google/wiki40b huggingface dataset:
סזאר סמפסון

שנותיו המוקדמות

סמפסון נולד בלינץ, אוסטריה, ועבד במשך שנים בתור עובד סוציאלי. בתחום המוזיקה, הוא היה חלק מהיצרניות המוזיקליות "Symphonix International" ו-"Electric Church".

בתחרות הזמר של האירוויזיון

סמפסון היה לזמר ליווי בשיריה של בולגריה בשנים 2016 ו-2017.
ב-5 בדצמבר 2017 הוכרז סמפסון כנציג אוסטריה לאירוויזיון 2018, בביצוע השיר "Nobody But You". השיר הולחן על ידי בוריס מילאנוב וסבסטיאן ארמן, שהיה מעורב בעיבוד כמה משיריה של בולגריה.
ב-8 במאי 2018 הופיע סמפסון בחצי הגמר הראשון של האירוויזיון. שירה של אוסטריה היה מספר 13 בסדר ההופעות. בתום הערב הוכרז כעולה הראשון מבין עשר המדינות שעלו לשלב הגמר שהתקיים ב־12 במאי 2018, שבו זכה במקום הראשון בהצבעות השופטים ובמקום השלישי בתחרות עצמה.
גאורג, נסיך סקסוניה-מיינינגן

ביוגרפיה

גאורג נולד ב-11 באוקטובר 1892 בעיר קאסל שבקיסרות הגרמנית, לפרידריך יוהאן, נסיך סקסוניה-מיינינגן, בנו של גאורג השני, דוכס סקסוניה-מיינינגן ואחיו של ברנהרד השלישי, דוכס סקסוניה-מיינינגן, ולאדלייד, רוזנת ליפה-ביסטרפלד בתם של ארנסט השני, רוזן ליפה-ביסטרפלד וקרולינה, רוזנת ורטנסלבן, ואחותו של לאופולד הרביעי, נסיך ליפה (השליט האחרון של נסיכות ליפה).
בצעירותו החל גאורג בלימודי משפטים באוניברסיטת ינה ובאוניברסיטת מינכן, אולם עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הוא התגייס כקצין לרגימנט פרשים. עם תום המלחמה התפטר דודו ברנהרד השלישי, דוכס סקסוניה-מיינינגן בעקבות המהפכה הגרמנית, וגאורג חזר ללימודי המשפטים, ואף כיהן תקופה כשופט בהילדבורגהאוזן. ב-1 במאי 1933 הצטרף גאורג למפלגה הנאצית, ובשנת 1941 הפך לראש בית סקסוניה-מיינינגן בעקבות מות דודו ארנסט ברנהרד, נסיך סקסוניה-מיינינגן ללא ילדים. בנו אנטון אולריך נהרג במהלך המערכה על צרפת, ואילו גאורג עצמו נפל בשבי הצבא האדום בסוף המלחמה. ב-6 בינואר 1946 מת גאורג במהלך שביו בצ'רפורבץ', ואחיו ברנהרד, נסיך סקסוניה-מיינינגן ירש את תאריו, בעקבות הפיכת בנו  לנזיר וויתורו על זכויותיו.
בשנת 1951 התחתנה בתו רגינה, נסיכת סקסוניה-מיינינגן עם אוטו, נסיך הכתר של אוסטריה.
ליליאן רוט

