google/wiki40b huggingface dataset:
פיכט

היסטוריה

בבניית המחנה הוחל בשנת 1942, והוא נבנה במתכונת דומה למחנות הריכוז הגרמניים. כשהגיעו האסירים הראשונים ממחנה אמרספורט עדיין לא היה המחנה מוכן, והם אולצו לבנות אותו בעצמם. המחנה נפתח ב-5 בינואר 1943 בפיקודו של אס-אס-אונטרשטורמפיהרר קרל כְּמילבסקי. 
בסך הכול נכלאו במחנה כ-31,000 אסירים, בהם 15,000 יהודים והשאר אסירים פוליטיים, צוענים, לוחמי מחתרת, עדי יהוה, הומוסקסואלים, נוודים, פושעים וסוחרים בשוק השחור. ידוע על 749 בני אדם לפחות שמתו במחנה, ו-329 מביניהם הוצאו להורג באתר הוצאה להורג סמוך למחנה. כ-12,000 אסירים יהודים עברו במחנה בדרכם למחנות השמדה בפולין. רוב האסירים היו הולנדים, ביניהם גם חסיד אומות העולם ופעיל המחתרת ההולנדית יאן סחפ, ומקצתם בלגים. 
במחנה היו סדנאות של חברת פיליפס והאסירים עבדו בהן עבודת כפייה. על כל פנים, הנהלת החברה השתדלה להקל על תנאי העבודה במקום, והצליחה לשכנע את המפקדים הנאצים לאפשר לאסירים הפסקות תכופות יותר. היא גם סיפקה לאסירים מזון נוסף, בגדים ואפילו מוזיקה שנוגנה במחנה, ואנשי החברה הגנו על העובדים (שנקראו "פיליפס-קומנדו") מפני התנכלויותיהם של הקאפואים. 
ב-5 ביוני 1943 נודע שעל כל הילדים היהודים במחנה לעזוב את המחנה, לכאורה למגורים במחנה ילדים מיוחד בקרבת מקום. לאמיתו של דבר נשלחו הילדים למחנה הריכוז וסטרבורק ומשם לסוביבור, שם נרצחו כולם. 
לאחר שכמה נשים במחנה מחו על התנאים הקשים, ציווה אס-אס-האופטשטורמפיהרר אדם גרינֶוואלד, שהיה מפקד המחנה מאז אוקטובר 1943, לכלוא 74 נשים בתא מספר 115 למשך ארבע-עשרה שעות. שטח התא היה תשעה מטרים רבועים, ולא היו בו פתחים לאוורור. עשר נשים נהרגו כך. כשהגיעה הידיעה על כך לעיתונות ההולנדית, נשפט גרינוואלד על ידי האס-אס ונידון ל-15 שנות מאסר, אך עונשו הומתק: הוא הורד בדרגה והוצב בחזית המזרחית, שם הוא נהרג בקרב. לצידו של כמילבסקי (שהורשע על ידי הנאצים בהתעללות באסירים ובגניבת יהלומים, וסופו שנכלא על ידי הנאצים במחנה דכאו) הוא אחד הבודדים - מאות ספורות בלבד מכל סגל המחנות - שעמדו לדין בגרמניה הנאצית על חריגה מפקודות שהביאה למות אסירים. 
החל מפברואר 1944 החליף אותו בתפקיד אס-אס-אונטרשטורמפיהרר האנס היטיג, עד לפינוי המחנה בספטמבר אותה השנה. במהלך תקופה זו הורה היטיג על הוצאתם להורג של 329 אסירים. 
ב-5 וב-6 בספטמבר 1944 פינו הגרמנים את המחנה לנוכח התקדמות בעלות הברית, והאסירים נשלחו לזכסנהאוזן. ב-26 באוקטובר 1944, שחררה הדיוויזיה הקנדית המשוריינת הרביעית את המחנה, לאחר קרב עם יחידת משמר של ה-SS שנשארה לשמור על המחנה שכמעט פונה לחלוטין. באותה עת נותרו במחנה כ-500-600 אסירים שנותרו בחיים, ונותרו להיות מוצאים להורג באותו אחר הצהריים. כ-500 גופות של אסירים נתגלו בערימות ליד השערים, לאחר שנרצחו בבוקר היום בו שוחרר המחנה.

לאחר המלחמה

בשנים הראשונות לאחר מלחמת העולם השנייה, שימש המחנה כמחנה מעצר לגרמנים, אנשי אס-אס הולנדים, אנשים שהואשמו בשיתוף פעולה עם הנאצים יחד עם ילדיהם, ופושעי מלחמה.

