google/wiki40b huggingface dataset:
הכנסת ספר תורה

הכנסת ספר תורה הוא טקס בו מכניסים לבית כנסת ספר תורה חדש שהסתיימה כתיבתו או ספר שהגיע מבית כנסת אחר. טקס ההכנסה חגיגי, ובמקרה של ספר חדש תחילתו בכתיבה חגיגית של האותיות האחרונות בביתו של תורם הספר, והמשכו בתהלוכה מלווה בשירה ובריקודים מביתו של התורם אל בית הכנסת.
בכתיבת האותיות האחרונות מתכבדים חשובי הקהל ונכבדיו, כל אחד מהם כותב אות אחת. בקהילות מסוימות מקפידים על טהרה מיוחדת הנדרשת לכותבי האותיות, והכתיבה מותרת רק למי שטבל במקווה טהרה באותו יום.

ריקודים

ספר התורה מעוטר בזמן התהלוכה בכתר תורה, ומעליו מחזיקים החוגגים חופה עם ארבעה מוטות. נהוג לכבד אנשים חשובים מתוך הקהל – וכמובן את תורם הספר – בהחזקת ספר התורה ובריקוד עמו.
נהוג שהילדים מחזיקים לפידים בוערים בידיהם כשהם מתהלכים לפני ספר התורה. מנהג זה מקורו במעמד קבלת התורה בהר סיני, המתואר בפסוק כי היה מלווה בברקי אש: "וכל העם רואים את הקולות ואת הלפידים"; גם את הכנסת ספר התורה לבית הכנסת נהוג לעשות בלפידי אש. בחלק מהקהילות נוהגים ללבוש בגדי שבת לכבוד שמחת הכנסת ספר התורה.
פעמים שהתהלוכה מלווה בתזמורת המוצבת על מכונית מיוחדת המעוטרת בכתרי תורה, ולרוב מוקדשת במיוחד לפאר מעמדי הכנסת ספר תורה. התזמורת או מערכת המוזיקה המוצבת על המכונית משמיעה שירים יהודיים אותנטיים עממיים המספרים על אודות חשיבות התורה.

הכנסת ספר התורה לבית הכנסת

לאחר התהלוכה, ובהתקרב ספרי התורה לבית הכנסת, יוצאים מספר חוגגים מבית הכנסת ורוקדים עם ספרי תורה הישנים שבבית הכנסת מול הספר תורה החדש המוכנס לבית הכנסת, בשירת "שאו שערים ראשיכם והנשאו פתחי עולם ויבוא מלך הכבוד". בהכנס ספר התורה אל בית הכנסת, רוקדים עמו עוד שעה ארוכה בבית הכנסת עצמו, ולאחר מכן מכניסים אותו לארון הקודש.
לאחר הכנסת הספר לארון הקודש, נהוג להוציאו תוך אמירת פסוקי "אתה הראית לדעת" (כמו בשמחת תורה) ולקרוא בו בלא ברכה בפרשת וזאת הברכה מ"מעונה אלקי קדם" עד סוף הפרשה. לאחר מכן מכניסים אותו חזרה לארון הקודש. תורם ספר התורה מברך ברכת שהחיינו בפעם הראשונה שהוא קורא בו.

חוזה השאלה של ספר תורה

על מנת לקיים את מצוות כתיבת ספר תורה בהידור, עדיף מבחינה הלכתית להשאיל את ספר התורה לבית הכנסת, ובכך נשאר הספר משפטית ברשות בעליו, ולא לתת במתנה לבית הכנסת. נהוג לערוך חוזה השאלה בין תורם ספר התורה לבין בית הכנסת.

סעודת המצווה

לאחר גמר הכנסת ספר התורה, נערכת סעודת שמחה לרגל הכנסת ספר התורה להיכל. סעודה זו נחשבת כסעודת מצווה. לעיתים משלבים את הסעודה יחד עם מעמד חנוכת הבית לבית הכנסת, או יחד עם סעודת הילולא לזכרו של נפטר, שלזכרו מוכנס ספר התורה לבית הכנסת.
בסעודת המצווה מקובל שרב בית הכנסת או תלמיד חכם אחר דורש לכבוד התורה.
מצר סיציליה

מצר סיציליה (איטלקית: Canale di Sicilia; סיציליאנית: Canali di Sicilia, ערבית: مضيق صقلية) הוא מצר ים ברוחב של כ-160 ק"מ בין חופי סיציליה מצפון-מזרח לחופי תוניסיה מדרום-מערב.
מצר סיציליה מחבר את אגנו המזרחי של הים התיכון עם אגנו המערבי, ובמרכזו שוכן האי האיטלקי פנטלריה. בדומה למצר גיברלטר, גם במצר סיציליה זורמים זרמי הים העמוקים ממזרח למערב, בעוד שקרוב לפני המים כיוונם הפוך, היינו, ממערב למזרח.
מינרלי אינדקס

