google/wiki40b huggingface dataset:
מעשה בלביבות

נסיבות חיבור השיר וביצועו

בשנת 1970 ערכה תלמה אליגון תוכנית טלוויזיה לכבוד ראש השנה תשל"א. היא ביקשה להתייעץ עם רב בנוגע למסורות החג, והופנתה לרב איסר פרנקל מתל אביב, שהיה ידוע בהופעותיו בפני חילונים. בהגיעה לביתו שמעה מילדיו שגם אמם מחברת שירים. אשתו של הרב, חוה חיה פרנקל, בוגרת סמינר דתי למורות, נהגה לחבר שירים לילדיה. מאוחר יותר סיפרה:
"כשרציתי לומר משהו לילדים תוך כדי משחק, אמרתי את זה בשיר. כשבא לי החרוז, זה התנגן לי. אלה לא מנגינות כל כך מוסיקליות. הרעיונות באים מתוך ההווי שיש בבית. המנגינות, כמו שבעלי הגדיר אותן, הן משירי היידיש של העיירה. [...] אני מלמדת את הילדים [את השיר], ואז זה כבר חי."
כששמעה על כך אליגון, ששימשה מנהלת מחלקת תקליטי הילדים בחברת התקליטים סי בי אס, ביקשה לשמוע משיריה. היא בחרה שיר לשבת, "לכבוד השבת", ונתנה אותו ליפה ירקוני. ביצועה של הזמרת הופיעה בתקליטם של ירקוני ויהורם גאון "שבת-שלום ילדים" (סי בי אס, 1971).
שיתוף הפעולה בין השתיים נמשך, ובשנת 1971 חובר השיר "מעשה בלביבות" – סיפור המעשה והשיר המקורי מאת חוה פרנקל וניסוח השיר מאת תלמה אליגון, שדאגה להלחנתו ולהפקתו המוזיקלית. השיר הולחן על ידי דרורה חבקין והושר לראשונה בפי צמד הזמרים (ובני הזוג דאז) צילה ועזרא דגן והופיע באותה שנה בתקליט שירי הילדים שלהם "בולבול". בשנת 2008 נוצרה לו גרסת כיסוי על ידי להקת האוונגרד שְמֶמֶל, שכללה אותו באלבומה "הליום להמונים" (2011).

עלילת השיר

הבלדה בנויה מדיאלוג בין רבי קַלמַן ואשתו חנה זֶלדָה. הבית הראשון הוא פניית רבי קלמן לאשתו ובקשתו שתטגן לביבות לחג החנוכה. בבית השני עונה חנה זלדה כאשר בכל פעם מוצאת מצרך החסר לה להכנת הלביבות. והבית השלישי הוא מוטיב מנחה, בו מספר הקריין כיצד רץ רבי קלמן וקונה את המצרך החסר. שלוש פעמים חוזר הסיפור על עצמו בתחלופת קמח, סוכר ושמן. בפעם הרביעית אומרת חנה זלדה כי אמנם המוצרים ישנם אך כוח לא נותר לה, ואז נאלץ רבי קלמן העייף גם להכין את הלביבות בעצמו. השיר מסתיים כשרבי קלמן קורא לאשתו כשהפציע השחר ומזמין אותה לאכול עמו את הלביבה המוכנה.
א פרפקט סירקל

