google/wiki40b huggingface dataset:
מיתוג ערכי

מיתוג ערכי הוא תהליך בו מוסיפים למוצר כלשהו ערך מוסף, באמצעות חיבור של ערכי המותג לערכיו של קהל המטרה.
סוציולוגים העוסקים בחקר הרגלי הצריכה, זיהו כי בשנות האלפיים נולד צרכן מסוג חדש, בורגני-בוהמיין ("בובו"), המוגדר כמעמד הבינוני חדש, אשר המאפיין הבולט שלו הוא ידע שחבר לכסף.
צרכנים אלו מגיעים ממעמד כלכלי גבוה, בעל יכולת השפעה מבחינה תרבותית וחברתית. צרכן זה מבצע את החלטות הרכישה שלו על בסיס מימוש עצמי ולא על בסיס סטטוס חברתי או כלכלי.
הרעיון המנחה את הצרכן המבצע החלטות קניה על בסיס ערכי הוא כי יכולתו הכלכלית אינה הופכת אדם למאושר, אלא מאפשרת לו השגה של מימוש עצמי. המימוש העצמי הוא הביטוי האמיתי של תחושת האושר.
העקרון הצרכני העומד בפני אותם לקוחות הפועלים משיקולים ערכיים הוא כי רכישת מוצר המיטיב עם הקונה כשם שהוא מיטיב עם העולם, היא לגיטימית.
עלילות סאות'לנד

תקציר העלילה

בעקבות מתקפה גרעינית כנגד ארצות הברית אשר מתרחשת בשנת 2005 בטקסס, נפתחת מלחמת עולם שלישית בה מעורבות ארצות הברית, איראן, עיראק, סוריה, אפגניסטן וקוריאה הצפונית.
שלוש שנים לאחר המתקפה הגרעינית הממשלה בארצות הברית השתלטה כמעט על כל חלק במהלך חייהם של התושבים וחופש המידע והפרט נמצאים בסכנה. מנגד קמה תנועה נאו-מרקסיסטית מחתרתית אשר מתכננת להפיל את הממשל הפדרלי באמצעות מהפכה אלימה.
על מנת למצוא מענה למחסור החמור בדלק אשר נוצר בעקבות המלחמה, חברה גרמנית פיתחה גנרטור מיוחד אשר מסוגל להפיק אנרגיה חלופית בשם "קארמה נוזלית" באמצעות זרמי האוקיינוס. אף על פי כן, טכנולוגיה זו מאיטה באופן בלתי צפוי את קצב סיבוב כדור הארץ וגורמת להיווצרותם של חורים שחורים במרקם המרחב והזמן ומשפיעה על התנהגותם של בני האדם.
עלילת הסרט אשר מתרחשת בלוס אנג'לס מתמקדת במספר תתי עלילות אשר מתמקדות בעיקר בשלוש דמויות עיקריות: בסאנטרוס (דוויין ג'ונסון), מתאגרף לשעבר ושחקן קולנוע מפורסם אשר נתקף באמנזיה. בקריסטה (שרה מישל גלר), כוכבת פורנו לשעבר אשר עובדת על יצירת תוכנית מציאות חדשה. וברולנד טברנר (שון ויליאם סקוט) - קצין במשטרת לוס אנג'לס אשר מנסה לתפוס כפיל שלו אשר פעיל במחתרת הנאו-מרקסיסטית.
לוס אנג'לס ממוריאל קוליסיאום

תוכניות עתידיות לאצטדיון

ב-2016 חזר האצטדיון לשמש באופן זמני כמגרש הביתי של קבוצת הפוטבול מה-NFL, לוס אנג'לס ראמס. על פי תוכנית עיריית לוס אנג'לס היא לבנות עבור הקבוצה אצטדיון חדש הצמוד להיכל הפורום, שייקרא בשם אצטדיון הוליווד פארק, ויכיל 80,000 מקומות ישיבה עם אופציה להרחבה ל-100,000 מקומות. האצטדיון אמור להיפתח באוגוסט 2019. במסגרת האירוח המיועד של אולימפיאדת 2028 בלוס אנג'לס, ישמש אצטדיון הוליווד פארק לאירוח טקסי הפתיחה והסיום כולל מצעד המשלחות והצתת הלפיד האולימפי.
לאצטדיון הממוריאל קוליסיאום עצמו יש תוכנית מקיפה לשיפוץ ושדרוג ששולבה בתוכנית של העיר לאירוח המשחקים האולימפיים בקיץ 2028. על פי ההצעה האצטדיון יארח את תחרויות האתלטיקה באולימפיאדה ולצורך כך ישופץ ויוגבה מפלס המגרש לצד שיפוצים נוספים כגון שדרוג עמדות השידור ויציע הכבוד. מספר המקומות באצטדיון יופחת באולימפיאדה לכ-80,000 בלבד. כמו כן מרוץ הלפיד בטקס הפתיחה יחלוף בדרכו באצטדיון בדרכו לאצטדיון הוליווד פארק וכן גם באצטדיון יישבו קהל שיצפו בהופעות במסגרת הטקס.
פוליטביורו