ביוגרפיה

רוט נולדה בבוסטון כליליאן רוטשטין (Lillian Rutstein) לזוג יהודים אוהבי תיאטרון, שקראו לה ליליאן על שמה של הזמרת ליליאן ראסל.
בהיותה בת שש אמה לקחה אותה לחברת "סרטים חינוכיים" בה נשכרה לשמש מודל לסמל של החברה שהציגה תמונה של ליליאן נושאת את פנס הידע. מיד לאחר מכן החלו רוט ואחותה להופיע בתפקידים זוטרים בסרטים של סמואל גולדווין. באוגוסט 1917 הופיעה רוט בברודוויי וזכתה לביקורות חיוביות שהכתירו אותה ככוכבת הצעירה ביותר בברודוויי. בהמשך הקימה האם את להקת "האחיות רוט" שכללה אותה ואת אחותה הקטנה אן. בתקופה זו הוזמנו האחיות רוט לפגישה עם נשיא ארצות הברית וודרו וילסון. את הלהקה דרבנה בעיקר אמהּ השאפתנית של רוט, שהייתה נחושה כי בתה תהפוך לשחקנית מפורסמת.
ב-1929 חתמה רוט על חוזה בן שבע שנים עם אולפני פאראמונט והופיעה בסרטים רבים שהפכו אותה לכוכבת בימים ההם. בסופו של דבר עזבה רוט את פאראמונט ועברה לשחק בברודוויי שבניו יורק. בתקופה מסוימת הוצגו במקביל שלוש הפקות שבהם השתתפה.
אך חייה האישים העיבו על הצלחתה. לאחר שאיבדה את אהובה דייוויד, התמכרה רוט לטיפה המרה בעוד כל קרוביה, כולל רופאיה שהיו עדים לסבלה, יעצו לה להמשיך ולשתות דווקא, כדי להקהות את הכאב. בתקופה ההיא לא הייתה מודעות לנזקי האלכוהול.
בהיותה תחת השפעת אלכוהול נישאה רוט למספר בעלים. הם ניצלו אותה, לקחו את כספה, ואחד מהם אף הכה אותה. בפרשה זאת נפתח משפט פומבי, אך רוט ביטלה אותו בעטיה של השפעת האלכוהול שניתן לה בכוונת תחילה על ידי בעלה המכה.
בעקבות המכות והשלכות השימוש באלכוהול הפילה רוט את ילדה והפכה לעקרה.
רוט הפסיקה לשחק בסרטים ובברודוויי מסוף שנות ה-30 עד 1953. בשנים אלה הייתה מכורה כבדה לאלכוהול ונתלתה בעיקר בבעליה שניצלו אותה. אל אמהּ הייתה קשורה רוט בעבותות חזקים אשר הובילו אותה לבחור במסלול חיים שנועד להגשים את שאיפותיה של האם.
בשנים אלה הגיעה רוט לשפל המדרגה. לעיתים לנה ברחוב, ובמעט הכסף שעליה בידה להשיג קנתה משקאות משכרים. הרופאים הזהירו אותה שאם לא תפסיק לשתות, ייהרס הכבד שלה. אמה אשפזה אותה במרכז גמילה רפואי, אך כמה חודשים לאחרי שחרורה חזרה רוט לשתות. בשיאם של אותם ימים אף ביצעה ניסיון אובדני.
רוט הצליחה להיגמל שוב בעזרת אגודה בלתי מוכרת בימים ההם - אגודת האלכוהוליסטים האנונימיים. ב-1953 חזרה רוט לחיי הזוהר כשהופיעה בתוכניתו של רלף אדוארס "אלה הם חייך". היא חזרה אמנם לקריירת הזמרה, אך הופיעה בעיקר בברים, ומדי פעם גם בסרטים ובברודוויי.
על סיפור חייה כתבה רוט ספר הנקרא "מחר אזיל דמעה" (באנגלית: I'll Cry Tomorrow) - שאף הפך לסרט, שבו גולמה דמותה בידי השחקנית סוזן הייוורד. הספר הפך לרב מכר עולמי, ונמכרו יותר משבעה מיליון עותקים ממנו. הספר אף תורגם לכעשרים שפות. ב-1958 פירסמה רוט ספר שני הנקרא Beyond My Worth, שלא הצליח כקודמו.
רוט נישאה לשבעה בעלים; משניים התאלמנה, ומהיתר התגרשה.
ההפקה האחרונה המפורסמת ביותר שלה היא ההצגה "I Can Get It for You Wholesale", שבה שיחקה לצד ברברה סטרייסנד. ההצגה הועלתה 301 פעמים.אך מירב תשומת הלב הופנתה אל השחקנית החדשה סטרייסנד, ורוט התקשתה להשלים עם כך וחזרה לשתות. עד מותה המשיכה ליליאן רוט להיאבק בטיפה המרה ולהיות חברה ב-A.A (אלכוהוליסטים אנונימיים).
ורד ויניצקי-סרוסי

ורד ויניצקי-סרוסי היא פרופסור לסוציולוגיה ושימשה בעבר כדיקנית הפקולטה למדעי החברה באוניברסיטה העברית. היא הייתה האישה הראשונה שכיהנה בתפקיד זה.

ביוגרפיה

ויניצקי-סרוסי היא בעלת תואר ראשון בקרימינולוגיה ומדעי המדינה בהצטיינות מאוניברסיטת בר-אילן. בהמשך למדה קרימינולוגיה באוניברסיטה העברית. ב-1989 סיימה לימודי תואר מוסמך, וב-1992 קיבלה תואר דוקטור, שניהם באוניברסיטת סטוני ברוק שבניו יורק.
בשנת 1996 נקלטה כחברת סגל אקדמי באוניברסיטה העברית, ב-2009 קיבלה מעמד של פרופסור חבר וב-2012 מעמד של פרופסור מן המניין.
מחקרה של ויניצקי-סרוסי מתמקד בתחום של זיכרון קולקטיבי והנצחה. ויניצקי-סרוסי פיתחה מודל תאורטי המסביר את התפתחותם של אופני הנצחה שונים בחברות המתמודדות עם קונפליקטים.
ויניצקי-סרוסי היא ילידת תל אביב. נשואה ליאיר סרוסי, יו"ר דירקטוריון בנק הפועלים לשעבר, ואם לשתי בנות.
חברה בוועד המנהל של בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה.
אסתר שטרייט-וורצל