מינרלי אינדקס הם מינרלים שבעזרתם ניתן להעריך את מידת המטאמורפיזם (התמרה) שחלה באזור. מינרלים אלה גדלים בסלע על חשבון מינרלים קודמים.
בשנת 1893 במהלך עבודות מיפוי של אזור הררי בסקוטלנד, נראתה התפתחות של חרסיות לסלעים מותמרים. הגאולוג בארו שמיפה את האזור, זיהה בנוסף לשינוי הסלע גם שינויים מינרלוגים. הוא גם הצליח למפות את השינויים האלו כך שכל קו במפה מציין הופעה ראשונה של מינרל מסוים. מינרלים אלו כונו מינרלי האינדקס.
מינרלי אינדקס קשורים להתמרה שזהו שינוי במבנה של סלע כתוצאה מחימום או לחיצה. כאשר החימום אינו אחיד יתקבלו אזורים עם דרגות שונות של חום (ובדומה גם לחצים שונים). לכל אזור יהיה מאסף מינרלים שמאפיין אותו, וכך בעזרת המינרלים שמזוהים כיום, לאחר חשיפת הסלעים בפני השטח, ניתן לשער איזו היסטוריה גאולוגית חוו הסלעים.
המינרלים לא משנים ולא יוצרים מחדש את יסודות הסלע - ההרכב נשאר זהה אך המבנה שלו משתנה ונוצרים מינרלים חדשים.
כיום, בתנאי מעבדה, מצליחים הגאולוגים להגדיר את התנאי הלחץ והטמפרטורה שבהם גדלים המינרלים השונים, לדוגמה: גארנט, סטאורוליט, קיאניט וזאוליט.
השוואה של הממצאים האלו לתצפיות על מאספי מינרלים מהשטח (מינרלים שנבדקו וזוהו) מאפשרת לשער מה היו התנאים באזורים שונים.
דוגמה ניתן לראות בנחל שחמון באילת. בפתחו של הנחל נראים מעין כדורים קטנטנים שצבעם סגול (לרוב מרוכזים במאספים) אלה הם הגארנטים - מינרל שמציין מטאמורפוזה בדרגה בינונית. עם העלייה בנחל ניתן לראות בסלע מסביב מינרלים פריזמטים בהירים, אלה הם סטראוליטים, מינרלים המעידים כי דרגת ההתמרה גדלה. הגארנט והסטורוליט משמשים במקרה זה כמינרלי אינדקס ומיפוי הופעתם בכלל השטח איפשר למפות את הדרגה המטמורפית של סביבות הר שחמון.
אטלס הגנום הסרטני

אטלס הגנום הסרטני (באנגלית: The Cancer Genome Atlas, בראשי תיבות: TCGA) הוא פרויקט שמטרתו קטלוג מוטציות גנטיות הגורמות לסרטן, על ידי ריצוף גנומים וניתוחם בשיטות ביואינפורמטיות.

הפרויקט

הפרויקט, שהחל בשנת 2005, מהווה ניסיון למלחמה במחלת הסרטן תוך שימוש בשיטות גנומיות רבות-תפוקה (high-throughput analysis), על מנת לשפר את יכולת האבחון, הטיפול והמניעה של סרטן, וזאת על ידי הבנה מעמיקה יותר של הבסיס הגנטי של אוסף המחלות המכונות סרטן.
הפרויקט מצוי בפיקוח של המכון הלאומי לסרטן והמכון הלאומי לחקר הגנום האנושי של ארצות הברית.
פיילוט בן שלוש שנים, שהחל בשנת 2006, התמקד באפיון השינויים הגנטיים החלים בשלושה סוגי סרטן נפוצים באדם: גליאובלסטומה,  סרטן ריאות וסרטן שחלות.
בשנת 2009 עבר הפרויקט לשלב השני, שמטרתו השלמת הריצוף והאפיון הגנטי של 20-25 סוגים של גידולים סרטניים שונים עד שנת 2014.
מימון הפרויקט נחלק בין מרכזי אפיון הגנום, אשר אמונים על ביצוע שלב הריצוף, ובין מרכזי ניתוח המידע הגנומי, אשר מבצעים את הניתוח הביואינפורמטי.
יחודו של הפרויקט נעוץ בהיקף הדגימות הנבדקות, עד 500 דגימות לכל סוג סרטן 
, וכן במספר השיטות השונות המשמשות לניתוחן. שיטות האפיון כוללות בחינת תבנית ביטוי גנים, שינוי במספר העותקים (של כרומוזומים או מקטעים גנומיים), אפיון SNPs, מתילציות על ה-DNA, בחינת תבנית ביטוי של microRNAs וריצוף האקסונים של 1,200 גנים שונים לפחות, ובמקרים מסוימים מבוצע ריצוף הגנום השלם. בשלב השני של הפרויקט מבוצע ריצוף של כלל האקסום עבור כל הדוגמאות בשלושת מרכזי הריצוף. בנוסף עבור 10% לפחות מסך הדוגמאות מבוצע ריצוף כלל הגנום

. עבור כל דוגמה מרקמה סרטנית הנלקחת מחולה מסוים, נלקחת ומאובחנת גם דגימה מרקמה בריאה כדי לאפשר השוואה של דפוסים שונים הייחודיים לגידול הסרטני, וזאת על מנת לאתר את השינויים שגרמו להתמרה הסרטנית.
כלל מסדי הנתונים הנבנים במסגרת הפרויקט, נגישים באופן חופשי דרך שער המידע של TCGA
.