היסטוריה

הלהקה הוקמה לאחר שבילי הוורדל פגש ב-1992 את מיינרד ג'יימס קינן, סולנה של להקת "טול", כאשר הם ניגנו כלהקת חימום בהופעה של "פישבון". לפני כן עבד הוורדל כטכנאי גיטרות עבור להקות שונות, דוגמת "פיית' נו מור", "ניין אינץ' ניילז", "סמאשינג פאמפקינס", "Guns N' Roses" ופישבון. הוא השמיע קטעים שכתב לקינן, שהתלהב והסכים לשמש כזמר אם הוורדייל יחליט להקים להקה, אך הוורדל היה מעוניין דווקא בזמרת.
ב-1996, לאחר שטול הוציאו את האלבום "Ænima", הם נכנסו לסכסוך עם חברת התקליטים שלהם באותו זמן, "Freeworld Entertainment", ואז פנה קינן להוורדל, ויחד הם הקימו להקה.
יחד עם הבסיסטית פז לנצ'נטין, מתופף להקת וונדלס, ג'וש פריס, והגיטריסט טרוי ואן ליואן, שניגן בעברו עם הלהקות "Failure" ו-"Enemy "(ובהשתתפות חלקית של המתופף של פרימוס, טים אלכסנדר), הם הוציאו את אלבומם הראשון "Mer De Noms" (מצרפתית: "ים של שמות") בשנת 2000. האלבום זכה להצלחה גדולה וכלל את הלהיט "Judith".
בשלב מסוים לאחר מכן עזבו לנצ'נטין וואן ליואן את הלהקה. הוורדל וקינן מצאו להם מחליפים בדמות ג'ורדי וייט, שניגן לפני כן אצל מרילין מנסון תחת הכינוי טוויגי רמירז, וג'יימס איהא, הגיטריסט לשעבר של הסמאשינג פאמפקינס. יחד הם הוציאו אלבום חדש בשם "Thirteenth Step" בספטמבר 2003. בנובמבר 2004 הופץ אלבום שלישי של הלהקה, eMotive, שמכיל גרסאות כיסוי לשירי מחאה כנגד מלחמות מאת אמנים כמו ג'ון לנון וג'וני מיטשל. בהקלטות באלבום השתתפו גם עם חברי ההרכב הקודמים, אך בעיקר מנגנים בו קינן והוורדל.
באותו החודש הוציאה הלהקה DVD ודיסק הכוללים קליפים לסינגלים שלא פורסמו עד אז, בצירוף לקטעי B-sides ורמיקסים, תחת השם "aMotion".
לאחר מכן יצאה הלהקה להפוגה, עקב התחייבויותיו של קינן ללהקתו השנייה, טול, ושאר האמנים עובדים על פרויקטים משלהם. הוורדל תכנן אלבום סולו, וייט הופיע עם ניין אינץ' ניילס, שאתם מנגן גם ג'וש פריס, המחליף את המתופף הקודם של הלהקה, אלכס קרפטיס, ואילו ג'יימס איהא יצא לסיבוב הופעות עם וונסה אנד דה אוז באירופה.
במאי 2006, לאחר הפסקה ארוכה מהקלטות והופעות, הלהקה הודיעה רשמית על פירוקה. ב-2010 שבה הלהקה לפעילות.
יעקב טולידאנו

הרב יעקב טולידאנו (י"ט באלול תרצ"ג, ספטמבר 1933 – ז' באדר תשנ"ו, פברואר 1996) היה ראש ישיבת חזון ברוך בגני שבצרפת.

תולדותיו

נולד במקנס שבמרוקו, בנו הצעיר של הרב רפאל ברוך טולדנו והרבנית רחל לבית עמאר. נקרא על שם סבו, הרב יעקב טולידאנו, אב"ד מקנס ומרקש. נשלח על ידי אביו ללמוד בישיבת תורת אמת בלונדון, שם למד אצל הרב יצחק צבי (זיידל) סמיאטיצקי, חתנו של ראש הישיבה הרב משה שניידר. לאחר מכן למד בישיבת פוניבז' בבני ברק. היה מתלמידיו הקרובים של הרב שך, שהתבטא: "אשרַי שיש לי תלמיד כמו רבי יעקב".
בשנת תשט"ו (1956) נישא למישל פיגלא פיקאר, בת למשפחה שמוצאה מחבל אלזס, מייסדת בית מדרש למורות בטנג'יר. לאחר נישואיו התגורר במשך כעשור באנגליה ולמד ב"כולל הרבנים" בגייטסהד.
בשנת תשכ"ז (1967), בעקבות גלי ההגירה של יהודים ממדינות צפון אפריקה לצרפת, החליט לעבור לשם כדי להקים מוסדות תורה וחינוך. הוא התגורר בעיירה וילמומבל שבמזרח פריז, שם הנהיג את הקהילה היהודית המקומית בעיירות רנסי וילמומבל וגני. בשנות ה-70 ייסד במקום את ישיבת חזון ברוך, על שם אביו, ועמד בראשה עד פטירתו. כמו כן הקים מוסדות לבנות, בראשות אשתו, ואת בית הספר 'מרכז התורה'.
הוציא לאור את הספר "חזון ברוך" הכולל מאמרים על התורה. לאחר פטירתו הוציאו בניו כרך נוסף בשם זה, משיעוריו על הש"ס.
היה מרבני ארגון מרביצי תורה, המאגד בתוכו אברכים ספרדים בעלי זיקה לעולם התורה הליטאי.
כיום מכהן כראש הישיבה בנו, הרב יהודה. בנו הרב שלום הוא ר"מ בישיבת מאור התורה בירושלים. בנו הרב שמואל הוא ראש ישיבת רינת יעקב בבני ברק, הקרויה על שמו.
ריצת מרתון במשחקים האולימפיים

ריצת מרתון היא ענף במשחקים האולימפיים מאז המשחקים הראשונים (1896). קטגוריית הנשים בתחרות נוספה באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984).

