google/wiki40b huggingface dataset:
טיפוגרפיה

טיפוגרפיה (Typography) היא האמנות והטכניקה של סידור ועיצוב טקסט. כך שיהיה נגיש וקריא ועם זאת אסתטי או משקף מסר מסוים. מלאכה זו כוללת סידור אותיות, בחירת גופנים, גודל אות, גודל השוליים, אורך שורה, ריווח בין שורות, בין מילים, בין אותיות ובין צמדי אותיות. ארגון הטקסט בתוך פורמט, יצירת מבנה והיררכיה בטקסט בהתאם לתוכן ולהקשר. בניית שיטה וסגנון טיפוגרפי חזותי לעימוד. במלאכת הטיפוגרפיה עוסקים, בין היתר, מעצבים גרפיים, מעצבי אותיות, טיפוגרפים ופרסומאים.
מקור השם מיוונית: Typos (צורה או הטבעה) + Graphein (כתיבה).
ויקטור ינוקוביץ'

ביוגרפיה

ינוקוביץ' נולד בינקייבו, ברית המועצות (כיום מזרח אוקראינה) בשנת 1950 למשפחת פועלים. אביו היה מכונאי רכבות ואמו אחות. אמו נפטרה כשהיה בן שנתיים ואביו התחתן בשנית.
בשנת 1967 נידון ל-3 שנות מאסר בעוון שוד וחברות בכנופיה פלילית, ושוחרר לאחר שנה ושבעה חודשים בכלא.
בשנת 1970 הורשע בתקיפת אדם ונידון לשנתיים מאסר, אך בשנת 1978 בוטלה ההרשעה בשל חוסר ראיות.
במשך 28 שנים כיהן בתפקידי ניהול, כמנכ"ל חברת תיקוני אמצעי תחבורה של דונבס, תעשיית הפחם, והאיגוד המחוזי של דונצק לתחבורה יבשתית. בשנים 1989 ו-1991 נבחר לנציג ועד הפועלים. באוגוסט 1996 מונה לסגן מינהל מחוז דונצק, ובספטמבר לסגן הראשון של יו"ר המינהל האזורי.
מ-14 במאי 1997 עד נובמבר 2002 שימש כיו"ר המינהל האזורי של דונצק וכחבר המועצה השלישית האזורית של מחוז דונייצק. ב-21 בנובמבר 2002 מונה לתפקיד ראש ממשלת אוקראינה.
ב-20 באפריל 2003 נבחר ליו"ר מפלגת האזורים, ובבחירות 2004 היה מועמד לנשיאות מטעמה. מולו התמודד ויקטור יושצ'נקו. בתקופה זו נתקף יושצ'נקו במחלה שבה הושחתו פניו באבעבועות והוא נאלץ לעבור ניתוח בפניו. הבדיקות הרפואיות הצביעו על דיאוקסין שהוחדר למזונו והחשד נפל על ינוקוביץ'.
לאחר תבוסתו בבחירות לויקטור יושצ'נקו התפטר מתפקידו במפלגה. ב-26 במרץ נבחר ליו"ר סיעת מפלגת המחוזות בראדה העליונה (הפרלמנט של אוקראינה). ב-4 באוגוסט 2006 התמנה שוב לראש הממשלה של אוקראינה. ב-23 בנובמבר 2007 התפטר ומונה לממלא מקום ראש הממשלה. ב-18 בדצמבר 2007, בהצבעת הראדה העליונה, שוחרר מתפקידו ופינה את מקומו ליוליה טימושנקו.
בבחירות שהתקיימו ב-17 בינואר 2010 לנשיאות אוקראינה קיבל ינוקוביץ' ב-35.76% מהקולות וזכה במקום הראשון. בסיבוב השני, שנערך ב-7 בפברואר, זכה ב-48.95% מהקולות לעומת יוליה טימושנקו, שקיבלה 45.47%, ובכך זכה בבחירות לנשיאות. הוא מונה לנשיא אוקראינה ב-25 בפברואר 2010.
בנובמבר 2013 פרצו הפגנות של ארגוני האופוזיציה הלאומניים, הפגנות שבפתח שנת 2014 התדרדרו לכדי מהומות אלימות מאוד והתנגשויות מול המשטרה, על רקע סירובה של ממשלת אוקראינה לחתום על הסכם סחר חופשי עם האיחוד האירופי, המהומות שכונו בשם יברומאידן, הביאו למותם של עשרות מפגינים וללקיחתם בשבי של עשרות שוטרים בידי המפגינים, שדרשו את התפטרותו של הנשיא ויקטור ינוקוביץ'. בסופו של דבר, הפרלמנט האוקראיני, הראדה העליונה, הצביע בעד הדחתו מתפקיד הנשיא ושלילת סמכויותיו. באותו היום נמלט מארמון הנשיאות בקייב ונסע למעוז תומכיו בעיר חרקוב.
ינוקוביץ' תומך בקו פרו-רוסי בפוליטיקה של אוקראינה, ומחוזות אוקראינה המזרחיים, הקרובים יותר מבחינה היסטורית ואתנית לרוסיה, הם בסיס התמיכה שלו. הוא בעל תואר ראשון במכוניות ומכונאות רכב מהמכון הפוליטכני של דונצק משנת 1980. הוא קיבל תואר שני במשפט בינלאומי מהאקדמיה האוקראינית לסחר חוץ מ-2001, והוא בעל תואר שלישי בכלכלה.
מרקוס קלאודיוס מרקלוס (המאוחר)

מרקוס קלאודיוס מרקלוס (לטינית: Marcus Claudius Marcellus‏; 42 לפנה"ס - 23 לפנה"ס) היה אציל רומאי מהשושלת היוליו-קלאודית.