כיום

אתר ההוצאה להורג ליד המחנה הוא כיום אנדרטה לאומית עם קיר המכיל את שמות כל הנרצחים במקום. האתר סבל ממספר מספר מעשי וונדליזם. 
המחנה נהרס בחלקו לאחר המלחמה. במקום הוקם מוזיאון חינוכי בשם Nationaal Monument Kamp Vught. 
כמו כן יש במקום בית כלא, שיכון מהגרים לפליטים מאיי מאלוקו ומחנות צבא. 
ב-1996 קיבל נציג משפחת פיליפס אות חסיד אומות העולם.
הנזיר שעל שפת הים

פטרוני הציור

ל"נזיר שעל שפת הים" לא היה אף פטרון אומנות ייעודי שהיצירה נוצרה עבורו, אלא היא נוצרה למען תערוכה שנפתחה בגלריית האומנות בברלין אליה קיבל פרידריך הזמנה להצגת אחת מיצירותיו. פרידריך בחר ליצור את היצירה המדוברת אך ורק לכבוד אותה התערוכה. במהלך הזמן, זכתה היצירה להערכה מצד הציבור וגם מצד בית המלוכה שרכש אותה על ידי הוראתו של פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה.

הסימבוליות

הסימבוליות של הציור היא בגדר מחשבות ותהיות הנוצרות אצל הצופה במכוון. הציור מראה את כוחו העצום של הטבע והעולם מול כוחו הזעום של האדם. היצירה מנסה לגרום לצופה להבין כיצד קספר עצמו הרגיש בקשר למושא המדובר, כלומר, להראות את מה שהוא רואה דרך "העין הפנימית" שלו (מוטיב חוזר באומנות הרומנטית באותה התקופה).
דזירה קלארי

חייה

דזירה נולדה ב-8 בנובמבר 1777 במרסיי. אביה, פרנסואה קלארי, היה סוחר משי אמיד. אחותה הבכירה, ז'ולי, נישאה לז'וזף בונפרטה, אחיו של נפוליאון, ודזירה עצמה, שאז נקראה עוד איז'ני, קשרה קשר רומנטי עם נפוליאון עצמו, אז קצין צבא צעיר ובאה עמו בברית אירוסין. לאחר שנתיים בוטלו האירוסין כאשר פגש נפוליאון בטרקליני החברה הגבוהה של פריז את ז'וזפין, אלמנת הרוזן בוארנה ואם לשני ילדים (אז'ן ואורטנס), והחליט לשאתה לאשה. שיקולי קריירה וכספים הנחו את נפוליאון בצעד זה, אך נראה שהיה גם משקל לקסמיה של ז'וזפין.
דזירה התחתנה עם ז'אן-בטיסט ברנאדוט, אז מרשל בצבא נפוליאון, ב-17 באוגוסט 1798 לאחר שהצילה מהתאבדות בקפיצה לנהר עקב גילוי אירוסי נפוליאון וג'וזפין. בשנת 1810 אומץ ברנדוט לבית המלוכה השוודי, שנותר ללא בנים, כיורש עצר. בשנת 1814, לאחר שהצבא השוודי בפיקודו השתתף בקואליציה השישית נגד צרפת, נכללה גם נורווגיה בשלטונו העתידי. בשנת 1818 הוכתר ז'אן-בטיסט ברנאדוט לקרל-יוהאן, מלך שוודיה ונורווגיה, ואשתו דזירה הייתה למלכה דזידריה.
בנם היחיד, אוסקר, (1799–1859) היה ליורש העצר ובסופו של דבר הוכתר לאוסקר הראשון, מלך שוודיה ונורווגיה.
המלכה דזידריה לא התרגלה מעולם לדרכי בית המלכות השוודי או לאקלים, ובילתה תקופות ארוכות בפריז, בנפרד ממשפחתה, בעיקר עד שנת 1823. דזירה מתה בגיל 83. היא האריכה ימים אחרי בעלה ואחותה ואפילו בנה מת שנה לפניה. היא נקברה בכנסיית רידרהולם שבסטוקהולם בצמוד לבעלה.
פסגת לונג

גילוי הפסגה

הפסגה מופתה לראשונה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית באמצעות סקרים על הקרקע ובאמצעות תצלומי אוויר שבוצעו על ידי צי ארצות הברית בין השנים 1959–1957.