היסטוריה

ריצת המרתון המודרנית נוצרה ועוצבה בעקבות המשחקים האולימפיים. מישל בריאל, הוגה רעיון ריצת המרתון, הציע לחברו פייר דה קוברטן, יוזם המשחקים המודרניים, להוסיף את המירוץ לאולימפיאדה המודרנית הראשונה באתונה בשנת 1896. המירוץ נועד להנציח את השליח היווני פידיפידס, שעל פי האגדה העממית, רץ מהעיר מרתון לאתונה, כדי לבשר על הניצחון היווני. הריצה החלה בעיר מרתון והסתיימה באצטדיון פאנאתינאיקו שבאתונה, מרחק של 40 ק"מ. את הריצה ניצח ספירידון לואיס, מחלק מים יווני, שקבע זמן של שעתיים, 58 דקות ו-50 שניות.
באולימפיאדות הראשונות מרחק הריצה נע בין 40 ל-42 ק"מ, בהתאם למרחק שהיה קיים בין 2 נקודות עליהם החליטו המארגנים. באולימפיאדת לונדון (1908) הוצג סטנדרט חדש לריצה ונקבע מרחק של 42.195 ק"מ. המרחק, הנחשב היום למרחק הסטנדרטי לריצת מרתון התקבל באופן רשמי רק באולימפיאדת פריז (1924).
ריצת המרתון במשחקים האולימפיים זכתה לפופולריות רבה ובעקבותיה נוצרו מספר תחרויות מרתון במקומות שונים בעולם כולל מרתון בוסטון (1897), מרתון פריז (1902), מרתון יונקרס בניו יורק (1907) ומרתון פוליטכניק בלונדון (1909). תחרויות אלה הובילו להתפשטות ענף ריצות הכביש במהלך המאה העשרים.
עם השנים התפתחה מסורת על פיה ריצת המרתון היא האירוע הסוגר את תחרויות האתלטיקה במשחקים האולימפיים, והיא מתקיימת ביום האחרון למשחקים. קו הסיום בריצה נמצא, בדרך כלל, בתחומי האצטדיון האולימפי. טקס הענקת המדליות למנצחים משולב בטקס הסיום של המשחקים.
השיא האולימפי בריצה עומד על 2:06:32 שעות. השיא נקבע על ידי סמואל ואנג'ירו באולימפיאדת בייג'ינג (2008). השיא לנשים הוא 2:23:07 שעות ונקבע על ידי טיקי גלנה באולימפיאדת לונדון (2012). אבבה ביקילה ווולדמר סירפינסקי הם שני הרצים היחידים שזכו פעמיים במדליית זהב.
גאסטון, רוזן אה

ביוגרפיה

גאסטון נולד ב-28 באפריל 1842 בניי-סיר-סן, לנסיך לואי, דוכס נמור ולויקטוריה, נסיכת סקסוניה-קובורג-גותה, בתם של פרדיננד, נסיך סקסוניה-קובורג-גותה ומריה אנטוניה קוהארי דה צ'אבראג, ועם לידתו קיבל את התואר "רוזן אה". גאסטון היה בן דודם של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת ובעלה אלברט, נסיך סקסוניה-קובורג-גותה. הנסיך קיבל חינוך מעודן אצל חוליו גוטייה וההיסטוריון אוגוסט טרוגנון, ואף למד כמה שפות זרות, שכללו לטינית, אנגלית, גרמנית ופורטוגזית. בשנת 1848 פרצו מהומות כנגד שלטונו של סבו - לואי פיליפ, מלך הצרפתים, ובעקבות כך ברחו בני המשפחה לבריטניה, ובצרפת הוכרזה הרפובליקה הצרפתית השנייה.
בשנת 1855 התגייס גאסטון לצבא הספרדי, בעקבות דודו אנטואן, דוכס מונפנסייה, שהיה בעלה של האינפנטה לואיסה פרננדה, דוכסית מונפנסייה - אחותה של איזבלה השנייה, מלכת ספרד, ובשנת 1859 לחם בשורותיו במהלך מלחמת ספרד-מרוקו.
בשנת 1864 הגיע גאסטון לברזיל, יחד עם בן דודו לודוויג אוגוסט, נסיך סקסוניה-קובורג-גותה, וזאת בשל הצעת דודו פרננדו השני, מלך פורטוגל להתחתן עם אחת משתי בנותיו של פדרו השני, קיסר ברזיל. ב-15 באוקטובר 1864 התחתן גאסטון עם איזבל, נסיכת ברזיל, וב-15 בדצמבר אותה שנה התחתן בן דודו עם אחותה לאופולדינה, נסיכת ברזיל.
זמן קצר לאחר מכן פרצה מלחמת הברית המשולשת, שבמהלכה לחמו ברזיל יחד עם ארגנטינה ואורוגוואי, נגד הדיקטטור של פרגוואי פרנסיסקו סולנו לופס. גאסטון ניסה לקבל תפקיד פיקודי בצבא הברזילאי, אולם רק בשלבים הסופיים של המלחמה, ב-20 בפברואר 1869 הוא התמנה למפקד הכוחות המזוינים הברזילאים, וב-22 במרץ 1869 הוא לקח את הפיקוד על כוחות הברית. גאסטון הוכיח את עצמו כמפקד מוכשר, והביא לסיום המלחמה בפברואר 1870. כשחזר לברזיל ב-29 באפריל 1870, הוא התקבל כגיבור מלחמה, וב-6 ביולי אותה שנה מונה לחבר מועצת המדינה.
בשנת 1889 בוטלה המונרכיה בברזיל, והוקמה הרפובליקה הברזילאית הראשונה, וגאסטון ומשפחתו יצאו לגלות בצרפת. בשנת 1891 מת חמיו פדרו השני, קיסר ברזיל, ואשתו הוכרה על ידי המונרכיסטים כאיזבל הראשונה, קיסרית ברזיל, עד מותה בשנת 1921. בשנת 1920 בוטל חוק הגירוש על בני המשפחה הקיסרית בברזיל, ובעקבות כך עברו בני המשפחה להתגורר בפטרופוליס, ברזיל, אולם במהלך המסע מת גאסטון ב-28 באוגוסט 1922 בריו דה ז'ניירו.
נואבוס מיניסטריוס

