google/wiki40b huggingface dataset:
אזור תעלת פנמה

היסטוריה

יבשת אמריקה חוסמת את נתיב השיט בין האוקיינוס האטלנטי והאוקיינוס השקט. במשך שנים רבות נאלצו ספינות ששטו בנתיבים בין אירופה לאוקיינוס השקט לבצע עיקוף גדול מדרום לכף הורן שבצ'ילה כדי לעקוף את היבשת. עיקוף זה ארך זמן רב וחשף את כלי השיט לסיכונים רבים בים הסוער. נתיב ימי ישיר בין שני האוקיינוסים עדיין נחשב כפתרון אידיאלי לבעיה זו, ורעיון בניית תעלה בנקודה הצרה ביותר במרכז אמריקה התעורר בתקופות שונות. לבסוף, מעודדים מהצלחת כרייתה של תעלת סואץ, התחילו הצרפתים, בהדרכתם וניהולם של פרדיננד דה לספס וגוסטב אייפל, בבניית תעלה בגובה פני הים (כלומר, ללא תאי שיט) ב-1 בינואר 1880. למרות העבודה הרבה שכבר הושקעה בבניית התעלה, בשנת 1893 נאלצו הצרפתים להפסיק את הפרויקט בשל שערוריית פנמה, שבעקבותיה התמוטטה החברה שהוקמה לצורך בניית התעלה, כמו גם בגלל מחלות כמלריה וקדחת צהובה וכן בשל הקושי הגדול בכריית תעלה בגובה פני הים. ארצות הברית, בהנהגתו של תיאודור רוזוולט, קנתה את הציוד והחפירות הצרפתיות. בשנת 1902 שכנע נשיא ארצות הברית תאודור רוזוולט את הקונגרס האמריקאי להיכנס לתחום כריית התעלה הימית מחוף לחוף בפנמה. היה זה בעיצומה של מלחמת אלף הימים [Thousand Days War] שבה הייתה קולומביה שרויה, שבמהלכה נעשו ניסיונות של בדלנים מפנמה לקבל עצמאות. ארצות הברית שלחה כוח ימי למימיה הטריטוריאליים של קולומביה, שאיים על עצמאות הרפובליקה. ב-3 בנובמבר 1903, ב"עידוד" של ארצות הברית ושל צרפת, הכריז אזור פנמה על עצמאות מדינית מקולומביה. לאחר מספר חודשים, בתחילת 1904, החלה חפירת תעלת פנמה. בתמורה לסיוע ברכישת העצמאות העניקה פנמה לארצות הברית את השליטה באזור התעלה.
אף שתושבי פנמה הורשו להיכנס לאזור ולחצות אותו, עצם קיומו של האזור יצר חיכוכים בין פנמה וארצות הברית, ובמהלך השנים הפגינו הפנמים כנגד השליטה האמריקאית, ובשנת 1964 אף פרצו מהומות בסמוך לאזור. 
לאחר משא ומתן ממושך, בעקבות חתימת הסכם טוריחוס-קרטר, בוטל האזור ב-1 באוקטובר 1979.

ממשל וכלכלה

בעוד שהתעלה עצמה נוהלה על ידי חברת תעלת פנמה, האזור נוהל על ידי ממשלת האזור. כל תושבי האזור היו עובדי הממשל של האזור, ונאסרה פתיחת חנויות עצמאיות באזור. כל העסקים שפעלו באזור היו בניהול ובבעלות ממשלת האזור. כל מבני המגורים באזור היו בבעלות ממשלת האזור והושכרו לתושבי האזור על בסיס ותק השהיה באזור. 
לאזור היה כוח משטרה משלו, ומערכת משפט עצמאית. שופטי האזור השתייכו לבית המשפט המחוזי הפדרלי האמריקאי של אזור התעלה.

אזרחות תושבי האזור

רשמית האזור היה אזור אינסולרי (טריטוריה של ארצות הברית מחוץ ל-50 מדינות ארצות הברית, ומחוז קולומביה). זמן קצר לפני יצירת האזור התעוררה השאלה האם חוקת ארצות הברית חלה באזורים אינסולרים, והאם אזורים אלה מהווים שטחים של ארצות הברית מבחינת זכויות תושביהם. בית המשפט העליון של ארצות הברית דן בשאלה בשנת 1901 במקרה דאונס נ' בידוול וקבע עקרונית כי אזורים אינסולריים אינם חלק מארצות הברית והחוקה אינה חלה בהם. בפסק הדין בעניין רסמוסן נ' ארצות הברית משנת 1905 קבע בית המשפט לערעורים של ארצות הברית (בית המשפט הפדרלי לערעורים) כי החוקה אינה חלה בטריטוריות. משמעות פסיקה זו היא שילדים הנולדים באזור הם תושבי ארצות הברית אך לא אזרחי ארצות הברית, ומותר להם להיכנס לארצות הברית, אך אין להם זכות הצבעה בה, מבלי שקיבלו את אזרחות המדינה. 
בשנת 1937 חוקק הקונגרס חוק המתקן מצב זה. חוק זה, המשולב כיום בסעיף 1403 לפרק 8 לחוק ארצות הברית קובע כי מי שנולד באזור התעלה לאחר ה-26 בפברואר 1904, ואשר אחד מהוריו היה אזרח ארצות הברית, יהיה אף הוא אזרח ארצות הברית.
דייגו אלבס