מקור השם

שמה של הפסגה ניתן לה על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיקה בשנת 1984.
הפסגה נקראת על שם ג'יימס וו. לונג (James W. Long) רופא חבר בקרן המדע הלאומית של ארצות הברית ויועץ בריאות של הקרן לעניין בריאות חוקרי אנטארקטיקה במשך 10 שנים.
אהבה, שנאה ומה שביניהן

עלילה

ג'והנה פרי (קריסטן ויג) היא אישה צעירה. מגיל 15 היא טיפלה בבדידות באישה מבוגרת בחווה כפרית מרוחקת וזה היה כל עולמה. היא אינה מורגלת בחיים המודרניים של בני גילה, לא כל שכן ביצירת קשרים אנושיים. לאחר מות מעסיקתה, היא עוברת לעבוד כסוכנת בית בביתו של מר מקאולי המבוגר (ניק נולטי) ואמורה גם לטפל בנכדתו בת העשרה, סביתה (היילי סטיינפלד), המתגוררת עמו, לאחר שאמה נהרגה בתאונה ואביה, קן (גאי פירס), שישב בכלא לאחר שהואשם באחריות לתאונה, עבר לגור בשיקגו
בסיום ארוחה הנערכת עם הגעתה לביתה החדש, מוסר קן לג'והנה פתק ובו הוא מודה לה על כך שנכנסה לתפקיד של טיפול בבתו. לאחר שקן שב לשיקגו, ג'והנה כותבת לו מכתב תשובה נימוסי. אדית, חברתה של סביתה, מציעה לג'והנה כי היא תשלשל את המכתב בתיבת הדואר בדרכה לביתה, אולם שתי הנערות פותחות את המכתב ואדית יוזמת מהתלה מרושעת בה הן מתחזות לקן ועונות למכתבה של ג'והנה במכתב תשובה רומנטי, תוך שהן מציעות לג'והנה לעבור להתכתבות בדואר אלקטרוני ונותנות לג'והנה (שעניין הדואר האלקטרוני חדש לה לחלוטין) חשבון דואר אלקטרוני מזויף. לאט לאט מתפתחת ההתכתבות. ג'והנה עונה לו מהמחשב בספריה הציבורית ומתאהבת בקן. היא קונה לראשונה שמלה המחמיאה לה כאשה.
הרהיטים של קן ואשתו המנוחה (בתו של מקאולי) נותרו ללא שימוש, מאוחסנים בצד ביתו של מקאולי השומר עליהם. ג'והנה מנקה אותם ושולחת אותם בהובלה על חשבונה, ללא אישורו של מקאולי, לשיקגו. היא מייעדת אותם לשימוש במוטל אותו משפץ קן על מנת להתפרנס ממנו, לאחר שנכשל בכל עיסוקי העבר שלו, דבר שחיזק את הבוז והתיעוב של מקאולי אליו. היא עצמה עוזבת את עבודתה ללא התראה ונוסעת באוטובוס לשיקגו לחיות יחד עם קן. בהגיעה למקום היא מוצאת את קן חי בתוך חורבת המוטל המוזנחת כשהוא מסומם וחולה. הוא מסביר לה כי לא כתב לה שום מכתב וכי אין לו כלל חשבון דואר אלקטרוני או מחשב. ג'והנה נשברת ברגע הראשון, אך מתעשתת ומחליטה להלחם על חייה החדשים ועל חייו של קן.

הפקה

צילומי הסרט החלו בנובמבר 2012 בניו אורלינס בלואיזיאנה.

קבלה

הסרט נכשל כישלון חרוץ בבתי הקולנוע והכנסותיו הסתכמו בכמה עשרות אלפי דולרים בלבד. באתר Rotten Tomatoes זכה הסרט לציון 50%, והמבקרים בו הסכימו על האמירה כי "הופעתה התוססת של קריסטן ויג שווה את מחיר הכרטיס... והיא צריכה להיות כזו, כי בשאר הסרט אין משהו ששווה ללכת אליו.

גם מבקר הקולנוע הישראלי, שמוליק דובדבני, התאכזב מהסרט וסיכם את ביקורתו: "התוצאה היא סרט טריוויאלי למדי בכל הנוגע לאופני העיצוב של מערכות היחסים בין הדמויות בו. ... השורה התחתונה היא, שבסופה של כל מנהרה אפלה ממתינה הגאולה בדמותה של שומרונית טובה שתגיע מאי שם. לפניכם עוד קלישאה ש"אהבה, שנאה" אינו טורח להחמיץ."