רקע

בשנות העשרים של המאה העשרים עבר מספר התושבים במדריד את רף המיליון והעיר צמחה במהירות. עיקר הצמיחה היה בפרבריה של מדריד וללא סדר או תכנון ייעודי. בשנת 1929 פרסמה עיריית מדריד מכרז בינלאומי לניהול העיר, במטרה להשתלט על קצב הצמיחה ולטפל בבעיות התנועה הגואות, אך ללא הצלחה.
זמן קצר אחרי ייסוד הרפובליקה הספרדית השנייה, פנתה העירייה לאגף הפיתוח העירוני בבקשה לקבל תוכנית לפיתוח עתידי של העיר. בתוך זמן קצר הומצאה תוכנית שהתבססה על אחד התכנונים שהוגשו למכרז לניהול העיר שנים ספורות לפני כן, על ידי האדריכל סקונדינו סואסו (Secundino Zuazo). ממשלת הרפובליקה נתנה עדיפות למודרניזציה של העיר, וב-1932 אישרה בחוק את מדריד כעיר הבירה. שנה לאחר מכן, אישר משרד הפנים את תוכנית הפיתוח כמעט במלואה.
במהלך 2018-2019 צולמה העונה השלישית של סדרת הפשע הספרדית בית הנייר ששוחררה ב-19 ביולי 2019

התכנון והבנייה

מטרת התוכנית העיקרית הייתה להרחיב את העיר לכיוון צפון סביב שדרת קסטיאנה, וכחלק ממנה נהרס באזור מסלול מירוצים ישן. נקודת ציון נוספת בתוכנית הייתה קישור של תחנות הרכבת בעיר באמצעות הרכבת התחתית של מדריד, במטרה להתגבר על הצפיפות במרכז העיר וברחוב גראן ויה בפרט. לאחר הריסת מסלול המירוצים, הונחה ב-15 באפריל 1933 אבן הפינה של מתחם ממשלה חדש וכן הונחו התשתיות להעברת קו רכבת תחתית מתחנת אטוצ'ה לתחנה החדשה בצפון העיר - תחנת צ'מרטין.
התוכנית לבניית מתחם הממשלה הוגשה על ידי השר לעבודות ציבוריות, אינדיקיו פרייטו, והתבססה בחלקה על תוכניתו של סואסו שהוגשה בעבר למכרז. התוכנית כללה במרכז המתחם חצר ובה מספר כיכרות, בריכות מים ומזרקות ובנייתו של המתחם התאפיינה בקשתות רבות. מתחת לחצר המתחם בוצעה חפירה שמשמשת כיום לתחנה של הרכבת הפרברית של מדריד.
עד תחילת מלחמת האזרחים הספרדית לא הושלמה בניית המתחם, וסואסו שגלה במהלכה לצרפת לא יכול היה להמשיך את הפרויקט. הבנייה הושלמה לבסוף על ידי קבוצת אדריכלים המזוהים עם הממשל הדיקטטורי ששינו והשמיטו מהתוכנית אלמנטים רבים ובהם גורד שחקים שתוכנן בצדו הצפוני של המתחם. העבודות הושלמו בשנת 1942, אך המשרד לעבודות ציבוריות עבר למבנה רק בשנת 1958.
כף אהבה

כף אהבה היא כף מקושטת עשויה מעץ שניתנת באופן מסורתי כמתנה בעלת כוונות רומנטיות. הכף בדרך כלל מעוטרת בסמלים של אהבה, ונועדה להציג את הכשרון של המגלף. בשל העיצובים המורכבים, כפות אהבה לא משמשות באופן מעשי אלה רק כפרטי מלאכה מקושטים.

מוצא

כפות אהבה הן מלאכה מסורתית שהתחילה כבר במאה ה-17. במשך הדורות הכפות נעשו יותר ויותר קישוטיות, כתוצאה מכך הן איבדו את השימוש המעשי שלהן והפכו לפריט קישוטי לתלייה על הקיר.
כף האהבה הידועה הכי עתיקה מוצגת במוזיאון הלאומי להיסטוריה בסמט פגנז ליד קארדיף, והיא מתוארכת לשנת 1667, למרות שהאמונה הרווחת היא שהמסורת התחילה הרבה לפני. 