תולדות חייו

מרקלוס נולד בשנת 42 לפנה"ס, אביו היה הקונסול גאיוס קלאודיוס מרקלוס ואמו הייתה אוקטביה אחותו של הקיסר אוגוסטוס. מצד אביו הוא השתייך לבית האב של הקלאודיים והיה צאצא של המצביא הרומאי המפורסם מרקוס קלאודיוס מרקלוס.
אביו של מרקלוס נפטר בשנת 40 לפנה"ס ומרקלוס עצמו גדל בביתו של דודו אוגוסטוס יחד עם יוליה, טיבריוס ודרוסוס. מכיוון שלאוגוסטוס לא היה בן ומשטר הפרינקיפאט מעצם טיבעו היה חסר מערכת להסדרת הירושה כל שלושת הבנים נחשבו כיורשים פוטנציאלים וקיבלו בהתאם את החינוך המעולה ביותר באימפריה.
הקריירה של מרקלוס התחילה בשנת 27 לפנה"ס כשהוא וטיבריוס ליוו את אוגוסטוס במהלך מסע לגאליה שבו התחילו בהכשרתם הצבאית.
למרקלוס ניתנה הזכות להתמודד על משרת הקונסול עשר שנים לפני גיל המינימום על פי חקיקה מיוחדת של הסנאט בשנת 24 לפנה"ס. כמו כן מרקלוס נבחר כאידיל באותה שנה.
כהכרה במרקלוס כיורשו המיועד אוגוסטוס השיא אותו לבתו יוליה בשנת 23 לפנה"ס, כשאוגוסטוס נפל למשכב באותה שנה הכול ציפו שהוא ימנה את מרקלוס ליורשו אולם אוגוסטוס, ככל הנראה כתוצאה מחוסר הניסיון של מרקלוס ומנעוריו, בחר למנות את חברו הקרוב ומצביאו הראשי מרקוס ויפסניוס אגריפה ליורשו המיועד.
ככל הנראה יצר הדבר מתיחות בין מרקלוס לאגריפה וכשאוגוסטוס החלים הוא בחר לרומם את מרקלוס שוב כיורשו וכדי לפייס אותו הוא העניק לאגריפה סמכויות צבאיות על החלק המזרחי של האימפריה ושלח אותו למשול שמה.
מרקלוס נפטר בשנת 23 לפנה"ס, סיבת מותו לא ידועה. לזכרו אוגוסטוס בנה את תיאטרון מרקלוס.
ראיין סטיילס

חייו

סטיילס נולד בסיאטל, וושינגטון, כבן הצעיר בין חמישה אחים. כנער התגורר בוונקובר. בגיל שבע-עשרה נשר מבית הספר במטרה לפתח קריירה בתחום הקומדיה. 
ב-1990 הצטרף לתוכנית "של מי השורה הזאת בכלל?" בה נטל חלק למעלה מעשור וחצי, בתחילה בגרסה הבריטית ולאחר מכן בגרסה האמריקאית, אותה הנחה דרו קארי. בתקופה זו שיתף סטיילס פעולה עם קארי תוכנית "המופע של דרו קארי", סדרת קומדיית מצבים אותה הפיק קארי. ב-2004 הצטרף לסדרה המצליחה "שני גברים וחצי" בתפקיד ד"ר הֶרב מלניק, בן זוגה הנוכחי של ג'ודית, גרושתו של אלן. ב-2011 שב לשתף פעולה עם קארי בתוכנית אלתורים נוספת, "Drew Carey's Improv-A-Ganza" אך זו ירדה מהמסכים לאחר שנה. 
סטיילס השתתף בתפקידים בסרטי הקולנוע לרקוד עם טייסים, בסרט ההמשך שלו לרקוד עם לוחמים ובסרט אסטרו-בוי.
מושב (מטוס נוסעים)

מושב במטוס נוסעים הוא רהיט המספק מקום ישיבה המיועד לכל אחד מהנוסעים במטוס נוסעים למשך הטיסה. לרוב מסודרים מושבים אלה בשורות לאורך גוף המטוס.