לעומת זאת, מבקרת הקולנוע שיילה או'מאלי, משבחת את הסרט; את חוסר היכולת של הצופה לדעת לאן עלילת הסרט תוביל, ובעיקר את הבימוי המאופק של ליזה ג'ונסון שאינה נגררת להפיכת הסרט לאופרת סבון ואת משחקה של קריסטן ויג שגם הוא מאופק וחף ממניירות.
בריאן דיק

ביוגרפיה

דיק נולד בדנטון הולם שבעיר קרלייל באנגליה. בילדותו למד לרקוד בבית הספר למחול "Joy Irvings dance & Wendy Allens" בקרלייל. אחר כך למד ב-"Elmhurst Ballet School" בסארי והמשיך ללמוד ב-"Cumbria Institute of the Arts" ובאקדמיה למוזיקה ולאמנויות הדרמה של לונדון (LAMDA). בהיותו ילד כבר הופיע כשחקן באופן מקצועי. תפקידו הגדול הראשון היה במיני-סדרה "חייו וזמניו של הנרי פראט" של רשת ITV בשנת 1992. בהיותו תלמיד בקרלייל הוא ניגן בבאס ושר עם להקה בשם "Freud's Toys". הלהקה לא זכתה להצלחה רבה אבל היא עזרה לקדם להקות אחרות מהאזור.
מאז סיום לימודיו ב-LAMDA עבד דיק בעיקר בטלוויזיה. הוא גילם את ארצ'י הצעיר, אותה דמות שגילם פיל דייוויס, בסדרת הטלוויזיה "שיניים לבנות" עיבוד לרומן באותו שם מאת זיידי סמית'. ב-2004 הופיע בתפקיד משנה בסדרה "בלקפול" וגילם את עוזרו של דייוויד טננט שהופיע בתפקיד בלש משטרה. דיק שיחק בתפקיד ראשי בסדרה "20,000 Streets Under the Sky", המבוססת על הטרילוגיה מאת פטריק המילטון , בה גילם את בוב, אידיאליסט המתאהב בזונה.
ב-2005 שיחק דיק בתפקיד תומאס וייאט במיני-סדרה "המלכה הבתולה" בכיכובה של אן-מארי דאף בתפקיד אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה. עוד באותה שנה הופיע בתפקיד פרינס טרווידרופ בסדרה זוכת הפרסים "הצוואה" עיבוד של ה-BBC לרומן "בית קדרות" מאת צ'ארלס דיקנס. ב-2007 חזר ושיחק בדמות נוספת מספריו של דיקנס והפעם פרדי טרנט בעיבוד לרומן "בית ממכר עתיקות", וכן לוהק בדמות דני בקומדיית מצבים חדשה של ITV בשם "נמכר!". דיק השתתף בסרט "Ordeal By Innocence" מסדרת סרטי "גברת מארפל" על פי ספריה של אגאתה כריסטי בכיכובה של ג'רלדין מקיואן. ב-2008 הופיע בתפקיד אדם בפרק בסדרת המדע בדיוני "טורצ'ווד". הוא גילם את הדמות של ג'ק וייאט בסדרת הטלוויזיה הפופולרית "לגדול בלי בושה". בדרמה "Excluded" של ה-BBC שיחק בתפקיד מר איאן בייטלי.
דיק הופיע בקולנוע בסרטים אחדים בהם ב-2003 שיחק בתפקיד ג'וזף נאגל בסרט "אדון ומפקד: הצד הרחוק של העולם" שביים פיטר ויר בכיכובו של ראסל קרואו, ובתפקיד אדם זאב בסרט "דם ושוקולד"  משנת 2007. עוד השתתף בסרט "אחים בראש" (2005) ו"משחק אותה קובריק" (2006).
על במת התיאטרון הופיע דיק במחזה "Plasticine" ובמחזה "Sliding With Suzanne" בתיאטרון רויאל קורט. במחזה "ליר" מאת אדוארד בונד שיחק בתיאטרון קרוסיבל בשפילד, והופיע במחזה "School Play" בתיאטרון סוהו. ב-2006 שיחק דיק בשני מחזות בתיאטרון המלכותי הלאומי בלונדון, בתפקיד אנדראה סרטי במחזה "חיי גליליאו" מאת ברטולט ברכט, ובתפקיד דייפר במחזה "האלכימאי". ב-2007 שיחק בתפקיד הראשי בדמות מוצרט במחזה "אמדאוס" מאת פיטר שאפר בתיאטרון קרוסיבל יחד עם ג'ררד מרפי בתפקיד סליירי.
ב-2015 גילם דיק את דמותו של ריצ'רד ריץ' בסדרת הדרמה "וולף הול".
רובר גיסקאר

