אזינו לאריו

גאוגרפיה

העיירה ממוקמת למרגלות האלפים האיטלקיים, כ-4.3 ק"מ מן החוף המזרחי של אגם קומו. היא ממוקמת בראש העמק הקטן ואלסאסינה (Valsassina). העיר מורכבת משני חלקים היסטוריים: אזינו תחתית, שהייתה יישוב נפרד, ממוקמת בגובה של כ-900 מטרים מעל פני הים, ואזינו עלית, בגובה של  כמעט 1,300 מטרים מעל פני הים. במשך מאות שנים היו אלה שני יישובים קטנים נפרדים, והם אוחדו ליישוב מוניציפלי אחד בשנת 1927, בתקופת השלטון הפשיסטי.
מקור המילה לאריו במונח הלטיני לאגם: Larius. באזור האלפים האיטלקיים ובמורדותיו שוכנים אגמיה הגדולים והמרהיבים של איטליה, ביניהם אגם קומו (כ-4 ק"מ מהעיירה), אגם גארדה, אגם מאג'ורה, ובמרחק לא רב, בגבול שווייץ, אגם לוגאנו.
אזור אזינו לאריו הררי. הנקודה הנמוכה ביותר באזור, אליה ניתן להגיע, היא בגובה 554 מטרים מעל פני הים, ואילו הנקודה הגבוהה ביותר היא פסגת גריניה (Grigna) שגובהה 2,904 מטרים.
ריבוי דולומיט (סלעים בעלי דרגת קושי גבוהה ביותר, המורכבים מסידן פחמתי וממגנזיום) באזור, גרם לנוף קארסטי מרשים, שבו מספר רב של בולענים ומערות טבעיות שנוצרו בסלע, בכל רחבי האזור. 
תופעת טבע בולטת באזור היא המונקודנו (Moncodeno), כעין אמפיתיאטרון טבעי הממוקם במורדות הרי גרינייה (Grigna) בגובה של בין 1,700 מטרים ל-2,300 מטרים, ובו מספר רב של בולענים (שקעים באדמה), וכמעט 500 מערות. התופעה נוצרה על ידי פעולה משולבת של הקארסט ושחיקה שהושפעו מקרח שכיסה את האזור במהלך עידן הקרח. בחלק מהמערות נמצא קרח תת-קרקעי. 

אקלים

אזינו לאריו מאופיינת במזג אוויר לח, אקלים ממוזג, קר יותר מאשר ברוב עמק הפו, בשל גובהה הניכר. הטמפרטורה השנתית היא סביב 10 מעלות צלזיוס בממוצע, עם ריבוי משקעים, יותר מ-1,700 מ"מ משקעים בשנה ממוצעת. הגשמים תכופים במשך כל השנה, בעיקר בקיץ. בתקופת החורף, בה יש פחות משקעים, יורד באזור שלג. 
הקיץ מתון, עם ממטרי גשם תכופים וסופות רעמים. הטמפרטורה הממוצעת בקיץ היא 19°C, גבוהה יותר בחודשי יולי ואוגוסט, ונמוכה במקצת ביוני. גם במקרים הנדירים בקיץ בהם יש גלי חום, טמפרטורות המקסימום עולה לעיתים רחוקות על 32 מעלות צלזיוס. 
החורף קר ומושלג, אך ממוזג. הטמפרטורה הממוצעת לחודשים דצמבר, ינואר ופברואר היא סביב 1-2°C, ולא בכל יום יורד שלג.  

