google/wiki40b huggingface dataset:
פיוטר קוזלוב

חייו

נולד למשפחה של סוחרי בקר. בילדותו נהג להצטרף לאביו במסעותיו לאוקראינה לצורך יבוא בקר, מה שאולי הצית את חיבתו למסעות. למד בבי"ס הריאלי ע"ש אלכסנדרוב בסמולנסק. לאחר פגישה מקרית עם פרז'בלסקי בשנת 1882, קיבל פיוטר הזמנה להשתתף עמו במשלחתו הרביעית למרכז אסיה. לשם כך היה עליו להתנדב לצבא מאחר שפרז'בלסקי הרכיב את צוות המסע שלו בלעדית מאנשי צבא. מ-1883 ועד 1926 עשה קוזלוב שש משלחות גדולות למונגוליה, לצפון ולמערב סין וכן למזרח טיבט, שלוש מהן בראשותו. בשנת 1905 נפגש עם טובטן גיאטסו הדלאי לאמה ה-13 בעיר אורגה (כיום אולן בטור).
במהלך מסעו המונגולו-סצ'ואני (1907—1909) גילה קוזלוב את שרידיה של העיר הטַנגוּטית חרה-חוטו (Khara-Khoto). במהלך חפירות ארכאולוגיות שנערכו באתר זה בשנים 1908 ו-1909 התגלה מבנה של ספרייה עתיקה בה נמצאו שרידים בהיקף גדול של כ-6,000 מגילות הכתובות בשפה הטנגוטית , בהן יצירות מן הספרות הבודהיסטית, שלא היו ידועות קודם לכן ואין דומה להם בשפות אחרות.
בשנת 1910 פגש קוזלוב את פיוטר קרופוטקין, שמסעות המחקר שלו הניחו את היסוד לחקר המדעי של המזרח הרחוק הרוסי בתחומי האנתרופולוגיה, הגאולוגיה והגאוגרפיה, ושניהם קיימו חליפת מכתבים.
קוזלוב מונה על ידי ממשלת המעבר הרוסית כמושל שמורת הטבע אַסקניָה-נוֹבָה (Askania-Nova) שבאוקראינה, ואת כנראה בעקבות היכרותו עם פרידריך אדוארדוביץ' פליץ'-פיין מיוזמי הקמת שמורת הטבע. עם זאת, לשמורה הגיע קוזלוב רק לאחר 'מהפכת אוקטובר' בדצמבר 1917.
במשלחתו האחרונה (המשלחת המונגלו-טיבטית בשנת 1923–1926) תכנן קוזלוב להגיע ללהסה בירת טיבט. בגלל תככים פוליטיים (בעיקר מהמשרד לענייני חוץ והמינהל לעניינים פוליטיים של ברית המועצות) נאלץ קוזלוב לשנות את תוכניתו ולהתמקד בחקר מונגוליה (ללא טיבט). ב-1925 החל קוזלוב בחפירות ארכאולוגיות בקברי האצולה ההונים (של סוף המאה הראשונה לפנה"ס – תחילת המאה הראשונה לספירה) באתר נוֹין-אוּלה (Noin-Ula)  שבמונגוליה, ובמהלכן העלה תגליות מדעיות חדשות.
לאחר שהתרחק מעיסוקיו כחוקר, התגורר קוזלוב לסירוגין בכפר ליד נובגורוד, ובדירתו בסנט פטרסבורג.
ב-26 בספטמבר 1935 (בגיל 71) נפטר קוזלוב ממחלת לב במהלך שהותו בסַנַטוֹרְיוּם בעיר פטרגוף . הוא נקבר בבית הקברות הלותרני 'סמולנסק' בסנט פטרסבורג.
אלמנתו, אליזבטה וולודימירובנה קוזלובה , זכתה להכרה בינלאומית כצפרית. היא נפטרה כ-40 שנה לאחר מות בעלה.
אלבניה באירוויזיון

הישגים

אלבניה תכננה תחילה להשתתף עוד באירוויזיון בשנת 2003, אולם שלוש מדינות נוספות נרשמו כבר לתחרות באותה שנה, ולכן עקב ריבוי המדינות המשתתפות, נאלצה אלבניה לחכות שנה נוספת לפני שהייתה יכולה להשתתף בתחרות. 

לאירוויזיון 2004 שלחה אלבניה את הזמרת אנייזה שהיני עם השיר "The Image of You" ("התמונה שלך"). השיר העפיל מהמקום הרביעי בשלב חצי הגמר אל הגמר, בו הוא סיים במקום ה-7 עם 106 נקודות. תחילה תכננה אלבניה לשיר את השיר בגרסתו בשפה האלבנית, אולם לבסוף היא בחרה להופיע עם השיר בשפה האנגלית. לאור המיקום הגבוה מ-2004, השתתפה אלבניה אוטומטית בשלב הגמר באירוויזיון 2005, אולם היא הגיעה רק למקום ה-16. באירוויזיון 2006 ובאירוויזיון 2007 כשלה אלבניה להעפיל לשלב הגמר והיא נותרה בשלב חצי הגמר. לאירוויזיון 2008 שלחה אלבניה את השיר "Zemrën e lamë peng" ("הימרנו על הלב") איתו היא הגיעה למקום ה-16. באירוויזיון 2012, לאחר שנה של היעדרות בגמר, צלחה אלבניה את שלב חצי הגמר עם השיר "Suus" בביצועה של רונה נישליו. בשלב הגמר סיימה אלבניה במקום החמישי וזהו הישגה הטוב ביותר עד כה. בשנת 2013 לא הצליחה אלבניה להעפיל לשלב הגמר כאשר סיימה רק במקום ה15 עם 31 נקודות בחצי הגמר בו השתתפה.
הישגיה של אלבניה בתחרות ממוצעים, היא מדורגת במקום ה-43 מתוך 51 מדינות ברשימת המדינות המובילות באירוויזיון.
משפט האן-בנך