מאפיינים והסדרי נוחות

בעבר מטוסי הנוסעים היו מצוידים בכורסאות שעמדו על רצפת המטוס. אבל כיוון שרהיטים שאינם מקובעים מהווים סכנה בטיחותית, בימינו מקובעים הכיסאות לרצפה. לעיתים חברות התעופה מעוניינות לשמור על גמישות במיקום הכיסאות ולכן הם מהודקים למסילות לאורך גוף המטוס וניתנים להזזה. במחלקת תיירים מסודרים המושבים בצפיפות רבה יותר מאשר במחלקת עסקים או במחלקה ראשונה. אחד ממאפייניו של מטוס נוסעים הוא מספר המושבים שבו.
הכיסאות מצוידים בחגורות בטיחות. מעל כל מושב מקובע שלט "הדקו את חגורות הבטיחות" והוא מואר כאשר הנוסעים נדרשים להישאר חגורים במהלך ההסעה, בהמראה ובנחיתה וכן בעת זרימה טורבולנטית.
מעל למושבים במחלקת התיירים, לאורך גוף המטוס מצויים תאי האחסון. בהיכנסם למטוס מתבקשים הנוסעים להניח את תיקיהם בתאי האחסון או על הרצפה, מתחת למושב שלפניהם.
מושבי המטוסים מצוידים לעיתים באביזרי נוחות כלשהם. במחלקת תיירים קיימת אפשרות להטיית גב המושב אחורה. במחלקות יקרות יותר ניתן להטות את המושב עד למיטה שמאפשרת שינה נוחה. כמו כן עומד לרשות הנוסע מגש נפתח וכיס לניירת. במחלקת תיירים הם קבועים בגב המושב שלפנים. בעת המראה ונחיתה מונחים הנוסעים והנוסעות ליישר את גב המושב ולקפל את המגש.
בדרך כלל בטיסות ארוכות כל מושב מצויד גם בכרית לתמיכה בגב ובשמיכה.
לעיתים קיימים אביזרי נוחות נוספים כגון חיבורי חשמל ו-USB. בטיסות למרחקים ארוכים קבועה בגב הכיסא שמלפנים מערכת בידור.

כיסא מעבר

כיסא מעבר (aisle chair) הוא כיסא המיועד להעלות למטוס אנשים עם מגבלות תנועה, הנעזרים בכיסא גלגלים.
שלא כמו ברכבת, באוטובוס וברוב כלי התחבורה הציבורית, המעברים בין שורות הכיסאות במטוסי הנוסעים צרים מכדי לאפשר כניסה של כיסא גלגלים. חברות התעופה מעסיקות צוותים מיוחדים שתפקידם להעלות אל המטוס אנשים הרתוקים לכיסאות גלגלים.
כאשר ישנה בטיסה נוסעת הנעזרת בכיסא גלגלים הטיסה מצוידת בכיסא מעבר. כאשר הנוסעת צריכה לגשת לבית השימוש עליה לפנות לדיילים ולבקשם להביא אליה את כיסא המעבר ולעזור לה לגשת לשירותים. לאחר מכן על הדייל להחזירה באמצעות כיסא המעבר למקום הישיבה שלה.

מערך ההושבה

במטוסים צרי-גוף יש מעבר יחיד בין שורות הכיסאות. במטוסים רחבי גוף יש שלושה טורי מושבים וביניהם שני מעברים. לרוב פונים כל המושבים במחלקת התיירים קדימה, לכיוון הטיסה. לעיתים ניתן למצוא באתרי החברות את מפת מערך ההושבה של מטוסיהן. באתר של חברת SeatGuru ניתן למצוא מפות של מערכי הושבה וכן ביקורת על איכות המושבים.

מידות ונוחות המושב במטוס הנוסעים

נוחות המושב נמדדת בעיקר לפי מרחק ורוחב.
המרחק נמדד מנקודה בכיסא לאותה נקודה בכיסא הבא. מרחק זה צומצם מסוף שנות ה-80 של המאה ה-20 ועד מחצית העשור השני של המאה ה-21 בממוצע בין 5 ל-9 ס"מ במחלקת תיירים. אף כי רוחב המותניים של רוב אוכלוסיית העולם נמצא במגמת עלייה, רוחב המושבים צומצם במהלך אותה תקופה בממוצע בכ-5 ס"מ.
אלברט בגר

ביוגרפיה

בגר נולד באיסטנבול שבטורקיה בשנת 1959, עלה לישראל בגיל 3, גדל בקריית אתא, ומתגורר במושב דור. הוא התחיל לנגן בחליל בגיל 21 ובסקסופון בגיל 27, למד שנה בבית הספר "רימון" ואחר שלוש שנים בבית הספר למוזיקה ברקלי בבוסטון.
אלברט בגר הוא דמות מוכרת בארץ ובעולם בסצנת האוונגרד והג'אז החופשי. הוא הקליט עד כה 9 אלבומי ג'אז מקוריים בהם מנוגנים קטעים שנכתבו ועובדו על ידו. כמו כן הוא עוסק בהוראה מוזיקלית. בספטמבר 2009 הוענק לו פרס ראש הממשלה לקומפוזיטורים לשנת תשס"ט.
בגר הוא אחיו הצעיר של יוצר וזמר הרוק מני בגר, וניגן בחליל בשירו "בוקר של חמסין". בנו הוא סתיו בגר, מיוצרי השיר "טוי", שזכה באירוויזיון 2018.
הוא מקיים אורח חיים טבעוני זה שנים רבות.
חצוף (שיר)

רקע וכתיבה

השיר נכתב על ידי דורון מדלי, עומרי סגל ונועה קירל והולחן על ידי מדלי, סגל, קירל וחן אהרוני והופק על ידי סגל וגל ג'ו כהן. כמו כן, השיר משלב את סגנונות הפופ והיפ הופ.
בסמוך לצאתו כסינגל עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי.