מטרות הפרויקט

מטרת פרויקט הפיילוט הייתה להדגים ששימוש בטכנולוגיות גנומיות מתקדמות, על ידי קבוצת מדענים ממוסדות אקדמים שונים, יכול לשמש להסקת מסקנות ביולוגיות בעלות מובהקות סטטיסטית תוך שימוש במאגרי המידע המופקים במסגרת הפרויקט.
מטרת השלב השני היא הרחבת הידע שהושג בשלב הראשון על ידי אפיון סוגי סרטן נוספים.

מימון הפרויקט

פרויקט הפיילוט מומן על ידי המכון הלאומי לסרטן והמכון הלאומי לחקר הגנום האנושי באופן שווה, ובהשקעה של 50 מיליון דולר על ידי כל אחר מהמכונים.
השלב השני ממומן גם הוא על ידי שני גופים אלו בהשקעה של 25 מיליון דולר לשנה כל-אחד, כאשר המכון הלאומי לחקר הגנום האנושי התחייב למימון זה לשנתיים בעוד שהמכון הלאומי לסרטן התחייב למימון בן חמש שנים. מימון נוסף בעבור השלב השני של הפרויקט ניתן ישירות על ידי ה-NIH, כך שההוצאה עבור ריצוף DNA בשלב השני צפויה לעמוד על סך של 150 מיליון דולר. 70 מיליון דולר נוספים יושקעו בהשגת הרקמות, הפקת DNA ו-RNA מהן ובדיקות איכות.
לירון נירגד

ביוגרפיה

נירגד היא הבכורה למשפחה בת שלוש בנות, אחותה היא הסופרת ליה נירגד. בילדותה התגוררה עם משפחתה במספר מדינות במסגרת תפקידיו של אביה, וביניהם בארגנטינה שם שימש אביה רם נירגד כשגריר ישראל. כשחזרו לישראל התגוררה משפחתה בסביון.
התגייסה לצה"ל ושירתה בלהקת פיקוד הדרום. היא לוהקה לסרט "הלהקה" משנת 1978 לאחר שרוני בראון המליץ עליה. לאחר שהשתתפה בעוד סרטים, החלה ללמוד פסיכולוגיה ועברה להתגורר בארצות הברית.
נירגד נשואה ואם לשני בנים. בנה מיכאל נירגד-גיא שירת בגל"צ, הלחין את המוזיקה לסרטו של ירמי שיק-בלום - "הסדרן", שימש כמגיש במסגרת שידורי הרדיו של חדשות 10, וכיום עוסק בקריינות.
בוב סקריבנר

בוב סקריבנר (1941 - 29 בינואר 1998) היה היסטוריון של תקופת הרפורמציה.

ביוגרפיה

סקריבנר נולד בשכונת מצוקה בסידני שבאוסטרליה כבן למשפחת מהגרים קתולית. אביו שהיה ממוצא גרמני ואימו האירית, נפרדו בילדותו והוא גדל בבית סבתו. בשנות השישים של המאה ה-20 סקריבנר היה פעיל בחוג פוליטי רדיקלי. החל משנת 1976 היה חבר מערכת כתב העת Social History. עבודת המאסטר שלו עסקה במחשבה החברתית של ארסמוס. הוא למד לתואר שלישי בלונדון תחת הנחייתו של ג'פרי דיקנס. בעבודת הדיסרטציה הוא התמקד בחקר סביבתם החברתית של הומניסטים גרמנים במאות ה-15 וה-16. לצורך כך שהה בארכיון בארפורט שבגרמניה המזרחית במשך שנה, שם הוא הוטרד על ידי שירותי הביטחון המזרח גרמנים. עבודת הדוקטורט שלו הוגשה בשנת 1972 תחת הכותרת: "רפורמציה, חברה והומניזם בארפורט 1450-1530", תמציתה סוכמה במאמר שהתפרסם בכתב העת Past & Present בשנת 1975.
בשנת 1981 התמנה סקריבנר למרצה מן המניין בקלייר קולג'. ב-1996 קיבל קתדרה לתאולוגיה מאוניברסיטת הרווארד, בה החזיק עד למותו. הוא חלה בסרטן הוושט ונפטר ב-29 בינואר 1998.

עבודתו

מחקר הרפורמציה עד סקריבנר התמקד ברעיונות התאולוגיים המופשטים של התקופה וסקריבנר חקר לראשונה את אורחות המחשבה וההתנהגות של הציבור שאליהם כוונו רעיונות אלו. הוא ערך לראשונה מחקר על איורי תעמולה אשר שימשו כאמצעי להפצת בשורתו של מרטין לותר. איורים אלו לא נחקרו על ידי ההיסטוריונים, שעסקו בעיקר במילה הכתובה, ולא על ידי חוקרי אומנות, מפאת ערכם האומנותי הדל. כתב עת אליו שלח את מחקרו חשש לפרסמו פן יפגע ברגשות הקוראים. המחקר התפרסם בספרו For the Sake of Simple Folk: Popular Propoganda for the German Reformation. היה זה מחקר חלוצי בתחום הרפורמציה, כמו גם בתחומי התרבות העממית והדתית, ובמחקרו הוא שילב דיסציפלינות שונות.
תרומתו של סקריבנר הייתה חשיפתם של רבדים עמוקים של אמונות עממיות בפרוטסטנטיות, אמונות בכשפים ובלחשים, בנבואה ובניסים, בשדים ובקדושים, ואפילו פולחן לותר עצמו, בצורה זו נמשכו המסורות הדתיות בעלות הנטייה הפגנית שרווחו בתקופה שקדמה לרפורמציה.
Ribosome profiling

