google/wiki40b huggingface dataset:
שלמה צמח

ביוגרפיה


צמח נולד בעיר פלונסק שבפולין הרוסית בשנת תרמ"ו (1886), נצר לר' אברהם אבלי הלוי גומבינר (בעל ה"מגן אברהם") וצאצאו ר' צבי הירש הלוי מפלונצק (בעל "צמח לאברהם"; מכאן שם משפחתו). הוא בן גילו וחברו של בן-גוריון. קיבל חינוך מסורתי בחדר ובבית המדרש. בהיותם בני 14 ייסדו בן-גוריון וצמח בפלונסק אגודת נוער ציונית בשם "אגודת עזרא", שחבריה החליטו לדבר עברית בלבד.
צמח עלה לארץ ישראל בנעוריו, בשנת 1904, בראשית ימי העלייה השנייה. חמש שנים היה פועל חקלאי במושבות העבריות. בספרו "שנה ראשונה" שפורסם בשנת 1952, הביא תיאור של שיחותיו עם האיכרים על בעיות התקופה. צמח היה ממייסדי "הפועל הצעיר" בשנת 1905 וממייסדי "החורש" עם אליעזר שוחט ב-1907.
בשנים 1909–1914 למד צמח חקלאות, ספרות ופילוסופיה בצרפת. בשנת 1914 הוסמך כמהנדס חקלאי, ויצא לבקר את בית הוריו בפלונסק, ועקב פרוץ מלחמת העולם הראשונה נתקע בפולין. עסק בפעילות ספרותית בוורשה ולאחר מכן באודסה. בשנת 1921 חזר לארץ ישראל. שימש כמורה במקווה ישראל, ואחר כך ניהל את המחלקה להדרכה בתחנת הניסיון החקלאית של ההנהלה הציונית. בשנת 1933 היה ממייסדי בית הספר החקלאי כדורי ומנהלו הראשון.
צמח כתב ספרי עיון וספרי עזר חקלאיים והיה מבקר ספרותי. ערך את כתב העת הספרותי "מאזנים". זכה בפרס ברנר ב-1955, והיה חתן פרס ישראל לספרות יפה לשנת ה'תשכ"ה (1965).
שלמה צמח נפטר בשנת 1974. על שמו נקרא רחוב בירושלים בשכונת יפה נוף.
בתו הייתה חוקרת ומתרגמת הספרות עדה צמח ובן-דודו דוד צמח היה מתרגם ופובליציסט באירופה.
בשנת 2006 פרסמה חוקרת הספרות נורית גוברין מאמר בעיתון "הארץ", שבו תיארה את יחסי החברות-יריבות ששררו בין בן-גוריון וצמח מאז ילדותם המשותפת בפלונסק ולכל אורך ימי חייהם. החוקרת ניתחה סיפור של צמח בשם "רזלה ועטרה" שפורסם בשנת 1930, המספר ספורן של שתי פרדות ומצאה בו אלגוריה על פרשת יחסיהם של הסופר ובן-גוריון.
בשנת 2010 יצא לאור ספרו של אריה (בודה) בודנהיימר "בזכות החבר מפלונסק", המגולל את סיפורו של שלמה צמח, ובתוכו גם סיפור הידידות והמחלוקת עם דוד בן-גוריון.
מרי גארדן

שנים ראשונות, לימודים וקריירה

מרי גארדן נולדה בסקוטלנד והיגרה עם משפחתה לשיקגו, אילינוי בארצות הברית כשהייתה בת תשע.
כזמרת צעירה נראה שצפונה בה הבטחה ואחרי הכשרה אצל טובי המורים בשיקגו נשלחה לפריז להמשיך בהשתלמותה שם. הופעתה הפומבית הראשונה הייתה באפריל 1900, בתפקיד הראשי ב"לואיז" של גוסטב שרפנטייה באופרה קומיק, תפקיד שעמו זוהתה במידה רבה.
כעבור שנתיים, בחר בה קלוד דביסי לשחק את התפקיד הנשי הראשי בהצגת הבכורה באופרה קומיק של "פליאס ומליסנד" שלו. הופעותיה של גארדן זכו לשבחים רבים מצד הביקורת. היא עוררה סנסציה גם בהופעתה כ"סאלומה" של ריכרד שטראוס בגרסה הצרפתית של האופרה.
מרי גארדן הופיעה לראשונה בארצות הברית בבית האופרה של מנהטן ב-1907 בתפקיד הראשי ב"תאיס" של ז'יל מאסנה.
גארדן כיכבה באופרה העירונית של שיקגו משנת 1910 עד 1931, השנה שבה פרשה מבימת האופרה. היא המשיכה להופיע ברסיטלים, בהרצאות ובכיתות אמן במשך עוד עשרים שנה.