סמלים

כף האהבה ניתנה לאישה צעירה על ידי מחזרה. דבר זה היה חשוב לאבי הנערה משום שכך יכל לראות שהאיש יכול לדאוג למשפחתו ולעבוד עם עץ.
מלחים לעיתים קרובות גילפו כפות אהבה במהלך מסעותיהם הארוכים, ולכן לעיתים קרובות הם שילבו עוגנים וספינות בכף.
לסמלים מסוימים היו משמעויות ספציפיות: שרשרת לרצון להיות ביחד לנצח, פרסה למזל, צלב לאמון, פעמונים לנישואים, לבבות לאהבה, יהלום סימל עושר או מזל טוב, פרח לחיבה, דרקון להגנה, גלגל כדי לתמוך בנאהב ומנעול לביטחון. כדורים הכלואים בתוך כלוב סימלו את מספר הילדים שהגבר קיווה לגדל. גילופים מסובכים יותר, כמו שרשראות, היו הפגנה של המיומנות של הגלף בנוסף למשמעותם הסמלית.
למרות שכף האהבה הוולשית היא המפורסמת ביותר, יש גם מסורות של כפות אהבה בסקנדינביה ובחלקים אחרים של מזרח אירופה, שיש להם סגנונות וטכניקות ייחודיים לכפות אהבה.
היום ניתנות כפות האהבה כמתנות נישואים, יום השנה, יום הולדת, מתנות לתינוק, חג המולד, או מתנות ליום ולנטיין, ורואים אותן בעיקר כאומנות עממית.

כף נישואים

בנורווגיה, באותם הימים, זוגות שזה עתה נישאו אכלו עם כפיות מחוברות שסימלו את נישואיהם. לעיתים קרובות הכפיות והשרשרת היו עשויות מחתיכת עץ אחת, תוך שימת דגש על הגילוף.
קאבארים

קַאבַּארִים (או קַאבַארִים) (ביוונית העתיקה: Kάβαροι; בלטינית: Covares; בהונגרית: Kabarok, Kavarok) הם שבטים (או חמולות) כוזריים שהצטרפו במאה ה-9 למדיארים (Hét-Magyar - שבעת (השבטים) ההונגרים).

מקורות על השבטים

רוב המקורות עליהם מגיעים מכתב ידו של קונסטנטינוס השביעי פורפירוגניטוס "על ניהול אימפריה". כמו כן במאה ה-20 בטרנסילבניה התגלתה כתובת אלסושנטמיכאלי (או כתובת מיכאי ויטאזו) המכילה כתובת אותה פירש הארכאולוג גאבור וקוני. כמו כן, הקאבארים מוזכרים ב"רשימות זלצבורג". קיימת השערה כי אדם המכונה "קיבר", המוזכר במכתב קייב, קשור אולי לקאבארים.

היסטוריה

שלוש החמולות (אורש - orsh, יסלאר - yeslar, ברן - beren) התמרדו נגד שלטון ממלכת הכוזרים במחצית הראשונה של המאה ה-9, לפי חלק מן החוקרים, בעקבות הקמת השושלת השלטונית החדשה. בעקבות כישלון המרד הצטרפו לשבעת השבטים ההונגריים שחיו אז באזור לבדיה בין הנהרות דון ודנייפר והתלכדו תחת מנהיג אחד. המקור האטימולוגי של השם, קשור למילה טורקית שמשמעותה "מורדים/לא נכנעים" או למילה הונגרית שמשמעותה "לערבב".
יחד עם ההונגרים הם נדדו לאזור המוכר היום כהונגריה והסביבה ונהיו לחלק הפעיל ביותר של צבאם. ב"רשימות זלצבורג" מוזכר המצור שהטילו ב-881 על עיירת קולברג בפרברי וינה. ישנה סברה שרבים מהם התיישבו בשטח מנומורוט שנמצא כעת בשטחה של רומניה.
תחילה שמרו על השפה הכוזרית ושלטו גם בהונגרית ובהמשך נטמעו בין ההונגרים. חלק מהמילים ההונגריות ממקור טורקי מקושרות איתם כמו גם 4 טופונימים ועוד כ-20 הקשורים לכוזרים בכלל.
אסף ברנע