וידאו קליפ

הווידאו קליפ המלא שיצא עבור השיר, בוים על ידי פרץ מרקיש וניצן רוטשילד והועלה לערוץ היוטיוב של נועה קירל בשידור חי ב-28 באפריל 2019, בסמוך לצאתו כסינגל.
נכון לספטמבר 2019, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-16 מיליון.
אנטוניה הזקנה

ביוגרפיה

נולדה בתאריך לא ידוע באתונה. אביה היה מרקוס אנטוניוס, ואמה הייתה אוקטביה אחותו של אוקטביאנוס, כך שהיא הייתה קרובת משפחה של שניים מהאישים החזקים ביותר ברומא. הייתה לה אחות קטנה שזכתה לשם אנטוניה הצעירה. זמן קצר לאחר לידתה, עזב אביה אותה ואת אמהּ לטובת אהובתו משכבר הימים, קלאופטרה השביעית מלכת מצרים, ומשפחת אוקטביה חזרה לרומא. לאחר מותו של אנטוניוס, התיר אוקטביאנוס לה ולאחותה ליהנות מעזבונו.
בסביבות שנת 22 לפנה"ס אנטוניה נישאה למדינאי לוקיוס דומיטיוס אהנובארבוס, אשר שימש כקונסול בשנת 16 לפנה"ס. היא ילדה לו שלושה ילדים: דומיטיה הזקנה, דומיטיה לפידה הצעירה (אמהּ של הקיסרית מסלינה), וגנאיוס דומיטיוס אהנובארבוס (אביו הביולוגי של הקיסר נירון). טקיטוס כותב שלמעשה אחותה נישאה לאהנובארבוס, אולם כיום מקובל להאמין שטקיטוס התבלבל.
אופירה אשל

ביוגרפיה

אשל התאמנה בקבוצת הפועל קריית טבעון בהדרכתו של אנדריי טוט.

אלופת ישראל

באליפות ישראל שנערכה באוגוסט 1994 זכתה אשל ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 כסף. מדליות זהב, במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:12.08 דקות, לפני אניה גוסטומלסקי ממכבי חיפה (2:12.20 דקות) ושרון גורסקי מהפועל גבעתיים (2:12.34 דקות) ובמשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:35.73 דקות, לפני אביטל ברסלר ממכבי ראשון לציון (4:35.98 דקות) ושרון גורסקי. מדליית כסף, במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 9:24.56 דקות, אחרי שרון גורסקי (9:23.08 דקות) ולפני אביטל ברסלר (9:29.94 דקות).

1995

באליפות ישראל בשחייה שנערכה באוגוסט 1995 זכתה אשל בשתי מדליות זהב, במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:35.07 דקות, לפני אניה גוסטומלסקי ובמשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 9:30.58 דקות.
גן המנהיגים

עיצוב הגן

בשנת 2008 נעשתה פנייה מהחברה הכלכלית ראשון לציון למעצב רענן כספין, לצורך תכנון לוחות אבן שיציגו את קורות חיי מנהיגי ישראל, ויקומו בשטח שהוקצה לגן. מה שזכה לכינוי "חצרות המנהיגים", כולל את דיוקנם, סיפור חייהם וחתימתם של מנהיגי ישראל הבולטים, ביניהם: בנימין זאב הרצל, דוד בן-גוריון, יצחק רבין, גולדה מאיר ומנחם בגין. נוסף על כך, בכניסה לגן מונפים 33 דגליהן של המדינות אשר נציגיהן הצביעו "בעד" בכ"ט בנובמבר 1947 בעת הדיון בעצרת האומות המאוחדות על סיום המנדט הבריטי והקמת שתי מדינות עצמאיות בארץ ישראל – מדינה יהודית ומדינה ערבית.
פרויקט חצרות המנהיגים הוליד שני פרויקטים נוספים: "שער האומות" ו"עמוד האש":

שער האומות

קיר ההנצחה, הנקרא גם "שער האומות", הוא חלק נוסף בגן שעוצב על ידי המעצב רענן כספין באותה השנה. קיר זה מצדיע למדינות אשר הצבעתן באו"ם אפשרה את הקמת המדינה. דגלי המדינות מודפסים על ידי האריחים בהדפסה קרמית, ששובצו בקיר השער. אלמנט נוסף המשובץ בקיר השער הוא סמל האו"ם.

עמוד האש

בגן המנהיגים מוצבת מזרקת עמוד האש, ולידה שביל מים המוביל למזרקת מגן דויד. עמוד האש הוא פסל אלומיניום בגובה 4.5 מטרים שעוצב על ידי המעצב רענן כספין, ומסמל את ערך המנהיגות כעמוד האש לפני המחנה. הפסל מוצב בבריכה המרכזית שבגן המנהיגים.
התיאטרון הארץ ישראלי