פוליטביורו (ברוסית: Политбюро) הוא מונח המהווה קיצור של "פוליטיצ'סקויה ביורו" (ברוסית: Политическое Бюро, "משרד פוליטי", בעברית נקרא "לשכה פוליטית"). בשם זה כונה הגוף המבצע במספר מפלגות קומוניסטיות, בהווה ובעבר, כשהבולטת בהן הייתה המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות. כיום מצוי פוליטביורו בחמש מדינות: סין, קוריאה הצפונית, לאוס, וייטנאם וקובה.
במדינות בעלות משטר מרקסיסטי-לניניסטי, המפלגה נתפסת כמייצגת העם ומגינתו, ולכן בידיה הכוח המוחלט לשלוט במדינה. חברי הפוליטביורו, הגוף המבצע במפלגה, מחזיקים בידיהם כוח ביצועי רב בדומה לממשלה במדינות דמוקרטיות פרלמנטריות.
בברית המועצות, לדוגמה, מזכ"ל המפלגה הקומוניסטית לא היה בעל תיק בממשלה. חברי מפלגה נאמנים וותיקים הם שמונו כחברים בפוליטביורו והחזיקו בתיקים הביצועיים. במקרים אחרים, היה המזכ"ל מקבל לידיו גם תיק בכיר בפוליטביורו, לאחר שנים של הנהגת המפלגה.
מיכאיל גורבצ'וב, למשל, לא היה בתחילה נשיא ברית המועצות. תואר זה ניתן כתואר כבוד לשר החוץ לשעבר אנדריי גרומיקו. סטלין היה מנהיג המפלגה הקומוניסטית למעלה מעשור שנים בטרם נטל לעצמו באופן רשמי את תפקיד ראש ממשלת ברית המועצות במהלך מלחמת העולם השנייה.
דה יורה, קונגרס המפלגה היה בוחר את הוועד המרכזי, וזה בחר את המזכיר הכללי של המפלגה ואת חברי הפוליטביורו. דה פקטו, הבחירות במדינות קומוניסטיות התבצעו בסדר הפוך: מזכ"ל המפלגה היה ממנה את הפוליטביורו ואת הוועד המרכזי בעצמו. בזמנים אחרים הושפע הרכב הפוליטביורו גם על ידי גורמים אחרים: סיעות ומאבקי כוח במפלגה, מידת כוחו של המזכ"ל, מידת האהדה בקרב חברי המפלגה או הסכמים בין קבוצות כוח בה.
גורם חשוב יותר לגבי חברי הנהגה במדינות הקומינטרן היה מידת האהדה שרחשה להם מוסקבה. מידת הרצון של ברית המועצות לקדם או להדיח מנהיגים בגוש הקומוניסטי (במיוחד בשנות ה-30 וה-40) הייתה מכריעה במיוחד. הקו שהוכתב ממוסקבה היה נתון לשינויים, לעיתים חדים למדי, מה שדרש מהמנהיגים להתיישר במהירות עם ההכתבות החדשות.
בין השנים 1952-1966 נודע הפוליטביורו של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות בשם "פרזידיום" (נשיאות). בכל תקופת קיומה של ברית המועצות מונתה רק אישה אחת (יקטרינה פורצבה) כחברה בפוליטביורו. אומנם בשנת 1990 מיכאיל גורבצ'וב מינה אישה למוסד זה, אך זמן קצר אחר כך ברית המועצות התפרקה.
יצחק קנפנטון

קורות חייו

נולד בקסטיליה שבספרד בשנת ק"כ (1360) לאביו רבי יעקב שהיה מתלמידיו של רבי חסדאי קרשקש.
רבי יצחק קנפנטון עמד בראש ישיבה גדולה בסמורא (סאמורה Zamora, בקסטיליה ולאון) שבצפון-מערב ספרד. תלמידיו, היו מגדולי חכמי ספרד בדור של גירוש ספרד ובהם: רבי יצחק די ליאון, רבי יצחק אבוהב (גאון קסטיליה), רבי יצחק קארו, רבי שמואל ולנסי, רבי שמעון מיימי הקדוש, רבי יוסף בר חיון, רבי שלמה טורטייל, רבי משה אל פרנגי, רבי שם טוב אבן שם טוב (השני), רבי יוסף עוזיאל, רבי משה חלגאווה, רבי משה אל ולנסי ששימשו בסוף ימיו, וייתכן שאף רבי יצחק עראמה.