קריירת ספורט

אסף ברנע גדל בקריית חיים שבחיפה, לאם ילידת ישראל ואב יליד רומניה. בגיל 8 החל לשחק כדורסל, וגדל במחלקת הנוער של הפועל חיפה. שירת בצה"ל כספורטאי מצטיין.
בעונת 1984/85 שיחק בקבוצת הבוגרים של הפועל חיפה בליגה הלאומית הראשונה. בתום שלוש עונות עבר ליריבה העירונית מכבי חיפה בה שיחק שלוש עונות נוספות. בעונת 1990/91 יצא ברנע לשחק באוניברסיטת סיטון הול. הוא זכה לדקות משחק מועטות בקבוצה שזכתה באליפות הביג איסט של ליגת המכללות, ובתום העונה חזר לישראל. בעונת 1991/92 חתם במכבי ראשון לציון ובסך הכל שיחק במדיה ארבע עונות. ב-1995 הצטרף למכבי ירושלים, ולאחר מכן שיחק שתי עונות בהפועל חולון. בתום השנתיים פרש ממשחק.
במשך הקריירה סבל ברנע מפציעות רבות וקשות, שתיים מהן ברצועה הצולבת. בשנת 1998 בגיל 31, פרש ברנע ממשחק בתום העונה, בשל פציעה בשורש כף היד. בסך הכל שיחק 13 עונות בליגה והשתתף ב-11 משחקים של נבחרת ישראל. על אף היותו שחקן גבוה ברנע היה ידוע ביכולת הקליעה מבחוץ שלו, ביכולת החדירה לסל וכשחקן הגנה מצטיין.

קריירת עסקים

לאחר פרישתו הקים ברנע סטארט אפ בתחום של מכשור רפואי. לאחר מכן עבד בחברת קומברס בתפקיד של פיתוח עסקי. בשנת 2004 מונה למנהל פיתוח עסקי בחברת מקורות והקים את WaTech (ווטק), המרכז ליזמות ולשיתופי פעולה של החברה. בשנת 2007 מונה למנהל החממה הטכנולוגית כינרות. במהלך כהונתו בתפקיד רכש תאגיד האצ'יסון את החממה. כיום מנהל את קרן ההון סיכון סנארה וונצ'רס המשותפת לחברות טבע ופיליפס.
עד לשנת 2018 שימש ברנע כיושב ראש עמותת "ערכים בספורט".
ברנע בוגר תואר ראשון במדעי המדינה ופסיכולוגיה מאוניברסיטת תל אביב ותואר ראשון במשפטים ומנהל עסקים מהמרכז הבינתחומי.

חיים פרטיים

ברנע מתגורר ברמת השרון עם בת זוגו הילה, והם הורים לשניים.
שיטות מחקר כמותניות

דרישות המחקר הכמותי

ראשית, מחקר כמותי אפשר להפעיל רק על תחום ידע, שהצטברו בו מספיק ידיעות, כדי להפיק מהן מודלים כמותיים. לדוגמה, בראשית ימיה של האסטרונומיה המודרנית ובראשית ימיה של המיקרוביולוגיה, מיד עם המצאות הטלסקופ והמיקרוסקופ, הידיעות בתחומים אלו היו כה דלות, עד שכל המחקר היה דוחות תצפית - הסוג הפשוט ביותר של מחקר איכותני. בהמשך, משהצטברו ידיעות, ניתן היה לשער השערות כמותיות ולבדוק אותן בתצפיות, כגון השערות על תכונותיהם של גופים שמימיים מלבד אלו הנראים בבירור בעין בלתי מזוינת והשערות על מחזור חייהם של מיקרואורגניזמים. 
שנית, מחקר כמותני-סטטיסטי דורש, הרבה פעמים, די ממצאים או אוכלוסייה מספיק גדולה, עבור הפעלת שיטות סטטיסטיות. מחקר על הסיבות של חולי מחלה נדירה לנטוש את מגוריהם בקיבוצים, למשל, לא יכול להיות מחקר כמותי, כי לא יהיה לו לעולם מדגם מייצג. דוגמה אחרת לכך היא מתחום הארכביולוגיה. תחילה המחקר עסק בדוחות תצפית על מציאת שלדים ובהמשך, משנמצאו וסווגו שלדים רבים, ניתן היה להפעיל על הממצאים מחקרים סטטיסטיים. כך הוסק, ממספרם של הדינוזאורים הטורפים ביחס לדינוזאורים הצמחוניים, כי לדינוזאורים היה דם חם ולא דם קר. אילו היה להם דם קר, היו מוצאים פי עשרה טורפים לכול מאה צמחונים.
עוד גורם הוא יכולת מדידה מספרית. לא כל דבר קל למדוד במספרים. בהידרולוגיה, למשל, קל בהרבה למדוד את כמות המים באגם מאשר למדוד את כמות המים במאגר מי תהום. לכן, קשה יותר לחקור באופן כמותי את מי התהום. בפסיכולוגיה, למשל, בדיקת מנת משכל, לדוגמה, היא בדיקה מסובכת מאוד, קשה לעריכה ושנוייה במחלוקת. לכן, מחקרים שעוסקים במנת משכל יהיו קשים לעריכה. כימות של רמות פחד, רמות תסכול, רמות אושר וכיוצא בזה, הן אפילו מסובכות יותר. אולם, יש גם מחקרים כמותיים קלים לעריכה בפסיכולוגיה - ניתן לחקור הליכי חשיבה על ידי בדיקת כמות וסוג השגיאות שיש לאנשים, כשהם עונים על חידות; תיעוד מענה של אנשים לחידות הוא מן הפשוטים שבסוגי התיעוד המדעי בכלל.
עוד גורם, שיכול להקל את השימוש במחקר כמותי הוא היכולת לערוך מניפולציה בחומר הנחקר ובמקרה קיצוני, אפילו ניסויי מעבדה. ישנם הרבה מחקרים, שלא מוסרי או לא אפשרי בכלל, לעשות בהם מניפולציה. יכולת המניפולציה מוגבלת, לדוגמה, בתחום החינוך. במחקר חינוכי אפשר, לדוגמה, להשוות שתי כיתות משני בתי ספר, הלומדות בשיטות הוראה שונות. אולם, ניסוי זה רחוק מלהיות מדויק כמו ניסוי מעבדה, משום, שמלבד שיטות ההוראה השונות, תמיד יהיו עוד שינויים בין הקבוצות. מעבר לזאת, לא אתי וספר אם אפשרי מבחינה טכנית, במחקר חינוכי, ליצור קבוצת ביקורת שבה יש רק תלמידים, שבית הספר אינו מלמד אותם דבר אלא רק מבזבז את זמנם. הקושי של מדעני החברה בעיצוב ניסויי מעבדה מתבטא בקושי בעיצוב מחקר עם כלים כמותיים פשוטים דורש מחקר עם כלים סטטיסטיים מסובכים יותר.
המחקר הכמותי מתחלק לשניים: מחקר כמותי מתאמי, בדיקת התאמות בין תופעות שונות, מבלי להתיימר לקבוע מה הסיבה ומה המסובב, ומחקר כמותי ניסויי המתבצע במעבדה. במחקר הניסויי עורך החוקר שינויים במשתנה אחד, משתנה בלתי תלוי, ומצפה לראות כיצד ישתנה המשתנה השני, המשתנה התלוי. לדוגמה, משנים את סוג המוזיקה המושמעת בחדר (המשתנה הבלתי תלוי) ומצפים שתשתנה התנהגותם החברתית של הנבדקים (המשתנה התלוי).
המחקר הכמותי מקנה לדיסציפלינות שבהן הוא מבוצע את הנופך המדעי, והשימוש בו במדעי החברה הלך והתגבר במרוצת הזמן.
פטריק סווייזי