Ribosome profiling או Ribo-Seq היא שיטת מחקר שפותחה על ידי ניק אינגוליה (Nick Ingolia) וג'ונתן וייסמן, המשתמשת בריצוף RNA שליח ייחודי לקביעה של ה-mRNA שמתורגמים בפועל.
שיטה זו מאפשרת לראות את הפרופיל של הריבוזומים שפעילים בתא בנקודת זמן ספציפית. כתוצאה מכך, מתאפשרת מציאה של קודון ההתחלה של התרגום, את התפוצה שלהם וכן את מהירות התרגום של הריבוזומים. השיטה דומה בדברים רבים ל-RNA-seq, אולם בניגוד לשיטה זו המטרה היא למצוא רק את ה-mRNA עליהם הריבוזום מגן, באמצעות קישור פיזי במהלך תהליך התרגום. שיטת ה-Ribosome profiling פותחה לאחר גילוי שאיפשר בידוד של mRNA שנמצא בריבוזום, באמצעות שימוש בנוקלאז, שמפרק חומצות גרעין. האזורים שנמצאים בתוך הריבוזום אינם נגישים לפירוק של בנוקלאוזום ולכן נותרים שלמים.
בעבר, השתמשו בשיטות אחרות במטרה למצוא את רמת התרגום in vivo, ובהם Microarray על RNA שבודד מפוליזומים (Polysome) וכן מציאת פרופיל התרגום באמצעות כרומטוגרפיית זיקה לריבוזום מסומן. שיטות אלה משלימות לשיטת ה-Ribosome profiling.
גיבון צהוב-לחיים

מאפיינים

לזכרים לחיים צהובות פלומתיות, שהן מקור השם וציצית ראש כשל שאר חברי הסוג. אורכם מהראש עד קצה הזנב 60–80 ס"מ, ומשקלם 7-7.4 ק"ג. הנקבות קטנות מהזכרים, והן קטנות גם מנקבות הגיבון לבן-לחיים צפוני, ולהן ציצית שחורה בקצוות האוזניים. בעת הלידה, הפרווה צהובה-בהירה. במחצית השנה הראשונה הפרווה נעשית שחורה, למעט הלחיים שנותרות בצבען. הזכרים שומרים על צבע הפרווה, בעוד שהנקבות נהיות שוב צהובות, עם מעט שיעור שחור על החזה וקצות הגפיים. שיער הערווה חום במקצת, בטבעת הפנים קיים פס לבן דק. 
במיון הקודם (1972) נחשב המין כתת-מין של גיבון שחור מצויץ תחת סוג יחיד Hylobates. אולם, כבר ב-1995 וב-2000, לאחר מחקרים גנטיים וווקאליים שונים, החליטו להחשיב אותו כמין נפרד בסוג Nomascus- גיבון מצויץ.
כיום לא ידועים תת-מינים, אולם טרם נעשה מחקר בגיבונים בכל שטחי התפוצה שלהם. גיבון צהוב-לחיים נפוץ בדרום לאוס, דרום וייטנאם ומזרח קמבודיה. המין שוכן ביערות העד הטרופיים בגבהים 1500–2000 מטרים.
מעט ידוע על המין שטרם נחקר ביסודיות, הוא פעיל ביום בסביבת היערות ותזונתו מתבססת בעיקר על פירות. לגיבונים אורח חיים מונוגמי, והם שומרים על משפחה גרעינית - זוג ופעוט על פי רוב. צאצא יחיד נולד במרווחים של 3 שנים לערך, הוא גדל עם הוריו עד להגיעו לבגרות מינית בגיל 8 שנים לערך, אז הוא מסוגל לחפש בת זוג ולהקים טריטוריה משלו. תוחלת חייו בשבי היא כ-50 שנה. 
בעונת החיזור משמיעים בני הזוג "דואטים", שבהם משפטים מוזיקליים חוזרים שמטרתם היא לחזק את הקשר הזוגי למטרות חיזור והתרבות. במין זה, מובחן ששירי סולו מבוצעים רק על ידי פרטים שאינם פוריים.
המין נמצא בסטטוס: פגיע לסכנת הכחדה. הסיבות העיקריות לכך הם ניצול שטחי המחיה לטובת תיעוש וביעור עצים. בנוסף ציד המין, מסחר בגורים ומלחמה ששררה באזור. כיום אין תוכנית בינלאומית לשימור המין, נעשים מחקרים כדי לגלות את גבולות תפוצתו ומספר הפרטים במין.
המוזיאון המצרי