רבי אליהו קפשאלי (1490 - 1555) מתאר את השפעתו הרבה בהעמדת תלמידים ובהרבצת תורה בתקופתו: 
ויהי מן הגזרה ההיא והלאה רבו האנוסים בספרד... ומאז מתו רוב חכמי ספרד ונתבטלו הישיבות ושמם העולם ונשתכחה התורה כמעט. זאת ועוד אחרת, כי אף אחרי שחזרו ונתישבו רוב יושבי ספרד פנו אל החכמות החיצוניות וטבעו בטיט הי״ון... ולא שתו לבם רק להתכבד בין הגוים, וביניהם חצי מדבר יונית וחצי מדבר עברית, ויעזבו את התורה בקרן זווית... ולא היה א׳ מעיר ושנים ממשפחה אשר היו עוסקים בתלמוד.
ויקם ה' מושיע לישראל את האשל הגדול, עוז ומגדול, סיני ועוקר הרים, אמיץ לבו בגבורים, החכם הרב הגדול ר' יצחק קפנ"טון ז"ל והחזיר כהנים לעבודתם ולוים לדוכנם וישראל למעמדם, והחזיר עטרה ליושנה ולאיתנה, ועשה תלמידים הרבה ועשה סייג לתורה.
ומגדולי תלמידיו וידידיו היו ארבעה אשר מהם שתו כל העולם מים חיים וטובים והמה בכתובים. שם הראשון, עוקר הרים וטוחנן זה בזה, בוצינא קדישתא ופלפלא חריפא, הרב ר' יצחק אבואב ז"ל ... החכם ר' יצחק דליאון ... ר' יוסף חיון ז"ל, והנהר הרביעי הוא פרת שמימיו פורין ורבין החכם ר' שמעון מ"מי ... ומן ארבעתם יצאה תורה בספרד ובפורטוגאל ובארץ המערב. לכל המקום אשר הלכו שם, הלכה ברכה לרגלם בגבורה ולולי הם כבר כלתה תורה.
— סדר אליהו זוטא
נפטר בזקנה מופלגת בשנת רכ"ג (1463) בגיל 103 בפניאפייל  שבספרד. רבי אברהם זכות מספר בספרו "ספר יוחסין השלם" שזכה לראותו כשהיה בן שש או שבע "ומי שרואה פניו כמקבל פני שכינה".

כתביו

ספרו היחיד שהגיע לידנו הוא דרכי התלמוד העוסק בכללים ללימוד סוגיות התלמוד באופן שיטתי ומסודר. כללים אלו יושמו בדרך הלימוד בישיבתו של רבי יעקב בירב בצפת במאה ה-15.
מסורות בתורת הקבלה נמסרות בשמו על ידי מקובלים מאוחרים, אך רעיונותיו הקבליים לא נשמרו בכתב.
הברונים השודדים

הברונים השודדים (מאנגלית: Robber barons) הוא כינוי גנאי שניתן לקבוצה בולטת של יזמים, תעשיינים ואנשי עסקים ששגשגו בארצות הברית אחרי מלחמת האזרחים האמריקנית (1860-65). מקורו של הכינוי הוא מימי הביניים, אז ניתן כינוי דומה לבעלי אדמות גרמנים שגבו סכומי עתק מספינות שעברו בנחלותיהם, לאורך הנהר ריין. הכינוי זכה לפופולריות בעקבות שם ספרו של ההיסטוריון מתיו ג'וזפסון מ-1934, תקופת השפל הגדול.
הכינוי "ברונים שודדים" שימש את הסופר מרק טוויין כביטוי של לגלוג, אך גם של הערכה והערצה ליזמים הנועזים של התקופה, שייצגו את הרוח לאורה חי טוויין ואת שאיפותיו הוא. ברוח התפישה המקובלת אז כתב טווין כך: "מלכי הרכבות האלו הם בין הדגולים שבבני האדם, ואולי אפשר לומר, הדגולים שבבני האדם באמריקה". טוויין נטה למחול לברונים על נוהגם, כל עוד היו גלויים ובוטים. על אנדרו קרנגי כתב בהערצה: "הוא קנה תהילה, ושילם עליה במזומן." מתיו ג'וזפסון הגדיר את יחסו של הציבור לברונים השודדים בשנות השבעים והשמונים של המאה ה-19 כך: "העשירים החדשים, שזכו במהירות כה רבה לכוח רב בתחום הכלכלי, נהנו מהערכה רבה כמעט אצל כל האמריקנים במשך לפחות עשרים שנה אחרי מלחמת האזרחים... מידת ההסכמה הציבורית למעשיהם משתקפת בתיאורים גלויים ולעיתים תמימים בהתלהבותם בעיתונות התקופה."
הכינוי הוחל תחילה בעיקר על יזמים ואנשי עסקים שהיו קשורים בבניית פסי רכבת ברחבי ארצות הברית, מימנו את הבנייה, סיפקו את החומרים לה או עשו שימוש ברכבות כדי להעביר מטענים. כך נכללו בכינוי אנדרו קרנגי, שהיה איל פלדה ורכבות, ג'ון ד. רוקפלר, שהיה היזם החשוב ביותר בתעשיית הנפט בארצות הברית במאה ה-19, איל הרכבות קורנליוס ואנדרבילט, לילנד סטנפורד, שהיה סנטור ובעל חברת רכבות, ג'יימס ג'. היל, בעליו של קו גרייט נורת'רן, ג'יימס ביוקנן דיוק, מייסד "חברת הטבק האמריקנית" ומאוחר יותר גם הבנקאי הנודע ג'יי. פי. מורגן.
ויליאם הנרי ואנדרבילט היה אחד הדוברים הבוטים ביותר של הלך הרוח של "הברונים השודדים". בתגובה לטענה שהמונופוליזם, בשל חוסר התחרותיות, מונע מן הציבור שירות איכותי הגיב במשפט "הרכבות לא מנוהלות לשם טובת "הציבור היקר" -- אלו הם הבלים -- הן נבנו על ידי משקיעים שמצפים לקבל את מירב התשואה." הוא אף הרחיב ואמר שכמנהל חברת רכבות אין לו כל עניין בביטחונם של נוסעיו או בנוחותם. (נאמר בראיון ל-Chicago Daily News ב-9 באוקטובר 1882).
היחס לברונים השודדים, שתחילה הייתה בו בעיקר הערכה לתנופה היזמית הבוטה שלהם, נמסך בהדרגה גם בהסתייגות. בעלי עסקים שדרכם צלחה פחות רחשו איבה לאלו שהצליחו יותר, ונוהגם של אחרים עורר איבה. לילנד סטנפורד, לדוגמה, היה מושל וסנטור לשעבר מקליפורניה, שניצל את קשריו הפוליטיים כדי להביא את קליפורניה לחוקק חוקים שאסרו על תחרות עם חברת הרכבות שלו וכך הצליח לגרוף רווחים עצומים. גורם אחר לאיבה שהחלה מתעוררת כלפי הברונים השודדים היה הניצול הבוטה שלהם את הסובסידיות הממשלתיות ואת הקרקעות שהוענקו בחינם לחברות הרכבות. רעיון התמיכה הממשלתית ביזמים, כדי לעודד "שיפורים פנימיים" היה אחד מסעיפי המצע הבולטים של המפלגה הרפובליקנית, מפלגתו של לינקולן והתומכת המסורתית בממשלה 'גדולה', ששלטה בארצות הברית משך שנים רבות אחרי מלחמת האזרחים. הניצול הבוטה של הסובסידיות, כמו זה שביצע ג'יי קוק בחברת נורת'רן פסיפיק פושטת הרגל, היה גורם נוסף שהעצים את ראיית "הברונים השודדים" באור שלילי.
תור הזהב של "הברונים השודדים" הסתיים בשלהי המאה ה-19, עם סיום תהליך תיעושה הראשוני והמואץ של ארצות-הברית, ועם השלמת רוב מסילות הרכבת המרכזיות. הכינוי, עם זאת, ממשיך לשמש לעיתים בהתייחסות ליזמים הבולטים בתחומי ייצור, תעשייה ויזמות חדשים גם כיום.
מורטן טילדום