משפט האן-בנך הוא משפט מרכזי באנליזה פונקציונלית העוסק בהרחבה של פונקציונל  מתת-מרחב של מרחב בנך, אל המרחב כולו. המשפט נוסח והוכח על ידי סטפן בנך והאנס האן, כל אחד לחוד באופן בלתי תלוי, בשנות ה-20 של המאה ה-20.
פובליוס קלאודיוס פולכר

פובליוס קלאודיוס פולכּר (Publius Claudius Pulcher) היה מצביא רומאי ובן למשפחת הקלאודיים. הוא היה בנו של המדינאי הרומאי המפורסם אפיוס קלאודיוס קאודקס, והראשון לבית האב של הקלאודיים שקיבל את הכינוי (cognomen) פולכר שפירושו 'נאה'.
שימש כ איידיל קורולי ב-253 לפנה"ס, ובשנת 249 לפנה"ס, במהלך המלחמה הפונית הראשונה, נבחר לקונסול יחד עם לוקיוס יוניוס פולוס (Lucius Iunius Pullus). אותה שעה היו הצבא והרומי עסוקים בהטלת מצור על ליליבאום, עיר הנמל החשובה ביותר של הקרתגים במערב סיציליה. בעקבות כישלון קודמיו לפרוץ את חומות העיר, החליט פולכר להפסיק את פעולות המצור ולכבוש את דרפאנה, אחרון הבסיסים הימיים הקרתגיים באי. בקרב הימי שהתחולל סמוך לעיר הוכה הצי הרומי בפיקודו על ידי אדרבעל ואוניות הקרתגים.
קיקרו כותב, כי התבוסה בקרב נגרמה בגלל הזלזול באותות המבשרים (auspicia). לפני היציאה היה נהוג להשתמש במנחשים, כדי לשאול בעצתם של האלים כיצד יעלה הקרב. פולכר, לדבריו, "לעג לאלים בדרך הלצה, וכאשר האפרוחים אשר שוחררו מן הכלוב לא אכלו את מזונם, ציווה להטביעם במים, באומרו שישתו אם אינם רוצים לאכול."
סווטוניוס מוסיף על כך ומספר, כי גם אחותו של פובליוס "הועמדה למשפט בפני העם - דבר שלא אירע עוד לאישה - בעוון שפגעה בכבודו; כי בשעה שמרכבתה התקדמה ונסעה אך בקושי בתוך ההמון הצפוף, קראה בקול קבל-עם ואמרה: 'הלוואי ואחי פולכר היה קם מקברו, מפסיד מחדש את הצי ומפחית על ידי כך מן ההמון הרומאי!' ".
כשנתבקש על ידי הסנאט למנות דיקטטור לצורך ניהול הבחירות לקונסולים חדשים, מאחר שהוא ועמיתו נמצאו בסיקיליה ולא יכלו לשוב לרומא כדי לנהל את הבחירות בעצמם, מינה את מרקוס קלאודיוס גליקיה (Marcus Claudius Glicia), עבד משוחרר ששירת אותו כפקיד ושליח;  המינוי נפסל לאלתר, ובמקומו מונה אולוס אטיליוס קלטינוס. פולכר עמד למשפט העם בשל כשלונו הצבאי ובשל חילול הקודש וקנס כבד הושת עליו. עניין זה אינו מופיע אצל פוליביוס, אלא רק אצל סופרים מאוחרים לו, וכפי הנראה הוא המצאה מאוחרת שבאה לתרץ את הכישלון הרומי.
תפילת שמונה עשרה

תפילת שמונה-עשרה היא התפילה העיקרית בסדר התפילה בימות החול והיא נאמרת בתפילות שחרית, מנחה וערבית. תפילה זו היא אחת מתפילות העמידה והיא נאמרת בלחש כשהמתפלל עומד ורגליו צמודות זו לזו. בספרות חז"ל מציינת המילה "תפילה" את התפילה הזו במיוחד, ולא תפילות אחרות.
התפילה קרויה כך משום שבמקור היו בה שמונה-עשרה ברכות. בתקופה מאוחרת יותר נוספה לה ברכת המינים, אולם שם התפילה כבר השתרש ולפיכך לא שונה.