ביוגרפיה

סווייזי נולד ביוסטון, טקסס, ארצות הברית. הוא השני מבין חמשת ילדיהם של הכוריאוגרפית פטסי סווייזי ושל ג'סי סווייזי, אלוף רודיאו. הוא למד בבתי ספר לבלט בניו יורק. תפקידו המקצועי הראשון היה במופע של דיסני, ובהמשך הופיע בהפקה של "גריז" בברודוויי. סרטו הראשון היה "סקייטמן, U.S.A".
סווייזי היה מועמד לפרס גלובוס הזהב על תפקידו בסרט "ריקוד מושחת". בשנת 2004 שיחק תפקיד אורח בסרט ההמשך שלא הצליח, בשם "ריקוד מושחת: לילות הוואנה".

חייו האישיים

הוא היה נשוי ללא ילדים לשחקנית ליסה ניאמי מאז 1975. הזוג הכיר ב-1970, כאשר ליסה החלה לקחת שיעורי ריקוד אצל אמו של סווייזי.
ב-1982, אביו של סוויזי נפטר בגיל 57 מהתקף לב פתאומי. לאחר מכן, סווייזי החל לסבול מאלכוהוליזם. הוא היה גם מעשן כבד. לאחר מות אחותו הבכורה ויקי ב-1994, שהתאבדה בגיל 45 באמצעות מנת יתר, החל בטיפול באלכוהוליזם.
סווייזי גם עסק בהרבעת סוסים ערביים.
בינואר 2008 אובחן כחולה בסרטן הלבלב, ממנו מת ב-14 בספטמבר 2009 בגיל 57.
אל תקרא לי שחור

רקע לכתיבת המחזמר

אף כי מבחינה פוליטית ארצות הברית הייתה בעלת ברית של ישראל בשנות השבעים, מבחינה אמנותית היו המוזיקה והשירים הצרפתיים בעלי השפעה רבה יותר מאשר המוזיקה האמריקאית בכלל, וסגנון המוזיקה השחורה בפרט
אלמגור שהה תקופה מסוימת בארצות הברית בשנות השישים, התרשם מהתנועה האמריקאית לזכויות האזרח, נאומו של מרטין לותר קינג, והושפע מהסגנונות המוזיקליים שרווחו באותה עת בארצות הברית. שנה קודם לכן כתב את העיבוד הבימתי לסיפורי דיימון ראניון, שנקרא "עיר הגברים". הצלחת העיבוד הניעה אותו לחפש תרגומים נוספים. 
במקביל, נגרי, שהיה מעבד מוזיקלי מצליח וזכה בהצלחה בין השאר בניהול להקות צבאיות, הלחין עבור להקת חיל הים את השיר "מי יישא את נשמתי", בו ניכרו השפעות המוזיקה השחורה מארצות הברית, סגנון אשר משך את נגרי מאז ומתמיד. אלמגור, שעבד עם נגרי באותה תקופה, העלה את הרעיון למחזמר.