ביוגרפיה

הוא היה בנו של טנקרד דה הוטוויל (כיום בחבל נורמנדי שבצרפת) ושל אשתו השנייה פרסנדה. לפי ההיסטוריונית הביזנטית אנה קומננה, הוא עזב את נורמנדי בחברת חמישה פרשים ושלושים מלווים בלבד. ב-1047, משהגיע לדרום איטליה הפך לראשה של חבורת שודדים, אך עם נשואיו לאוברה דה בורגון שינה את אורח חייו והפך ליד ימינו של אחיו האמפרי.
הוא השתתף בקרב סיביטאטה (18 ביוני 1053) שבו האפיפיור לאו התשיעי נפל בשבי הנורמנים. ב-1054 כבש את קלבריה ואת בנוונטו (כיום מחוזות בדרום איטליה) וב-1057, עם מות אחיו האמפרי, הפך למנהיג הנורמנים ושם לעצמו כמטרה לכבוש את כל דרום איטליה. ב-1058 שלח את אחיו הצעיר רוז'ה לכבוש את האי סיציליה, וב-1059 כרת ברית עם האפיפיור ניקולאס השני, נשבע לו אמונים כוואסל וקיבל ממנו בתמורה את פולייה (כיום מחוז בדרום איטליה) ואת סיציליה.
ב-1068 הטיל מצור על עיר הנמל בארי, שהייתה בירת האימפריה הביזנטית בדרום איטליה, כבש את העיר (16 באפריל 1071) וסילק את הביזנטים מפולייה. ב-1072 כבש את פלרמו והפך לשליט סיציליה. מכאן ואילך חלם על כיבוש האימפריה הביזנטית ובירתה קונסטנטינופול ושאף להיות שליטה העליון של אירופה.
במאי 1081 הוא ובנו בוהמון (מאוחר יותר בוהמון הראשון, נסיך אנטיוכיה)
כבשו את האי קורפו ועלו על עיר הנמל הביזנטית דורס (כיום באלבניה). הביזנטים קראו לעזרתם את ונציה, שהצי שלה נחל ניצחון על זה של גיסקאר (יולי 1081). אך הוא הוביל את צבאו שוב לדורס ונחל שם ניצחון על צבאו של אלכסיוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית (18 באוקטובר של אותה שנה). ב-21 בפברואר 1082 כבש את דורס ומשם המשיך לאפירוס ולתסליה (כיום מחוזות ביוון) והגיע כמעט עד סלוניקי.
ב-1083 קיבל קריאה מן האפיפיור גרגוריוס השביעי, שנאלץ להימלט מרומא, לבוא לעזרתו נגד היינריך הרביעי מלך גרמניה (מאוחר יותר קיסר האימפריה הרומית הקדושה) שכרת ברית עם הביזנטים ועלה על העיר. רובר גיסקאר השאיר את צבאו בתסליה תחת פיקודו של בנו בוהמון, שב לאיטליה והקים שם צבא שהורכב מנורמנים, איטלקים ומוסלמים.
ב-21 במרץ 1084 נכנס היינריך הרביעי לרומא וכעבור עשרה ימים הוכתר לקיסר האימפריה הרומית הקדושה על ידי האנטי אפיפיור קלמנס השלישי. ב-24 במאי של אותה שנה עלה רובר גיסקאר על רומא בראש צבא של 36,000 איש, וכעבור שלושה ימים שחרר את האפיפיור שהיה נצור במבצר סן אנג'לו וכבש את העיר מידי הגרמנים. הוא דיכא את מרידת תושבי רומא נגד הנורמנים, והניח לחייליו לשרוף ולבוז את העיר.
בינתיים, בנו בוהמון שב לאיטליה והודיע לו כי צבאו בתסליה הושמד בידי צבאו של אלכסיוס הראשון. הוא הקים את הצי מחדש והביס את הצי של ונציה לחופי האי קורפו. אך תוכניותיו הגדולות לכיבוש האימפריה הביזנטית עלו בתוהו כאשר נפטר שם כתוצאה מהידבקות במחלת המלריה.
כף-אווז

טקסונומיה

על פי שיטת המיון הגנטי של קבוצת APG מ-2003, מצויה כף האווז במשפחת הירבוזיים. קודם לכן, למשל במערכת המיון קרונקוויסט מ-1981, הייתה כף האווז במשפחת הסלקיים.

מאפיינים

מיני כף האווז הם צמחים עשבוניים (חד שנתיים או רב שנתיים קצרי חיים), בעלי עלים מסורגים בתצורת להב (לעיתים חלקם בעלי שפה משוננת או מתרחבת). הפרחים לרוב בתצורת תפרחות המורכבות מעשרות יחידות קטנות. הפירות דמויי דגנים, מקבצים של גרעינים הנתונים במעטפת. עליהם האכילים מהווים מזון למגוון זחלי פרפראים, כמו למשל מיני הסוג Coleophora.