ביוגרפיה

טילדום נולד בנורווגיה. הוא למד בבית הספר לאמנות חזותית בניו יורק. בתחילה רצה להיות מוזיקאי אך בהמשך זנח שאיפה זו כשנכנס לבית הספר לקולנוע. טילדום מתגורר כיום בבוורלי הילס עם אשתו ג'יין וילדם. הם עדיין מתחזקים בית בנורווגיה.

קריירה

סרט הבכורה של טילדום היה Buddy ‏(2003), סרט שזכה בפופולריות רבה ובביקורות משמעותיות. קודם לכן עסק בטלוויזיה, פרסומות וסרטים קצרים. הוא כונה "כשרון הקולנוע של השנה" על ידי העיתון "דאגבלאדט" ב-1999. מאז Buddy הוא ביים את הסרט
מלאכים שסרחו (Fallen Angels) ב-2008 וציידי הראשים (Headhunters) ב-2011. הסרט ציידי הראשים מבוסס על רומן מ-2008 בעל שם זהה מאת הסופר יו נסבו. ציידי הראשים הוא הסרט הנורווגי הרווחי ביותר בכל הזמנים. סרט הבכורה שלו באנגלית היה הדרמה ההיסטורית משחק החיקוי, על חייו של המתמטיקאי אלן טיורינג בכיכובו של בנדיקט קאמברבאץ'. משחק החיקוי הפך מיד להצלחה בינלאומית והועמד לפרס האוסקר בשמונה קטגוריות בטקס פרסי האוסקר ה-87, כולל הסרט הטוב ביותר.
שם טוב אבן שם טוב (הראשון)