ביוגרפיה

שטרייט נולדה בשנת 1932 במושבה פתח תקווה, לסופר והמחנך שלום שטרייט. בגיל 12 פרסמה את סיפורה הראשון תחת שם העט "צבי הדס". ב-1949 סיימה את לימודיה בגימנסיה אחד העם אותה ייסד אביה, והחלה ללמוד באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1952, לאחר שסיימה לימודי תואר ראשון בספרות ובפסיכולוגיה, החלה ללמד בגימנסיה שבה למדה. בהמשך דרכה הייתה מורה בבית הספר החקלאי כנות ליד גדרה, ובשנת 1958 בבית הספר תיכון ברנר בפתח תקווה, שם לימדה עד פרישתה.
בשנת 1954 נישאה לרופא ד"ר מרדכי וורצל. לזוג שלושה ילדים.
בשנת 1955, בגיל 23, החלה קריירה ספרותית שכללה פרסום סיפורים וכן רשימות בנושא חינוך. בשנת 1962 ראה אור ספרה הראשון, "מן המצר". בשנת 1969 סיימה בהצטיינות תואר שני בספרות ובתנ"ך. בשנת 1982 זכתה בפרס זאב על ספרה "אליפים".
בשנת 1987 פרשה לגמלאות ממקצוע ההוראה, לטובת כתיבה ומפגשים עם קוראים.
בשנת 2001 הוציאה לאור את הספר מ"אורי עד אדי", שהוא מעין אוטוביוגרפיה שלה ושל יצירותיה. ב-2008 הוציאה את הספר "קיץ כתום", רומן המספר על פינוי גוש קטיף, ונוקט עמדה המתנגדת לתוכנית ההתנתקות ותומכת במתנחלים. שטרייט-וורצל אמרה שהיא התנגדה להתנתקות ותומכת בימין הציוני-לאומי. באותה שנה הוענק לה תואר יקירת העיר פתח תקווה.
אסתר שטרייט-וורצל נפטרה ב-7 בדצמבר 2013, בגיל 81. הותירה בעל, הקרדיולוג וחוקר סיפורי ש"י עגנון ד"ר מרדכי וורצל, שלושה ילדים וחמישה נכדים. נקברה בבית הקברות סגולה בפתח תקווה.
ארכיונה שמור בארכיון לתולדות פתח תקווה ע"ש עודד ירקוני.

יצירתה


ספריה של שטרייט-וורצל מכוונים בעיקר לבני הנוער ולילדים, ומסופרים לרוב על רקע ההיסטוריה של המדינה, הקמתה, מלחמות ישראל והשואה. ספרים נוספים שלה מסופרים על רקע הווי חיי הנוער והילדים בישראל, כפי שהיא תופסת אותו.
על כתיבתה העידה:
כשאני כותבת לנוער חשוב לי להקפיד על עלילה מרתקת, כי הנוער חסר סבלנות. הספרים שלי גם תמיד מסתיימים בכי טוב. אמנם לא צריך להסתיר את הטרגי והכואב, אבל צריך לתת פתח לתקווה. אבל לא פחות מזה חשובים לי התכנים שאני מאמינה בהם. אני כותבת ספרים שהרקע שלהם הוא היסטורי, אבל האווירה חשובה לי יותר מהאירוע המדויק. גם הדמויות, למרות שאני מראיינת ומתחקרת אותן, הן, בכל זאת, דמויות שיצרתי ובראתי.
— ידיעות אחרונות, 24 במרץ 2006
בשנת 2011 יצאה סדרת טלוויזיה בערוץ הילדים המבוססת על ספרה המצליח "אליפים".
ישראל איסר איסרלין (שער משפט)

הרב ישראל איסר איסרלין (-תקפ"ט, 1829) היה רבה של ויניצה (אז האימפריה הרוסית, כיום אוקראינה). מפורסם בשל ספריו שער משפט על שולחן ערוך חושן משפט ושער דעה על הלכות ריבית.

ביוגרפיה

אין ידועים פרטים רבים עליו. אביו היה ר' זאב וולף. היה מיוחס למהרש"א, ולרבי יהודה החסיד, לרבי הלל בן נפתלי הירץ (ה"בית הלל") ועוד. היה מחותנו של רבי יחזקאל לנדא, בעל ה"נודע ביהודה"‏.
היה מקורב לגדולי החסידות, כהחוזה מלובלין, ורבי לוי יצחק מברדיצ'ב. צדיקים אלו, הפליגו בשבחו‏.
לפי תשובותיו, נראה שכיהן ברבנות החל משנת תק"ל (1770)‏.
קברו חודש לאחרונה על ידי אגודת אהלי צדיקים‏
בית הכנסת בבורגס

ייסוד הקהילה

תיעוד ראשון בכתב לקהילה יהודית בבורגס מצוי מ-1828. ב-1900 נכללה קהילת בורגס ברשימת 34 הקהילות המאורגנות בנסיכות הבולגרית ומנתה 800 נפשות. בראשית שנות ה-30 של המאה ה-20 מנתה הקהילה היהודית בעיר כ-3,000 נפשות. במהלך מלחמת העולם השנייה גורשו מקצת מיהודי בורגס אל מחוץ לבולגריה בשל היותם "נתינים זרים", וכן לערי שדה ברחבי בולגריה. לאחר המלחמה נמנו בבורגס 1,100 יהודים, רובם המוחלט עלו לישראל לאחר הקמתה. ב-1949 נמנו בעיר 175 יהודים. בראשית המאה ה-21 התגוררו בבורגס כמה עשרות יהודים.