התיאטרון הארץ ישראלי (התא"י), היה תיאטרון עברי בתקופת היישוב.
נוסד בברלין בשנת 1924 על ידי חמישה שחקנים מארץ ישראל, בהנהגת מרים ברנשטיין-כהן, שנסעו בשנת 1923 לברלין כדי ללמוד את אמנות המשחק בתיאטרון, במטרה להקים תיאטרון איכותי בארץ ישראל. בתקופת לימודיהם, ייסדו בברלין תיאטרון עברי בניהולו של מנחם גנסין, ממייסדי תיאטרון הבימה. עם שחקני התא"י נמנו שמעון פינקל, לימים מגדולי שחקני "הבימה" וארי קוטאי.
התא"י על שחקניו הגיע לארץ בראשית 1925, וב-3 במרץ באותה שנה נפתח בתל אביב "התיאטרון הארץ-ישראלי" בהנהלתו של גנסין. בפתיחה בקולנוע עדן הועלה המחזה בלשאצר, ואת נאום הפתיחה נשא חיים נחמן ביאליק.
מבנה התיאטרון בשדרות רוטשילד 80 תוכנן על ידי האדריכל והמהנדס יעקב אורנשטיין בשנת 1927 והוקם באותה שנה. המבנה הוקם כאולם חסר-גג בן 270 מקומות ישיבה.
עקב חילוקי דעות בין חברי קבוצת השחקנים ובייחוד בין שני מנהיגיה מנחם גנסין ומרים ברנשטיין-כהן התפרקה הקבוצה והתיאטרון נסגר בשנת 1927.
עם עליית תיאטרון הבימה לארץ ישראל בשנת 1926 שימש מבנה זה גם אותה, עד שנחנך "בית הבימה" בשנת 1946.
בשנת 1938 הפך האולם לבית קולנוע "שדרות" שפעל ברציפות עד אמצע שנות השבעים. המבנה נהרס בתחילת שנות השמונים ובמקומו נבנה בית בנק מסד. במקום עמוד הנצחה לתיאטרון הארצישראלי.
יומנו של חנון - עשה זאת בעצמך שוב

מבנה הספר

הספר כולל שני חלקים. החלק הראשון כולל פעילויות, משחקים, חידונים (לענות לשאלות שמוצגות על ידי דמויות הסדרה), קומיקס (להשלים ולצייר קומיקס) וציורים (לצייר אנשים); החלק השני נקרא "מה הסיפור שלך?" ובו ניתן לנהל יומן. ניתן גם לצייר כריכה לספר ולכתוב בסופו תודות ו"על הסופר" (כמו בכל סוף ספר של "יומנו של חנון"). הספר כולל יותר מ-16 עמודי קומיקס (שלא כמו הספר הראשון). רוב הספר זהה לספר הראשון, ומכיל עוד פעילויות שלא היו בספר הקודם.
כרומוזום 2

כרומוזום 2 הוא אחד מ-23 זוגות הכרומוזומים באדם. כרומוזום 2 הוא כרומוזום אוטוזומלי המשתרע על פני כ-242 מיליון זוגות בסיסים, המהווים כ-8% מכלל הדנ"א בגנום האנושי.
בכרומוזום 2 מצוי קלאסטר גנים הומאובוקס HOXD.
משה קראדי

ביוגרפיה

קראדי נולד וגדל בבת ים. תושב ראשון לציון, נשוי ואב לשלושה ילדים. בעל תואר ראשון בסוציולוגיה וקרימינולוגיה מאוניברסיטת בר-אילן, ותואר שני במינהל ציבורי מאוניברסיטת חיפה. עם גיוסו לצה"ל התנדב לצנחנים ושובץ בפלוגת הקשר החטיבתית. בצנחנים עבר קראדי מסלול הכשרה כלוחם בגדוד 890 ובהמשך עבר קורס מ"כים חי"ר עם פלוגה מגדוד הנח"ל המוצנח בפיקוד ישראל זיו. לאחר מכן השלים קראדי קורס קציני קשר ובסיומו חזר לשירות כקצין קשר בחטיבה. במלחמת לבנון הראשונה לחם כסגן מפקד פלוגת הקשר החטיבתית. השתחרר בדרגת סרן בשנת 1982.

שירותו במשטרת ישראל

לאחר שחרורו מצה"ל התגייס ב-1984 למשמר הגבול בדרגת פקד. הוא פיקד על פלוגות מג"ב במחוזות תל אביב וירושלים, ובשנת 1991 מונה למפקד מג"ב העיר העתיקה בירושלים. בשנת 1992 מונה לראש מדור מבצעים באגף המבצעים, ובשנת 1994 מונה לראש מחלקת מבצעים באגף המבצעים. בשנת 1996 מונה למפקד מרחב לכיש, ובשנת 1999 מונה למפקד בסיס ההדרכה של משמר הגבול.
בשנת 2001 הועלה לדרגת ניצב, ומונה לראש אגף משאבי אנוש. באוקטובר 2002 מונה למפקד מחוז הדרום.
ב-1 באוגוסט 2004 הועלה לדרגת רב-ניצב, ומונה למפקח הכללי של משטרת ישראל.
בתקופת כהונתו הוביל את משטרת ישראל בביצוע מבצע ההתנתקות, אחד המבצעים המורכבים בתולדות המשטרה, ואת היערכות המשטרה במלחמת לבנון השנייה. הוא הביא את המשטרה לאיזון תקציבי לאחר גרעון תקציבי מתמשך.