שם טוב אבן שם טוב (נפטר ה'ק"ץ, 1430) היה מקובל וראש ישיבה בספרד בתחילת המאה ה-15. 
חיבורו המפורסם הוא ספר האמונות, בו יצא כנגד אלו שרצו לבסס את האמונה על פילוסופיה ומחקר, כחלק מפולמוס הרבנים אודות לימוד הפילוסופיה. לדעתו, נטיית בני דורו לצדדים אלו על חשבון הקבלה והאמונה התמימה הם אלו שגרמו לכך שלא יכלו לעמוד בגזירות השמד (גזירות קנ"א) והמירו את דתם. בספרו הוא יוצא גם כנגד חכמי ישראל: הרמב"ם, ראב"ע והרלב"ג ומבסס את מסורת תורת הקבלה. רבי משה אלשקר שחי כמאה שנה אחריו השיב להתקפתו על הרמב"ם בתשובה ארוכה שאף הודפסה בנפרד בפירארה בשנת שי"ז. מלבד ספר האמונות נראה שחיבר ספרים קבליים נוספים, בהם פירוש על תורת הספירות שחלק ממנו נשתמר בכתב יד. בשנת תשע"ח 2018 הודפסו מחדש במהדורה מנוקדת שני הספרים "ספר האמונות" וספר "תורת הספירות" מכתב יד, בהוצאת "נזר שרגא", בתוך ספר הנקרא "עמודי הקבלה" כרך א'. כמו הדפיס הרב אברהם אירגאס את ספר האמונות מנוקד עם ביאור בשם "מקור התבונה".
בניגוד אליו, שני בניו, רבי יוסף אבן שם טוב ורבי יצחק אבן שם טוב, ונכדו, רבי שם טוב אבן שם טוב (השני) עסקו בפילוסופיה והיו מתומכיו של הרמב"ם. רבי יצחק ורבי שם טוב (השני) אף כתבו פירושים לחיבורו הפילוסופי של הרמב"ם "מורה נבוכים".
בית הכנסת הגדול של הוסיאטין

היסטוריה

בית הכנסת נבנה במאה ה-16 והגיע לפריחה במאה ה-19 יחד עם הגעת החסידות, בית הכנסת אף שימש את חסידי הוסיאטין
אך כמו הקהילה היהודית בית הכנסת החל להתדרדר ממלחמת העולם הראשונה, מעזיבת האדמו"ר מהוסיאטין ירד מספר המתפללים עד שכמעט נזנח לאחר ההגליות של הרוסים והפוגרומים.
בין מלחמות העולם בית הכנסת זכה לעדנה חדשה, אך לתקופה קצרה, עד הכיבוש על ידי גרמניה הנאצית. עם הגעת הנאצים ב-9 באוגוסט 1941 החלו הגרמנים להקשות על היהודים לערוך תפילות בבית הכנסת עד שהקהילה חוסלה לחלוטין במרץ 1942, ובית הכנסת ננטש, נבזז ונהרס.
הרוסים, ששיחררו את העיר, החליטו ב-1972 (בניגוד לפעילותיהם בשאר מבני הדת) לשפץ את בית הכנסת ולהקים בו מוזיאון.
נכון ל-2009, קרסה תקרת בית הכנסת והמבנה עומד נטוש.
חולד דמאראלנד

התנהגות

החולדים חיים כל חייהם במערכת של מנהרות תת-קרקעיות, אותן הם חופרים בעזרת שיניהם. קוטר המנהרות 65 עד 75 מ"מ, ואורכן עשוי להגיע לכקילומטר. החולדים כמעט ולא יוצאים לפני הקרקע, אך הם משאירים תלי-חפרפרת. כתוצאה מכך, בתוך המנהרות יש מיקרואקלים ייחודי, שבו יש אוויר חם ודחוס, ורמות נמוכות של חמצן. רוב ההרחבה של המאורה מתבצעת לאחר הגשם, מכיוון שקשה לחולד לחפור בקרקע יבשה. בגלל התנאים הצחיחים בהם הם חיים, החולדים נוטים להיות פעילים במיוחד לתקופות קצרות; במושבה טיפוסית, שלוש טונות של קרקע עשויים להיחפר תוך שבועיים.
המאורות מורכבות בעיקר ממנהרות נדידה, בהן החולדים מחפשים את מזונם. פקעות ובצלים נאכלים בדרך כלל בחלקם מיד לאחר מציאתם, אך פקעות קטנות יותר נגררות אל "מחסן המזון" במנהרות הנדידה. מנהרות הנדידה נמצאות בדרך כלל רק כ-5 עד 25 ס"מ מתחת לפני הקרקע, אך הן מקושרות לתעלות אחסון עמוקות יותר, לטרינה וקן מרכזי, שעשוי להיות באורך של כשניים וחצי מטרים. כל מערכת ממאורות מורכבת ממושבה אחת, הכוללת ככתריסר פרטים, למרות שמושבות עשויות לנוע בין 2 ל-20 פרטים.
המבנה החברתי אצל חולדי דמאראלנד הוא מבנה של חברתיות מלאה: מבנה זה מורכב מזוג מתרבה אחד ומצאצאיו הלא פוריים. ההיריון נמשך 78 עד 92 ימים. הצאצאים הלא פוריים, ה"פועלים", מבלים את רוב זמנם בתעלות הנדידה, מחפשים מזון ומתחזקים את התעלות. פרטים מבחוץ מגורשים בדרך כלל, אך מחקרי DNA מצביעים על כך שלפחות חלק מהפרטים הלא פוריים נולדו מחולדים שבאו מבחוץ. ההיררכיה במושבה ברורה: הזכר השליט, לאחריו הנקבה השליטה, הפועלים הזכרים ולבסוף הפעולות הנקבות.
הפועלים והפועלות אמנם לא מסוגלים ללדת, אך הם אינם מסורסים לחלוטין; במקרה של מות המלך או המלכה, מערכת הרבייה של הפועלים מתפתחת, כך שיוכלו לייסד מושבות משלהם. מערכות הרבייה של פועלות לא מפותחות, עם רחם קטן ושחלות זעירות, המכילות תאי נבט, כך שלא יכול להתבצע תהליך הביוץ. האשכים של הזכרים ה"פועלים" קטנים מאוד, ומכילים מעט תאי זרע, אם בכלל.
לאחר מות הנקבה השליטה, הפרטים השייכים למושבה מתפזרים למושבות אחרות. פרטים גדולים במיוחד עשויים להקים מושבות חדשות משלהם. ההתפזרות מתרחשת רק לאחר גשם, מה שמאפשר בנייה מהירה של מערכות תעלות חדשות. הפרטים שיצאו מהמושבה נעים על פני הקרקע, שם הם חשופים לטורפים שונים: מחקרים מראים על כך שרק כ-10% מהחולדים המתפזרים ממושבה מסוימת שורדים ומגיעים למושבות אחרות. חולד דמאראלנד רעשני פחות מהחולד העירום, ומשמיע רק צפצופים דמויי קריאות ציפור.
רביעון