היסטוריה

העיירה אזינו לאריו נוסדה ב-1927 על ידי מיזוג של שני היישובים הקטנים אזינו העלית ואזינו התחתית. 
עד תקופת פליסטוקן של הרביעון, לפני כ-70 אלף שנה, כיסה אגם קומו הקפוא את האזור. נסיגתו הותירה אזור פורה, סחף, טרסות, גלי סלעים ועפר שהצטברו בצידי הערוץ שבו נע הקרחון. הנוף האלפיני של אזינו לאריו ייחודי בצירוף של המאובנים המשמשים לחקר ביולוגיה ימית, עם נוכחות של סלעים ומערות קארסטיות, ונחקר רבות במחצית השנייה של המאה התשע עשרה.
נוכחות אנושית בשטח מתועדת מאז התקופה הנאוליתית, בשלהי תקופת האבן. ממצאים ארכאולוגיים מהמאה החמישית לפני הספירה מראים כי המקום היה נקודת מפגש בין שתי דרכים ראשיות, לאורך החוף המזרחי של האגם, ועד בלאנו. ממצאים ארכאולוגיים מעידים על קברים רבים. האזור היה נקודה אסטרטגית חשובה, ושהו בו פלוגות של לוחמים-כמרים בחסות האימפריה הרומית. כדי להגן על עצמם מפני פשיטות של ברברים, ולתאם את ההגנה על הקווים, הם תיקשרו אחד עם השני על ידי שריפות בלילה ועשן בשעות היום. מבצר אזינו, (Castle Esino), שנותר ממנו המגדל העתיק, היה אחד מנקודות ההגנה שנבנו על מנת להגן על האזור. 
בשלהי שלטון האימפריה הרומית המערבית, שלט בצפון איטליה אודואקר, שהיה השליט הברברי הראשון שכבש את איטליה. בהמשך נכבש האזור על ידי הביזנטים במלחמה ממושכת. לאחר מכן, בשנת 569 לספירה, כבשו הלומברדים את מילאנו. לוחמי האימפריה הביזנטית, הגנו על אזינו לאריו בתקופת לוחמה שארכה 20 שנה, עד מותו של המלך אלבוין. הלומברדים שכבשו את המקום התירו למקומיים תושבי המקום להמשיך לשהות במקום ולעבד את האדמה תמורת מיסים גבוהים.
לקראת סוף המאה השתים עשרה, עם חיזוק המעמדות השונים, נוצר שלטון עצמאי של היישובים באזור. כל כפר נוהל באופן עצמאי על ידי ראשי המשפחות, שיוצגו על ידי נציגים נבחרים שישבו בנפת לקו.
בתחילת המאה השש-עשרה, התקיים סכסוך על האגם (לאריו) המזרחי, אגם קומו, בין צבאות צרפת וספרד, בסופו עבר האזור לשליטה ספרדית, ובהמשך עבר המקום לשליטת בית האבסבורג. השפה והתרבות של צפון איטליה נותרו בעינן למרות חילופי השליטים באזור. 
אף על פי שאזינו לאריו הייתה עיירה קטנה וענייה, היא השתתפה בתהליך הפוליטי והחברתי של איחוד איטליה, שהתרחש במהלך המאה ה-19. בינואר 1848 החלה תסיסה במרבית המדינות האיטלקיות. ב-5 בינואר החלה שביתה בלומברדיה במהלכה נמנעו האזרחים מעישון וממשחק בלוטו, שני העיסוקים שהוטל עליהם מס כבד, שהיה מקור הכנסה לשליטים האוסטרים. מתנדבים מאזינו לאריו הצטרפו ללוחמים מלקו וממילאנו במרד, שהוביל למלחמת העצמאות האיטלקית הראשונה (1849-1848) ולהקמתה של ממלכת איטליה. 
125 חיילים מאזינו לאריו נהרגו במהלך מלחמת העולם הראשונה, מספר גדול ביותר ביחס לאוכלוסיית העיירה. חלק מאותם חיילים היו מעוטרי מדליות. לאחר המלחמה החליט השלטון הפשיסטי על איחוד שתי העיירות הנפרדות "אזינו העלית" ו"אזינו התחתית" ולמיזוגן לרשות מוניציפלית אחת. המיזוג הושלם בשנת 1927, והעיירה החדשה נקראה Esino Lario, "אגם אזינו". 