מבנה המחזמר

את המחזמר ביצע אנסמבל של שבעה שחקנים וזמרים: אברהם פררה, עוזי פוקס, רותי נבון, יעל שטרן, דודו זר, אראלה בר-לב ורפי גינאי.
במחזמר יש 13 שירים, שביניהם קטעי קישור מחברים. השירים נעים בין תיאור סצינות תנ"כיות עם גיבורים שחורים, ובין שירי מאבק וגוספל, הקוראים לשוויון ואחווה, וסוף לאפליה.

הצלחת המחזמר

המחזמר זכה להצלחה מסחרית ולהערכת המבקרים וזכה בפרס כינור דוד. בלטו בו הלהיטים "יום יבוא" ו"קליפסו בשחור לבן", שהצליחו במצעדים השנתיים. "יום יבוא" הגיע למקום ה-16 במצעד של 1972, ו"קליפסו בשחור לבן" הגיע גם הוא למקום ה-16, במצעד של 1973.
משכנות רות דניאל

משכנות רות דניאל - בניין בשדרות ירושלים בכיכר עיריית יפו, הניצב בצומת בו הן נפגשות עם דרך בן צבי.

היסטוריה

משכנות רות דניאל הוקמו בשיתוף פעולה של משפחת דניאל, המרכז ליהדות מתקדמת "בית דניאל" בתל אביב, קרן תל אביב לפיתוח ואיגוד אכסניות הנוער. הוא מופעל על ידי "בית דניאל" ומשמש כמרכז קהילתי המתמקד בתרבות ובחינוך לפלורליזם דתי, לדמוקרטיה ולסובלנות. המרכז מקיים קורסים בתחומים מגוונים ואירועים שונים, ובהם הופעות מוזיקה, ערבי יצירה קהילתיים וקבלת שבת מדי יום שישי. במקום פועל מרכז סיורים בתל אביב וביפו, המציע סיורי היכרות עם העיר וסיורי עומק ברוח היהדות הפלורליסטית. בבית מתארחים אלפי בני נוער, בעיקר מהתפוצות, חניכי תוכניות תגלית ומסע ורבים מהם משתתפים בתוכניות חינוך וזהות יהודית שמקיים המרכז. 
המרכז פועל בבנין ייחודי הפונה אל רחבה ואל "המזרקה" ההיסטורית בצומת שדרות ירושלים ודרך בן צבי. וכך נכתב אודות התפיסה האדריכלית של הבניין:
"הארכיטקטורה של המבנה שואבת את השראתה מן השפה האדריכלית של יפו העתיקה תוך שהיא מעניקה לה עיבוד עדכני. בדרך זו המבנה נותן ביטוי הולם לכוונותיה הרוחניות של התנועה ליהדות מתקדמת בישראל שעיקרן הוקרה וכבוד של מסורת העבר תוך שילובה במסגרת החיים בת זמננו."
מגג המבנה נשקף נוף פנורמי של תל אביב ויפו. בשלוש קומותיו העליונות פועל בית הארחה ובו 63 חדרי אירוח, 6 כיתות לימוד, חדר אוכל וקפיטריה.
טרן, מלך הפיקטים

קורות חיים

טרן, הקרוי על שמו של אל הרעם הגאלי טרניס, היה בנו של איינפטך - שם שנכתב במספר צורות (ובהן אמפרדך (Amfredech), אטיפידיך (Entifidich), אנפודך (Anfudeg) ואמפודך (Amfodech)).
ככל הנראה היה טרן אחיו של המלך נכטאן השלישי, וייתכן שאימו הייתה הנסיכה הפיקטית דר איליי.
על פי חלק מהרשימות טרן מלך 14 שנים, אולם מדובר בכתיב לטיני ולכן מדובר שהאות x המסמלת 10 שנים נכתבה בטעות ומדובר ב-4 שנים בלבד.
על פי "דברי ימי אלסטר" נכתב שאיינפטך ובניו נהרגו בבואנדו, וייתכן שהכוונה לטרן ואביו או לאביו של טרן ואחד מאחיו.
על פי "דברי ימי אלסטר" הודח טרן בשנת 696, ואילו "דברי ימי טיגרנאך" מתארכים את ההדחה לשנת 697. "דברי ימי אלסטר" מציינים כי טרן ברח לאירלנד בשנת 698.
את טרן ירש ברידיי הרביעי, מלך הפיקטים.