ועדת זיילר

ב-18 בפברואר 2007 פורסם דו"ח ועדת זיילר, בו נמתחה ביקורת על התנהלותו של קראדי בשלל נושאים הקשורים לאחריותו כמפכ"ל המשטרה. הדו"ח קבע, כי קראדי לא היה ער לחריגה הקשה מנורמות שנעשו על ידי קצינים הכפופים לו, ולא דאג למערך של פיקוח ובקרה שיחשוף את כל אלו.
בפרשת מינוי יורם לוי למפקד הימ"ר, הוא התעלם מהסיכון שיש בהחדרת גורם החשוד בקשרים פסולים עם עבריינים בכירים לצומת מרכזי של פעילות משטרתית. קראדי אף התעלם מהבעייתיות של התנהגותו של לוי בבדיקת הפוליגרף ומהערך הנמוך של יתר הבדיקות. בסילוק תיק החקירה ממשרדי ימ"ר דרום התעלם קראדי מהחובה הבסיסית לנצל חומר חקירה לשם חשיפת פשעים, ובמיוחד לשם חשיפת מעשי רצח.
חברי הוועדה התפצלו במסקנותיהם בעניינו של קראדי. השופט זיילר סבר שיש לבטל את מינויו כמפכ"ל. חברי הוועדה הנוספים סברו שניתן להסתפק באי הארכת מינויו: 
סופו של דבר החלטנו בלב כבד שצריך לצאת מוועדה זו מסר חד וברור שמי שנהג כך איננו יכול לכהן כמפכ"ל משטרה. הוא גילה חוסר רגישות, במקרה הנוח לו, ופעל בדרך רשלנית הסותרת הלכות נוהל תקין, היגיון, מקצועיות ומיומנות...
רוב חברי הוועדה (למעט היו"ר שתבע את פיטוריו) קבעו כי קראדי יוכל להשלים את כהונתו, עד תום השנה השלישית, אך ללא אפשרות להארכה נוספת. נימוקם היה "עקב שירות מסור וללא דופי", בשל העובדה שהכשלים אירעו לפני מינויו למפכ"ל, ובשל העובדה שהיה כבר בשלהי תקופתו כמפכ"ל אך למרות קביעה זו שיוכל לסיים כהונתו הודיע קראדי על החלטתו לפרוש מתפקידו במועד שיקבע על ידי ממשלת ישראל ולאחר שמחליפו ייכנס לתפקידו. ב-1 במאי 2007 הוא סיים את תפקידו כמפכ"ל המשטרה, ובמקומו מונה דודי כהן.
בפברואר 2012 ראה אור ספרו האוטוביוגרפי "המפכ"ל – בקדמת הבמה ומאחורי הקלעים" בהוצאת ידיעות ספרים.

קריירה אזרחית

קראדי מכהן כיו"ר "דלק" חברת הדלק הישראלית, כמנכ"ל חברת "פי גלילות", כיו"ר דלק תשתיות השייכות ל"קבוצת דלק", ודירקטור בחברת  הנדסת התפלה. קראדי גם פעיל כיום בתחום החברתי, והוא מכהן כיושב-ראש כבוד של עמותת  צעדים קטנים  - עמותה למען חולי ניוון שרירים דושן ובקר.
ישיבת שער התורה

ישיבת שער התורה הייתה ישיבה שהתקיימה בעיר גרודנא שבבלארוס משנת 1915 ונסגרה בשנת 1939. מזוהה בעיקר עם הרב שמעון שקופ.

היסטוריה

הישיבה נוסדה על ידי חבורת תלמידים שנלכדו בעיר גרודנא שבליטא, על ידי עזרתו של הרב יעקב אריה ליפשיץ, בנו של בעל ה"עולת שלמה", על ידי הצבא הגרמני בעת מלחמת העולם הראשונה; אלו התמקמו בבית המדרש "יסוד ושורש העבודה", ולשם נקבצו בחורי ישיבה מפליטי המלחמה. בתחילה נבחר ועד מארגן, וכדמות מרכזית (של מעביר שיעור) נבחר הרב אלתר שמואלביץ. בהמשך מונה הרב יוסף לייב ננדיק כמשגיח. בסיום המלחמה עזב הרב שמואלביץ את הישיבה, וגם התרומות פחתו בצורה ניכרת (בעיקר עקב הפסקת התמיכה של אגודת עזרה). בהמלצת הרב יוסף שלמה כהנמן מונה הרב שמעון שקופ לכהן כראש ישיבה (תר"פ), ובכך היה ראש הישיבה הראשון של ישיבת שער התורה, כשהוא נמנע מטיפול בצד הכלכלי של הישיבה. 
בשנת 1920, בעקבות מלחמת פולין וברית המועצות, עזבו רוב תלמידי הישיבה, מלבד קומץ קטן, לפוניבז', ובעת כניסת הצבא האדום לעיר הישיבה נסגרה בצורה מוחלטת. לאחר נסיגת הצבא (תרפ"א) הוקמה הישיבה מחדש בבית המדרש "אלשיך" ובצוות הישיבה מונו כמה מקרוביו של הרב שקופ. 
בשנת תרפ"ב הונהגה בישיבה שיטת המוסר. באותה תקופה מונה הרב שלמה הרכבי למשגיח, והוא כיהן בתפקידו עד פרוץ מלחמת העולם השנייה. לאחר פרוץ המלחמה עזבו את הישיבה רוב תלמידיה, וגם הפעם נשאר קומץ הכולל את הרב שקופ שלא יכל לעזוב מפאת גילו. לאחר פטירת הרב שקופ עזבו גם קומץ התלמידים, ורוב הגרעין עבר לווילנה.