קריירה

אלבס החל את הקריירה המקצוענית שלו בשנת 2004, כשוער שני במועדון אתלטיקו מיניירו. ב-24 ביולי 2007, עבר אלבס לאלמריה וזכה להעפיל בפעם הראשונה בתולדות המועדון לליגה הבכירה, הלה ליגה. לאחר שהשוער הראשון של הקבוצה נמכר, הפך אלבס במהירות לשוער הראשון ועזר לה לסיים את עונת 2007/2008 במקום השמיני. בעונת 2008/2009 שיחק בכל המשחקים של הקבוצה. באותה עונה ספג את הכרטיס האדום הראשון בקריירה שלו, לאחר 30 דקות נגד ולנסיה. ב-20 בנובמבר 2010 היה שותף אלבס לתבוסה הגדולה בתולדות אלמריה, לאחר שספג 8 שערים במשחק נגד ברצלונה.
ב-1 ביולי 2011 הצטרף אלבס לוולנסיה. הוא ערך את הופעת הבכורה ב-13 בספטמבר 2011, במשחק ליגת האלופות נגד גנק. בתחילת דרכו בולנסיה היווה אלבס שוער משנה לוינסנט גואיטה, אך בעקבות פציעתו הפך לשוער הראשון של הקבוצה. 
ב-16 ביולי 2017 חזר לברזיל וחתם בפלמנגו.
המהפכה הכתומה

המהפכה הכתומה האוקראינית (באוקראינית: Помаранчева революція) הייתה סדרה של הפגנות ומאורעות פוליטיים שהתרחשו ברחבי מדינת אוקראינה בשנים 2004–2005. אירועים אלו נערכו בטענה לשחיתות מסיבית, הפחדת מצביעים וגניבת קולות ישירה בזמן הבחירות לנשיאות בשנת 2004.
קייב, בירת אוקראינה, הייתה אזור המפגש של ההתארגנות עם אלפי מפגינים שמחו מדי יום בכיכר העצמאות "מאידאן נזאלז'נוסטי". ברמה הארצית המהפכה הדמוקרטית הודגשה בשורה של מעשים, ובהם מרי אזרחי, חסימת כבישים והשבתות נרחבות שאורגנו על ידי תנועת האופוזיציה.
המפגינים הונעו על ידי דיווחים ממשגיחי בחירות (מקומיים וזרים), כמו גם מהתפיסה הציבורית שהבחירות לנשיאות שנערכו ב-21 בנובמבר 2004 בין ויקטור יושצ'נקו, מועמד פרו-מערבי, לויקטור ינוקוביץ', מועמד פרו-רוסי, זויפו על ידי הרשויות לטובת האחרון.
המהפכה הצליחה כאשר הבחירות שזויפו בוטלו על ידי בית המשפט העליון והוחלט על קיום בחירות חוזרות ב-26 בדצמבר 2004, תחת השגחה קפדנית, מקומית ובינלאומית. הבחירות החוזרות הוגדרו כ"הוגנות וחופשיות". בבחירות הסופיות ניצח ויקטור יושצ'נקו שקיבל כ-52% מהקולות לעומת 44% לינוקוביץ'. ויקטור יושצ'נקו הוכרז כנשיא אוקראינה רשמית ב-23 בינואר 2005 בקייב.
ניתן לראות במקרה זה צעד נוסף של כניסת השפעה מערבית למדינה, לאור ניצחונו על ינוקוביץ'; אך ניתן גם לראותו כהתעצמות לאומית במדינה, לאור יציאתה מההשפעה של רוסיה.
הישגיה של המהפכה הכתומה התמוססו עם בחירתו של ינקוביץ' לתפקיד הנשיאות בשנת 2010, ופתיחתו של מסע רדיפות פוליטיות נגד יוליה טימושנקו שהתמודדה על תפקיד הנשיאות לאחר שכיהנה כראש הממשלה תחת נשיאותו של יושצ'נקו. טימושנקו נכלאה לאחר שהואשמה בכך שהורתה לחברת הגז הלאומית של אוקראינה לחתום על חוזה עם רוסיה, כאשר היא עצמה גרפה רווחים מהעסקה המפוקפקת, כך לפי טענת התביעה. בעולם המערבי הגיבו בדאגה גוברת לנוכח הרדיפה הפוליטית והפגיעה החמורה בזכויותיה של טימושנקו, שאף נכלאה בפועל עוד לפני שהורשעה בניגוד לחוקה האוקראינית. במקביל העביר הפרלמנט האוקראיני חקיקה הקובעת כי השפה הרוסית תיחשב לשפה רשמית באוקראינה, מה שבעצם מוסס לחלוטין את ההתעוררות הלאומנית של האוקראינים ה'כתומים'. טימושנקו עתרה לבית הדין האירופי לזכויות אדם בטענה שזכויותיה נרמסו על ידי מערכת המשפט האוקראינית תחת שלטונו של ינקוביץ', אך התביעה האוקראינית הקדימה והאשימה אותה ברצח של חבר פרלמנט בשנת 1996, כדי להשאיר אותה כלואה גם אם עתירתה בנושא עסקת הגז תתקבל בבית המשפט האירופי לזכויות אדם.
פפרודה