המבנה

בית הכנסת נבנה בין השנים 1905–1909 ובנייתו מומנה על ידי הנדבן יצחק פְּרֶזֶנְטִי, בן הקהילה, שאף רכש את חלקת הקרקע עליו נבנה בית הכנסת. חזית המבנה נבנתה בסגנון אדריכלי מורי, ובתוכו אולם תפילה גדול, אשר משני צידיו מרפסות פנימיות. מאחר שהתוכניות האדריכליות המקוריות אבדו, קיימת מחלוקת בין חוקרים לגבי זהות האדריכל שתכנן את המבנה. מרבית החוקרים, ובעיקר חוקרים בני זמננו, סבורים שמדובר בפרידריך גרינאנגר, ומקצתם סוברים שמדובר באדריכל ריקרדו טוסקאני (בול'), אשר תכנן מבני ציבור רבים בבורגס. בשלט הנצחה בעברית על קיר המבנה מצוין שהוא תוכנן על ידי טוסקאני. ב-1949, לאחר העלייה ההמונית לישראל, נזנח המבנה והפך למחסן. בהמשך, באמצע שנות ה-60 של המאה ה-20, שוכנה בו גלריה לאמנות, והמבנה עבר שיקום וחידוש. ב-2000 בוצעו במקום עבודות שיפוץ, ובמסגרתן נוקה הטיח מן הקירות ומתקרת המבנה, ונתגלו כתובות בעברית וסמלי יודאיקה כגון מגן דוד ומנורת שבעת הקנים, והוחלט לשמרם ולחדשם.
ארנון מגן

ארנון מגן (10 באפריל 1924 – 11 בינואר 2012) היה עיתונאי, סופר ומתרגם ישראלי.

ביוגרפיה

מגן נולד בשם ארנסט מגנוּס (בגרמנית: Ernst Magnus) בהמבורג שבגרמניה, בן לרודולף ולילי מגנוס. ב-1935, בימי גרמניה הנאצית, כשהיה בן 11, עלה לארץ ישראל עם הוריו ואחותו חוה, ושנה לאחר מכן עברת את שמו לארנון מגן. גדל בקיבוץ גן שמואל ועבר לקיבוץ גבעת ברנר. בשנת 1953 כתב את המנון הקיבוץ, לרגל 25 שנים להקמתו. ב-1954 נישא לבת קיבוץ, לילית לבית לוינסון, אחות במקצועה. באותה שנה נולד בנם הבכור הלל. בני הזוג נפרדו ב-1957, והוא נישא ב-1964 לאילנה לב. נולדו להם שלושה ילדים: הדס (1965, עיתונאית), אבנר (1968, פרופסור למדעי המחשב באוניברסיטת טורונטו, נהרג בתאונת טיפוס הרים באלסקה ב-2010), ועידו (1974).
מגן המשיך להתגורר בגבעת ברנר. חיבר מספר שירים עבור "רביעיית גבעת ברנר" ואחרים במהלך שנות ה-60. עבד כעיתונאי בעיתון "למרחב". לאחר סגירת העיתון, בשנת 1971, עבר לעיתון "דבר", וכיהן כסגן עורך ב"דבר לילדים" בשנות ה-70. לאחר מכן שימש ככתב מדעי בעיתון "דבר"; במסגרת זו ראיין מדענים בעלי שם, בהם הנס בתה, חתן פרס נובל לפיזיקה.
בנוסף עבד מגן כמתרגם מאנגלית לעברית; תרגם בין השאר את ספרו של מרטין גילברט "אושוויץ ובעלות הברית" (1988), ואת ספרו של בני מוריס "לידתה של בעיית הפליטים הפלסטינים 1947–1949" (1991).
ב-1976 כתב לצד יצחק גילון ז'לינסקי וארנסט מרקוביץ את הספר "תולדות התעשייה הכימית בארץ". ב-1977 פרסם ספר עיון היסטורי, "זה קרה ביום... 32 מאורעות בתולדות העמים" (הוצאת הקיבוץ המאוחד); בספרו הוא מתאר 32 אירועי שיא לאורך ההיסטוריה. ב-1992 השתתף בכתיבת ספרו של גד ברזילי, "דמוקרטיה במלחמות: מחלוקת וקונצנזוס בישראל". ב-2008 פרסם אוטוביוגרפיה, "יומנו של אופטימיסט".
מגן נפטר ב-2012 ונקבר בבית הקברות גבעת השלושה.
קמיאי