חיים אישיים

כפי שתואר הן באוטוביוגרפיה שלה והן בביוגרפיה של מייקל טרנבול (ראו להלן), גארדן הייתה דיווה טיפוסית, שידעה בדיוק איך להשיג את חפצה. היו לה כמה וכמה סכסוכים קשים עם עמיתים שונים מעולם המוזיקה, שמהם יצאה תמיד וידה על העליונה ובסופו של דבר החזיקה בידה את השליטה באופרה של שיקגו. בהיותה תועמלנית חסרת-רחם לפרסומה היא, אירע לעיתים קרובות, שתשומת הלב לברק הרעשני של חייה האישיים העיבה על זו שקיבלו הופעותיה הפומביות ופרשיות האהבים שלה עם גברים, אמיתיות או מדומות, נטו להתפרסם כשמועות שערורייתיות בעיתונות.
האוטוביוגרפיה שלה, "סיפורה של מרי גארדן" (1951) נגועה באי-דיוקים. מאז ומתמיד נטתה לקשט ולהגזים, וכשכתב היד היה בשלבי הכנה, כבר גלשה לטירוף דעת.
מרי גארדן מתה באיברורי, סמוך לאברדין, שם עשתה את 30 השנים האחרונות בחייה. גן זיכרון קטן מוקדש לה בקצה המערבי של אברדין, ובו אבן קטנה חרותה וספסל.

הקלטות וסרטים

מרי גארדן הקליטה מספר רב של תקליטים בין 1903 ל-1929, לחברות G&T, קולומביה וויקטור. תקליטיה מופצים עדיין ומעוררים עניין בקרב חובבי אופרה היסטורית, אף כי גארדן עצמה, לפי הנאמר, הייתה מאוכזבת מתוצאות עבודתה באולפן ההקלטות. (עניין מיוחד יש בהקלטות עם פסנתר מאת המלחין קלוד דביסי).
מרי גארדן הופיעה בשני סרטים אילמים - "תאיס" (1917) ורומנס של ימי מלחמת העולם הראשונה בשם "החוטאת המזהירה" (1918). ללא קול שירתה, התקבל משחקה בביקורתיות ושני הסרטים כאחד לא נחלו הצלחה.
ישראל חיים טביוב

ישראל חיים טַבְיוֹב (בכתיב יידי: טאַוויאָוו; כ' בכסלו תרי"ח,‏ 1858 – כ"א בכסלו תרפ"א, 2 בדצמבר 1920) היה סופר, עיתונאי, מתרגם ומחנך בתקופת התחייה, מחברם של ספרי לימוד בשפה העברית.

ביוגרפיה

טביוב נולד בדְרוּיָה שבמחוז ויטבסק של האימפריה הרוסית בשנת 1858, ובהיותו בן שנתיים עקרה משפחתו לריגה, שבה חי, פעל ונפטר. בבית אביו למד הן תלמוד והן לימודי חול ואחר כך למד כלכלה בפוליטכניקום של ריגה.
לפרנסתו עבד כרואה חשבון של חברה מסחרית מקומית.
כבר בנערותו החל לכתוב לעיתון "הלבנון". בשנת 1889 החל לפרסם פיליטונים בעיתון "המליץ", ואלו זכו לפופולריות רבה. הפיליטון הראשון שפרסם היה "דוגמאות מספר המלים" בגיליון 77 של המליץ לשנת 1889. בשנת 1901 (תרס"א) לקח חלק בפרסום השבועון "הדור" בוורשה, ובין השנים 1905 ל-1908 השתתף בהוצאת יומון בעברית בשם "הזמן", שיצא לאור בווילנה. בין השנים 1908–1910 הוציא לאור עיתון לילדים בשפה העברית בשם "החבר"; תחילה היה זה עיתון יומי לילדים שיצא לאור בווילנה, אך עם הזמן הפך העיתון לשבועון ועבר לצאת בעיר ריגה. בן ציון אייזנשטט הכתיר אותו כ"פדגוג מומחה".
טביוב פרסם ספרים ומאמרים בתחומים שונים. מאמר שהכה הדים בזמנו היה "ספרותינו היפה ועתידותיה", שבו קרא להרחבת הלשון העברית, התאמתה והפיכתה לשפה נמלצת פחות לפני כתיבת ספרות יפה. ספרו המפורסם ביותר הוא אוצר המשלים והפתגמים, שבו ליקט כשלושת אלפים פתגמים בשפות העברית והארמית. כל פתגם ומשל לוּוה בהסבר על מקורו והשתלשלותו לאורך השנים. הוא גם כינס אנתולוגיה על הספרות העברית מאז ימי גלות ספרד ועד ימיו. כמו כן כתב ספרים רבים ללימוד השפה העברית, אשר זכו לפופולריות רבה.
ידוע גם משפטו הנוקב של טביוב בגנות השימוש בשפה היידית בכתיבה ספרותית: "מעולם לא טנפתי [!] את עטי בלשון הז'רגונית", על אף שברבות הימים גם הוא "חטא" בכתיבה בלשון המדוברת.
טביוב גם תרגם לעברית יצירות משפות זרות; בין היתר תרגם מחזות של אוסקר ויילד, ואת יצירתו הידועה "תמונתו של דוריאן גריי". כמו כן תרגם לעברית את חיי שלמה מימון, אוטוביוגרפיה של שלמה מימון.
טביוב נפטר ב-2 בדצמבר 1920 בריגה שבלטביה, בגיל 62.
אלברכט ברנדי

קריירה מוקדמת

ברנדי נולד בדורטמונד ב-20 ביוני 1914, כילד השישי והצעיר של ארנסט ברנדי, דירקטור וחבר ההנהלה של Stahlwerke Vereinigte (קונצרן פלדה), ואשתו קלרה, לבית יוכו. לאחר סיום לימודיו בתיכון, באפריל 1935 הוא התגייס לקריגסמרינה. ברנדי שירת בתחילה על ספינת ההכשרה Gorch Fock, ולאחר מכן שירת על הסיירת הקלה קרלסרוהה. ב-2 באוקטובר 1937 הוא החל לשרת על שולת המוקשים הגרמנית M-1, וב-1 באפריל 1938 הוא הועלה לדרגת לוטננט צור זה.