פפרודה (איותים שונים: peperuda, peperuna, perperuna, prporuša, preporuša, păpărudă, pirpirună) או דודולה (באיותים שונים: dodole, dudula, dudulica, dodolă) הוא טקס זימון גשם בלקני ממוצא פגני . 
שם המנהג נגזר משם האלה מהמיתולוגיה הסלאבית דודולה/פרפרונה, אלת הגשם ואשתו של פרון, האל הראשי. על פי המיתולוגיה, כאשר דודולה חולבת את הפרות השמיימיות - העננים - יורד גשם. באביב היא מתעופפת מעל השדות והיערות וזורה פריחה אביבית. 
בקרב הסלאבים הדרומיים, הרומנים והמולדובנים מקיימים את הטקס בעונת האביב בתקופות של בצורת, במטרה לזרז את בוא הגשמים. נערה צעירה העוטה חצאית העשויה צמחים שונים (ביניהם גפן) רוקדת ושרה ברחובות הכפר ועוצרת לפני כל בית ובני הבית מתיזים עליה מים. היא מלווה באנשי הכפר השרים ורוקדים איתה. המוזיקה והריקוד ייחודיים למסורת זו.
כיום בקרואטיה וסרביה הטקס מוצג לעיתים על ידי להקות פולקלור מקצועיות. באזור טורופולי בקרואטיה, בחג גאורגיוס הקדוש, נערות מהכפר מתחפשות לאלה דודולה בשמלות עלים ושרות במהלך החג.
בסרביה נערך הטקס בתקופות ממושכות של מזג אויר יבש. הנערה שנבחרה לביצוע הטקס הייתה לרוב צועניה, היא עטתה צמחייה ופרחים וסבבה בכפר, בעוד מלוויה שרים את המזמור הטקסי.
במקדוניה המנהג התקיים עד שנות ה-60.
אדי ודר

ביוגרפיה

ודר נולד באוונסטון, פרבר ליד שיקגו, לקארן לי ודר ולאדוארד לואיס סיוורסון הבן. מוצאו גרמני ודני. ב-1965 התגרשו הוריו, ועד גיל מאוחר לא ידע מי אביו הביולוגי, וחשב כי זהו אביו המאמץ. ודר הוא שם משפחתה של אמו, אותו אימץ לאחר מכן. במשך שנים נפוצה שמועה (שהופרכה לבסוף) שאביו האמיתי הוא ג'ים מוריסון. 
באמצע שנות ה-70 עברה המשפחה למחוז סן דייגו, קליפורניה. ביום הולדתו ה-12 קיבל ודר גיטרה כמתנה מאמו. בסוף שנות נעוריו התגרשו אמו ואביו המאמץ, ואמו ואחיו הצעירים חזרו לאזור שיקגו כאשר ודר נשאר עם אביו בקליפורניה כדי שלא יצטרך לעבור לתיכון אחר. לבסוף, נשר מהתיכון וחזר למשפחתו בשיקגו. ב-1984, חזר ודר לסן דייגו עם חברתו בט ליבלינג. הוא הקליט קלטות דמו בביתו ועבד במספר עבודות שונות ביניהן, עובד בתחנת דלק מקומית ושומר ביטחון במלון. 
בשנת 1991 הקים ודר את פרל ג'אם יחד עם חברי להקת מאת'ר לאב בון, שנשארו ללא סולן לאחר מותו של אנדרו ווד במרץ 1991, אחרי שקיבל מידידו ג'ק איירונס (לעתידה מתופף להקת פרל ג'אם) קלטת ובה לחנים לשירים שכתב סטון גוסארד ושלח אותה לגוסארד כשעליה הקליט את עצמו שר למלים שהוא עצמו כתב. הוא גם מנגן בגיטרה בחלק משירי הלהקה. הוא גם יודע לנגן על כלים אחרים, כגון היוקללה, תופים ומפוחית פה. ודר עד היום נחשב לכותב השירים המרכזי בלהקה ועד אלבומה הרביעי של פרל ג'אם No Code היה אחראי באופן בלעדי על כתיבת המלים לשירים.
ודר נחשב לאחד מהזמרים הבולטים בסצנת הגראנג' וברוק בכלל. מבקרי מוזיקה רבים שיבחו את יכולותיו הווקליות, וטענו כי קולו האותנטי הוא אחד הייחודיים בימינו.
לווירד אל ינקוביץ' יש שיר בשם "My Baby's In Love With Eddie Vedder" (הבחורה שלי מאוהבת באדי ודר) באלבומו Running With Scissors. 
ודר נישא לחברת נעוריו בט ליבלינג ב-1994. הזוג התגרש בשנת 2000. ודר יוצא כיום עם הדוגמנית ג'יל מק'קורמיק. יש לו בת אחת בשם אוליביה אשר נולדה ב-11 ביוני 2004.
ודר הוא צמחוני.
בשנת 2007 כתב ודר את אלבום הסולו המלא הראשון שלו, שהיווה פסקול לסרט הקולנוע של שון פן - "Into the Wild". ודר כתב, הלחין, ניגן ושר את כל שירי הפסקול. באלבום זה ודר מתרחק מעט מהצליל הרוקיסטי המאפיין את שיריו בפרל ג'אם, והולך לכיוון של פולק אמריקאי עם דגש על גיטרות אקוסטיות. על כתיבת וביצוע השיר "Guaranteed" מתוך האלבום והסרט זכה ודר בפרס גלובוס הזהב בקטגוריית השיר המקורי הטוב ביותר. 
בשנת 2009 הקליט ביחד עם להקת פרל ג'אם את אלבומם התשיעי "Backspacer".
בשנת 2010 כתב וביצע שיר פסקול לסרט "לאכול, להתפלל, לאהוב" בשם "better days".
בשנת 2011 הוציא לאור ודר את אלבום הסולו הראשון שלו שאינו מהווה פסקול לסרט. האלבום נקרא "שירי יוקללי" (Ukulele Songs), ובו שר ודר שירים מקוריים וגרסאות כיסוי, ומלווה את עצמו בנגינת יוקללי.