תיקון התפילה

על פי המסורת תוקנה תפילת שמונה עשרה בידי אנשי כנסת הגדולה כנגד הקורבנות, ועברה עריכה מחודשת ביבנה לאחר חורבן בית המקדש השני, על ידי שמעון הפקולי. במחקר ישנה מחלוקת לגבי זמן ואופן חיבור התפילה: יוסף היינימן גרס שהתפילה מוקדמת לחורבן הבית השני והיא תוצאה של התפתחות תפילות שונות לידי נוסח קבוע. לעומתו גורסים עזרא פליישר ואורי ארליך שחיבור התפילה וקביעתה כחובה לכל עם ישראל הם תגובה לחורבן.
בגמרא מובאות מספר דעות לסיבה שבגללה תוקנו דווקא שמונה עשרה ברכות. על פי הרמב"ם, קביעת נוסח קבוע לתפילה נועדה לסייע למי שלא יודע להביע עצמו כראוי. לפני גישה זו, לפני תיקון התפילה, התפלל כל אחד בנוסח אישי. לדעת הרב ישראל שבתי שצ'יפנסקי תקנה זו נועדה לחזק את מקומה של השפה העברית.

התפתחות התפילה ביבנה

בתקופת ישיבת הסנהדרין ביבנה, דעות החכמים היו חלוקות בנוגע לתפילת שמונה עשרה. רבן גמליאל דיבנה סבר כי יש להתפלל את התפילה כפי שהיא - שמונה עשרה ברכות. רבי יהושע סבר כי יש לקצר את התפילה ולהתפלל בכל יום רק מעין שמונה עשרה - תפילה הכוללת את שלוש הברכות הראשונות של תפילת שמונה עשרה, לאחר מכן תמצות ברכות הבקשה לברכה אחת, ולבסוף שלוש הברכות האחרונות של תפילת שמונה עשרה המקורית [סה"כ שבע ברכות]. רבי עקיבא הביא דעת ביניים - אם האדם בקיא בתפילה הארוכה מתפלל שמונה עשרה ברכות, ואם הוא אינו בקיא בה מסתפק בתפילת מעין שמונה עשרה. להלכה נפסק כי מתפללים שמונה עשרה ברכות, כרבן גמליאל, מלבד בשעת הדחק.
בתקופת זו נוספה ברכה נוספת, ברכת המינים, שהייתה מכוונת, ככל הנראה, כנגד הנוצרים הראשונים. הברכה תוקנה על ידי שמואל הקטן.
נפתלי הרץ קרצ'מר

רבי נפתלי הרץ קרצ'מר (מכונה: ר' הרצל קרצ'מר; ~ה'תרכ"ג, 1863 - ה'תרע"ג, 1913) היה שוחט העיר פוניבז' בליטא, שהתפרסם כצדיק וראש ישיבה שנקראה בשמו "ישיבת הגאון ר' הרצל". עיקר פרסומו נבע מספרו בן חמשת הכרכים נועם המצוות.

ביוגרפיה

נולד בביאליסטוק לר' אברהם (מֶמִי) קרצ'מר, נכדו של רבי אשר מטיקטין רבה של שרשוב ומחבר "כתר ראש" על הנהגות רבי חיים מוולוז'ין, ו"ברכת ראש" על מסכת ברכות ונזיר. אביו היה סוחר טקסטיל ועלה עם משפחתו ליפו. בנותיו נישאו לרבנים יוסף גרשון הורביץ, יונה ראם, ולשמואל הומינר. אחיו הגדול משה שמואל היה נציג הברון וחי בפתח תקווה.
נישא לשרה בתו של ר' אליהו מאיר זילברבלט ועבר לגור בפוניבז'. בראשית דרכו התפרנס כסוחר, אך החברה בשוק לא הייתה לרוחו והוא בחר לשמש שוחט תחת פיקוחו של רב העיר, רבי יצחק יעקב (איצל'ה) רבינוביץ.
הוא התפרסם כשהדפיס את ספרו "נועם המצוות" שזכה למספר מהדורות ולהסכמות נלהבות של רבי מאיר שמחה הכהן מדווינסק שהכירו בצעירותו בביאליסטוק, של רבי איצל'ה מפוניבז' ושל ר' יוסף לוינשטיין מסרוצק.
שנים ספורות לפני פטירתו הפתאומית, הקים ישיבה לצעירים בעיר פוניבז' שעד אז הסתובבו מחוסר מסגרת מתאימה, חלקם בבית המדרש וחלקם ברחובות העיר. מתלמידיו בישיבה זו היה הרב נחום ברוך גינצבורג. הישיבה התרחבה ועברה לבית המדרש "גליקל'ס קלויז" (הבית של גליקל'ה), ביתה של גליקל'ה אלמנת רב העיר הקודם הרב יעקב הלוי, שהוקדש על ידה לשמש בית מדרש. את טובי הבחורים היה מפנה ללימודי המשך בישיבת "כנסת ישראל" בסלובודקה. בתקופה זו שמע את שיעוריו הרב אלעזר מנחם שך, אז בן 11.
לרבי נפתלי הרץ קרצ'מר לא היו צאצאים, הוא נפטר כנראה בפתאומיות בפוניבז' בשנת תרע"ג.
Theme Hospital