יהודי קמיאי

בתחילת המאה ה-20 נמנו בעיירה 944 יהודים. בין מלחמות העולם פעל בעיירה בית ספר עברי מרשת תרבות, והתקיימה בה פעילות ציונית. טרם פרוץ מלחמת העולם השנייה התגוררו בעיירה כ-60 משפחות יהודיות. עם סיפוח ליטא לברית המועצות בשנת 1940 נאסרה הפעילות הציבורית היהודית בעיירה.
ב-26 ביוני 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים, כאשר עוד טרם כניסתם אליה, ערכו ליטאים מקומיים פוגרום ביהודיה. לאחר הכיבוש רוכזו יהודי העיירה בגטו קטן שהוקם בבית המדרש בה, וכעבור כמה שבועות גורשו הגברים לרוקישקיס, והנשים והילדים לאזור אובלאי, שם נרצחו בסוף אוגוסט 1941 עם הפליטים היהודים הנוספים שרוכזו במקומות אלו.
תאודור פרלינגהויסן

תולדות חייו

פרלינגהויסן נולד בפרנקלין, ניו ג'רזי למשפחת פרלינגהויסן, משפחה בעלת שורשים עמוקים בקהילה הפרוטסטנטית יוצאת הולנד בארצות הברית, אבותיו היו ממנהיגי קהילה זו. אבי-סבו, תאודור יעקובוס פרלינגהויסן ייסד את קווינס קולג' (שהיווה את הבסיס לאוניברסיטת ראטגרס). ב-1804 סיים את לימודי המשפטים בקולג' ניו ג'רזי (כיום אוניברסיטת פרינסטון), ב-1808 קיבל רישיון לעריכת דין ופתח משרד בניוארק. במלחמת 1812 שירת בדרגת קפטן.
בשנים 1817–1829 כיהן כתובע הכללי של מדינת ניו ג'רזי, משרה אותה עזב עם בחירתו כסנטור בסנאט של ארצות הברית, משרה בה כיהן עד 1835. פרלינגהויסן נודע כסנאטור דתי הנאמן לצו המוסרי האוונגליסטי. נאמנות זו הובילה להתנגדותו לגירוש האינדיאנים מדרום ארצות הברית לשמורות ממערב למיסיסיפי. בשנים 1837–1838 כיהן כראש עיריית ניוארק ולאחר מכן עבר לניו יורק לכהן כנשיא אוניברסיטת ניו יורק. ב-1842 נבחר לנשיא לכל ימי חייו של אגודת התנ"ך האמריקאית (American Bible Society), ארגון אוונגליסטי שהתנגד לעבדות בארצות הברית אך גם הטיף נגד הנצרות הקתולית. ב-1844 נבחר על ידי וועידת המפלגה הוויגית לכהן כסגנו המיועד של המועמד לנשיאות הנרי קליי, אולם השניים נכשלו במפתיע בהתמודדות צמודה מול מועמד המפלגה הדמוקרטית ג'יימס נוקס פולק, שנבחר לנשיא. מ-1850 ועד מותו כיהן כנשיא אוניברסיטת ראטגרס, שהוקמה על ידי אבי-סבו.
פרלינגהויסן נפטר בביתו בניו ברנזוויק. העיירה Frelinghuysen Township בניו ג'רזי קרויה על שמו.

משפחתו

ב-1809 נשא לאשה את שרלוט מרסר. ב-1820, עם מות אחיו, פרדריק פרלינגהויסן, אימצו פרלינגהויסן ורעייתו, שהיו חשוכי ילדים, את בנו בן ה-3, פרדריק תאודור פרלינגהויסן, שכיהן לימים כמזכיר המדינה של ארצות הברית. ב-1854 נפטרה שרלוט וב-1857 נשא פרלינגהויסן לאשה את הארייט פמפלי.
המערה הכחולה

המערה הכחולה היא מערה באי קאפרי השייך לאיטליה. המערה נראית כאולם גדול שגובהו כארבע קומות. הכניסה לתוכה אפשרית רק מן הים ועל ידי סירה, דרך קשת אבן שגובהה פחות ממטר. את המערה כרו גלי הים בתוך אבן הגיר והיא מלאה מחציתה מים כתוצאה משקיעתה של אדמת החוף. שמה של המערה ניתן לה בשל האור הכחול המציף את חללה. בימי עבר הייתה המערה משמשת כמקום רחצה לעשירי רומא. המעברים התת-קרקעיים המובילים אליה אטומים בחלקם ונראה שבעבר היוו חלק ממערכת מחילות תת-קרקעית.
נגיב מחפוז