"20/4/02"

"20/4/02" הוא שיר שכתב ודר ב-2002. שם השיר מציין את התאריך שבו שמע אדי ודר על מותו של ליין סטאלי ובו ברגע כתב את השיר ("אז כל הטפשים שמביניכם שמסוגלים לשיר בדיוק כמוהו, הרגישו חופשיים לעשות זאת כעת, בגלל שהוא מת... זה לא יעליב אותו, רק אותי. כיוון שהוא מת"). השיר כלול באלבום אוסף השירים הנדירים הכפול של פרל ג'אם, "Lost Dogs" מ-2004, כאשר שמו אינו כלול ברשימת השירים, והוא מתחיל להתנגן בדקה השישית של הרצועה האחרונה של התקליטור השני. ודר הקליט את השיר לבדו כאשר הוא מלווה את עצמו בגיטרה אקוסטית.
מאוריציו ויטלה

מאוריציו ויטלה (1 באפריל 1907 - 30 באפריל 1985) היה תעשיין ישראלי, מייסד תשלובת הטקסטיל ויטלגו ומלון רמת אביב.

חייו

ויטלה נולד בעיר ביאלה שבמחוז פיימונטה באיטליה, שם גר גם בימיו הבוגרים עם אשתו ויטוריה ושלושת ילדיו ברונו ריקרדו ואלדו. לאחר פלישת הגרמנים לצפון איטליה ב-1943, ברח ויטלה עם משפחתו, ועם המטפלת קרלוטה ריצטו לשווייץ. קרלוטה ריצטו הוכרה על ידי יד ושם כחסידת אומות עולם על הצלת הבן הבכור ברונו. המשפחה התגוררה בלוגאנו, שווייץ, עד לסיום המלחמה. ויטלה ומשפחתו חזרו לביאלה ב-1945. ב-1950 המשפחה עלו ארצה יחד.
מלון רמת-אביב הוקם מצפון לירקון בשנת 1951 על ידי ויטלה, יהודה ארזי, שהיה מראשי "ההגנה" ועדה סרני, שהייתה מראשי המוסד לעלייה ב' באיטליה ואלמנתו של הצנחן אנצו סרני. המלון פעל במשך כ-55 שנים והתארחו בו מפורסמים רבים כגון ראש הממשלה הראשון דוד בן-גוריון, ראש ממשלת בורמה או נו, שחקן הקולנוע דני קיי ואחרים. המלון הוקם כארבע שנים לפני שכונת רמת אביב. גולדה מאיר, לימים ראש ממשלת ישראל, הייתה תושבת שכונה מצפון לירקון שטרם נקבע שמה. מאיר פנתה לויטלה שיסכים כי השכונה תיקרא על שם המלון. מאוחר יותר עבר המלון לניהולה של חברת "נכסי אביב", המנוהלת על ידי בנו ראובן ויטלה. ב-2009 נהרס המלון ובמקומו הקימה חברת אפריקה ישראל להשקעות שכונה חדשה. אחד מרחובות השכונה נקרא על שמו של מאוריציו ויטלה.
ב-1960 הקים את תשלובת הטקסטיל "ויטלגו" ברמת החייל יחד עם רפאל סטרוגו. ב-1964 קנה את חלקו של סטרוגו במפעל. המפעל ייצר חוטים להלבשה עליונה ותחתונה, חוטי אריגה לבדי ריפוד וחוטים לסריגת יד. תוצרתו שווקה בישראל ובחו"ל. מאוחר יותר עברה התשלובת לבעלות בניו של ויטלה, ראובן, ברונו ואלדד. ב-2001 רכשה חברת "צמר טדי" את המפעל.
פאקו רבאן

תחילת דרכו

רבאן נולד בפסאיה שבמחוז גיפוסקואה בחבל הבסקים. אביו, היה קולונל רפובליקני אשר הוצא להורג על ידי אנשיו של פרנסיסקו פרנקו במהלך מלחמת האזרחים בספרד. לאחר ניצחונו של פרנקו ב-1939 ברחו רבאן ואמו לצרפת ושם למד אדריכלות.