בשימוש האדם

כף האווז מכילה מספר מינים המשמשים למאכל. חלקם היו בשימוש חקלאי או חקלאי למחצה כבר לפני כ-6,000 שנה (הקינואה בשימוש ילידי אמריקה). מינים נפוצים למאכל כוללים את כף אווז לבנה (Chenopodium album, ידועה גם בשם האנגלי Fat Hen) וכף אווז ריחנית (Chenopodium ambrosoides, ידועה גם בשם Epazote).
לא רק הזרעים מצויים בשימוש: קיימים מאכלים הודיים המשתמשים רבות בעלים הרחבים של חלק ממיני כף האווז, באופן דומה לעלי סלקיים כגון תרד.
חיים גבתי

ביוגרפיה


גבתי נולד כחיים סוישץ' ב-29 בינואר 1901 בעיירה פינסק בתחומי האימפריה הרוסית, דרומית מערבית למינסק (ב-1920 העיירה הפכה לחלק מהרפובליקה הפולנית השנייה). גבתי קיבל חינוך מסורתי וכללי. את לימודי התיכון הוא סיים בווילנה, שם גם למד בסמינר למורים עבריים. גבתי היה פעיל ציוני וב-1924 היה לחבר בוועד המרכזי של פועלי ציון בוורשה. באותה שנה גבתי עלה לארץ ישראל במסגרת העלייה הרביעית.
נמנה עם מייסדי קיבוץ גבת ב-1926 ושינה את שם משפחתו על שם הקיבוץ, מילא תפקידי מזכיר ומרכז המשק, היה מראשי הקיבוץ המאוחד וחבר המרכז החקלאי. עם הפילוג בקיבוץ המאוחד היה מהוגי איחוד הקיבוצים וממובילי האיחוד עם חבר הקבוצות לגוף החדש "איחוד הקבוצות והקיבוצים". ב-1954 עבר לקיבוץ יפעת.
בשנים 1950–1958 כיהן כמנכ"ל משרד החקלאות, בשנים 1959–1963 כיהן כמזכיר "איחוד הקבוצות והקיבוצים", ועם הקמת ברית התנועה הקיבוצית – ארגון-גג של התנועות הקיבוציות לפני איחודן לתנועה אחת – כיהן בשנים 1963–1964 כמזכיר הברית. הוא נקרא לתפקיד שר החקלאות, שאותו מילא מטעם המערך במשך חודשיים בממשלה ה-11 (מ-9 בנובמבר 1964), במשך כל כהונת הממשלות ה-12, ה-13 וה-14, חלקית בממשלה ה-15 וכן בממשלה ה-16.
בשנת 1966, יזם את חוק ההתיישבות החקלאית, שמטרתו החוק למנוע ספסרות בקרקעות ומכסות מים ולהבטיח שקרקע חקלאית תשמש לחקלאות ולא למטרות אחרות. החוק עבר בקריאה ראשונה בנובמבר 1966 ברוב גדול, בתמיכת המפלגות המערך לאחדות פועלי ארץ ישראל, המפד"ל, גח"ל, ומפ"ם.
כיהן כשר הבריאות ושר הפיתוח במהלך הממשלה ה-15, נבחר לכנסת בבחירות לכנסת השישית ב-11 בנובמבר 1965, כיהן כח"כ בכנסת השביעית ועמד בראש "הוועדה הבינמשרדית להתיישבות חדשה" שחילקה את משבצות ההתיישבות לתנועות השונות. בשנת תשמ"ב זכה בפרס ישראל על "תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה בעבודה ובתעשייה". גבתי נפטר מדום לב.
דורון הרמן