ביוגרפיה

מחפוז נולד בקהיר למשפחה מוסלמית אדוקה בת למעמד הבינוני, הבן השביעי והצעיר ביותר במשפחתו. מרבית ילדותו עברה בשכונת אל-גמאליה (לא רחוק משוק ח'אן אל-חלילי), ומאוחר יותר עברה משפחתו לרובע אל-עבאסיה. שתי השכונות מופיעות תדיר בכתביו. כילד בן שבע, היה עד להתקוממות בשנת 1919 כנגד השלטון הבריטי, ולדיכויה ביד קשה על ידי הצבא, מאורעות שהעיד מאוחר יותר שזעזעו את ילדותו, ואף מתוארים בספריו. 
מחפוז למד לתואר שני בפילוסופיה באוניברסיטת קהיר. במהלך לימודיו נחשף למדע ולרעיונות סוציאליסטים. לאחר מכן עבד כפקיד בשירות המדינה בתפקידים שונים במנגנוני התרבות והצנזורה התרבותית, עם פרישתו הגיע לדרגת יועץ במשרד התרבות. הוא התחתן בגיל 43 ונולדו לו שתי בנות. 
לאורך השנים כתב עשרות רומנים ומאות סיפורים קצרים שרבים מהם תורגמו לשפות רבות, ועובדו לקולנוע. בנוסף כתב עשרות תסריטים לסרטים וחמישה מחזות. הוא עבד במערכת העיתון "אל-אהראם" בו גם פרסם בהמשכים כמה מספריו. 
בשנת 1988 זכה בפרס נובל לספרות. במעמד מתן הפרס הודגשו היצירות: "הטרילוגיה הקהירית", "בני שכונתנו", "סמטה בקהיר", "הגנב והכלבים" ו"פטפוטים על הנילוס". הרומן "בני שכונתנו" פורסם בחלקים בעיתון "אל-אהראם" בקהיר בשנים 1959-1960, אך נאסר לפרסום כספר שלם במצרים ובארצות ערב (למעט לבנון) עד שנותיו האחרונות של מחפוז. 
מחפוז מת ב-30 באוגוסט 2006, בן 94 במותו.

אישיותו הציבורית

גם בכתביו הספרותיים וגם במאמריו לעיתונות מטיף מחפוז לצדק חברתי, אותו הוא רואה כחלק בלתי נפרד מן המוסר האישי. מחפוז נחשב בעולם הערבי לליברל ולדמוקרט. הצגתן של בעיות חברתיות ודתיות בחברה המצרית קנתה למחפוז אויבים רבים. 
ספרו של מחפוז "בני שכונתנו" (1959) נחשב לשנוי במחלוקת במיוחד כיוון שהוא מתאר את חייהן של דמויות נערצות במסורת המוסלמית כמשה, ישו ומוחמד, כאזרחים מצריים רגילים. הספר נאסר להפצה במצרים ובכל העולם הערבי, פרט ללבנון, בטענה של חילול הקודש. בשנות השמונים טען השייח' עומר עבדל רחמן, מראשי האחים המוסלמים במצרים, כי אילו היה מחפוז מוצא להורג בעקבות חילול הקודש על "בני שכונתנו" לא היה סלמאן רושדי מעז להוציא את ספרו "פסוקי השטן". למרות זאת מעולם לא הוצאה פתווה רשמית הקוראת להריגתו של מחפוז. בשנת 1994 ניסה קיצוני מוסלמי להתנקש בחייו של מחפוז, אך הצליח רק לפצוע באופן קשה את הסופר בן ה־82. לאחר ניסיון ההתנקשות נאלץ מחפוז לנוע רק בליווי מאבטחים חמושים. רק לאחר ניסיון הרצח יצא "בני שכונתנו" מרשימת הספרים האסורים במצרים.
בתקופת כהונתו של אנואר סאדאת נחשב מחפוז לתומך בקווי המדיניות הרשמית של שלום עם ישראל. תמיכתו בשלום עם ישראל הפכה אותו, כמו את הנשיא סאדאת, למוקצה בחלקו הגדול של העולם הערבי, כך שעד השנים האחרונות ספריו היו אסורים להפצה במדינות כסוריה ועיראק. הגם שתמך בשלום עם ישראל, מעולם לא חדל מחפוז לבקר את מדיניותה של ישראל כלפי הפלסטינים.
סוכריית דלעת

סוכריית דלעת היא סוכריית גומי קטנה בצורת דלעת המיוצרת מסירופ תירס, דבש וסוכר. באופן מסורתי, הסוכריות צבועות בצבע כתום עם קצה ירוק בדומה לדלעת. סוכריות אלו מזוהות בעיקר עם ליל כל הקדושים. בסוכריות אלו אין שמנים או שומנים והם נחשבות לדלות שומן. מרקמן דומה למרשמלו. סוכריות אלו נעשות באופן דומה לסוכריות תירס.

תהליך הייצור

סוכריות אלו מיוצרות מבלילה של סירופ סוכר, דבש, סוכר וצבעי מאכל המחוממים בסירים גדולים שבהם נוצר סירופ מתוק מאוד. סירופ זה מעורבב עם שני צבעים (ירוק וכתום) ומוכנס לתבניות עשויות מעמילן תירס בצורה הרצויה. תבניות אלו נשלחות לחדר יבוש למשך 24-36 שעות. לאחר שהסוכריות מתייבשות, הסוכריות עוברות תהליך של זיגוג על מנת לתת להם מראה מבריק.

