דאגלס דאף

ראשית דרכו

דאגלס דאף נולד בארגנטינה בשנת 1901. אביו שימש כקונסול בארץ זו. בילדותו המוקדמת שבה המשפחה לאנגליה ודאף למד בבית ספר בעיר דורסט.
בשנת 1914 התקבל דאף כחניך בספינת אימונים ובשנת 1916, בשיאה של מלחמת העולם הראשונה, בגיל 15, נתקבל לצי הסוחר הבריטי כחניך. בקרבות נגד הצוללות הגרמניות נשברה רגלו. בספינה ששטה בין ליברפול לבין הים התיכון. בשנת 1917  טורפדה ספינתו במפרץ ביסקיה והוא היה הניצול היחידי וזמן מסוים נחשב למי שנהרג בפעולה. אחרי שהחלים בבית המשפחה באירלנד חזר לים והפעם כפרח קצונה בספינת קרב.
לאחר שהחלים שב בשלישית לים ביוני 1918 ושוב נמצא על ספינה שטורפדה והוא רק בן 17 שנים. לאחר מכן שירת בים השחור והיה מעורב בהצלת פליטים שברחו מהבולשביקים בעת מלחמת האזרחים ברוסיה.
בתום שירותו בצי, לאחר פרק זמן קצר בו ניסה ללמוד לימודי דת מכת של נזירים, הצטרף דאף למשטרה המלכותית האירית (Royal Irish Constabulary), שלחמה נגד האירים במאבקם לעצמאות ופורקה לאחר שאירלנד (למעט חלקה הצפוני) זכתה לעצמאות בשנת 1921.

בארץ ישראל

לאחר פירוקה של המשטרה המלכותית האירית התנדבו 762 מאנשיה, ודאגלס דאף בתוכם, להקים את  הז'נדרמריה הבריטית בארץ ישראל, ז'נדרמריה (כוח צבאי העוסק בפעילויות שיטור) שהקים הנציב העליון הרברט סמואל לשם השלטת סדר בארץ לאחר מאורעות תרפ"א. אנשי הגדוד הגיעו לארץ באפריל 1922 ונקראו על ידי אנשי היישוב  בשם "האירלנדים". הגדוד פורק בשנת 1926 ורבים מאנשיו, ודאף בכללם, הצטרפו למשטרת המנדט (חלקם האחר עבר לשרת בחיל שהוקם אז, חיל הספר העבר-ירדני). במשטרת המנדט התקדם דאף בסולם הדרגות עד לתפקיד הבכיר של מפקד משטרת ירושלים. (בוגר נוסף של המשטרה המלכותית האירית, שהגיע לאחר פירוקה לארץ ישראל, היה ריימונד אוסוואלד קפראטה).
בהגיעו לארץ ישראל לא היו לדאף דעות קדומות בעניין הסכסוך היהודי - ערבי. הוא היה נאמן רק למילוי הוראות הממונים עליו. בימי העלייה הרביעית נכח דאף בהגיע ספינות העולים לארץ. בזכרונותיו תיאר את הצפיפות באוניות העולים, את תנאי המצוקה ששררו בהן ואת הסרחון שנדף מהן. לדבריו "לעיתים קרובות הקאתי כשעליתי על הסיפון עם קצין הרפואה". בעולים עצמם מצא דאף מעין התעלות, עיניהם זרחו וכשהבחינו בחוף הארץ פרצו בשירה, שדאף תיאר אותה כ"שירה עברית קדומה".

פרשת הכותל ומאורעות תרפ"ט

לאחר תקופת שקט יחסי ביחסי ערבים-יהודים בארץ ישראל, ששרר במשך שבע שנים מאז מאורעות תרפ"א, התעורר הסכסוך מחדש, כסכסוך דמים שגבה מאות הרוגים. היה זה בעקבות "תקרית הכותל", שהובילה למאורעות תרפ"ט.

פרשת הכותל 1928

בשעות אחר הצהריים של 23 בספטמבר 1928, ערב יום הכיפורים תרפ"ט, הגיע אדוארד קית-רוץ', סגן מושל מחוז ירושלים, הידוע כעוין את היישוב היהודי בלווית  דאגלס דאף מפקד משטרת ירושלים, לבית הדין המוסלמי, "המחכמה", המשקיף על רחבת הכותל המערבי. בהשקיפו מחלון "המחכמה" על רחבת הכותל, אליה החלו להקבץ המתפללים, הבחין במחיצה קלה העשויה מסגרת עץ ואליה מודבקת יריעת בד, שהוצבה בין מקום התפילה של הגברים לבין מקום התפילה של הנשים. קית-רוץ' נחרד ממראה עיניו. הוא הפנה את תשומת לב מארחיו, אנשי הדת המוסלמים, אל המחיצה. דאף העריך לימים כי לו שתק אז קית-רוץ', אפשר שהכל היה עובר בשלום. אנשי "המחכמה", שראו את הכותל כחלק מ"חראם אל שריף" השייך למסגד אל-אקצא, הגיבו בזעקה ודרשו מקית-רוץ' לסלק מיד את המחיצה. קית-רוץ' ודאף ירדו אל הכותל ודרשו להסיר את המחיצה. הובטח להם על ידי השמש כי בגמר התפילה ימצא פועלים ערבים שיסירו את המחיצה. משלא הוסרה המחיצה במהלך הלילה, יצא דאף אל הכותל בשעה 6:30 בבוקר יום הכיפורים, בלווי תגבורת של עשרה שוטרים חמושים בנשק ומצוידים בקסדות פלדה, כדי להסיר את הפרגוד ששימש כמחיצה. בעודם יורדים ברחוב דוד, ליוו אותם השכנים הערבים בצעקות "מוות לכלבים היהודים". בכותל מצאו קומץ זקנים וזקנות, כמו גם את הפרגוד. דף טלטל את שמש הכותל הישיש והמבוהל בכתפיו והורה לאחד הסמלים להרוס את הפרגוד. בינתיים החלו להתקהל מתפללים במקום והחל מאבק עם השוטרים. לקול מחאת המתפללים וזעקות הנשים וניסיונות התנגדות מצדן, הוסרה המחיצה. דאף טען מאוחר יותר שהערבים היללו אותו כגיבור ואילו היהודים ניסו שלוש פעמים לרצוח אותו.

מאורעות תרפ"ט 1929

מכאן ואילך קיבל הסכסוך הערבי-יהודי בארץ ישראל ממד דתי והחלה שרשרת של אירועים שהובילה בסופו של דבר, בתשעה באב תרפ"ט, לפרוץ מאורעות הדמים בארץ ישראל, הן מאורעות תרפ"ט.
בימים שקדמו לפרוץ המאורעות גברו העימותים בירושלים בין ערבים ליהודים. ב-16 באוגוסט 1929 יצאה הפגנה ערבית גדולה מהר הבית לרחבת הכותל. המפגינים הבריחו את המתפללים היהודים והעלו באש מספר ספרי תפילה. למחרת הוכה למוות על ידי ערבים נער בן 17 יהודי בשם אברהם מזרחי, כאשר הכדור בו שיחק התגלגל לשדה של משפחה ערבית, ומזרחי וחבריו ניסו לחלצו מידי ילדה ערבית שחטפה אותו. הלוויתו של מזרחי הפכה להפגנה והמשטרה בפיקודו של דאף הפעילה כח בהכאות אכזריות.
לאחר תום המאורעות נסע הקולונל פרדריק קיש לערים שונות כדי להודות לאותם מפקדי משטרה שהצילו יהודים, לעיתים תוך סכנת נפשות. גם דאגלס דאף זכה בתודתו.