מלחמת העולם השנייה

במהלך המערכה בפולין שירת ברנדי על ה-M-1, תחת פיקודו של הנס בארטלס, וב-1 באוקטובר 1939 הועלה לדרגת אובר-לויטננט. ב-25 במאי 1940 מונה למפקד הספינה במקומו של בארטלס, והשתתף עמה במבצע וזריבונג. באפריל 1941 הוא הועבר לזרוע הצוללות, ובדצמבר אותה שנה נשלח לסיור קצר כמתלמד על הצוללת U-552. ב-9 באפריל 1942 הוא מונה למפקד הצוללת U-617, עמה ביצע 7 פשיטות מוצלחות, וב-1 באוקטובר אותה שנה הוא הועלה לדרגת קפיטן-לוטננט. ב-21 בינואר 1943 הוענק לו על פעולותיו עיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-11 באפריל אותה שנה הוא קיבל תוספת עלי אלון לעיטור. ב-11 בספטמבר 1943 הוטבעה הצוללת שבפיקודו של ברנדי על ידי פצצות עומק שהוטלו ממטוס לוקהיד הדסון, מול חופי מלייה, מרוקו הספרדית, ויחד עם אנשי צוותו הצליח להגיע לחוף, שם הושמו במחנה מעצר ספרדי בקדיס. בעזרת הנספח הימי במדריד הצליח ברנדי לחזור לגרמניה, תוך שהוא מסתייע בדרכון מזויף על שם אלברט ברגמן. בדצמבר 1943 מונה ברנדי למפקד הצוללת U-380, עמה ביצע רק פשיטה אחת, ובאפריל 1944 הוא מונה למפקד הצוללת U-967. ב-9 במאי 1944 הוא קיבל על פעולותיו תוספת חרבות לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-8 ביוני אותה שנה הוא הועלה לדרגת קורבטנקפיטן. בעקבות דלקת שקדים נאלץ ברנדי לפרוש מתפקידו, ושהה בחופשת החלמה עד ספטמבר 1944, ולאחר החלמתו מונה לקצין האדמירליות במפרץ פינלנד ובים הבלטי. ב-18 בדצמבר 1944 קיבל ברנדי על פעולותיו תוספת יהלומים לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-3 בפברואר 1945 הוא מונה למפקד יחידת הצוללות הננסיות ה-5, עליה פיקד עד סוף המלחמה. ב-6 במאי 1945 נכנע ברנדי לכוחות הצבא הקנדי ונלקח בשבי, וזמן קצר לאחר מכן מונה למפקד מחנה השבויים בוולזן.

לאחר המלחמה

בספטמבר 1945 שוחרר ברנדי מהשבי, ולאחר שחרורו החל לעסוק בבנייה, ואף הפך לאדריכל, חבר איגוד האדריכלים הגרמני. ב-6 בינואר 1966 מת ברנדי בקלן ונקבר בהלוויה צבאית, ובמהלך ההלוויה הספידו אדמירל גינטר קונקה.
זיגפריד אדסטרם

יוהנס זיגפריד אֶדסטְרֶם (בשוודית: Sigfrid Edström,‏ 21 בנובמבר 1870 – 18 במרץ 1964) היה תעשיין שוודי והנשיא הרביעי של הוועד האולימפי הבינלאומי (1942–1952).

ביוגרפיה

זיגפריד אדסטרם נולד בנובמבר 1870 בכפר קטן במורלנדה שבחבל בוהוסלן. בנעוריו היה אדסטרם אצן מצטיין, והיה מסוגל לסיים ריצת 100 מטר ב-11 שניות בלבד. ב-1891, הוא סיים את לימודיו במרכז הטכנולוגי של גטבורג, ומשם המשיך ללימודים במכון הטכנולוגי של ציריך ובארצות הברית. בין השנים 1900 ל-1903, עבד אדסטרם כמנהל חשמל בצי החשמליות של גטבורג, ומשם עבר לתפקיד ברשת החשמל, ASEA. ב-1934, מונה לנשיא החברה - תפקיד בו החזיק עד שנת 1939.
כבר מגיל צעיר השתלב אדסטרם בתעשיית הספורט, וב-1912 שימש כראש הוועדה המארגנת של האולימפיאדה שנערכה באותה שנה בסטוקהולם. בזמן המשחקים, נוסדה התאחדות האתלטיקה הבינלאומית על ידי נציגים משבעה עשר ארגוני אתלטיקה לאומיים (ארצות הברית, יוון, נורווגיה, דנמרק, גרמניה, רוסיה, בלגיה, אוסטרליה, אוסטריה, מצרים, אנגליה, צ'ילה, קנדה, פינלנד, צרפת, הונגריה ושוודיה), ואדסטרם נבחר לנשיא ההתאחדות הראשון. הוא החזיק בתפקיד זה עד שנת 1946, אז החליפו לורד ברגלי.
ב-1920, הפך אדסטרם לחבר בוועד האולימפי הבינלאומי, ואחרי שהחזיק במספר משרות מפתח, הפך לסגן-נשיא הוועד ב-1931. אחרי מותו של אנרי דה באיה-לאטור ב-1942, התמנה אדסטרם לנשיא בפועל של הוועד האולימפי הבינלאומי, ועם סיום מלחמת העולם השנייה הפך לנשיא הרשמי של הוועד. מתוקף תפקידו, הייתה לאדסטרם תרומה חשובה בתחיית המשחקים האולימפיים אחרי מלחמת העולם השנייה. ב-1952, פרש אדסטרם מתפקידו ובמקומו מונה אייברי בראנדייג' האמריקאי.
ב-1931 היה אדסטרם שותף להחלטה מעוררת המחלוקת של התאחדות האתלטיקה הבינלאומית, שהחליטה להחרים את האצן הפיני פאבו נורמי, מהשתתפות באולימפיאדת לוס אנג'לס 1932, משום שראתה בו ספורטאי מקצועני - דבר שהיה אסור באותם ימים במשחקים האולימפיים. כתוצאה מההחלטה חלה התדרדרות של ממש ביחסים בין שתי המדינות הסקנדינביות, לפחות בכל האמור לשיתוף פעולה ספורטיבי.
אדסטרם נפטר ב-1964 בסטוקהולם, כשהוא בן 93.
ירמי שיק בלום