היסטוריה

ממשלת מצרים הקימה את המוזיאון ב-1835, סמוך לגני אסבקיה.  המוזיאון שכן במבנה ישן של מסגד. ביוזמתו של הארכאולוג הצרפתי אוגוסט מארייט  נבנה מבנה חדש, והמוזיאון עבר לבולאק ב-1858 מכיוון שהמבנה הראשון היה קטן מדי להכיל את כל הפריטים. לאחר מכן, הדוכס מקסימיליאן מאוסטריה שכר אדריכל צרפתי על-מנת שיתכנן מוזיאון גדול לכל העתיקות. המבנה נבנה על גדות נהר הנילוס. ב-1878, המבנה ספג נזק רב לאחר שהנילוס עלה על גדותיו. לכן הועברו שוב הפריטים ליד גיזה. הפריטים נשארו שם עד 1902, ואז הועברו על ידי מנהל מחלקת העתיקות גסטון מספרו למבנה הנוכחי בכיכר א-תחריר.
עיצובו של המוזיאון מיושן, והפריטים הרבים אינם מוצגים בסדר המתאים למוזיאון בקנה מידה שכזה. כמו כן הוא איננו ממוזג. בשל כך החלה ממשלת מצרים בבניית מוזיאון חלופי בשם "המוזיאון המצרי הגדול" (Grand Egyptian Museum) העתיד להיפתח בשנת 2020 בגיזה, בהשקעה של כ-550 מיליון דולר.
במהלך ההפגנות במצרים בשנת 2011 חדרו למוזיאון בוזזים שהחריבו שתי מומיות עתיקות.
רוני ונומי והדב יעקב

העלילה

הספר מספר על משפחה מאוד מוזרה שעובדת בגן חיות: רוני, נומי, אמא ואבא, ויש הרבה הרבה חיות, בבית יש להם: כלב שחור שמטפס על עצים, 
חתול שפותר תשבצים, ותרנגול שאוכל מרק עוף, בגן החיות יש להם: פיל, ג'ירף, נמר, כ-50 קופים, גמל עם שלוש דבשות, זאב צמחוני, נחש שיודע לרקוד, ותוכי שתקן.
לאבא יש חלום אחד: דב. במוקד הסיפור החיפוש אחר הדב, מציאתו והמפגש איתו. 
אבא מנסה ללכוד דב במשך ימים רבים, אך ללא הצלחה. יום אחד אמא מחליטה לעשות מעשה. היא שולחת את רוני ונומי להביא לאבא דב, אבל הדב מוצא אותם קודם... לאחר מאבק הוא בא איתם הביתה. הוא מתחבר איתם, וגר איתם זמן קצר. הוא מספר על משפחתו, ולבסוף מבקש הוא לחזור אל ביתו, אל בנו וזוגתו.

הכתיבה

הסיפור כתוב בצורת שיר: המשפטים קצרים מאוד ותמציתיים, והשפה אינה קשה. החרוזים הם ברווח של בערך ארבע שורות.
חלק מהמילים והמשפטים אינם תקינים בשפה העברית כמו: לדוב דב, לקמקם קנקן, לזהב זהב, ועוד.
הרכבת התחתית של טוקיו

מטרו טוקיו

חברת "מטרו טוקיו" היא החברה הגדולה ביותר במערכת הרכבת התחתית אך על אף שרוב הקווים מופעלים על ידה ההפרש במספר התחנות בינה לבין חברת 'הרכבת התחתית טואי' קטן יחסית, הסיבה לכך היא שקווי הרכבת שלה מגיעים למרחק קצר ממרכז העיר ומשמשים בעיקר את תושבי טוקיו והפרוורים הסמוכים.

רכבת תחתית טואי

"הרכבת התחתית טואי" מופעלת על ידי הממשלה קוויה מגיעים עד לפרוורים המרוחקים ומשלימים את השירות של הרכבת התחתית במטרופולין.
נבחרת ארגנטינה בכדורגל עד גיל 20

השנים הראשונות

ארגנטינה השתתפה לראשונה בתחרות שנערכה ביפן ב- 1979. בסגל הופיעו דייגו ארמנדו מרדונה וראמון דיאס שהיו כוכבי התחרות והובילו את הנבחרת לזכייה כשהיא מנצחת בששת משחקיה, כובשת 20 שערים וסופגת רק 2 שערים. מראדונה נבחר לשחקן המצטיין ואילו ראמון דיאס נבחר למלך השערים עם 8 כיבושים.
ב- 1981 לא הצליחה ארגנטינה לשמור על תארה והודחה כבר בסיבוב הראשון, ב- 1983 הנבחרת הגיעה עד הגמר אך הפסידה ליריבה המושבעת ברזיל בתוצאה 1:0.
היה זה הטורניר האחרון בו היוותה ארגנטינה גורם משמעותי, הנבחרת לא השתתפה בתחרויות שנערכו ב- 1985, 1987 ו- 1993 בין היתר גם בשל סגנון המשחק האלים שאפיין אותה, סגנון שלא תאם את רוח המשחקים.