רביעון הוא תור בעידן הקנוזואיקון, בו הופיע והתפתח האדם. הרביעון נמשך מלפני כ-2.6 מיליוני שנים עד ההווה. ברביעון נמצאות התקופות פליסטוקן (כמעט כל משך התור) והולוקן (החל מלפני 11,500 שנה). בראשית המאה ה-21 הוצע להוסיף תקופה חדשה - אנתרופוקן (עידן האדם), אך הצעה זו והגדרת האנתרופוקן שנויות מאוד במחלוקת.
אחוזת אל-מסרי

המבנה

האחוזה היא העתקה של וילה קפרה "לה רוטונדה", שנמצאת ליד העיר ויצ'נצה שבחבל ונטו באיטליה. הווילה המקורית נבנתה על ידי האדריכל האיטלקי אנדראה פלדיו, במאה ה-16, בתקופת הרנסאנס האיטלקי, והיא מופיעה ברשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו.
בחללי הבית הוצבו יצירות אמנות קלאסיות, מהמאות ה-17 וה-18. בין היתר נמצאים בו שידה של מרי אנטואנט, ספות של לואי ה-17, פסל של הרקולס מהמאה ה-16 שהוצב באולם הכניסה ועיטורי קיר מעשה ידיהם של פבלו פיקאסו ואמדאו מודיליאני. בחזית הבית בריכת נוי עגולה מחופה באבנים צרפתיות ובמרכזה מזרקה מסביב לברכה גן ובו עצי זית עתיקים; במרתף המבנה אתר ארכאולוגי מוכרז ובו שרידי מנזר עתיק מהמאה ה-17. השרידים התגלו באקראי בעת הבניה וזו נעצרה עד לחשיפת כל השרידים. עוד שוכנים באחוזה בריכת שחייה ולצידה ג'קוזי וסאונה. בבית משרתים עובדים שהובאו מסרי לנקה ועברו קורס בערבית.
בניין האדמירליות

היסטוריה

הבניין הוקם כמספנה ובנייתו החלה ב-5 בנובמבר 1704. בשנת 1706 הושקה הספינה הראשונה שנבנתה במקום. הבניין היה מוקף בחומה ובתעלות מים כדי להגן על המתחם מפלישות מבחוץ. בשנת 1711 הסתיימה בנייה מחדש של המתחם שכללה הקמת מגדל עם פסל של ספינה מעליו. מתחת לספינה נבנה כדור זהב שבתוכו נמצאות כל המטבעות שהוטבעו בעיר. הפסל המקורי היה במקום עד לשנת 1815. פסל הספינה השנייה היה מוצב עד לשנת 1886, אז הוחלף בהעתק מדויק. קיימת הערכה שהפסל הוא העתק של הספינה הראשונה שנבנתה ברוסיה בשנים 1667–1669.
בשנים 1723–1738 נבנה מגדל חדש בגובה של 72 מטר. באותה התקופה שטח סביב הבניין נוצל לתרגילי צבא ולהרקדות הקהל הרחב.
בתחילת המאה ה-19, עם סיום בניית ארמון החורף, הורגש הצורך בשינוי המבנה והכיכר שסביבו. הבנייה נערכה לפי תכנון של האדריכל הרוסי אדריאן זכרוב. הוא בנה מחדש את כל המתחם למעט המגדל. בין היתר נבנה בניין ענק עם חזית באורך 407 מ', לשימוש מפקדות הצי. בתוך המתחם היו מבנים נוספים ששימשו בתי המלאכה של הצי.
המגדל היה באמצע הבניין. המגדל מעוטר בפסלים רבים מההיסטוריה העתיקה. מטרת הפסלים והתחריטים הייתה הדגשת מקומה של האימפריה הרוסית כמעצמה ימית.
בניית הספינות במקום נמשכה עד לשנת 1844. מאותה שנה במתחם היו רק משרדי הצי. החל מהתקופה הסובייטית ממוקם במקום בית הספר הגבוה לקציני הצי.
בדצמבר 2012 מפקדת הצי הרוסי עברה למקום, ממשכנה הקודם במוסקבה.
מטאלופרוטאין

מטאלופרוטאין (Metalloprotein) הוא מונח גנרי עבור חלבון המכיל יון מתכת. חלק גדול מתוך כל החלבונים שייכים לקטגוריה זו.