מטרת המשחק

מטרת המשחק היא לנהל את בית החולים בפן הפיננסי, כוח האדם והציוד. על בית החולים לאבחן את המחלה מבין מגוון מחלות אפשריות כמו "hyperlangue" (בעלי לשון גדולה), "בלתי נראים", "סינדרום המלך" (אנשים שחושבים שהם אלביס פרסלי) וכדומה.
במשחק 12 שלבים, ובכל שלב נדרש לבנות מהתחלה את בית החולים, ככל שמתקדמים בשלבים ישנן יותר מחלות אפשריות, יותר ציוד נדרש, ושטח בית החולים שתחת ניהול המשתמש גדול יותר. כדי לעבור שלב, על השחקן למלא מספר תנאים כמו העלאת המוניטין של בית החולים, הגדלת הריווחיות שלו, העלאת רמת המוסד או אחוז האנשים שנרפאו בו. בנוסף, במספר שלבים יש תנאים מיוחדים כגון, שכל הרופאים יעבדו ביעילות של מעל 80%.

ניהול המשחק

השחקן אינו מנהל פיזית רופא או מטופל מסוים אלא מנהל את כל בית החולים, על ידי בניית החדרים הנדרשים (אבחון, טיפול, מנוחה, שירותים, מחקר, הוראה), שכירת אנשי הצוות שיאיישו אותם וריהוט בית החולים באופן כללי. למרות זאת, ניתן להתערב בטיפול במטופל מסוים תוך כדי משחק, למשל על ידי שינוי את התור של החולים וקידום החולים הקרובים יותר למוות; ניתן לחייב פציינט לעבור טיפול מסוים גם אם האיבחון לא הסתיים; ניתן לפטר עובדים על מנת להחליפם בעובדים יעילים יותר או בעובדים זולים יותר, ועוד.

פלטפורמות

המשחק יצא במקור לPC ב-1997 ושנה לאחר מכן יצאה גרסה לפלייסטיישן.
בנוסף לגרסאות הרשמיות, מספר קהילות קוד פתוח פיתחו את המשחק בקוד פתוח, אולם ללא הצלחה. בשנת 2008 פרויקט קוד פתוח בשם OpenTH פיתח גרסה טובה למשחק בעיקר בשפת C++ ומעט ב-Lua תחת רישיון GNU GPL; פרויקט זה הסתיים והיום האתר מפנה לפרויקט CorsixTH. ב-2009 יצא פרויקט דומה בשם CorsixTH שאנשיו פיתחו את המשחק בעיקר ב-Lua תחת רישיון ציבורי של MIT. כדי להפעיל את המשחק נדרש דיסק התקנה מקורי או אימג' להתקנה. פרויקט זה מתוחזק באופן שוטף והגרסה האחרונה יצאה במאי 2013. פרויקט CorsixTH שימש גם לפיתוח גרסה לאנדרואיד שניתן למצוא ב-Google Play Store.

משחקי המשך למשחק

ב-30 באוגוסט 2018 עתידה לצאת גרסה מחודשת למשחק אשר מיועדת למחשבים האישיים בשם Two Point Hospital .
גרסה זו היא למעשה חידוש של הגרסה הראשונה של המשחק אשר מפותחת בשיתוף הפעולה של המפיק והמעצב המקורי מהמשחק הראשון.
משה פירירה

הרב משה פירירה (1884–1932) היה מחנך, איש ציבור ודיין, מנהיג הקהילה היהודית בוויסוקו שבבוסניה, המורה הראשי העברי בבתי הספר בסרייבו, מאישי הציבור הבולטים בעיר.

ביוגרפיה

נולד בירושלים ב-26 בינואר 1884 (כ"ח בטבת ה'תרמ"ד) לרב מרדכי פירירה, בן למשפחה שמוצאה בספרד. בצעירותו חונך בישיבות העיר.
בשנת 1901 (ה'תרס"א) נסע לבקר את קרוביו בטראווניק שבבוסניה, ושם נישא לבת דודו. לאחר שנישא מונה על ידי הקהילה היהודית שבויסוקו שבבוסניה לשמש כמורה הוראה, כדיין, כשוחט וכחזן. בתפקידיו אלו שימש עד לשנת 1918 (ה'תרע"ט) ואז עבר בסוף שנת 1918 (תחילת ה'תרע"ט) לסרייבו שבבוסניה, שם מונה לשמש כמורה העברי הראשי של בתי הספר העממיים של הקהילה היהודית והממשל המקומי. בין היתר נמנה עם מייסדי ועסקני אגודת "שפה ברורה" שהפעילה אולפן ללימוד עברית ומטרתה הייתה הפצת השפה בסרייבו.
בשנת 1928 (ה'תרפ"ח) נבחר לשמש כחבר בית הדין של הקהילה היהודית בסרייבו. מעמדו בקהילה נסק בתקופה זו, ועד מהרה הפך לאחת מהדמויות הבולטות בקהילה. כן נודע בדרשותיו מדי שבת בישיבתו הפרטית.
הלך לעולמו ב-3 בפברואר 1932 (כ"ו בשבט ה'תרצ"ב) בסרייבו.
מיכאיל קירפונוס