סדרי הישיבה

בתקנות הישיבה היו כללים שנגעו לסדרי הלימוד. בסדר הלימוד היה חיוב על כל תלמיד ללמוד 11 דפי גמרא בשבוע, כאשר מתוכם שישה דפים בסגנון בקיאותי וחמישה בסגנון עיוני. מלבד זאת התקיימו בישיבה מבחנים על החומר הנלמד אחת לשבועיים.
הסכמי קמפ דייוויד

הסכמי קמפ-דייוויד הם הסכמי מסגרת לשלום במזרח התיכון, אשר נחתמו על ידי נשיא ארצות הברית ג'ימי קרטר, נשיא מצרים אנואר סאדאת וראש ממשלת ישראל מנחם בגין בשנת 1978, וסללו את הדרך לחתימת הסכם השלום בין ישראל למצרים במרץ 1979.
לאחר ביקור נשיא מצרים סאדאת בישראל, בנובמבר 1977, החלו שיחות שלום ישירות בין ישראל למצרים. אולם בחלוף הזמן נקלעו השיחות לקשיים, וארצות הברית החלה להיות מעורבת יותר ויותר. כאשר השיחות נקלעו למבוי סתום, הזמין נשיא ארצות הברית, ג'ימי קרטר, את מנחם בגין ואת אנואר סאדאת לוועידת פסגה ב"קמפ דייוויד", מעון הקיץ של הנשיא במרילנד שהחלה ב-4 בספטמבר. עם חברי משלחת ישראל נמנו גם שר החוץ משה דיין ושר הביטחון עזר ויצמן, שנטלו חלק פעיל גם בשיחות המוקדמות וכן עוזרים ויועצים עליהם נמנו יחיאל קדישאי, אהרן ברק, אפרים פורן, דן פתיר, אליקים רובינשטיין, מאיר רוזן, אברהם טמיר, שמחה דיניץ ואילן תהילה. לאחר יותר מעשרה ימי שיחות נערך טקס חגיגי בבית הלבן ב-17 בספטמבר 1978, ובו חתמו בגין וסאדאת על שני הסכמים, בנוכחות הנשיא קרטר.

ההסכמים

ההסכם הראשון, "מסגרת לשלום במזרח התיכון", שהצהיר שהחלטות מועצת הביטחון 242 ו-338 הן הבסיס לשלום כזה, נחלק לשני חלקים - האחד, העוסק בגדה המערבית ורצועת עזה, קרא להפעלת תוכנית אוטונומיה, אשר לאחר חמש שנים יבוא במקומה הסדר קבע; והשני, "יחסי ישראל-מצרים", עסק בתהליך הנורמליזציה ביחסים בין שתי המדינות, אשר לאחריו יבואו הסכמים דומים בין ישראל לירדן, סוריה ולבנון.
ההסכם השני היה "מסגרת לכריתת חוזה שלום בין מצרים וישראל", המבוסס על נסיגה מלאה של ישראל מסיני "עד לגבול הבינלאומי המוכר בין מצרים ובין ארץ-ישראל המנדטורית", שלאחריה ייכונו יחסים נורמליים הכוללים הכרה ויחסים דיפלומטיים, כלכליים ותרבותיים, "שימת קץ לחרמות כלכליים ולמחסומים לתנועה חופשית של טובין ובני אדם, והגנה הדדית על אזרחים באמצעות הליכי משפט הוגנים".
לישראל הובטח כי תמשיך לקבל אספקת נפט מהשדות בסיני.
למצרים חשוב היה לקשר בין ההסכמים הנוגעים לגדה המערבית ורצועת עזה לבין תהליך השלום עם ישראל, כדי למנוע האשמות בדבר הליכת מצרים לשלום נפרד והזנחת העניין הפלסטיני.
דאגתה המרכזית של ישראל הייתה כיצד לא לוותר על הזכות לריבונות ביהודה ושומרון ורצועת עזה. אל ההסכמים נלוו גם איגרות בדבר הסטטוס של ירושלים, שבהן הצהיר בגין שירושלים לא תחולק ותישאר עיר הבירה של ישראל, וסאדאת הצהיר שירושלים הערבית היא חלק מהגדה המערבית, אשר יש להחזירה לריבונות ערבית. הכנסת אישרה את הסכמי קמפ-דייוויד ב-27 בספטמבר 1978; 84 חברי כנסת הצביעו בעד, 13 חברי כנסת הצביעו נגד (ביניהם משה ארנס, משה שמיר וגאולה כהן מהליכוד ושלמה הלל מהמערך), 17 חברי כנסת נמנעו (ביניהם יצחק שמיר מהליכוד ויגאל אלון מהמערך).
בעקבות ההסכמים הוענק לבגין ולסאדאת פרס נובל לשלום.
ויקטור פלווין