אופנה

רבאן החל את דרכו בעולם האופנה כמעצב תכשיטים עבור בתי אופנה כגון ז'יבנשי, כריסטיאן דיור ובלנסיאגה.  
רבאן ייסד את בית האופנה הנושא את שמו בשנת 1966. הוא נודע כילד הרע של עולם האופנה הצרפתי בעיקר בגלל שימושו בחומרים לא קונבנציונליים בעיצוביו כגון מתכת, נייר ופלסטיק.
רבאן נודע עבור עיצוב התלבושות לסרט המדע הבדיוני "ברברלה" משנת 1968 בכיכובם של ג'יין פונדה, הוגו טוגנאצי, אניטה פלנברג ומרסל מרסו.
פרנסואז ארדי אהבה את עיצובין של רבאן במיוחד והזמרת הצרפתייה מיילין פארמר הביאה את עיצוביו של רבאן בפני קהל נרחב יותר כאשר לבשה אותם בהופעותיה.

קוסמטיקה

ב-1968 החל רבאן לשתף פעולה עם בית הבישום הספרדי "Puig" אשר החלו לשווק את בשמיו. ב-1976 החברה הקימה מפעל בצרפת. רבאן חווה בעיות משפטיו עם הפצת בשמים תחת החברה איתה עבד בברזיל בתחילת שנות השמונים ולקראת סוף העשור חזר למכור שם את בשמיו.

עיסוקים אחרים

בשנת 2005 פתח רבאן במוסקבה שברוסיה תערוכה ראשונה של ציוריו. את התערוכה פתח במילים: "אני בן 72 ורציתי להציג אותם בפני כולם לפני שאיעלם מהעולם. לא הראתי את ציוריי לאף אחד מלבד סלבדור דאלי לפני 30 שנה והוא אמר לי להמשיך לצייר." אחד מהציורים הושפע מתקרית משבר בני הערובה בבסלאן. רבאן רצה שכל הכסף שיכנס ממכירת הציורים יתרם לנשים בבסלאן.
מיץ' הדברג

ביוגרפיה

מיץ' נולד בסיינט-פול, מיניסוטה, בנם של ארנולד ומארי הדברג. הוא סיים את לימודיו בתיכון הארדינג בסיינט פול ונישא לקומיקאית הקנדית לין שואוקרופט ב-25 בפברואר 1999.
הדברג התחיל את הקריירה שלו ב-1989 בערבי מיקרופון פתוח בדרום פלורידה. שנתיים מאוחר יותר, ב-1991 הוא עבר לסיאטל, שם הפופולריות שלו גברה. למרות זאת, הדברג נתקל בקשיים מסוימים; לקח לו יותר מכמה שנים למצוא חומר בכמות מספקת. בנוסף לכך סבל הדברג מפחד במה שהיה חזק עד כדי כך שלפעמים הוא הופיע עם עיניים עצומות. הוא השיג חשיפה לאומית לראשונה ב-1996, כאשר הופיע ברצועה היוקרתית של "רק בשביל הצחוקים קומדי פסטיבל" ששודרה בקומדי סנטרל. הדברג הופיע בלייט נייט שואו של דייוויד לטרמן עשר פעמים והפך לאחד הקומיקאים האמריקאים המצליחים ביותר.
הדברג יכול היה להישמע כקולו של ג'ימי ג'ונס בפרסומות רדיו במהלך החודשים שקדמו למותו ואחריו. הוא תרם את קולו גם לקמפיין הפרסומת של ה"אטלנטה פראשרס" (קבוצת הוקי) במהלך 2002–2003. כל מופע של סיבוב ההופעות "האינוסמניאק" בראשות חבריו של הדברג ושותפו לשעבר לסיבובי הופעות, כללו רוסט להדברג בסוף כל מופע. בשנת 2005 שיחק לצד הית' לדג'ר בדרמה שמספרת על תרבות הסקייטבורד, "שליטי דוגטאון" בבימויה של קתרין הארדוויק.
מאוחר בערב של ה-25 במרץ 2005, הדברג נמצא מת בחדרו בליבינגסון, ניו ג'רזי. מותו הוכרז לראשונה על ידי הווארד סטרן בתוכנית הבוקר שלו ואושר על ידי העיתונות בסיינט פול מאוחר יותר באותו היום.
הדברג היה ידוע כמשתמש בסמים, תוך כדי שהוא מתייחס לכך בכמה מהבדיחות שלו ("I used to do drugs. I still do, but I used to, too"), ואפילו נעצר באוסטין, טקסס, במאי 2003 על החזקת הרואין. הוא גם נולד עם מום לב שבגללו קיבל טיפול אינטנסיבי כילד. בהתחלה עלתה ההשערה שהדברג מת כתוצאה ממצב הלב שלו, עד שמשרד הבחינה הרפואית של ניו ג'רזי פרסם כי מותו נגרם בשל "הרעלת סמים מרובה", כולל קוקאין והרואין.