ביוגרפיה

בלום התפרסם לראשונה בשנת 2015 בתוכנית "נדחפים" בערוץ הילדים, שהחליפה את התוכנית "ששטוס", בהשתתפות קומיקאים צעירים נוספים. התוכנית לא הצליחה כמצופה, ובוטלה אחרי עונה אחת.
אחרי ירידת "נדחפים", החל בלום להשתתף בעונה השישית של התוכנית "מה נסגר?" עם רועי בר נתן, בערוץ עשר, במערכוני חוץ תחת השם "חוללת!"
כמו כן, ב-2016 החל ירמי שיק בלום לכתוב ולהשתתף בסדרת הבת של התוכנית "ארץ נהדרת" - "עוד כותרות", עם אייל קיציס, יחד עם קומיקאים צעירים נוספים. במהלכה גילם דמות בעלת השם "ירמי" שבכל תוכנית זכה (במקרה) לסקר את אירועי השבוע בזווית הומוריסטית מבין קהל התוכנית, ולספר בדיחות אקטואליות, שרובם בנויות על משחקי מילים. בהמשך העונה, כאשר התוכנית התמקדה יותר בחברי הצוות ויצאה מעט מפורמטה המקורי,החלה דמותו של "ירמי" לעבוד בתוכנית בתור אחראי מוניות.
אחרי שעוד כותרות ירדה, החל לפתח ניסויים חברתיים לתוכנית "נוסבאום וגולדשטיין" בערוץ עשר, וב-2017 נמנה עם הקאסט המקורי של אחת מתוכניות הסאטירה הראשונות בערוץ כאן 11 "עד כאן", ועזב לקראת סוף עונתה השנייה.
ב-19 במרץ 2019 חזר ירמי כאורח בעונת הבחירות (העונה הרביעית) של "עד כאן"
ב-2018 החל ירמי להשתתף בתפקיד קבוע בתוכנית "האחיות המוצלחות שלי", לאחר שהשתתף בכמה תוכניות בעונות הקודמות.
ירמי שיק בלום הוא גם אחד מאומני הבית הקבועים של סדרת מופעי "סטנדאפ ואלרגיות" במועדון הסטנדאפ קאמל קומדי קלאב.

חיים אישיים

בלום נשוי לאסיה אייזנשטיין.
ז'אן הראשון, רוזן לה מרשה

ביוגרפיה

ז'אן נולד בשנת 1344, לז'אק הראשון, רוזן לה מרשה ולז'אן דה שאטיון, בתם של איג דה שאטיון וז'אן דה ארגי. בשנת 1362 נהרג אביו במהלך קרב בריגנאי, וזמן קצר לאחר מכן מת גם אחיו הבכור פייר השני, רוזן לה מרשה שנפצע במהלך אותו קרב, וז'אן ירש את נחלותיו ותאריו.
ז'אן לקח חלק פעיל במלחמת מאה השנים, והפך למושל לימוזן לאחר שעזר לכבוש אותו מחדש מידי האנגלים. מאוחר יותר, בשנת 1366 הוא הצטרף לברטראן דו גסקלין במסעו לקסטיליה. בשנת 1374מת גיסו בושאר השביעי, רוזן ונדום, וז'אן הפך לרוזן ונדום וקסטרה יחד עם אשתו.
ז'אן הצטרף למערכה של שארל השישי, מלך צרפת בשנת 1382 בפלנדריה (שהגיע לשיאו בקרב רוז'בק), ובשנת 1392 נלחם בברטאן. כמו כן הוא בנה מחדש את הטירות של ונדום ולאבארדין. ב-11 ביוני 1393 מת ז'אן בוונדום, ובנו ז'אק השני, רוזן לה מרשה ירש את תאריו.
יוחנן שטסמן

יוחנן שטסמן (נולד ב-1943) הוא ראש המערך לשיקום וגריאטריה בבית החולים הדסה הר הצופים, ויו"ר החוג לגריאטריה בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית והדסה. בין השנים 1998 ל-2004 שימש מנכ"ל המוסד לביטוח לאומי.
התמחותו של שטסמן היא בתחום הרפואה הגריאטרית. יזם מחקרים רבים בתחום זה והיה אחראי להקמתן של מחלקות גריאטריות בבתי חולים שונים בישראל. כתב ופרסם למעלה מ-120 מאמרים מדעיים.
The Pepsi EP