מטאלואנזימים

מטאלואנזימים הם אנזימים שבהם יון מתכת. ההערכה היא כי מחצית מכל החלבונים מכילים מתכת. הערכה אחרת סוברת כי לכרבע עד שליש מכל החלבונים נדרשות מתכות על מנת לבצע את הפעולות להן נועדו. כך מטאלופרוטאינים לוקחים חלק משמעותי בפעולות בתוך תאים, כמו אנזימים, וכן הובלה ואחסון של חלבונים.
לכל המטאלואנזימים תכונה משותפת: יון המתכת קשור לחלבון בעזרת נקודה אחת יציבה. צורת הנקודה המחברת את יון המתכת לחלבון, היא קריטית. יון המתכת ממוקם בדרך כלל במעין כיס שצורתו תואמת את הסובסטראט (המצע), ומזרז את התגובה הכימית.
גלי להב

ביוגרפיה

להב נולדה וגדלה בקיבוץ ניר דוד (תל-עמל) למשפחת לבקוביץ'.

1957

בתחרויות השחייה של המכביה החמישית שנערכו בספטמבר 1957 זכתה להב במדליית זהב, במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי ביחד עם שושנה ריבנר, דורית שרצר וברגר בשיא מכביה חדש של 5:13.3 דקות.

שיאנית ואלופת ישראל

באליפות הפועל בשחייה שנערכה בגבעת חיים בספטמבר 1959 קבעה להב במשחה ל-100 מטר פרפר שיא ישראלי חדש 1:29.5 דקות, שיפור לשיאה של שושנה ריבנר (1:30.0 דקות). חודש לאחר מכן, באליפות ישראל בשחייה שנערכה באוקטובר אותה שנה היא זכתה ב-3 מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:11.5 דקות, במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 5:58.8 דקות ובמשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:30.4 דקות.

1960

בתחרות שחייה בין נבחרת ישראל לנבחרת יוון שנערכה בבריכת בת גלים בחיפה באוגוסט 1960 קבעה להב במשחה ל-100 מטר פרפר שיא ישראלי חדש של 1:24.6 דקות.

1961

בתחרויות השחייה של כינוס הפועל השביעי שנערכו בבת גלים במאי 1961, זכתה להב ב-3 מדליות, 1 זהב ו-2 ארד. מדליית זהב, במשחה ל-100 מטר פרפר בשיא ישראלי חדש של 1:22.8 דקות ומדליות ארד, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:09.9 דקות, אחרי האלופה האולימפית כריס וון סלטצה מארצות הברית (1:02.7 דקות) וסגניתה יין קדרקוויסט משוודיה (1:06.0 דקות) ובמשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:44.1 דקות, אחרי כריס וון סלטצה (2:25.5 דקות) וזיגריד מילר מאוסטריה (2:40.4 דקות). חודשיים לאחר מכן, בתחרות שנערכה בכפר המכבי ביולי אותה שנה היא קבעה במשחה ל-200 מטר מעורב אישי שיא ישראלי חדש של 2:58.5 דקות, שיפור לשיאה של שושנה ריבנר (3:08.4 דקות). שיא זה נשבר לאחר 3 שנים על ידי איבונה טוביס (2:46.60 דקות).
בתחרויות השחייה של המכביה השישית בספטמבר אותה שנה היא זכתה במדליית ארד במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב ביחד עם נוגה הררי, חיותה מרצביאק ורמה קורין בשיא ישראלי חדש של 5:47.2 דקות, אחרי ארצות הברית שקבעה שיא מכביה חדש של 5:09.8 דקות ודרום אפריקה (5:31.7 דקות) וסיימה במקום חמישי במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 5:43.4 דקות.

1962

בתחרות שנערכה בבריכת גלי הדר בחיפה ביולי 1962 קבעה להב במשחה ל-100 מטר גב שיא ישראלי חדש של 1:21.2 דקות.
להב נבחרה עם עוד שני שחיינים (גרשון שפע ואסף פורת) לייצג את ישראל במשחקי אסיה שנערכו בג'קרטה אינדונזיה בסוף אוגוסט אותה שנה, אך בשל לחץ ערבי כבד נמנעה השתתפותם של ספורטאים מישראל במשחקים.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה באוקטובר אותה שנה היא זכתה להב בשתי מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר חופשי ביחד עם מרי שנטל טראו מצרפת בתוצאה של 1:08.9 דקות ובמשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:23.1 דקות.