עידן פקרמן

ב- 1994 החליטה ההתאחדות הארגנטינאית למנות את חוסה נסטור פקרמן כמאמן הנבחרות הצעירות של ארגנטינה. המינוי התקבל בתמיהה שכן פקרמן לא התפרסם בשל יכולות האימון שלו ואף עסק בעברו כנהג מונית כדי להשלים את הכנסתו.
בדיעבר, המינוי התברר כהצלחה מרשימה, בנוסף להצלחות בתחרויות, הנבחרת הציגה משחק התקפי והוגן, שני אלמנטים אותם ראה פקרמן כחשובים ביותר בפילוסופיית המשחק שלו.
התחרות הראשונה של פקרמן הייתה ב- 1995 במשחקים שנערכו בקטר וארגנטינה זכתה בתואר בפעם השנייה בתולדותיה אחרי ניצחון 0:2 בגמר על היריבה המושבעת ברזיל.
ארגנטינה שבה וזכתה בתואר במשחקים שנערכו במלזיה ב- 1997, בדרך לזכייה בתואר ניצחה יריבות מושבעות כגון אנגליה וברזיל ובגמר את היריבה הוותיקה אורוגוואי.
הזכייה הרביעית בתואר והשלישית של פקרמן הייתה ב- 2001 במשחקים שנערכו לראשונה בארגנטינה, הנבחרת של ארגנטינה שברה בתחרות זו מספר שיאים שכללו בין היתר מספר הכיבושים הרב ביותר וחבייר סביולה שבר גם את שיא מספר השערים של שחקן אחד בתחרות עם 11 כיבושים. ארגנטינה ניצחה בכל משחקיה תוך הפגנת עליונות מוחלטת והביסה בגמר את גאנה 0:3.
בנוסף לשלוש זכיות בגביע העולם זכה פקרמן גם בשתי זכיות באליפות דרום אמריקה עד גיל 20 (1997, 1999). הנבחרת גם זכתה בתואר הנבחרת ההוגנת במשחקים ב-1997 ו- 2001.
פקרמן פרש מאימון הנבחרת אחרי הטורניר ב-2001, הוא קרא לשלושת כלבי המחמד שלו על שם המדינות בהן זכה בתואר.

ארגנטינה שאחרי עידן פקרמן

אחרי פרישתו של פקרמן מונה הוגו טוקאלי למאמן הנבחרת, למרות השינוי במאמנים המשיכה ארגנטינה להיות מהנבחרות הטובות בעולם, היא סיימה רביעית במשחקים שנערכו באיחוד האמירויות ב- 2003 אחרי הפסד 1:0 בחצי הגמר לברזיל והפסד 2:1 לקולומביה במשחק על המקום השלישי.
טוקאלי הוחלף על ידי פרנסיסקו פרארו שהוביל את הנבחרת לזכייה חמישית במשחקים שנערכו ב- 2005 בהולנד. טוקאלי שב לאמן את הנבחרת והוביל אותה לזכייה השישית במשחקים שנערכו בקנדה ב- 2007, לאחר ניצחון בגמר על נבחרת צ'כיה. 
אחרי הזכייה במשחקים ב-2007 פרש טוקאלי מאימון הנבחרות הצעירות לטובת אימון קבוצת ולס סרספילד, במקומו מונה סרחיו בטיסטה, מהקשרים האחוריים הטובים ביותר של ארגנטינה בשנות ה-90. בטיסטה גם הוביל את הנבחרת האולימפית של ארגנטינה במשחקי אולימפיאדת בייג'ינג בקיץ 2008.
פגיעות ברגשי דת ומסורת

פגיעות ברגשי דת ומסורת הוא חלק בחוק העונשין האוסר על פגיעה ברגשות, עלבון, הפרעה לפולחן או ביזוי של מסורות-דתיות, ועל מתן הטבות לשם המרת דת.
קובץ החוקים על פגיעות ברגשי דת ומסורת מקובץ בסימן ז' של פרק ח' של חוק העונשין, והוא מתמצת את הדין הפלילי בישראל בנוגע ליחסי דת ומדינה.

היסטוריה

מקור החוק כנגד פגיעה ברגשות דת הוא בפרעות תרפ"ט, כיוון שהנציב העליון חשש כי היו לפרעות רקע דתי, והוא הזדרז להתקין את "פקודת הנאצה (גידוף דת)".
לאורך השנים, קרו מספר פרשיות בהן הייתה מחלוקת סביב הסעיפים הללו, כמו העתירות לבג"ץ כנגד מצעד הגאווה, מעצרו של הנהג שגרם למהומות באוקטובר 2008 בעכו ומעצרה של מפיצת כרוז החזיר טטיאנה סוסקין.
כמו כן, נשמעו קולות הקוראים לבטל את החוק בשל פגיעה בחופש הביטוי או להוסיף תוספות לחוק כדי להגן על אמונות דתיות שונות.
לצד הפרשיות השנויות במחלוקת, היו גם מקרים של "עלבון דת" שלא זכו לביקורות רבות ומחלוקות כמו ההחלטה לאסור את משליכי החזיר למסגד חסן בק ביפו.
ח'רטום