סגנון

כתוצאה מפחד הבמה שלו, הופיע הדברג בדרך כלל כשהוא מרכיב משקפי שמש, וכשראשו מורכן ושיערו מסתיר את פניו, או עם עיניים עצומות כדי להימנע מליצור קשר עין עם הקהל. לעיתים קרובות הוא הופיע עם הגב לקהל.
תיאטרון מריאינסקי

היסטוריה

תיאטרון לבלט ואופרה הוקם בסנקט פטרבורג עוד בשנת 1783 בתקופת יקטרינה הגדולה. באותה שנה נפתח בניין קבוע ללהקה. בניין זה נקרא "תיאטרון האבן הגדול", ונערכו בו הופעות התיאטרון עד לשנת 1860. בעקבות הקמת התיאטרון שונה שמה של הכיכר שבה ממוקם הבניין, והיא נקראת עד היום "כיכר התיאטרון". ב-1836 בוצע שיפוץ משמעותי של הבניין הוא הורחב ומספר המקומות הוגדל ל-2000. ב-27 בנובמבר 1836 הבניין נפתח מחדש בהופעת הבכורה של אופרה מאת מיכאיל גלינקה "החיים למען הצאר". שש שנים מאוחר יותר בתיאטרון נערכה הופעת בכירה של אופרה אחרת של אותו המלחין "רוסלן ולודמילה". בהמשך, הופעות של האופרה נערכו בבניין שנבנה באותו כיכר בסמוך לבניין המקורי. בשנת 1859 הבניין זה נשרף ולכן הוחלט להקים בניין חדש. 
בשנה 1860 נפתח בניין חדש שהיה אז בניין התיאטרון הגדול באולם. הוא כולל 1,625 מקומות ישיבה ונפתח ב-2 באוקטובר 1860 בהצגת אופרה של מיכאיל גלינקה "החיים למען הצאר". בשנת 1863 מונה מנהל חדש לתיאטרון - אדוארד נפרבניק. הוא עמד בראש המוסד כ-50 שנים. בתקופתו התיאטרון היה מקום בו הוצגו לראשונה אופרות רבות של מודסט מוסורגסקי ופיוטר איליץ' צ'ייקובסקי. בשנת 1886 הלהקה עברה באופן סופי לבניין החדש.
החל משנות ה-60 של המאה ה-19 עבד בתיאטרון הכוראוגרף הצרפתי הנודע מריוס פטיפה. הוא היה המנהל האומנותי של הבלט במשך 30 שנים. 
בשנת 1976 המנצח הראשי היה יורי טמירקאנוב. בתקופתו על במת התיאטרון הוצגו הצגות מחודשות של אופרות רוסיות רבות. משנת 1988 עומד בראש התיאטרון ואלרי גרגייב.

אופרה

במהלך המחצית השנייה של המאה ה-19 הלהקה העלה הופעות בכורה של אופרות רבות של המלחינים הרוסים. בשנת 1917 הזמר המפורסם פיודור שליאפין החל את הופעותיו בתיאטרון. התקופה הפוסט-סובייטית הורגש קידום מואץ של הלהקה. אופרות של מלחינים מחוץ לרוסיה עתה הועלות על הבמה בשפת המקור. הדבר משפר את יכולת הלהקה להופיע בבמות העולם. החל משנת 1993 נערכך פסטיבל שנתי "כוכבי הלילות הלבנות" המודגש כולו לאופרה.
הרכב הנוכחי של הלהקה כולל כ-80 זמרים.
רדון

זיהום גז הרדון

ייחודו של הגז הוא בכך שהוא רדיואקטיבי ומופיע בכמה שרשראות דעיכה רדיואקטיביות. הגז זכה לתשומת לב ציבורית גבוהה משום הימצאותו בבניינים חדשים ובעיקר במרתפים. מקור הרדון בבניינים הוא מהקרקע המכילה כמויות זעירות של חומרים רדיואקטיביים שבתהליך התפרקותם נוצר הרדון או מהרכב חומרי הבנייה (ובמיוחד מלט). יחד עם זאת, פליטת הרדון מקירות איטית והכמות הנפלטת קטנה. בתנאים של אוורור נורמלי כמות זו אינה מהווה סכנה לבריאות. הרדון כגז או כאטומים בודדים הנספחים לחלקיקי האבק באוויר, חודר למערכת הנשימה ומקרין על רקמות הריאה. ככל שעולה ריכוז הרדון, גדל הסיכוי לחלות בסרטן הריאה. האוכלוסיות הרגישות במיוחד לחשיפה לרדון הם ילדים ומעשנים.
הרדון אחראי לכמחצית מהחשיפה לקרינה רדיואקטיבית טבעית. חשיפה זו אחראית לעשירית ממקרי סרטן הריאות במדינות המפותחות. מסיבה זו ישנם מספר מומחים הממליצים לאוורר מקומות סגורים כגון מרחבים מוגנים ומרתפים, ותמיד להשאיר את החלונות פתוחים. 
בדיקות רדון מתבצעות בישראל על ידי חברות פרטיות לרוב. רוב מקרי גז הרדון נמצאים בחדרים מוגנים. על הקבלן המבצע לוודא ולטהר את החדר טרם העברתו לנכנסים לדירה כי לא קיים בחדר גז רדון. על-מנת לבדוק האם קיימת הימצאות גז רדון בחדר מסוים מתקינים למשך חודש מכשיר הבודק את רמת גז הרדון בחדר. במשך תקופה זו אסור לפתוח את החדר או להיכנס אליו.
Abandon

הפקה

האלבום הוקלט בשנים 1997-1998, וסיבוב ההופעות שלו זכה להצלחה רבה.
בדומה לאלבום הקודם, שם האלבום הוא משחק מילים, כש"Abandon" (לנטוש) מורכב מהמילים "A Band On" שמשמש כקיצור ל"A Band On Tour" (בתרגום חופשי: "להקה בסיבוב הופעות"). באופן לא אופייני לדיפ פרפל, האלבום מכיל גרסת כיסוי לשיר של עצמם, "Bloodsucker" שנכלל באלבומם Deep Purple in Rock (שם השיר שונה באלבום ל"Bludsucker").
רטיבור

היסטוריה

עד סוף המאה ה-5, יושב האזור של רטיבור על ידי שבטים גרמאניים. הדוכסות של רטיבור נוסדה בשנת 1172 ורטיבור הייתה בירתה. לרטיבור הוענק מעמד של עיר ב-1217 ומשנת 1299 היא נוהלה על ידי מועצה עירונית משלה. בעקבות ההגירה של גרמנים מזרחה התיישבו בעיר גרמנים רבים החל במאה ה-13 וגרמנית הייתה לשפה השלטת בעיר. ב-1742 סופחה העיר לפרוסיה ביחד עם רובה של שלזיה ומאז ועד אחרי מלחמת העולם השנייה הייתה תחת שלטון גרמני.
במהלך מלחמת העולם השנייה, פעל ברטיבור מחנה עבודה נאצי.
ביוני 1945 נכנס צבא צ'כוסלובקיה לרטיבור במטרה לספח אותו לצ'כוסלובקיה ותושביה הגרמנים גורשו ממנה. אולם על פי קביעת ועידת פוטסדאם הוכללה רטיבור בפולין.
ויולטה פארה

ביוגרפיה

אביה של ויולטה היה מורה למוזיקה. מאמה היא קיבלה את המורשת של שירי העם הצ'ילאניים. ילדותה של ויולטה עברה עליה בכפר, בתנאים של עוני, יחד עם שמונה אחים ואחיות, ביניהם המתמטיקאי והמשורר ניקאנור פארה, ורוברטו פארה, "El tío Roberto", זמר ומלחין.
ויולטה החלה להלחין כבר בגיל 12, והחלה ללמוד הוראה בסנטיאגו. בתקופה זו היא הלחינה יצירות בסגנון בולרו, קורידו וטונאדה והופיעה במקומות שונים.
בשנת 1938 היא התחתנה עם לואיס סרסדה. מנישואין אלה נולדו שני המוזיקאים איסבל פארה ואנחל פארה. בשנת 1954 היא נסעה לפולין ולברית המועצות, ואחר כך חיה שנתיים בפריז. בפריז הקליטה את שיריה ונפגשה עם אומנים רבים, עד שחזרה לצ'ילה. ב-1958 היא החלה ליצור יצירות אומנות פלסטית, וללמד מוזיקה ואומנות ברחבי המדינה.
בשנת 1961 היא נסעה יחד עם שני ילדיה לארגנטינה, ומשם לפינלנד, שם השתתפה בפסטיבל הנוער של הפדרציה העולמית של הנוער הדמוקרטי. לאחר נסיעה זו נשארה שוב למשך שלוש שנים בצרפת.
בשנת 1965 נסעה לשווייץ וצילמה סרט דוקומנטארי על יצירתה, ואז חזרה לצ'ילה ופתחה יחד עם שני ילדיה את מרכז התרבות ב-La Reina, רובע מזרחי בסנטיאגו. במרכז זה הכיר אותה ויקטור חרה והושפע ממנה. במרכז התרבות זה היא שמה קץ לחייה, כנראה בהשפעת האהבה שלה לג'ילבאר פאבר, חלילן שווייצרי.