היסטוריה

סוכריות הדלעת נוצרו לראשונה במחצית הראשונה של המאה ה-20 על ידי המגדנאי ג'ורג' רמינגר מחברת הממתקים ונדרלי. בתחילת שנות ה-90 הוערך כי המשק האמריקאי צורך 15 אלף טון בשנה כאשר הרוב הוא בתקופה של ליל כל הקדושים. בשנת 1997 הוערך שווי השוק בארצות הברית של סוכריות לליל כל הקדושים ב-950 מיליון דולר. בעקבות גודל השוק, החליטה חברת מרס בע"מ להוציא גרסה של ממתק הסניקרס בטעם דלעת.
סוכריות אלו הפכו גם לסוגיה בנושא החזרה לשעון חורף בארצות הברית. משנת 1960, יצרניות ממתקים השתמשו בנימוק כי המעבר לשעון חורף לאחר ליל כל הקדושים יתן לילדים עוד שעת אור יום לתעלול או ממתק וכך הם יאספו יותר ממתקים. במהלך שנת 1985 בדיונים בקונגרס האמריקאי על המעבר לחזרה לשעון חורף, תעשיית הסוכריות הניחה סוכריות דלעת על מושב של כל סנאטור. ב -8 ביולי 1986, חתם הנשיא רונלד רייגן על חוק שבו שעון הקיץ יהיה עד ליום הראשון האחרון של חודש אוקטובר (לא כולל את ליל כל הקדושים). בשנת 2005 שונה החוק כך ששעון הקיץ מוחלף ביום הראשון הראשון של חודש נובמבר על מנת לכלול את ליל כל הקדושים.
עקביות (לוגיקה)

במתמטיקה ובלוגיקה, עקביות (או קונסיסטנטיות, קוהרנטיות) של מערכת מסוימת פירושה שמערכת זו היא נטולת סתירות. בלוגיקה מתמטית, תורה עקבית היא כזו שלא נובעת ממנה טענה והיפוכה. בתורות לא עקביות אפשר להוכיח כל טענה (משום שמהנחות שקריות נובעת כל מסקנה שהיא), ולכן נחשבת עקביות למעלה הכרחית בכל תורה ראויה.
כדי להוכיח שמערכת היא עקבית, מספיק למצוא מודל שמקיים את כל האקסיומות של המערכת. מודל עבור תורה A הנבנה במסגרת של תורה B מוכיח עקביות יחסית - אם B עקבית, אז גם A כזו. מודלים כאלו ידועים עבור גאומטריות שונות (למשל, שתי הגרסאות הלא אוקלידיות של גאומטרית המישור הן עקביות ביחס לגאומטרית המישור האוקלידית), וגם עבור מערכות אקסיומטיות שונות לתורת הקבוצות.
לכל מערכת אקסיומות עקבית יש מודל (משפט השלמות של גדל, 1930). ישנן תורות שבמסגרתן לא ניתן להראות עקביות. דוגמה לכך היא תורת המספרים. כדי להוכיח עקביות של מערכות כאלה יש להפעיל כלים מתמטיים סבוכים יותר ולהסתמך על תורות אחרות. משפט האי שלמות השני של גדל קובע שלא ניתן להוכיח את העקביות של תורה אריתמטית אפקטיבית (שהיא עקבית), במסגרת התורה עצמה.
זוהר בדשא