ביוגרפיה

ב-1979 פלווין סיים תיכון והתקבל ל"המכון האנרגטי של מוסקבה" (Московский энергетический институт) לפקולטת הנדסת חשמל וסיים תואר ב-1985. באותה שנה התקבל לעבודה כמהנדס חשמל בקתדרה לתחבורה חשמלית של המכון. פלווין שירת בחייל האוויר הסובייטי.
ב-1987 (לפי דיווחים אחרים ב-1985) נרשם ללימודי תואר שלישי באותו המכון. למד בו עד 1989 (לא סיים תזה). ב-1989 נרשם ל"מכון הספרות של גורקי" (Литературный институт имени А. М. Горького), אך לימודיו הופסקו ב-1991. לטענתו, הוא לא רכש שום דבר מלימודים אלו.
בין השנים 1989–1990 עבר ככתב במגזין "Face to Face". במקביל החל מ-1989 כתב למגזין "דת ומדע" (Наука и религия) כתבות בנושאי מיסטיקה של המזרח הרחוק, סיפרו הראשון ראה אור ב-1989 באותו המגזין. 
ב-1992 פרסם פלווין אוסף סיפורים קצרים "פנס כחול" (Синий фонарь), אוסף זה זכה במספר פרסים רק כעבור זמן. באותה השנה ראה אור הרומן הראשון שלו, אמון רע (Омон Ра) וכעבור כשנה הרומן השני חיי החרקים (Жизнь насекомых).
ב-1996 פרסם רומן "זן בודהיסטי" בשם "צ'פאייב והריק" (Чапаев и Пустота, על שמו של וסילי איבנוביץ' צ'פאייב ועמיתו הבדיוני). רומן זה זכה לביקורת חיובית מאוד ומספר פרסים בינם International IMPAC Dublin Literary Award. ב-1999 פרסם את הרומן דור ה-P‏ (Generation П) שמעביר ביקורת על תרבות הצריכה. רומן זה נמכר בלמעלה מ-3.5 מיליון עותקים בעולם וזכה במספר פרסים. ב-2004 פרסם אוסף נוסף בשם "הדיאלקטיקה של תקופת המעבר (משום מקום לשום מקום)" (בקיצור ДПП (NN)), שכללה נובלה "מספרים" (Числа) הדן בנומרולוגיה. גם אוסף זה זכה לתשומת לב רבה של המבקרים והקהל הרחב. ב-2006 פרסם רומן בשם Empire V המספר על ערפדים. רומן זה הודלף לרשת לפני פרסומו הרשמי. ב-2009 פרסם את הרומן "t" המספר על דמות דמיונית המבוססת באופן רופף מאוד על לב טולסטוי וב-2011 פרסם רומן עתידני דיסטופי S.N.U.F.F. ב-2013 פרסם רומן בשם בטמן אפולו (Бэтман Аполло), המהווה רומן המשך ל-Empire V. ב-2014 פרסם את הרומן ה-12 שלו, אהבה לשלושה צוקרברינים (Любовь к трём цукербринам). ב-2015 יצא הרומן "משגיח"(Смотритель), ב-2016 הרומן "פנסו של מפוסאיל, או מלחמה קיצונית בין צ'קיסטים לבונים חופשיים" (Лампа Мафусаила, или Крайняя битва чекистов с масонами ), וב-2017 יצא iPhuck 10. ב-2018 יצא ספר נוסף בשם "נופים סודיים של הר פוג'י (רוסית: Тайные виды на гору Фудзи) ומשכו "אומנות מגע רך" ( Искусство лёгких касаний) ראה אור ב-2019.
ההונאה הגדולה

עלילה

שני בני דודים מניו יורק, הסוחרים במניות בתדירות גבוהה מסתבכים עם אווה, הבוסית הקודמת שלהם, במאמץ לעשות מיליונים במסחר אלקטרוני באמצעות מערכת כבלים סיבים אופטיים מהבורסה של קנזס לניו יורק כדי להאיץ את עסקאות המניות ובכך יוכלו לנצח את מתחריהם בסחר המניות. אך בדרך לשם הם יגלו שאווה לא תבחל בשום אמצעי על מנת לעצור אותם.

הפקה

במאי 2017 הוכרז כי ג'סי אייזנברג ואלכסנדר סקארסגארד יצטרפו לצוות הסרט, עם קים נגוין, המביים מתוך תסריט שהוא בעצמו כתב. פייר אוון שימש כמפיק ואילו בריאן קוואנו-ג'ונס ופרד ברגר שימשו כמפיקים בפועל, באמצעות החברותitem וחברות ההפקה Automatik ו-HanWay Films.. בספטמבר 2017, סלמה הייק הצטרפה לצוות השחקנים של הסרט. באוקטובר 2017 הצטרף גם מיכאל מנדו.
הצילומים נערכו בקוויבק בנובמבר 2017.

הפצה

הסרט הוקרן בבכורה עולמית בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו ב-8 בספטמבר 2018 והיה סרט הפתיחה בפסטיבל הקולנוע הבינלאומי בוונקובר בהמשך אותו החודש. זמן קצר לאחר מכן, חברת The Orchard רכשה את זכויות הפצה של סרט בארצות הברית. הסרט יצא בהפצה מוגבלת בארצות הברית ב-15 במרץ 2019.
קרחון הקטוריה

מקור השם

סר יוברט וילקינס, אשר טס מעל האזור בטיסתו מה- 20 בדצמבר 1928, קרא לאזור הקרחון "פיורד הקטוריה", על שמה של האונייה הקטוריה אשר הביאה אותו לאי דספשן.  
בעקבות הסקר שנעשה על ידי סקר שטחי חסות איי פוקלנד בשנת 1947, לא נמצאו במקום פיורדים.  
בסקר נוסף שנערך על ידי סקר שטחי חסות איי פוקלנד בשנית 1955, נמצאו שני "קרחונים ארוכים" ושני "קרחונים קצרים" אליהם התכוון וילקינס, ושמות ה"פיורדים" ניתנו להם.

לקריאה נוספת

• Christine Petersen, Earth's Changing Climate, P 57