רקע וכתיבה

את מיני-האלבום הפיקה שאקירה, וכל שיריו פרט ל-"Knock On My Door", שנכתב על ידי לואיס פרננדו אוצ'ואה, נכתבו על ידה.
לכל שיר שיצא בשפה האנגלית מתוך האלבום, יצאה גרסה בשפה הספרדית. ל-"Ask for More", יצאה אף גרסה בינלאומית. השיר "Inevitable" שנכלל באלבומה הרביעי ?Dónde Están los Ladrones, צורף גם כן לאלבום בגרסה בשפה האנגלית.
The Awful German Language

The Awful German Language (מילולית: השפה הגרמנית הנוראית) הוא חיבור סאטירי משנת 1880 מאת הסופר מארק טוויין, אשר נכלל כנספח 4 (Appendix D) של הספר "נווד בנכר" . החיבור עוסק בצורה סאטירית בשפה הגרמנית ובקושי של דוברי אנגלית ללמוד אותה כשפה שנייה.
טוויין החל ללמוד גרמנית בגיל 15, אך הפסיק וחזר ללמוד את השפה 28 שנים לאחר מכן בעקבות הכנה לטיול נסיעה לאירופה. בשנת 1787, במהלך שהותו בגרמניה, חלם חלום, אשר תיאר אותו ביומנו ש"כל הזרים הרעים הלכו לגן עדן הגרמני, לא יוכלו לדבר והיו מבקשים ללכת למקום האחר". המסה פורסמה בחלק השני של הספר "נווד בנכר", ותואר כ"המאמר הפילוסופי החשוב ביותר שכתב טוויין". ב-10 באוקטובר 1897, נשא טוויין בווינה הרצאה שכותרתה "Die Schrecken der deutschen Sprache" (האימה של השפה הגרמנית), והמשיך להרצות בנושא עד תחילת המאה ה-20.
GPGPU

GPGPU (ראשי תיבות באנגלית: General Purpose computation using GPU), הוא תחום בעולם המחשבים, שבו יש שימוש במעבדים גרפיים לצורכי עיבוד/חישוב כלליים. השימוש ב-GPGPU התפתח תחילה לצורך חישובים מדעיים.
השפות העיקריות המשמשות לתכנות העושה שימוש ב-GPU הן הסטנדרט הפתוח OpenCV ו-CUDA של חברת NVIDIA.

מעבדים גרפיים

מעבדים גרפיים, הנמצאים בכרטיס המסך, משמשים בין היתר להרצת משחקים, או תצוגה ויזואלית בתלת-מימד של סרטים ואחרים. המושג GPU הוא ראשי תיבות באנגלית של Graphics Processing Unit, בדומה למעבד הרגיל - CPU ‏(‎Central Processing Unit).

יכולות וביצועים של מעבדים גרפיים

קטע זה אינו מעודכן, ומאז העריכה האחרונה של הערך אירעו מאורעות הדורשים את עדכונו.
למעבדים הגרפיים יכולות עיבוד חזקות ביותר. בין היתר, הם מסוגלים לבצע חישובים על וקטורים, מטריצות ואריתמטיקה בסיסית על מספרים שלמים ונקודה צפה.
ביצועיהם יכולים להגיע עד לפי 1000 ואפילו יותר משל מעבד רגיל בביצוע חישובים מתמטיים מכל סוג. הכרטיסים מתוצרת שתי החברות הגדולות בתחום, NVIDIA ו-AMD, מסוגלים לספק ביצועים של עד 9.67 TFlops (‏9.67 טריליון חישובים בשנייה) לעומת מעבד רגיל המסוגל להגיע לביצועים של עד 10 GFlops (10 מיליארד חישובים בשנייה). גם קצב הגישה לזיכרון זוכה לטיפול מיוחד. מעבד גרפי מסוגל לגשת לזיכרון הפנימי שלו (הזיכרון המובנה בו) בקצבים של עד 512 GB לשנייה, וזאת לעומת 10.8 GB לשנייה בקצב הגישה של מעבד רגיל ל-RAM.
אנדריי מינקוב

אולימפיאדת הנוער

באולימפיאדת הנוער בואנוס איירס (2018) שנערכה באוקטובר זכה מינקוב ב-7 מדליות, 6 זהב, מהן 3 אישיות ו-1 כסף. מדליות זהב אישיות, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 49.23 שניות, במשחה ל-50 מטר פרפר בתוצאה של 23.62 שניות ובמשחה ל-100 מטר פרפר בשיא לאומי חדש של 51.12 שניות. נוסף לכך, הוא זכה ב-3 מדליות זהב במשחי שליחים ובמדליית כסף במשחה שליחים.