קריירה מוקדמת

קירפונוס נולד בכפר ורטייבקה ב-12 בינואר 1892. הוא התגייס לצבא האימפריה הרוסית ב-1915 ושירת כחובש במלחמת העולם הראשונה. ב-1917 התגייס לצבא האדום והשתתף במלחמת האזרחים ברוסיה וב-1918 הצטרף למפלגה הבולשביקית.
הוא סיים את האקדמיה הצבאית על שם פרונזה ב-1927 ומונה לקצין המטה של דיוויזיית הרובאים ה-44. בשנים 1934–1939 היה מפקד בית הספר לקצינים בקאזאן.
הוא השתתף במלחמת החורף נגד פינלנד כמפקד דיויזיית הרובאים ה-70. על תפקידו במלחמה הוענק לו ב-21 במרץ 1940 תואר גיבור ברית המועצות. באפריל 1940 מונה למפקד הקורפוס ה-49, וביוני אותה שנה התמנה למפקד מחוז צבאי לנינגרד.
בפברואר 1941 התמנה למפקד מחוז צבאי קייב שהפך לאחר תחילת מבצע ברברוסה לחזית הדרום-מערבית.

מלחמת העולם השנייה

יום לאחר פתיחת המתקפה הגרמנית על ברית המועצות פתחו הכוחות הממונעים של החזית הדרום מערבית במתקפת נגד על קבוצת הפאנצר הראשונה בפיקוד אוואלד פון קלייסט, במה שנודע לאחר מכן כקרב ברודי. הקרב נמשך עד 30 ביוני 1941 והסתיים בניצחון גרמני מוחץ, למרות שהסובייטים נהנו מעדיפות גדולה במספר הטנקים על כוחות קבוצת ארמיות דרום. העליונות אווירית המוחלטת של הלופטוואפה ושגיאות של הפיקוד הסובייטי בהפעלת כוחותיו חרצו את גורל הקרב.
סטלין מינה ב-10 ביולי 1941 את סמיון בודיוני כמפקד העליון של הכוחות הסובייטיים באוקראינה וכמתאם הפעולות של החזיתות הדרום-מערבית והדרומית. בנוסף הוא שלח לאוקראינה את גאורגי ז'וקוב כנציג הסטאבקה ואת ניקיטה כרושצ'וב כקומיסר פוליטי.
קרב אומן נערך בתאריכים 10 ביולי 1941 - 8 באוגוסט 1941 והסתיים בתבוסה רוסית קשה עם 200,000 אבדות  בהרוגים ושבויים לאחר שהגרמנים כיתרו את הרוסים ב"כיס" ליד העיר אומן.
היטלר החליט לעצור את המתקפה על מוסקבה ולכבוש קודם את אוקראינה. קירפונוס, בודיוני וז'וקוב בקשו מסטלין לסגת מאוקראינה ולהתייצב על קו הגנה נוח יותר אך סטלין התנגד ועשרות אלפי מתגייסים לא מאומנים המשיכו לזרום לאזור קייב.
ב-24 באוגוסט 1941 פתחו הגרמנים בקרב קייב, מתקפה על שני האגפים של הבליטה, שהוחזקה על ידי כוחות החזית הדרום-מערבית במרחב קייב. קבוצת הפאנצר בפיקוד היינץ גודריאן תקפה מכיוון צפון, בעוד קבוצת הפאנצר בפיקוד אוואלד פון קלייסט תקפה מדרום. ב-12 בספטמבר 1941 החליף סטלין את בודיוני בסמיון טימושנקו אך ללא תוצאות. ב-18 בספטמבר 1941 הושלם כיתור הכוחות הסובייטיים במרחב קייב. ב-20 בחודש נהרגו קירפונוס ורוב קציני מטה החזית במהלך ניסיון כושל לפרוץ את טבעת הכיתור הגרמנית סמוך לעיירה לוחוויצה.
רב ברונא

רב ברונא היה אמורא בבלי מן הדור השני לאמוראים, תלמידו המובהק של רב. מסר דברים גם בשם שמואל.