יצירה

תרומתה העיקרית של ויולטה פארה היא אוסף המוזיקה העממית של צ'ילה, שהיווה בסיס לנואבה קנסיון, תנועת המוזיקה החדשה בצ'ילה ובדרום-אמריקה בכלל. השיר Gracias A La Vida ("תודה לחיים"), שמוכר בעיקר דרך הביצוע של מרסדס סוסה, הוא השיר האחרון שכתבה לפני שהתאבדה.
ג'יימי באביט

ביוגרפיה

ג'יימי נולדה בשייקר הייטס שבאוהיו. היא גדלה בקליבלנד עם אביה, שהיה עורך דין ופרופסור למשפטים, ואמה, שניהלה תוכנית לטיפול בנוער המכור לסמים ולאלכוהול, לפני שנפטרה בשנת 2006. התוכנית נקראה "כיוון חדש" (New Directions) והיוותה השראה למחנה ההמרה הבדיוני "כיוון נכון" (True Directions) בסרטה של ג'יימי יחידה במינה. ג'יימי החלה לשחק בתיאטרון קליבלנד בגיל שבע, ובהמשך עסקה בהפקה ובתאורה. היא למדה במכללת ברנרד בניו-יורק והחלה לקחת קורסים בקולנוע באוניברסיטת ניו יורק במהלך חופשות הקיץ.
כיום ג'יימי מתגוררת בלוס אנג'לס עם אשתה, קרי דורנטו. יש לה 2 ילדים משותפים עם המפיקה אנדראה ספרלינג.

קריירה

לאחר שסיימה את לימודיה במכללת ברנרד בשנת 1993, החלה באביט לעבוד בתפקידים שונים בתעשיית הקולנוע. בתחילה כעוזרת של מרטין סקורסזה בסרטו עידן התמימות. לאחר מכן עבדה כמתמחה עם הבמאי ג'ון סיילס על סרטו The Secret of Roan Inish, שם הכירה את קרין קוזאמה ויסמין קוזביק, יוצרות סרטים שהיוו לה השראה. בהמשך עבדה כמפקחת תסריט בסרט "אילו הקירות יכלו לדבר", שם הכירה את בת זוגה לעתיד, אנדראה ספרלינג. בשנת 1996, עבדה ג'יימי גמפקחת תסריט בסרטו של דייוויד פינצ'ר, "המשחק".

סרטים קצרים

בשנת 1996 ביימה ג'יימי את סרטה הקצר הראשון Frog Crossing, סרט קומדיה העוסק בפעילים למען זכויות בעלי חיים המגנים עם קבוצת צפרדעים המקפצות על כביש ראשי, יחד עם הבמאי ארי גולד. בשנת 1999 ביימה את הסרט הקצר "יפהפיות נרדמות", בסיועו של דייוויד פיצ'ר. הסרט הוקרן בהקרנת בכורה בפסטיבל סאנדנס בשנת 1995. סרטה הקצר הבא, "תקועה", הוקרן גם הוא לראשונה בפסטיבל סאנדנס בשנת 2002.

יחידה במינה

בשנת 1999 ביימה ג'יימי את הסרט באורך מלא הראשון שלה, יחידה במינה (But I'm a Cheerleader) בכיכובן של נטשה ליון וקליאה דובאל. הסרט היה קומדיה רומנטית על מעודדת תיכוניסטית שנשלחת למחנה המרה כיון שהוריה חושדים שהיא לסבית. ג'יימי קיבלה את ההשראה לסרט מכתבה שקראה על אדם שנשלח למחנה דומה. ג'יימי הופיעה בסרט התיעודי This Film Is Not Yet Rated ודיברה על הסרט ועל מאבקה נגד הגבלתו לצפייה מגיל 18 ומעלה. בשנת 2000, זכה הסרט בפרס חביב הקהל ובפרס ועדת השופטים בפסטיבל הבינלאומי לסרטי נשים בקריטיי. הסרט זכה לאהדה רבה בקרב מבקרים ומבקרות והפך בהמשך לסרט קאלט.

השקטה

סרטה השני, השקטה, היה מותחן בכיכובן של אלישה קאת'ברט וקמילה בל שיצא בשנת 2005. הסרט עוסק בנערה חרשת שנשלחת לגור עם סנדקיה ומגלה סודות אפלים על משפחתם.

אגודת איטי ביטי טיטי

סרטה הבא היה הקומדיה אגודת איטי ביטי טיטי (אגודת שטוחות החזה), ויצא לאקרנים בשנת 2007. הסרט הופק על ידי חברת POWER UP, וכיכבה בו מלאני דיאז. הסרט עוקב אחר נערה המצטרפת לקבוצת פמיניסטיות רדיקליות. הוא קיבל בעיקר ביקורות שליליות, אבל היה מועמד לפרס טדי בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין וזכה בפרס ועדת השופטים בפטיבל South by Southwest בשנת 2007.

טלוויזיה

באביט הפיקה וביימה פרקים של מספר סדרות טלוויזיה, לרבות פופולרית, בנות גילמור, מלקולם באמצע, ארצות הברית של טרה, ניפ/טאק, ישנן בנות, המופע של ברני מק, גדולה מהחיים, בטי המכוערת וזהות בדויה. עבודתה בטלוויזיה מאפשרת לה להתפרנס בזמן שהיא משיגה את מטרותיה בתחום יצרת הסרטים.