אלוף ושיאן עולם

באליפות העולם שנערכה בקוואנגג'ו, דרום קוריאה ביולי 2019 זכה מינקוב ב-3 מדליות, 2 כסף ו-1 ארד. מדליות כסף, במשחה ל-100 מטר פרפר בשיא לאומי חדש של 50.83 שניות, אחרי קיילב דרסל מארצות הברית (49.66 שניות) ולפני צ'אד לה קלו מדרום אפריקה (51.16 שניות). כבר בשלב חצי הגמר הוא קבע שיא לאומי חדש של 50.94 שניות ובמשחה שליחים 4x100 מטר חופשי לאחר ששחה בשלב המוקדמות. מדליית ארד במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב ביחד עם יבגני רילוב, קיריל פריגודה וולדימיר מורוזוב בשיא לאומי חדש של 3:28.81 דקות, אחרי בריטניה שקבעה שיא אירופה חדש של 3:28.10 דקות וארצות הברית (3:28.45 דקות). כשחיין שלישי הוא קבע בסגנון פרפר ב"זינוק שליחים" תוצאה של 50.54 שניות.   
באליפות העולם לנוער שנערכה בבודפשט בסוף אוגוסט אותה שנה הוא זכה ב-3 מדליות, 1 זהב ו-2 כסף. מדליית זהב, במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 51.25 שניות ומדליות כסף במשחי שליחים. כשחיין רביעי הוא קבע ב"זינוק שליחים" תוצאה של 47.82 שניות.
מוחמד אלמאע'וט

מוחמד אלמאע'וט (ערבית: محمد الماغوط) (1934 – 3 באפריל 2006) היה משורר וסופר סורי. נולד בעיר סלמיה שבמחוז חמה בסוריה. נחשב ממניחי היסודות של השירה הערבית המודרנית, חלוץ במבנה ובסגנון השיר. את רוב שיריו כתב בעת שהותו בלבנון בשנות ה-60 של המאה הקודמת.
בנוסף לשירה כתב אלמאע'וט מאמרים סאטיריים, סיפורים קצרים, מחזות וכן כתב לטלוויזיה ולקולנוע. אלמאע'וט ידוע, בין השאר, במחאה שהביע כנגד שלטון הדיכוי במדינה הערבית.

חייו

מוחמד אלמאע'וט נולד בעיר סלמיה במחוז חמאת בסוריה. גדל במשפחה ענייה מאוד, ואביו היה חקלאי שעבד באדמות של אחרים כל חייו.
למד לאחר שהשלים לימודיו בחטיבת ביניים בעיר סלמיה, עבר לדמשק כדי ללמוד בבית ספר תיכון חקלאי. לאחר חזרתו לעיר מולדתו הצטרף אלמאע'וט למפלגה הסורית הסוציאלית-לאומית שהתחרתה במפלגת אל-בעת'. הוא משך את חברותו מן המפלגה בשנות השישים לאחר שנכנס לכלא.
בתקופה זו עבד אלמאע'וט בחקלאות, ופרסם שיר שכותרתו "ג'אדה יפו" בכתב העת לאומנות בביירות, ולאחר מכן הצרף אלמאע'וט לשירות הצבאיובתקופה זו כתב את שירו "פליטים בין החול", שיר שפורסם בכתב העת אלג'ונדי בתאריך 1 במאי 1951.
לאחר סיום שירותי הצבאי שב והתיישב אלמאע'וט בעיר מולדתו סלמיה.
ההתנקשות בחייו של "עדנאן אלמאלקי" ביום 22 באפריל 1955 הייתה נקודת מפנה בחייו של אלמאע'וט בו הואשמה המפלגה הסורית הסוציאלית-לאומית בהתנקשות בחייו. כתוצאה מההתנקשות הזאת נרדפו חברי המפלגה ונעצרו רבים מהם, ביניהם אלמאע'וט עצמו. הוא נכנס לכלא "אלמוזה", ומאחורי הסרוגים החלה יצירתו הספרותית הגדולה. במהלך מאסרו הכיר את המשורר עלי אחמד סעיד אסבר שידוע בכינויו "אדוניס" . בתקופת האחדות בין סוריה למצרים (הרפובליקה הערבית המאוחדת) היה אלמאע'וט מבוקש בדמשק, ולכן החליט לברוח לביירות בסוף שנות החמישים ונכנס ללבנון באופן בלתי חוקי. בביירות הצטרף למגזין "שירה", שם פגש את המשורר יוסף אלח'אל שעזר לו בעבודה. וגם נוצר בינו לבין המשורר "בדר שאכר אל-סיאב חברות ואחווה אמיתית. כמו כן הכיר אלמאע'וט בביתו של אדוניס את המשוררת סניה סאלח שהפכה בעתיד לאשתו.
לאחר שאלמאע'וט הפך למשורר בעל שם, חזר לדמשק, ושם פרסם את האוסף הראשון שלו "הצער באור הירח" בשנת 1959. שנה אחר כך פרסם את האוסף השני שלו "חדר במיליוני קירות ". הקשר בין אלמאע'וט לסוניה סאלח התחזק לאחר בואה לדמשק להשלמת לימודיה באוניברסיטה. השניים נישאו והולידו שתי בנותיהם שאם וסלאפה.
בשנות השבעים אלמאע'וט היה עורך מגזין "המשטרה" שבו פרסם הרבה מאמרים ביקורתיים תחת הכותרת "הנייר האחרון". באותה תקופה התחיל לכתוב את מחזאות כגון ""דייעת תשרין" ו "ג'ורבה", ובהם התייחס לציבור בפשטות ללא מורכבות. בשנות השמונים עבר אלמאע'וט לגור במדינת איחוד האמירויות הערביות בה עבד בעיתון "אלח'ליג'". בצהריים ביום שני 3 באפריל 2006 הלך אלמאע'וט לעולמו בגיל 72 שנים, לאחר מחלה שנמשכה יותר מ-10 שנים.
סולה כחולת-רגל