חקלאות

האקלים הצפוני הממוזג וריבוי המשקעים, הביאו לכך שבעבר היה האזור כולו מיוער ביערות אשור ושדר. אזינו לאריו הייתה חלק מקבוצת יישובים במורדות האלפים המיוערים, שסיפקו פחם עץ ועצי הסקה לסביבתם. עם ההתקדמות הטכנולוגית, צמצום הצורך בהסקה על ידי פחם, והתכלות היערות, הצטמצמה הפעילות הכלכלית בתחום זה, אף כי היערנות עדיין נחשבת כחלק ממורשת המקום. את השימוש בטבע להסקה החליף כיום גידול צמחי ועצי נוי במקום.

תיירות

התיירות באזינו לאריו החלה בסוף המאה ה-19, עם גילויי המאובנים וייחוד המקום, שהיה בעבר שקוע מתחת לקרחון. משלחות מחקר רבות של גאולוגים ומדענים אחרים, הגיעו למקום, במיוחד בתקופות הקיץ הנוחות יותר.
במאה העשרים החלו להגיע גם תיירות נופש. נופי מורדות הרי האלפים המיוערים מצד אחד, ומוקפים בסלעים קארסטיים מצד שני, הפך לאבן שואבת לתיירים. בשנות ה-70 של המאה העשרים כבר הייתה העיירה באופן מעשי עיירת תיירות, כאשר בחודשים יולי ואוגוסט הגיעו למקום 12,000 מבקרים, בעוד אוכלוסיית העיירה עצמה היא כ- 700 נפש בלבד. במקביל החלה להיבנות תשתית לתיירות בהתאם. 
בחורף, הנוף במקום מושלג כולו, וקיימת תיירות חורף גם למטרות סקי בסביבה.

אירוח כנס ויקימניה 2016

אזינו לאריו אירחה את כנס "ויקימניה 2016" של קרן ויקימדיה. הייתה זאת הפעם הראשונה, והיחידה עד כה, בה כנס בינלאומי זה התקיים בעיירת נופש ולא בעיר גדולה. אירוח כנס בינלאומי עם כמות של  1,200 משתתפים, כמעט כפול ממספר התושבים בעיירת הנופש הקטנה, היווה אתגר בשני מובנים. מבחינת אירוח, מדובר בעיירה קטנה ומרוחקת, שאמנם יש בה בית מלון קטן, אך הוא יכול להכיל מספר עשרות אורחים בלבד. סוגיית האירוח נפתרה על ידי השכרת דירות רבות של תושבי העיירה, למשך מספר ימים למארגני הכנס, כך שמתארחי הכנס לנו בבתי תושבים בעיירה. הקושי השני היה - עצם הכינוס. בעיירה הקטנה לא היה אולם היכול להכיל כמות כזו של אנשים. טקס הפתיחה התקיים באולם הספורט של העיירה, שיכול היה להכיל עד 500 אורחים, כאשר שאר האורחים צפו במתרחש על מסכים שהוצבו בחוץ, בעזרת טלוויזיה במעגל סגור. טקס הסיום התקיים תחת כיפת השמיים. לצורך הכנה וחלוקה של האוכל נבנו אוהלי ענק תחת כיפת השמיים, ואילו הסדנאות השונות התקיימו במבני ציבור בעיירה (כיתות בית הספר, תיאטרון, מוזיאון, סיפרייה).

תרבות וקהילה

במקום נמצא מוזיאון שהוקם בשנת 1930. המוזיאון משמר ומדגים את האבולוציה של האדם והסביבה. הוא מוקדש לגאולוגיה, חקר החי והצומח, ולהיסטוריה המקומית. המקום מתהדר גם בתערוכות של צילומי נופים אמנותיים המוצגות בו.  
בנוסף, היישוב באזינו, על שני חלקי העיירה, הוא בן מאות שנים. עתיקותו של היישוב ניכרת למשל במבני הכנסיות המרשימות העומדות עדיין על תילן, חלקן מהמאה ה-15 וה-16.