היסטוריה

ח'רטום נוסדה ב-1821 כעיר מוצב של הצבא המצרי, אך גדלה בשל חשיבותה המסחרית. 
ב-13 במרץ 1884 תקפו כוחות של מורדים סודנים בפיקודו של מוחמד אחמד שהכריז על עצמו כמהדי (משיח באמונה המוסלמית) את העיר, שעליה הגנו כוחות מצריים בפיקודו של הגנרל הבריטי צ'ארלס ג'ורג' גורדון. ב-26 בינואר 1885 נכבשה העיר על ידי תומכי המהדי, שהחזיקו בה עד שהובסו ב-2 בספטמבר 1898 על ידי הכוחות הבריטיים בפיקודו של הוריישו קיצ'נר בקרב אומדורמאן.
בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20 התיישבו בעיר פליטים רבים שנמלטו מצ'אד, מאתיופיה ומאוגנדה. הפליטים התיישבו במחנות פליטים מסביב לעיר.
בתחילת מרץ 1973 נערכה בעיר מתקפה על שגרירות סעודיה, בידי ארגון ספטמבר השחור. המחבלים חטפו 10 דיפלומטים זרים שהתכנסו בשגרירות הסעודית בעיר, לאחר ניסיונות להשיג שחרור אסירים בארצות הברית וישראל שלא צלחו, שחררו המחבלים את הדיפלומטים הערביים ורצחו באכזריות את שגריר ארצות הברית וסגנו ואת שגריר בלגיה. אחד המחבלים עקר את ליבו של שגריר ארצות הברית.
בשנת 1977 הושלם צינור הנפט הראשון בין ח'רטום לפורט סודאן.
בעקבות הפיגועים בשגרירויות ארצות הברית בקניה ובטנזניה, האשימה ארצות הברית את סודאן במתן מקלט לפעילים של אל-קאעידה, הארגון שנחשד באחריות לפיגועים, ותקפה בטילים ב-20 באוגוסט 1998 את מפעל התרופות א-שיפה בח'רטום. מנהיג הארגון אוסאמה בן לאדן אף התגורר בעיר בשנים 1991- 1996, עד שגורש מן הארץ.
עם מותו הפתאומי של מפקד צבא דרום סודאן וסגן הנשיא ג'ון גראנג בסוף יולי 2005, פרצו מהומות בעיר, שגרמו למותם של כ-24 איש.

השכלה

בעיר נמצאת אוניברסיטת ח'רטום, שנוסדה ב-1903 בשם "מכללת גורדון". כמו כן נמצאים בעיר שלוחה של אוניברסיטת קהיר והמכון הפוליטכני של ח'רטום.
מוחמד ג'וואד זריף

ראשית חייו

זריף נולד ב-7 בינואר 1960 בטהראן. הוא למד יחסים בינלאומיים באוניברסיטה בסן פרנסיסקו. בהמשך למד באוניברסיטת דנוור, וב-1988 קיבל תואר שלישי במשפט ומדיניות בינלאומיים. זריף נשוי ולו בן ובת שנולדו בארצות הברית. הוא דובר אנגלית שוטפת.

קריירה

לפי זכרונותיו של שליח האו"ם לשעבר ז'אן דומיניקו פיקו, היה זריף מעורב כדיפלומט זוטר במשא ומתן לשחרור בני ערובה אמריקאים שהוחזקו בידי חמושים תומכי איראן בלבנון. למרות שבאותו זמן ארצות הברית לא הבטיחה לבצע מחווה הדדית של רצון טוב, זריף המשיך לעסוק בשיפור היחסים.
בשנת 2000 כיהן זריף כיושב ראש פגישת ההכנה האסייתית לוועידה העולמית נגד גזענות וכיושב ראש ועידת האו"ם לפירוק מנשק. זריף הוא גם פרופסור ליחסים בינלאומיים באוניברסיטת טהראן. הוא כיהן כסגן הנשיא האחראי על תחום יחסי החוץ באוניברסיטה האסלאמית אזאד (מעין "אוניברסיטה פתוחה" איראנית) בשנים 2010–2012. היה חבר בוועד המנהל של העורכים במספר מגזינים מקצועיים כגון Iranian Journal of International Affairs ו-Iranian Foreign Policy וכתב באופן נרחב אודות פירוק מנשק, זכויות אדם, משפט בינלאומי וקונפליקטים אזוריים.
בין השנים 2002–2007 כיהן כשגריר איראן באו"ם. שמו קושר ל-"Grand Bargain", תוכנית לכאורה שמטרתה להגיע לפתרון נושאים בעייתים בין ארצות הברית לאיראן ב-2003. בזמן כהונתו באו"ם קיים פגישות פרטיות עם מספר פוליטיקאים אמריקאים, כולל הסנטורים דאז ג'ו ביידן וצ'אק הייגל. הוא התפטר מתפקידו ב-6 ביולי 2007.
ב-2007 היה זריף נואם ראשי בכנס של המועצה האמריקאית-איראנית שנערכה בניו ג'רזי וכללה את צ'אק הייגל, דניס קוצ'יניץ' וניקולאס כריסטוף ודנה ביחסי איראן-ארצות הברית ובדרכים אפשריות להגביר את הדו-שיח בין המדינות ולהימנע מקונפליקטים.
ב-15 באוגוסט 2013 החל לכהן כשר החוץ של איראן (במקום עלי אכבר סאלחי), לאחר שנבחר לתפקיד על ידי חסן רוחאני והבחירה אושרה בפרלמנט.
ב-25 בפברואר 2019 הודיע זריף על פרישתו מתפקיד שר החוץ, אך נשאר בתפקיד לאחר שהנשיא חסן רוחאני דחה את התפטרותו.