אנטומיה

גודלה של הסולה כחולת הרגל הוא בינוני עד גדול: אורכה הוא 81 ס"מ בממוצע ומשקלה הוא 1.5 ק"ג בממוצע, כאשר הנקבות גדולות במקצת מהזכרים. היא בעלת כנפיים ארוכות ומחודדות וזנב דמוי משולש. צווארה עבה וחזק. עיניה ממוקמות בשני צדי מקורה ופונות קדימה, ולהן ראייה בינוקולרית חדה; עיני הציפור צהובות, כאשר קשתיות הזכר צהובות יותר. לסולה כחולת הרגל יש נחיריים מותאמים לצלילה הסגורים במשך כל חייה. הנשימה נעשית דרך קצות הפה. צבע הרגליים נע בין צבע טורקיז חיוור לבין צבע תרשיש כהה; צבע הרגליים אצל זכרים ופרטים צעירים בהיר יותר מאשר זה של הנקבות.

רבייה

החיזור אצל הסולה כחולת הרגל נעשה תוך שהזכר מציג לראווה את רגליו בהגבהתן כלפי הראש ורוקד לשם יצירת רושם על הנקבה. במהלך הריקוד הזכר פורש את כנפיו ורוקע ברגליו. הסולה כחולת הרגל היא חיה בעלת מערכות יחסים מונוגמיות, אך לעיתים ישנן מערכות ביגמיות. מחזור הרבייה של המין הוא בן שמונה עד תשעה חודשים, והוא אינו תלוי בעונה ובתאריך, אלא נעשה בספונטניות ובסתגלניות. בהזדווגות, הנקבה צועדת במפגן והזכר מפנה את ראשו ואת זנבו כלפי השמים ומפנה את כנפיו אחורנית בפעולת התרברבות בפני הנקבה. הזכר גם משמיע קול שריקה חזק וצווחני. 
גודל התטולה הוא שתיים או שלוש ביצים, מהן בוקעים גוזל או שניים. הביצים מוטלות במרווחים של כחמישה ימים. הדגירה מבוצעת על ידי שני ההורים, לסרוגין, וכאשר אחד מהם לא דוגר - הוא משמש כמשגיח. מאחר שלסולה כחולת הרגל אין אזור שאינו מכוסה בנוצות (אזור המסייע לחימום הביצים בזמן הדגירה; Brooding patch), היא משתמשת ברגליה כדי לשמור על חום הביצים. הדגירה אורכת כ-41 - 45 ימים. הגוזלים לא מסוגלים לשמור על חום גופם עד גיל חודש בערך. הסולה כחולת הרגל היא אחת משני מינים בסוג סולה אשר מגדלים יותר מגוזל אחד. ייתכן שזה נובע מיכולות הצלילה ההתמחותיות במים רדודים של זכר המין. הגוזלים זקוקים להיזון תכוף, כך שעל הבוגרים לצוד קבועות אחר דגים. ההורים תופסים דגים, מעכלים אותם ואז מעלים אותה חזרה (העלאת גירה) ומכניסים את המזון המעוכל (שהוא קל לעיכול) לפיות של צאצאיהם. במקרה שלהורה אין מספיק מזון כדי להאכיל את כל גוזליו, הוא יאכיל רק את הגדול שבהם, כדי להבטיח שלפחות אחד מצאצאיו ישרוד. הסולות כחולות הרגל יכולות להגן על שניים או שלושה אתרי קינון, לפני החלטה על אתר קינון מועדף כמה שבועות לפני התטולה. הקנים נבנים על לבה שחורה וחשופה. הסולות בונות את קניהן במושבת קנים גדולה. הזכר והנקבה מתחלקים באחריות ההדדית לדאוג לצאצאים: הזכר דואג לאספקת המזון עבורם בשלב חייהם המוקדם בשל יכולות הצלילה המפותחות שלו, והנקבה נוטלת פיקוד כאשר התביעה למזון מצדם גוברת.

תזונה

תזונתה של הסולה כחולת הרגל מורכבת כולה מדגים. הסולות הן ציידות מומחות של דגים, והן ניזונות בעיקר ממיני דגים מתלהקים כמו סרדינים, דגי אנשובי, מקרל ומדגים מעופפים. בנוסף לאלה, הסולות אוכלות דיונונים ושיירי בעלי חיים ימיים אחרים. הן צוללות לתוך מימי האוקיינוס, לעיתים מגובה רב, ושוחות בתוך המים במרדף אחר טרפן. הסולה צדה לעיתים בגפה, לעיתים בזוגות, ובפעמים אחרות אף בלהקות גדולות. בציד קבוצתי, הסולה המובילה צוללת לתוך המים ראשונה, ובכך מסמנת לכולן לצלול יחד כדי לתפוס את הדגים. במהלך הציד, הן יכולות לצלול למים מגובה של יותר מ-60 מטרים, להגיע למהירות של יותר מ-90 קילומטרים בשעה, ולצלול לעומק של כ-25 מטרים מתחת לפני המים. בהביאם מזון לצאצאיהם, ההורים מעכלים את האוכל, מעלים אותו (העלאת גירה) ומגישים אותו לצאצאים.