חייו

אחיו היה רבי אלעאי שחיבבו מאוד, וביקש מעולא שכאשר הוא מגיע לבבל ידרוש בשלומו במעמד כל החבורה, "דאדם גדול ושמח במצוות" הוא, שכן יום אחד סמך גאולה לתפילה (סמך את ברכת "גאל ישראל" שאחרי קריאת שמע לתפילת העמידה) ולא פסק שחוק מפיו כל היום. נשא ונתן עם רב יהודה. 
שנים רבות ישב בבית מדרשו של רב בבבל, ושם למד הרבה תורה. אודות תקופה זו מסופר, כי הוא ישב יחד עם חבירו לבית המדרש רב חננאל ואכלו סעודת מצווה, ורב ייבא סבא שימשם. כאשר סיימו לאכול החליטו כי הגיעה הזמן לברך ברכת המזון ובכך לסיים את הסעודה, ולאחר מכן ביקשו מרב ייבא ששימשם להביא לפניהם משקה לשתייה ולקינוח הסעודה. רב ייבא הזכיר להם את מאמרו של רב, שאמר שכאשר אדם מחליט לברך ברכת המזון נחשב הדבר כהחלטה לסיים את הסעודה וכהסחת הדעת מאכילת ושתיית המשקים והמאכלים, ושוב אם ברצונם לחזור ולהמשיך את הסעודה עליהם לברך על כל משקה או מאכל בסעודה ברכה ראשונה, שכן מעת הוהלאה אין הם נחשבים כמאכלים שאוכלים אותם כחלק מהסעודה ואין צורך לברך לפניהם (כי הם נפטרים בברכת "המוציא").
לפעמים קיבל תוכחה מחבריו לבית המדרש. כך למשל מסופר, כי הוא מסר משמו של רבו רב, כי מי שנטל את ידיו לסעודה, לא יקדש לאחר הנטילה, שכן הדבר מהווה הפסק בין הנטילה לאכילה, אלא ישמע קידוש מאדם אחר, והשמיעה, למרות שבכך יוצא ידי חובתו אינה נחשבת להפסק. אמר לו רב יצחק בר שמואל בר מרתא: עדיין לא עבר זמן רב מאז למדנו בצוותא את תורתו של רב - שעדיין חי בינינו, וכבר מתחילים אנו לשכוח את תורתו? הרי זכורני, שכאשר שימשתי את רב, ולפעמים היה מקדש על הפת (לאחר שנטל את ידיו לפני הקידוש) ולא סבר שהקידוש הוא הפסק. לפי הסבר אחר, מסר רב ברונא משמו של רב אסור לקדש על הפת, מכיוון שההלכה היא (לפי שיטת רב) ש"יש קדוש שלא במקום סעודה" (מותר לקדש ולאחר מכן לאכול במקום אחר) ולכן אסור לקדש על הפת, כגזירה חכמים שמא יעבור לאחר הקידוש לאכול במקום אחר ויפסיק זמן רב בין הנטילה לאכילה, דבר הנוגד את הכלל "תיכף לנטילה ברכה".
קפיצה מהמקום

קפיצה מהמקום היא תחרות אתלטיקה קלה שבה האתלט קופץ ממצב מנוחה כאשר שתי רגליו צמודות זו לזו. האתלט מכופף את ברכיו ונעזר בסיבוב הידיים על מנת לקפוץ. ישנם שלושה סוגים של קפיצות מהמקום: לרוחק, לגובה ומשולשת.
תחרויות קפיצה מהמקום נכללו במשחקים האולימפיים משנת 1900 ועד שנת 1912. בתחרויות אלה המדידה נעשתה על פי המרחק הארוך ביותר מבין שלושה ניסיונות. אם האתלט נפל אחורה או ביצע צעד, היה עליו לחזור על הקפיצה.
ריי יורי (  ארצות הברית) היה אלוף העולם בשלושת סוגי הקפיצה. שיאיו האישיים היו בקפיצה מהמקום למרחק 3.47 מטר (3 בספטמבר 1904), בקפיצה לגובה מהמקום: 1.675 מטר (16 ביולי 1900), ובקפיצה משולשת מהמקום: 10.86 מטר (1901).
כאשר נבנו אולמות האתלטיקה הסגורים החלו להיעלם תחרויות הקפיצה מהמקום. כיום, נורווגיה היא המדינה היחידה בה מתקיימות תחרויות קפיצה מהמקום. 
באקדמיה הצבאית המלכותית של קנדה ובחיל האוויר האמריקאי נבחנים בקפיצה מהמקום במבחני כושר.
מרטין דמפסי

ביוגרפיה

דמפסי נולד ב-14 במרץ 1952 בג'רזי סיטי, ניו ג'רזי, למשפחה ממוצא אירי, והתקבל ללימודים באקדמיה הצבאית של וסט פוינט. עם סיום לימודיו כקצין שריון בדרגת סג"ם. במלחמת המפרץ לחם כקצין האג"מ של חטיבה 3 בדיוויזיית השריון ה-3. בהמשך שימש כמפקד רגימנט השריון ה-3 וכמפקד האוגדה המשוריינת ה-1. דמפסי פיקד על האוגדה בעת הלחימה בעיראק, בה לכדו אנשיו את מוקתדא א-סאדר.
מאוגוסט 2005 ועד אוגוסט 2007 כיהן דמפסי כמפקד על פיקוד הביטחון הרב לאומי למעבר - עיראק (MNSTC-I). לאחר מכן שימש כסגן מפקד פיקוד מרכז של ארצות הברית מאוגוסט 2007 ועד 23 במרץ 2008. בתפקידו הבא שימש כממלא מקום מפקד פיקוד מרכז בין ה-24 במרץ 2008 ועד ה-30 באוקטובר 2008, ובסיומו מונה לתפקיד מפקד פיקוד האימונים וההדרכה של צבא ארצות הברית מה-8 בדצמבר 2008 ועד 11 באפריל 2011. ב-11 באפריל 2011 מונה לראש מטה צבא ארצות הברית וב-30 בספטמבר 2011 מונה ליו"ר המטות המשולבים.
בינואר 2012 הגיע לביקור בישראל, שבמהלכו נפגש עם ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו, נשיא מדינת ישראל שמעון פרס, שר הביטחון אהוד ברק והרמטכ"ל רא"ל בני גנץ. דמפסי אף קיים עם גנץ מספר פגישות עבודה בארצות הברית. ביוני 2015 ביקר פעם נוספת בישראל והוענק לו אות הערכה מטעם הרמטכ"ל.
במאי 2015 נבחר ג'וזף דנפורד להחליף את דמפסי בתפקיד יו"ר המטות המשולבים. דמפסי סיים את תפקידו ב-25 בספטמבר באותה שנה.
מטילדה סימן 1

כללי

מטילדה סימן 1 נולדה כתוצאה ממכרז של הצבא הבריטי ל"טנק חיל רגלים". הטנק אמור היה לשמש בתפקיד של סיוע אש לחיל הרגלים והושתת על לקחי מלחמת העולם הראשונה, מבלי שראשי הצבא הבריטי נתנו את דעתם לתורות הלחימה המהפכניות של בן ארצם, לידל הארט, ומקבילו בגרמניה, בדבר מלחמת תנועה, אשר קיבלה ברבות השנים את הכינוי "בליצקריג". מכיוון שתפקידו של הטנק המיועד היה הסתערות במהירות איטית (על מנת לשמור על מיקומו לצד חיל הרגלים), כלל המכרז את הדרישה כי הטנק יהיה חסין לכל כלי הנ"ט הקיימים בזמנו. הצבא דרש גם שהטנק יהיה בעל עבירות שטח גבוהה. מעל כל אלה ריחפה הדרישה לכך שמחיר הטנק יהיה נמוך ביותר בגלל הקיצוצים הנרחבים בתקציב הביטחון בבריטניה בשנות השלושים. בשנת 1935 החל הפיתוח בשם "מטילדה".
הטנק שנולד היה כלי רכב קטן, בעל שריון עבה (60 מילימטרים), וחמוש במקלע בלבד. בתחילה הוזמנו 60 טנקים, ועשרה ימים מאוחר יותר הוזמנו עוד 60 טנקים, ובינואר 1939 הוזמנו עוד 19 טנקים, ובסך הכל נבנו 140 טנקים. אף על פי שלכאורה ענה על הדרישות, היה מטילדה סימן 1 כישלון מוחלט. המחיר הנמוך גרם לכך שמערכת ההנעה כולה הייתה ירודה ובלתי אמינה. הזחלים של הטנק היו חשופים, והמהירות המקסימלית, 13 קמ"ש, הייתה נמוכה מדי. חסרונותיו הבולטים גרמו לייצור מוגבל, ולפיתוחו וייצורו של מחליף - מטילדה סימן 2.

מלחמת העולם השנייה

המטילדות נרשמו בדפי ההיסטוריה כאשר ב-21 במאי 1940, כשבעים וחמישה טנקי מטילדה, רובם מדגם מטילדה 1, השתתפו בקרב אראס באזור העיר אראס שבצפון צרפת. הטנקים הבריטים, מרגימנטי הטנקים המלכותיים ה-4 וה-7, פגשו את דיוויזיית הפאנצר ה-7 של ארווין רומל בנוסף לכוחות של דיוויזיית האס אס הממוכנת "טוטנקופף" (גולגולת המת, על שם סמלה). במהלך הקרב הופרד החי"ר הגרמני מכוחות השריון שסייעו לו ובמשך זמן לא מבוטל כתשו המטילדות את החי"ר הגרמני. תותחי הנ"ט הגרמניים של התקופה שהיו בקוטר 37 מילימטר היו בלתי יעילים מול המטילדה. רומל נאלץ להתערב אישית בקרב ואירגן את תותחי הנ"מ בקוטר 88 מילימטר האימתניים לירי בכינון ישיר לעבר המטילדות. בשלב זה נאלצו המטילדות לעצור ולסגת, לאחד שסבלו מאבדות. לגרמנים נגרמו אבדות קשות: מאות נהרגו, נפצעו או נפלו בשבי. רומל וגודריאן נתקפו בהלה, ושניהם ציינו את האירוע ביומניהם כ"נסיון פריצה" של הבריטים לכיוון פריז. רומל אף ציין את כוח האויב ככוח של "מאות" טנקים (כזכור, היו שם 75). המפגש היה אחד היחידים במערכה על צרפת שבהם הוכו הגרמנים קשות.
בסך הכל השתתפו ב-1940 במערכה על צרפת 150 טנקים מסוג מטילדה.
הבקתה הפרימיטיבית

הבקתה הפרימיטיבית מייצגת תאוריה באדריכלות שהתפתחה עוד מימי ויטרוביוס. האב מארק אנטואן לוג'יה (Marc-Antoine Laugier) החיה את הרעיון בשנת 1755 כשהקדיש את ציור השער על ספרו "מאמר על אדריכלות" שיצא באותה שנה בגרסתו השנייה.
התאוריה גורסת כי צורתם של המקדשים היווניים העתיקים באה מבתי המגורים הקדומים שהוקמו על ידי האדם. בבקתה הפרימיטיבית, הקורה האופקית נתמכה על ידי גזעי עצים הנטועים בקרקע ותמכה בגג המשופע. זו הייתה ההשראה ביצירת הסדר הדורי הקלאסי.
באותה תקופה נראה כי זהו העיקרון האדריכלי האידיאלי בתכנון מבנים ולוג'יה האמין כי זהו הטיפוס הסטנדרטי וכל הארכיטקטורה גלומה בו.
פרנק לויד רייט האמין שיש להשתמש רבות בעיקרון זה ונטע אותו ברבות מיצירותיו.
עמוס אונגר

מנכ"ל החברה לשיקום הרובע היהודי בעיר העתיקה בירושלים

ב-1974 מונה אונגר, בידי טדי קולק, ראש העיר ירושלים, לנהל את "האגף לפיקוח על הבניה" בעיריית ירושלים. הוא שימש בתפקיד זה במהלך תקופת הבנייה האינטנסיבית של שנות ה-70.
ב-1981 לאחר תקופה קצרה של ניהול סניפי ירושלים של חברות אלקטרה ורסקו, מונה אונגר לתפקיד מנכ"ל "החברה לשיקום ולפיתוח הרובע היהודי בעיר העתיקה בירושלים". בתקופת כהונתו עבר הרובע היהודי תהליך פיתוח מואץ - כשכונת מגורים גדולה וכאתר תיירות - ונערכו בו חפירות ארכאולוגיות רחבות היקף. עמוס אונגר אחראי על ייזום וביצוע עבודות התשתית והפיתוח הנרחבות שהתבצעו ברובע באותה העת. בין השאר ריצוף כל רחובות הרובע והקמת מערך תשתיות נרחב - מים, ביוב, תאורה ומערך גינון מקיף, והביא את פרויקט שיקום הרובע לסיומו.
בתקופת כהונתו הוקמו ברובע שורה של מוזיאונים ואתרים ארכאולוגיים בהם הקארדו - הרחוב הראשי מן התקופה הרומית והביזאנטית; מוזיאון "הבית השרוף" ואתר ה"פרבר ההרודיאני" שמתחת לישיבת הכותל.

מנכ"ל משרד הבינוי והשיכון

בתחילת 1987 מונה עמוס אונגר, בידי השר דוד לוי, לתפקיד מנכ"ל משרד הבינוי והשיכון. הוא שימש בתפקידו ארבע שנים. בתקופה זו, בצד הניהול השוטף של המשרד, הכין עמוס אונגר תוכניות מקיפות להתמודדות עם שיכונו של גל המהגרים הגדול שהגיע לישראל, במהלך שנות ה-90, מברית המועצות. תוכניות משרד הבינוי והשיכון שהוכנו באותה תקופה כללו הרחבת ערים ויישובים והקמת ערים חדשות. מיליון העולים החדשים שהגיעו במהלך השנים שלאחר מכן ארצה, נקלטו ויושבו בפרויקטים שהוקמו על פי תוכניות אלו.

הקמת העיר מודיעין

ב-1991 פרש עמוס אונגר מן השרות הציבורי ומונה להקים את העיר מודיעין. הוא יזם והוביל את תכנון הפרויקט על כל שלביו, וניהל את הקמתה ופיתוחה של העיר במשך 15 שנים רצופות. כל המהלך התבצע באמצעות החברה שהקים לצורך זה: "עמ-גר ניהול בניה ופרויקטים". החברה, בשיתוף עם חברת הבת "עמק איילון ניהול תשתית ופרויקטים", תפקדה כמנהלת ההקמה והבינוי של העיר ושל עשרים אלף יחידות הדיור הראשונות שנבנו בה.

עמ-גר ניהול בנייה ופרויקטים

עמוס אונגר מיישם את הניסיון הרב שצבר כמנכ"ל משרד הבינוי והשיכון ובהקמת העיר מודיעין, באמצעות חברת "עמ-גר ניהול בנייה ופרויקטים בע"מ". החברה מתמחה בניהול, פיתוח והקמה של פרויקטים גדולים במגזר הציבורי, ותכנון ובנייה של מוסדות תרבות וחינוך. בין הפרויקטים הרבים שהחברה תכננה וניהלה: פרויקט "שיקום מרכז העיר ירושלים" בשנים 1995 – 2005 שכלל בין השאר את הפיכת רוב רחובות מרכז העיר למדרחובים; ואת "תוכניות מערב ירושלים", מטעם עיריית ירושלים ומינהל מקרקעי ישראל - תוכנית ענק להרחבת ירושלים באמצעות בניית עשרות אלפי יחידות דיור ממערב לעיר (תוכנית אשר לא אושרה לפי שעה).

פעילות ציבורית

עמוס אונגר פעיל באופן התנדבותי בגופים ציבוריים שונים. בין השאר הוא משמש יושב ראש הוועד המנהל של תיאטרון החאן בירושלים. בתקופתו זוכה החאן לפריחה אמנותית ולגידול ניכר במספר מנוייו. מזה עשרים וחמש שנים הוא גם חבר הנהלת עמותת "יד לשריון" בלטרון, ומשמש בתפקידים ציבוריים נוספים.