השקפותיו

ב-5 בספטמבר 2013, לאחר שאיחל בטוויטר "ראש השנה שמח", הוא הוסיף והגיב שאיראן לא מכחישה את השואה, ובכך הבדיל את הממשלה האיראנית החדשה מעמדותיו הלוחמניות של נשיא איראן הקודם מחמוד אחמדינז'אד. אמיתות ציוצו של זריף בטוויטר אושרה בידי כריסטיאן אמנפור, כתבת ה-CNN.
גוצ'י

בית גוצ'י (באנגלית: The House of Gucci), הוא מותג איטלקי למוצרי אופנה ועור. המותג נוסד על ידי גוצ'יו גוצ'י (1881–1953) בעיר פירנצה, בשנת 1921. גוצ'י הוא אחד המותגים המפורסמים והמוכרים ביותר בעולם. בית גוצ'י שייך לתאגיד הצרפתי קרינג.
על פי המגזין טיים מחזור המכירות השנתי של גוצ'י לשנת 2007 היה כ-7.7 מיליארד דולר והמגזין מיקמו במקום ה-46 ברשימת 100 המותגים המובילים בעולם. על פי מדד המכירות, גוצ'י הוא מותג האופנה השני בגודלו בעולם אחרי ג'ורג'יו ארמני, ומותג האופנה האיטלקית הגדול בעולם לגוצ'י מעל 4021 חנויות ברחבי תבל ותוצרתו אף נמכרת בסיטונאות לבעלי זיכיונות ולחנויות אופנה עילית.
בשלהי 2008 נפתח מוזיאון גוצ'י בטורינו, באותו מקום שבו נפתחה ב-1931 החנות הראשונה של גוצ'י, בארמון ההיסטורי של פירנצה.
באוקטובר 2017 הכריזה החברה כי תחדל להשתמש בפרווה החל מ-2018.
בבעלות החברה נמצאים גם מותגי אופנה נוספים (למשל סרג'ו רוסי).

בישראל

חנות גוצ'י נפתח בישראל בככר אתרים בשנת 1975. בהמשך, עבר המותג לשתי חנויות בכיכר המדינה.
בשנת 2013 קיבלה חברת רולטיים את הזיכיון למכור את תכשיטי גוצ'י בישראל.
לינדזי דאנקן

חיים אישיים

בשנת 2009 הוענק לדאנקן תואר CBE (מפקדת במסדר האימפריה הבריטית).
דאנקן נשואה לשחקן הילטון מקריי. לזוג בן אחד.
סרטי הריסות

סרט הריסות (בגרמנית: Trümmerfilm) הוא כינוי של תת-סוגה בקולנוע הגרמני, המתייחס לסרטים שנעשו בגרמניה לאחר מלחמת העולם השנייה. סרטים אלו, המתארים מדינה בשיקום, מקבילים באידאולוגיה ובאסתטיקה שלהם לנאו-ריאליזם האיטלקי. 
סרטי הריסות נעשו במשך תקופה קצרה אחרי מלחמת העולם השנייה, בין השנים 1946–1949, ושיקפו את תקופת המעבר של גרמניה, מנפילת הרייך השלישי ועד לפירוקה לשתי מדינות. בתקופה זו נוצרו כ-15 סרטים שניסו לשקף את הלך הרוח במדינה  המנסה להשתקם לאחר המלחמה, את ההתמודדות עם העוני, ההריסות, והטראומה בגרמניה לאחר המלחמה. הסרטים עסקו בנושאים מגוונים, כמו נוכחות הנאצים בחברה בסרט "הרוצחים שבינינו" (Die Mörder sind unter uns, וולפגנג שטאודטה, 1946), החיים תחת שלטון הנאצים ומצבה הפיזי של גרמניה בכלל וברלין בפרט, בסרט "Berkiner Ballade" (תרגום מילולי: "בלדה ברלינאית", רוברט אדולף סטמלה, 1948) והחיים בעיי החורבות והסתגלות אחרי המלחמה בסרט "Irgendwo in Berlin" (תרגום מילולי: "אי-שם בברלין", גרהרד למפרכט, 1946).

תוכן

סרטי ההריסות, כפי שמרמז שמם, תיארו עירוניות גרמנית בחורבות, את הריסות ההפצצות ואת השיקום וההתחדשות העירונית שעתידה לבוא על העיר. הסרטים צולמו מחוץ לאולפנים, על רקע נופה העירוני של גרמניה ההרוסה, עובדה שהקנתה לצילום איכויות של סרט דוקומנטרי. לעיתים, השחקנים בסרטים אלו, לא היו שחקנים מקצועיים (non actors).
סרטים מרכזיים כמו "גרמניה שנת אפס" משנת 1948, "הרוצחים שבינינו" משנת 1946 והסרט "אי-שם בברלין" משנת 1946, זכו להצלחה קופתית וביקורתית גדולה. עם זאת, הקהל הגרמני חש מיצוי מסרטי ההריסות, שטיפלו בבעיות החברתיות העגומות ודרשו מבט מדוקדק לאחור אל העבר הנאצי. בעקבות פינוי ההריסות ותקופת הנס הכלכלי, הקהל תבע עשייה קולנועית חדשה שתביט קדימה אל עבר עתידה הפורח כלכלית של המדינה.