ביוגרפיה

דורון הרמן נולד בעיר יאשי שברומניה ועלה עם משפחתו לישראל בנובמבר 1994. הוא גדל בנצרת עילית ולמד בבית הספר התיכון "אורט משה שרת" בעיר. בעת לימודיו היה יו"ר מועצת התלמידים של בית הספר ויו"ר מועצת התלמידים של תיכוני רשת אורט.
את שירותו בצה"ל עשה בגלי צה"ל במגוון תפקידים. בהם, כתב לענייני תחבורה, כתב לענייני צבא וביטחון ועורך-משנה ביומן הבוקר של גלי צה"ל, בהגשת מיכה פרידמן ולאחר מכן בהגשת גולן יוכפז. לאחר שירותו הצבאי החל לעבוד בערוץ עשר ושימש כעוזר לעורך המהדורה המרכזית.
משנת 2009 ועד למיזוג רשת וערוץ עשר ב-2019 שימש הרמן כראש דסק הפלילים של חדשות 10. לאחר המיזוג המשיך לשמש כראש דסק הפלילים של חדשות 13.
בשנת 2012 יצר את הסרט התיעודי "הילד שירה", ובשנת 2013 יצר עם עמיתו לערוץ מאור צור את הסרט התיעודי "הפליסיאנים ומסע הרצח בבר-נוער".
בין הישגיו הבולטים של הרמן נמנים חשיפת הסכם השתיקה של המועמד לנשיאות המדינה מאיר שטרית עם עוזרת הבית בחשד לביצוע הטרדה מינית; חשיפת תיעוד הברחת הטלפונים של ח"כ באסל גטאס לאסירי חמאס; חשיפת פרשת "החוקרים הפרטיים" בפרשת המפכ"ל אלשיך-נתניהו; חשיפת "הפרקליט הסודי" של נתניהו, ז'ק חן, שנאלץ להפסיק את ייעוצו לראש הממשלה לאחר התפוצצות פרשת "בזק" וההקלטות בפרשת הרצח בבר נוער.
בפברואר 2018 חשף התכתבות בווטסאפ בין שופטת המעצרים בתיק 4000, רונית פוזננסקי-כץ מבית משפט השלום בתל אביב, לבין היועץ המשפטי של רשות ניירות ערך, עו"ד ערן שחם-שביט, שהובילה להשעייתם מטיפול בתיק וכן להעמדת השופטת לדין משמעתי.
באפריל 2019 הצטרף כמגיש לתוכנית "הפליליסטים" המשודרת ברדיו 103FM.
הרמן נשוי לדנה נחום-הרמן, העובדת גם היא בחדשות 13, ככתבת ועורכת התוכנית "הכל כלול" ומגישת מבזקי חדשות. השניים הורים לבת.
גנרל חיל הצנחנים

גנרל חיל הצנחנים (בגרמנית: General der Fallschirmtruppe) הייתה דרגה בלופטוואפה של גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה, אשר ניתנה לגנרלים בכוחות המוצנחים.

היסטוריה

גנרל חיל הצנחנים היא דרגה לשעבר של גנרל חיל בכוחות הוורמאכט, אשר נוצרה בשנת 1935, והייתה השלישית בחשיבותה, לאחר דרגות גנרל-אוברסט וגנרל-פלדמרשל. הדרגה היא שוות ערך לדרגת שלושה כוכבים כיום, וניתנה לגנרלים אשר פיקדו על הכוחות המוצנחים בלופטוואפה.
שיווק קמעונאי

שיווק קמעונאי (Trade Marketing, לעיתים גם Shopper Marketing) הוא תחום בענף השיווק המתייחס להגדלת הביקוש למוצר מסוים בנקודת המכירה של קמעונאי או בנקודת ההפצה של סיטונאי. זאת, לעומת שיווק מסורתי המתייחס להגדלת הביקוש מצד הצרכן בטרם הגיע לנקודת המפגש שלו עם המוצר בחנות. שיווק קמעונאי עוזר ליצרן לנהל את המותג שלו בנקודת המכירה, ועשוי לכלול אלמנטים מתחום ניהול המכירות והסחר, כגון ניהול קטגוריות, מסחור חזותי, הנחות ומבצעים בנקודת המכירה, כמו גם אלמנטים פרסומיים כגון שילוט, כריזה, עיצוב אריזה, והטמעת טכנולוגיות פרסום בנקודת המכירה. שיווק קמעונאי נחשב לענף שיווק (BTL (Below the line, קרי ענף שאינו משתמש באמצעי תקשורת המונים ולעומת זאת בעל נקודת מגע אישית עם הצרכן.

רקע

בעוד שיווק מסורתי מנסה ליצור ביקוש למוצר מסוים בטרם ההגעה לחנות באמצעות מיתוג או מחיר, שיווק קמעונאי מנסה ליצור הנעה לפעולה ברגע הקניה, ומיועד לחזק הטיות צריכה במהלך הקניה לטובת מוצר מסוים. כך לדוגמה, מחקרים מסוימים הראו ש-70% מהחלטות הקניה מתרחשות במעמד הרכישה בנקודת המכירה, וש-68% מהחלטות הקניה בנקודת המכירה נטועות בדחפים אימפולסיביים. 
מחקרים אחרים מהעת האחרונה הראו ש-28% מהצרכנים מחליטים על המותג שאותו הם יצרכו בעת שהיה מול המדף במעמד הקניה. בנוסף לכך, כ-10% מהצרכנים רוכשים מותג שונה מזה שתכננו לרכוש, בזכות חשיפה לאלמנטים של שיווק קמעונאי בנקודת המכירה. אלמנטים נפוצים כאלה עשויים להיות שלט המודיע על הנחה במחיר או שלט החוזר על מסרים פרסומיים שהצרכן נחשף אליהם בטרם כניסתו לחנות. 