1963

בתחרות שנערכה בבת גלים ביוני 1963 קבעה להב במשחה ל-400 מטר מעורב אישי שיא (יסוד) ישראלי חדש של 6:31.1 דקות. שיא זה נשבר לאחר שנתיים על ידי איבונה טוביס (6:03.0 דקות). חודש לאחר מכן בתחרות שחייה בין נבחרת ישראל לנבחרת יוון שנערכה באתונה בסוף יולי אותה שנה היא זכתה במשחה ל-100 מטר חופשי בשיא ישראלי חדש של 1:08.7 דקות, שיפור לשיאה של שושנה ריבנר (1:08.9 דקות). שיא זה נשבר לאחר שנתיים על ידי איבונה טוביס (1:06.9 דקות).

חייה האישיים

להב למדה במכון וינגייט ונישאה ליואב צרי, אלוף ישראל ואלוף המכביה החמישית בשחייה ובשנת 1965 נולד לזוג בן, נועם. יואב נהרג ב-6 ביוני בקרב על גבעת התחמושת במלחמת ששת הימים.
מטול B-300 שיפון

השיפון

בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 החלה חטיבת הטילים (RSD) של התעשייה הצבאית לפתח את השיפון (Shiphon), מטול רקטות מתקדם המבוסס על ה-B-300 SMAW המשודרג. השיפון, כמו ה-B-300, תוכנן כמטול רקטות אישי זול שיגשר את הפער בין רקטות נ"ט דוגמת ה-RPG-7 והלאו (LAW) לבין טילי נ"ט מונחים דוגמת ה-TOW עורב והגיל (ATGM). 
מבנהו של השיפון שונה מזה של משגר ה-B-300. השיפון מורכב בעצם ממארז חיצוני המכיל בתוכו רקטה אחת. מארז זה מהווה גם את המשגר עצמו. כדי להפוך את המארז למשגר מוכן לירי כל מה שיש לעשות זה לחבר אליו את מנגנון הירי ומערכת בקרת אש (ראו בהמשך). אחרי הירי אפשר לנתק את מנגנון הירי ובקרת האש ולהשתמש בהם פעמים נוספות על מארז אחר. את המארז הריק ניתן לטעון ברקטה נוספת ולהכשיר לשימוש נוסף ("השמשה") על ידי נשק מוסמך (qualified armorer).
הכוונות האופטיות של משגר ה-B-300 הוחלפו במערכת בקרת אש (FCS, בק"ש) מתקדמת המשלבת מד-מרחק ומחשב ירי המאפשרים ליורה לכוון ולפגוע בדיוק רב במטרות נעות, תוך שמערכת הבק"ש לוקחת בחשבון את כיוון הרוח, הטמפרטורה, הלחות, זווית ההגבה של המשגר, תנועת המטרה והמרחק ממנה. מערכת בקרת האש מגיבה לנתוני הסביבה בזמן אמת ומשלימה את חישובי הירי בפחות משנייה. מערכת הבק"ש היא רב-פעמית והשימוש בה משפר באופן ניכר את דיוק הירי.
השיפון יורה רקטות 96 מ"מ מתקדמות בעל ראש קרבי כפול (טנדם) המציג יכולת חדירה המשתווה לזו של טילי נ"ט מדור ב' ו-ג'. רקטות הנ"ט של השיפון יכולות לחדור מיגון ריאקטיבי שמתחתיו 800 מ"מ של שריון פלדה ואילו הרקטות-נגד-ביצורים יכולות לחדור קירות מבטון מזוין שעוביים כחצי מטר (500 מ"מ). כדי לשפר את טווח הירי מצוידות רקטות השיפון במנוע רקטי דו-שלבי המאפשר להם טווח טיסה של כ-1000 מטר. 
כיום נמצא השיפון בשירות ביחידות המיוחדות של צה"ל (מחליף את ה-B-300 המיושן משנות השמונים) וכן בשירות הימ"מ. השיפון משמש אותם בעיקר כנגד ביצורים וכנגד מחבלים המתבצרים בבתים ומסרבים לצאת. בעקבות האינתיפאדה השנייה גבר השימוש ברקטות השיפון למטרות אלו אך במקרים רבים העדיפו היחידות המיוחדות להיעזר בדחפור די-9, כאשר היה זמין.
ישנם דיווחים סותרים על מצב הפיתוח של השיפון; בעוד סקירות אמל"ח מ-2003 טענו שהשיפון נמצא עדיין בשלבי פיתוח מתקדם וכמעט סופי, מקורות אחרים טוענים שרקטות ומטולי שיפון כבר נפרשו אצל יחידות עילית ישראליות והופעלו בשטח עוד בשנת 2000.
בוריידה

אוכלוסייה

אוכלוסיית העיר חוותה גידול משמעותי מאוד. המפקד האחרון שנערך בגבולותיה היה ב-2010.
גרף גידול האוכלוסייה בעיר בוריידה: