים כנציב מחוז הצפון, וכממלא מקומו של המזכיר הראשי של ממשלת המנדט, גילברט קלייטון. בתפקיד זה הראה יחס אוהד ליהודים. ביוני 1924 מילא את מקומו של המזכיר הראשי. בשנת 1925 מונה לכהונת המזכיר הראשי לממשלת המנדט, הכהונה השנייה בחשיבותה בשנות המנדט. בעת מינויו כתבו העיתונים הערבים כי הוא מונה בשל לחצם של היהודים, וכי הוא מונה בחופזה על ידי הרברט סמואל בטרם סיים זה את כהונתו כנציב עליון, על מנת להעמיד את יורשו, הרברט פלומר בפני עובדה מוגמרת. במילוי תפקידו נחשב על ידי היהודים לפקיד הגון וחסר פניות. בזכרונותיו כתב כי כשנועץ עם חיים ויצמן כיצד לנהוג ביהודים, השיב לו ויצמן כי יש לנהוג איתם "כאילו היו אנגלים" וכך השתדל לעשות. הוא סיים את תפקידו בארץ ישראל בשנת 1928.
בין 1928 ל-1931 שב לעדן ושימש שם כמפקד הצבא הבריטי במושבה. בין 1931 ל-1933 שימש כמושל טנגניקה ובין 1934 ל-1940 כמושל כללי של סודאן האנגלו-מצרית.
בשנת 1939 עוטר בתואר מסדר האימפריה הבריטית.
סיימס היה נשוי, ולו שני ילדים. בנו, פליקס ג'ון סטיוארט סיימס, נהרג במלחמת העולם השנייה בעת ששירת ביחידת העילית SAS. סיימס היה בן דודו של הסופר אוולין וו.
בשנת 1946 פרסם ספר זיכרונות בשם "מסע של חובה" (Tour of duty). בשנת 1962 מת.
פת הבאה בכיסנין

הלכה למעשה

השולחן ערוך מביא שלהלכה נותנים לשלושת הסוגים האלו את דיני "פת הבאה בכיסנין", בביאור הלכה מוסבר הדבר (על פי ספר מאמר מרדכי), שייתכן שהדעות השונות שנכתבו לגבי פרוש המושג "פת הבאה בכיסנין" לא בהכרח סותרות, ואפשר לומר שלא מקובל לקבוע סעודה על כל המאכלים הללו, ולכן, אם לא שינה מהאכילה הרגילה, ואכלם מבלי לקבוע עליהם סעודה, יש לברך עליהם "בורא מיני מזונות". אך אם אכל מהם כשיעור קביעת סעודה דינו כלחם ומברך לפניהם "המוציא" ואחריהם "ברכת המזון".

שיעור קביעת סעודה

נחלקו הפוסקים מהו שיעור קביעות סעודה: האם הוא שיעור שתלוי בכוונת האדם או בתוצאת האכילה (כלומר שהוא מתכנן לשבוע מאכילה זו, או שהוא שבע ממנה). או שהוא שיעור קבוע לכל קבוצת אוכלוסייה, המשוער לפי הכמות שאדם אוכל בסעודה ממוצעת (בתוך שיטה זו, נחלקו מהו שיעור זה).
למעשה, אחת משיטות הפסיקה המקובלות היא דווקא זו המשלבת בין השיטות השונות, ולפיה כדי לקבוע סעודה ולהחשיב פת הבאה בכיסנין כלחם, יש צורך בשני תנאים: לאכול שיעור 4 ביצים (כ-200 סמ"ק), וכן לשבוע מאכילה זו (בצירוף כל מה שיאכל באותה סעודה, גם דברים שאינם מאפה).
כריס הריסון

ביוגרפיה

הריסון נולד בדאלאס ולמד באוניברסיטה באוקלהומה, מ-1993 ועד 1999 עבד ככתב ספורט בתחנת טלוויזיה באוקלהומה ועבד גם בערוץ ספורט שעוסק ברכיבת סוסים.
ב-2002 החל להנחות את תוכנית המציאות המצליחה הרווק ממנה קיבל את עיקר פרסומו, לאחר מכן החל להנחות גם את התוכנית המקבילה הרווקה.
ב-2002 ביצע הופעת אורח בסדרה סברינה המכשפה הצעירה.
ב-2005 הנחה את טקס בחירת מיס אמריקה.
ב-2008 הנחה את טקס פרס המוזיקה האמריקאית.
ב-2015 החל להנחות את הגרסה האמריקאית של מי רוצה להיות מיליונר.
קרלוש מנדש

ביוגרפיה

מנדש נולד בליסבון, בירת פורטוגל. בשנת 1963 הוא נמנה מבין המקימים של להקת הרוק הפורטוגזית "Sheiks", בה היה חבר עד פרישתו ב-1967. לאחר מכן פתח בקריירת סולו, כאשר ביצע גרסת כיסוי לשיר "Penina", שנכתב על ידי ג'ון לנון ופול מקרטני, עבור הלהקה הפורטוגזית Jotta Herre. בשנת 1968 נבחר לייצג את פורטוגל באירוויזיון 1968 שנערך באולם אלברט הול בלונדון, בריטניה עם שירו "Verão". הוא נבחר לאחר שזכה בגמר הלאומי (Festival da Canção) שתאגיד השידור הפורטוגזי "RTP" ערך לבחירת נציג המדינה, מבין עשרה מתמודדים שהשתתפו. הוא הגיע באירוויזיון עם שירו למקום ה-11 עם 5 נקודות. מנדש התחרה פעם נוספת ב-1972 בגמר הלאומי, וזכה לייצג פורטוגל באירוויזיון 1972 עם השיר "A Festa da vida" שאיתו סיים במקום השביעי עם 90 נקודות.
בשנת 1973 השלים את לימודיו האקדמיים בתחום האדריכלות שהתחיל ב-1969, החל בעיסוק בתחום, אולם עזב את פעילותו על מנת להתמקד בקריירה המוזיקלית שלו. ב-1976 הקים את חברת התקליטים "Toma Lá Disco" יחד עם הזמרים פאולו דה קרבליו ופרננדו טורדו. במהלך אותה שנה הוציא את אלבומו "Canções de Ex-Cravo e Malviver" שכלל את השירים "Ruas de Lisboa" ,"Lisboa, Meu Amor" ו-"Amélia dos Olhos Doces". עבודתו "Jardim Jaleco" הוכתרה על ידי מגזין פורטוגזי בתואר "דיסקו הילדים הטוב ביותר של השנה" שעל שמה נקראה תוכנית טלוויזיה. הלהקה "Sheiks" בה היה חבר התאחדה ב-1979 והופיעו בסדרת טלוויזיה בת 13 פרקים שהפיקה RTP, בנוסף הוציאו דיסק עם השירים "Sheiks com Cobertura" ו-"Pintados de Fresco 2". ב-1980 הוציא אלבום סולו בשם "Triângulo do Mar" וב-1984 הוציא אלבום נוסף "Chão do Vento". מנדש היגר לברזיל, שם הופיע בתאטראות מקומיים בריו דה ז'ניירו ובסאו פאולו.
הוא לקח שיעורי פסנתר והופיע בשווייץ, בלגיה והולנד. השתתף בפסטיבל בינלאומי שהתקיים במוסקבה בו השתתפו לפחות 150 מדינות. הוא הלחין מוזיקה עבור הצגות שונות וזכה בפרס בחירת המבקרים על "מוזיקת ההצגות הטובה ביותר של השנה". ב-1989 יצא במופע משותף עם הזמרים פאולו דה קרבליו, פרננדו טורדו והמאסטרו פדרו אוסוריו בשם "Só Nós Três" שהושק באשטוריל וזכה להצלחה גדולה, כמו כן דיסק המופע זכה להצלחה כבירה ובמהרה זכה להגיע למעמד פלטינה. הוא הוציא בשנת 1994 תקליטור בשם Não Me Peças Mais Canções, שכלל 12 שירים שהלחין עבור יצירות של משוררים פורטוגזים ידועים כגון מיגל טורגה, פרננדו פסואה ולואיש דה קמואש. הוא הנחה את הגמר הלאומי הפורטוגזי (Festival da Canção) לבחירת נציג לאירוויזיון 1995 ביחד עם שני מנחים. הוא הוזמן להופיע ביריד "תערוכה עולמית" (Expo) אשר נערך בליסבון בשנת 1998.
לואי הראשון, דוכס אורליאן

ביוגרפיה

לואי נולד ב-13 במרץ 1372, לשארל החמישי, מלך צרפת ולז'אן מבורבון, בתם של פייר הראשון, דוכס בורבון ומאו משאטיון. בשנת 1380 נפטר אביו, המלך שארל החמישי, ואחיו הבכור של לואי, שארל השישי, ירש את הכתר. היות ששארל היה בן 12 שנה בלבד, שימש כעוצר בשמו דודו, פיליפ השני, דוכס בורגונדיה (שהיה אחיו של המלך שארל החמישי). בשנת 1388, בגיל עשרים שנה, לקח שארל השישי את השלטון לידיו, ואחיו לואי שימש כיועצו הראשי. בשנת 1389 נשא לואי לאישה את ולנטינה ויסקונטי, בתו של ג'אן גָלֵאָצוֹ ויסקונטי הדוכס הראשון של מילאנו.
בשנת 1392, לאחר שהמלך שארל השישי לקה במחלת נפש, קיבל לואי את התואר דוכס אורליאן, ואשת המלך איזבו מבוואריה שימשה כעוצרת בשמו. אך למעשה, ניהול ענייני המדינה נפל לידיו של פיליפ השני, דוכס בורגונדיה. במצב דברים זה הפך לואי הראשון דוכס אוליאן ליריבו העיקרי של פיליפ השני, וזכה למעמד גבוה במועצת המדינה. נפוצו שמועות כי לואי הראשון דוכס אורליאן תינה אהבים עם איזבו מבוואריה, אשת אחיו.
בשנת 1402 רכש לואי את דוכסות לוקסמבורג כדי למנוע רצף טריטוריאלי מדוכסות בורגונדיה, ששלטה כבר בפלנדריה. בשנת 1404 נפטר פיליפ השני, דוכס בורגונדיה, ולואי הפך לעוצר ממלכת צרפת בשם אחיו המלך שארל השישי. אולם בנו של פיליפ השני, ז'אן הראשון, דוכס בורגונדיה, טען אף הוא לזכותו לשמש כעוצר הממלכה, מה שגרם למאבק על השלטון, והביא למעשי איבה בין בית בורגונדיה לבין בית אורליאן.
ב-20 בנובמבר 1407 נפגשו שני הצדדים לשיחות פשרה בפריז. אך שלושה ימים בלבד לאחר מכן נרצח לואי בידי עושי דברו של בן דודו, ז'אן הראשון דוכס בורגונדיה.
אשורים

היסטוריה

השם אשורים נובע מייחוסם לעם האשורי הקדום, אך לא כולם מקבלים ייחוס זה. חלקם מעדיפים להיקרא כלדאים או "כלדנים" (וריאציה של שם העם הכשדים, על שם הכשדים שהקימו את האימפריה הנאו-בבלית, שנבוכדנצר השני הוא מלכה המפורסם ביותר), ואילו אחרים מעדיפים להיקרא ארמים (על שם שפתם, הארמית-החדשה) או סורים (על שם הכנסייה הסורית). חרף הבדלי השמות, הם רואים בעצמם קבוצה אתנית אחת, בשל ההיסטוריה והשפה המשותפת. בדומה לקופטים במצרים, ה"אשורים", ה"כשדים" ושאר דוברי הנאו-ארמית של ימינו הם צאצאים לתושבים הקדומים, במקרה זה שמיים, שחיו בסהר הפורה - בעיקר בארם נהריים ובשטחי הממלכות הארמיות מימי קדם, לפני הגעת הערבים ושלא התאסלמו. חסידי אשורים בנו כנסיות, תרגמו לסורית את התנ"ך, את כתבי אריסטו וקלאודיוס גלנוס. דרך האשורים עברו המדע, הפילוסופיה והרפואה היווניים לערבים. 
בשנים האחרונות נעשו ניסיונות לאחד זהות זו תחת השם "בית נהריין". הבדלי השמות משקפים את ההבדלים אזוריים ובמידה רבה גם את השיוך הכנסייתי: הכלדאים קתולים, האשורים שייכים לכנסייה האשורית ואילו הסורים לכנסייה הסורית.
כמיעוט נוצרי, האשורים נרדפו בידי הטורקים הצעירים ששלטו באימפריה העות'מאנית בשנותיה האחרונות. גירוש האשורים מבתיהם החל בסוף 1914; במהלך 1915, "שנת החרב" ("שתו ד'סייפו"), נהרגו כ-300,000 אשורים. הקהילה האשורית הקטנה שנותרה בדרום-מזרח טורקיה יצאה משם החל משנות ה-70 עם התפתחות הקונפליקט בין הממשל הטורקי לכורדים באזור. כיום חיים באזור זה רק משפחות אשוריות מעטות.
האשורים נרדפו אף בעיראק ובאיראן. לאחרונה, עם נפילת המשטר של סדאם חוסיין בעיראק, גדל חוסר הביטחון של הקהילה האשורית בצפון עיראק, ורבים היגרו למערב. לקהילה האשורית יצוג קטן בפרלמנט העיראקי, בדמות התנועה הדמוקרטית האשורית.
Safe & Sound

רקע וכתיבה

השיר נכתב על ידי טיילור סוויפט, ג'וי ויליאמס, ג'ון פול וייט וטי-בון ברנט והופק על ידי טי-בון ברנט גם כן. כמו כן, זכה השיר בפרס הגראמי בקטגוריית "השיר הטוב ביותר שנכתב לסרט קולנוע, לטלוויזיה או למדיה ויזואלית אחרת".
בנוסף לכך, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, בסמוך לצאתו.

וידאו קליפ

הווידאו קליפ המלא שיצא עבור השיר הועלה לערוץ היוטיוב של טיילור סוויפט ב-16 בפברואר 2012. הקליפ בוים על ידי פיליפ אנדלמן ופורסם לראשונה באם טי וי ב-3 בפברואר 2012. בקליפ ניתן לראות את סוויפט, וקטעים מתוך הסרט עצמו.
נכון ליוני 2019, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-153 מיליון צפיות.
אריה (קבוצת כוכבים)

מאפיינים בולטים

קבוצת כוכבים זו מכילה הרבה כוכבים בהירים, כגון: רגולוס (α באריה), זנב האריה דנבולה (β באריה) ואלג'יבה (γ באריה). הקבוצה גם כוללת כוכבים עמומים רבים, ולחלק ניתנו שמות, למשל: זוסמה (δ באריה), כורט (θ באריה), אלמינליאר אלאסאד (κ באריה), אלטרף (λ באריה) וסוברה (ο באריה).
רגולוס, η באריה, אלגיבה, אדהפרה (ζ באריה), ראס אלאסאד אשמאלי (μ באריה) וראס אלאסאד אלג'נובי (ε באריה), נקראים לעיתים המגל בשל הצורה שהם יוצרים. כוכבים אלה מייצגים למעשה את ראש האריה ואת רעמתו. קבוצת שערות ברניקי נכללה בעבר בקבוצה והיוותה את ציצית זנבו של האריה.
כוכב וולף 359 באריה הוא אחד הכוכבים הקרובים ביותר - 7.7 שנות אור מאיתנו.
גליזה 436, כוכב חיוור במרחק 33 שנות אור מוקף על ידי אחד מכוכבי הלכת הקטנים ביותר שנמצאו .

גרמי שמיים עמוקים

קבוצת אריה מכילה גלקסיות בהירות רבות, שמביניהן הזוג M65 ו-M66 והזוג M95 ו-M96 הן המפורסמות ביותר.

מיתולוגיה

במיתולוגיה היוונית מזוהה הקבוצה עם האריה מנמאה שניצוד על ידי הרקלס כאחת ממטלותיו, והושם על כיפת השמיים. המצרים סגדו לאריה משום שהשמש הייתה במזל זה בתקופת שטפונות הנילוס.
בוסטון גלוב

היסטוריה

העיתון נוסד על ידי שישה אנשי עסקים מבוסטון והמהדורה הראשונה שלו יצאה לאור ב-4 במרץ 1872. במקור היה זה יומון שיצא בבקרים, ובשנת 1877 החל להוציא מהדורת יום ראשון, שקלטה את העיתון היריב "בוסטון ויקלי גלוב" בשנת 1892. ב-1878 החלו להוציא מהדורת אחר-הצהריים, בשם "בוסטון איוונינג גלוב", והמשיכה פעולתה עד 1979. ב-1973 הונפקה החברה שהחזיקה בעיתון. ב-1993 נרכשה השליטה בעיתון על ידי קבוצת התקשורת הניו יורק טיימס בסכום של כ-1.1 מיליארד דולר. ב-2013 נמכרה הבעלות לג'ון הנרי תמורת 70 מיליון דולר.
לאורך שנות קיומו ועד 2014 זכו העיתון וכתביו ב-23 פרסי פוליצר. בין הזכיות היו פרס פוליצר ב-2003 על שירות לציבור בזכות כתבות התחקיר על התעללות מינית בילדים על ידי כמרים בכנסייה הקתולית והסתרת המידע על ידי הכנסייה ופרס על סיקור חדשותי של הפיגוע במרתון בוסטון.
לעיתון שני אתרי אינטרנט מרכזיים, מהדורת אינטרנט בכתובת bostonglobe.com, המכילה תכנים בתשלום מהעיתון המודפס, ואתר החדשות הוותיק boston.com, שמופנה לקהל רחב.