תקציר העלילה

וילמה דין ("דיני") לומיס (נטלי ווד) ובאד סטמפר (וורן ביטי) הם זוג צעירים בבית ספר תיכון בעיירה בקנזס. דיני נתונה להשפעתה של אמה האוסרת עליה לקיים יחסי מין ללא נישואים. באד הוא בנו של אייס סטמפר (פאט הינגל). אביו היה חוואי שהתעשר כשנמצא נפט בשטח שלו. אחותו ג'יני (ברברה לודן) היא פלאפרית בעלת התנהגות מופקרת והאב התייאש ממנה ומטיל את כל תקוותו על באד. כאשר באד מבקש ממנו לשאת את דיני הוא משכנע אותו שקודם עליו ללמוד באוניברסיטת ייל ולהשיג תעודת בוגר ואם ברצונו לספק את צרכיו המיניים הוא ימצא לו בחורה "מסוג אחר".
דיני אומרת לבאד כי תחכה לו עד שיסיים את לימודיו בייל אך בהשפעתה של אמה היא ממשיכה להתנגד ליחסים מעל לחיבוקים ונשיקות. באד מוצא את סיפוקו עם חואניטה, "המתירנית" של הכיתה. הרכילות מתפשטת בכיתה ומגיעה לאזניה ובאמצע השיעור כאשר היא מתבקשת להקריא פואמה של ויליאם וורדסוורת', היא מתמוטטת. רופא מטפל בה וקובע שזו התמוטטות עצבים הדורשת מנוחה בבית. לאחר תקופת מנוחה בבית מציע לה חבר לכיתה, "טוטס" להילוות אליו לנשף הסיום של הלימודים. דיני מופיעה עם שיער קצוץ ושמלה אדומה ומושכת.
למסיבת הסיום מגיע גם באד עם קיי (סנדי דניס). דיני מבקשת מבאד לצאת החוצה, מושכת אותו לרכב ומתחילה לתנות איתו אהבה. הוא מופתע מההתנהגות הזאת של דיני, הודף אותה ואומר לה שהיא אשה ללא גאווה. דיני הנפגעת בורחת עם "טוטס" למפלים, שם הוא מתחיל לתנות אתה אהבה בכוח. דיני מבינה שעברה את הגבול המותר וברגע האחרון היא מצליחה להשתחרר ממנו, נכנסת לנהר ומנסה להתאבד בטביעה אך ניצלת על ידי אנשים שהיו בסביבה.
דיני נשלחת לבית חולים פסיכיאטרי שם היא מטופלת ומשתקמת במשך שנתיים וחצי. באד מזלזל בלימודיו בייל ומועמד להיזרק מהאוניברסיטה. אביו ומפציר בו לסיים את לימודיו. הוא לוקח אותו לניו יורק ומזמין לחדרו יצאנית. קריסת הבורסת ניו יורק מרוקנת את האב מנכסיו והוא מתאבד בקפיצה מחלון חדר המלון.
באד חוזר לחווה כפי שרצה תמיד. הוא נשוי לאנג'לינה, אותה הכיר בניו הייבן ולהם בן קטן. דיני מבקשת להפגש אתו לאחר השחרור מהאשפוז. שתי חברותיה מסיעות. היא נפגשת עם באד ורק אז נודע לה שיש לו משפחה. דיני נפגשת עם אשתו ובנו של באד. הפגישה קצרה, וכשחברותיה שואלות אותה אם היא עדיין אוהבת את באד, היא מחייכת ולא עונה וברקע שומעים את קולה כשהיא מצטטת קטע של פואמה של וורדסוורת' (משם נגזר שם הסרט):
...למרות שדבר לא יכול להחזיר את שעת הזוהר בדשא, את יפעת פרחיו
לא נתכנס אל היגון, אלא נמצא חוזק במה שנותר מאחור...
הר תורען

היסטוריה

בעבר הרכס היה מכוסה יער צפוף ויש עדויות לכך שבמאה הקודמת עוד חיו בו ברדלסים וכנראה גם נמרים. כיום נמצאים בו צבאים ושועלים.

גאולוגיה

מדרום להר, במבט מכביש נצרת–טבריה אפשר להבחין בתופעה גאומורפולוגית ייחודית – בליה ספרואידית: בשיפוע ההר נחשף מבנה טבעתי מיוחד במינו. המבנה נוצר בשכבות סלעי גיר ודולומיט, כאשר סחיפה שחלה בעמק בדופן הקמר יצרה מבנה קונצנטרי – עיגולים בתוך עיגולים – בדומה לבצל שחתכו ממנו נתח וקליפותיו מתגלות לעין.

אטרקציות

בראש ההר מגדל תצפית (מגדל תורען) שהוקם על ידי הקרן הקיימת לישראל. אפשר להיכנס למסלול על ידי פנייה שמאלה בכניסה למצפה נטופה.
כמו כן, קיים על הרכס (סמוך ליישוב בית רימון) מרכז "דרך- ארץ"- מרכז חינוכי העוסק בקשר בין אדם לאדמה.
המרכז הוקם לזכרו של רס"ן דני גומז שנפל במלחמת לבנון השנייה, ופועל בתור מרכז תיירותי, בעל אופי חינוכי- חקלאי הפועל כולו על ידי מתנדבים מזה 10 שנים.
הפרויקט משלב בין תחומי התיירות, החינוך והחקלאות על ידי לימוד מורשת והיסטוריה בשילוב התנסות בעבודות חקלאיות שונות.

אזורים מיושבים

על ההר עצמו שוכנים שני יישובים: בית רימון ומצפה נטופה, ונטועים בו כרמי זיתים רבים. למרגלות ההר מצפון נמצא הכפר בועיינה-נוג'ידאת ולמרגלותיו מדרום שוכן הכפר טורעאן, המשמר את שמה של "תרען" הנזכרת אצל חז"ל, אשר ממנה נגזר שם ההר.
מדרום להר נמצאת בקעת תרען, בה עברה בתקופה הרומית הדרך הראשית שבין טבריה וציפורי, ואשר כיום עובר בה כביש 77, ובסמוך למרגלותיו המזרחיים של ההר נמצאות חורבת משכנה וחורבת עמודים, שרידי שני יישובים יהודיים גדולים מתקופת התלמוד.