תקשורת

הסולה כחולת הרגל מפיקה קולות אנקה או צעקה קולניים ורב-הברתיים וקולות שריקה דקים. הזכרים ידועים גם בהפניית ראשם מעלה ושריקה לעבר נקבה שעפה בסביבה.
משפחת מלבסקי

משפחת מַלַבְסקי (באנגלית: Malavsky Family) הייתה משפחה יהודית-אמריקאית אשר הופיעה ברחבי העולם היהודי בתפילות ובתוכניות של חזנות ומוזיקה יהודית עממית. אבי המשפחה, שמואל מלבסקי, (1894–1985) חזן ומלחין, שימש כסולן, ואותו ליוו כמקהלה ארבע בנותיו ושני בניו.

שמואל מלבסקי

החזן שמואל מלבסקי נולד בעיירה סמילא (Смела) שבקרבת קייב, בדרום-מערב האימפריה הרוסית (כיום אוקראינה) בשנת 1894. כבר באוקראינה נודע כילד פלא וזכה לכינוי "שמוליק'ל מסמילא". בשנת 1914, בהיותו בן 20, היגר לארצות הברית, שם פרש עליו את חסותו החזן המפורסם יוסל'ה רוזנבלט, בביתו גר כשמונה שנים. מלבסקי החל את דרכו בקהילה אורתודוקסית ברובע בנסונהרסט בברוקלין, ניו יורק, לאחר מכן בקהילת "מגן אברהם" בדטרויט, וכן התפלל בבורו פארק. הוא הקליט פרקי חזנות בליווי אורגן וללא מקהלה, ואף הקליט ארבעה דואטים עם מורו ורבו רוזנבלט. רוזנבלט אף הכיר לו את אשתו לעתיד – הפסנתרנית הארייט (אַלטֶה).
שמואל מלבסקי התאפיין בקול שתואר כרחב, חם ורווי רגש. הוא ניחן בכישרון הלחנה ואלתור, ורבות מיצירותיו נמנות עם הקלאסיקות של עולם החזנות.

המקהלה המשפחתית

כאשר גדלו ילדיו, החליט שמואל מלבסקי להופיע יחד עם משפחתו, כאשר בניו (אברהם ומורטון) ובנותיו (גולדל'ה, גיטל'ה, רות ומנוחה) מלווים אותו כמקהלה; תחילה הופיע רק לצד שלושת בניו הבוגרים, ורק לאחר מכן נוספו שאר בני המשפחה. לחבורת זמר זו קרא "The Singers of Israel". היה זה צעד מהפכני שחזן המגדיר עצמו אורתודוקסי ישתף נשים בשירת פרקי חזנות ובפרט בתפילה עצמה, מאחר שההלכה קובעת כי "קול באישה ערווה". בתי הכנסת האורתודוקסים סירבו לאפשר למלבסקי להתפלל מלווה במקהלה המעורבת, ואילו הוא עצמו לא חפץ במשרה בבתי כנסת קונסרבטיבים מכיוון שנוסח התפילה הנהוג בהם עבר שינויים "ברוח הזמן", דבר שלא היה מקובל עליו כאיש אורתודוקסי. ברם, הפופולריות של האנסמבל המשפחתי לא נפגע כלל והשילוב התקבל היטב בקרב הציבור. משפחת מלבסקי הופיעה בקונצרטים ברחבי ארצות הברית ובעולם בפרקי חזנות, שירי עם יהודיים, שירי ג'אז בעברית, יידיש ואנגלית ואף בתפילות, שלרוב נערכו באולמות ובבתי מלון שנשכרו לשם כך. 
הבת גולדה'לה מלבסקי, התפרסמה כזמרת, והופיעה לבדה או עם אחותה גיטה'לה כצמד "האחיות מרלין" (Marlin Sisters) החל משנות הארבעים. הן הופיעו אף לצד בוב הופ, פרנק סינטרה ופרי קומו. ביצועיה הקונצרטנטיים והמוקלטים לפרקי חזנות של גולדה'לה הקנו לה שם של "חזנית" בפני עצמה, על אף שמעולם לא עברה לפני העמוד בתפילה.
משפחת מלבסקי ביקרה פעמיים בישראל (בשנת 1952 ובשנת 1967 ליום העצמאות), הופיעה בקונצרטים ואף התארחה בטלוויזיה הישראלית. מודעת רחוב משנת 1952 שבישרה על קונצרט בכורה שיתקיים באולם "קולנוע אדיסון" בירושלים, הגדירה את משפחת מלבסקי כ"סנסציה המוזיקלית הגדולה ביותר בארצות הברית על במות הקונצרטים, הרדיו, הטלוויזיה, ובתקליט".
משפחת מלבסקי הקליטה מספר תקליטי חזנות ופולקלור יהודי, שהיו ללהיטים בכל רחבי העולם היהודי. השיר שהתפרסם ביותר בקרב כלל הציבור הוא "הבן יקיר לי אפרים", שבו שימשו הבנות כסולניות. גרסאות כיסוי רבות הוקלטו לשיר זה, והוא פורסם בישראל במיוחד על ידי להקת הנח"ל עם מירי אלוני כסולנית (אלוני העידה כי ביצוע השיר היווה עבורה "סגירת מעגל", משום שהכירה מילדותה את הביצוע של משפחת מלבסקי).