מגמות

מחלקות שיווק קמעונאי קיימות אצל רוב יצרני המזון ומוצרי הצריכה, ומסונפות למנהלי השיווק או הסחר של הארגון. בעת האחרונה קיימת מגמה בקרב חברות מוצרי צריכה בינלאומיות גדולות לשילוב הדוק יותר בין מאמצי השיווק הקמעונאי לבין מאמצע השיווק המסורתיים. חברות אלו מנסות ליצור גשר בין אסטרטגיית מותג ומסרים תדמיתיים, שמועברים לדוגמה בפרסומת בטלוויזיה או בתקשור ברשתות החבריות, לבין המסרים שצרכנים קולטים בעת שהות בנקודת המכירה והחלטה על רכישה.
מפרץ ארטיינס

גילוי המפרץ

המפרץ נוצר בעקבות היווצרות השבר במדף הקרח לארסן בשנת 2002, ובשל נסיגת קרחון רוגוש. 
המפרץ מופה לראשונה בשנת 2012.

מקור השם

המפרץ נקרא על שמו של היישוב העתיק ארטיינס (Artanes) בצפון מערב בולגריה.
מיקרו-תבור

היסטוריה

המיקרו-תבור פותח בעקבות הדגם MTAR-21 של התבור, אך איננו ה-MTAR-21 עצמו, שייצורו בוטל לטובת ה-X-95 העדיף עליו.

בצה"ל

בסוף שנת 2009, החליטה זרוע היבשה של צה"ל על ציוד כלל לוחמי חיל הרגלים במיקרו-תבור במקום ברובי תבור קומנדו CTAR-21 ו-M4 קרבין הנמצאים כרגע בשירות חטיבות החי"ר. ב-2010, הוחלט לצייד את כל לוחמי גדוד הסיור של חטיבת גבעתי במיקרו-תבור, שנחשב (לפי הידיעה) לנשק הנחשק ביותר בצה"ל ושלמרות ממדיו הקומפקטיים הוא מדויק לטווחים של עד 500 מטר.
ביולי 2011, זרוע היבשה החלה לצייד את גדודי חטיבת גולני וגדודי חטיבת גבעתי. בספטמבר 2011, גם גדודי חטיבת הנח"ל צוידו במיקרו-תבור בנוסף לגדס"ר גבעתי וגדס"ר גולני אשר כבר משתמשים בו. בחודש אוקטובר 2011 גם סיירת יעל, פלגה השייכת ליחידת יהל"ם של חיל ההנדסה הקרבית, הצטיידה במיקרו-תבור. הסיבה לכך היא היתרונות שיש לנשק קצר בעת פינוי שדות מוקשים, אחד מיעודייה של היחידה. גם גדוד חרב הדרוזי, גדוד הסיור המדברי (הגדס"ר הבדואי) וגדוד קרקל חמושים בתבור ובמיקרו-תבור כנשק אישי של הלוחמים. מיקרו-תבור X95 וכן X95-SMG נמצאים גם בשירות שייטת 13.
ב-2012 הוצג מטול רימונים GL40, שמתאים למיקרו-התבור. ב-2014 הוחלט לקלוט בצה"ל מיקרו-תבור משופר, שאחד השינויים המרכזיים בו הוא הארכת הקנה לאורך 38 ס"מ כדי לשפר את הטווח והדיוק. הראשונים לקלוט את המיקרו-תבור המשופר היו קלעי הסער של חיל הרגלים והרובה המשופר נקרא בצה"ל "מיקרו-תבור קלעים". בנוסף, בשנים האחרונות נכנס לצה"ל מיקרו-תבור דור ג' המבוסס על תבור X95 פלאט-טופ עם קנה ארוך יותר.

בצבאות אחרים

המיקרו-תבור נרכש גם על ידי מספר צבאות זרים, כגון צבא הודו, שם מיוצר ברישיון הזיטארה, מיקרו-תבור בקליבר 5.56x30 מ"מ הייחודי להודו.
מנהרת רמין

היסטוריה

המנהרה נבנתה במהלך מלחמת העולם הראשונה, בשנת 1915, על ידי המהנדס הגרמני,  היינריך אוגוסט מייסנר או כפי שכונה "מייסנר פחה", אשר נחשב ל"חלוץ הרכבות בארץ ישראל ושכנותיה". הוא המומחה אשר בנה את מסילת הרכבת החיג'אזית. 
לאחר השלמת הרכבת החיג'אזית נסללה שלוחה מתחנת דרעא (כיום בסוריה) עד חיפה וזכתה לשם רכבת העמק על שם עמק יזרעאל שאותו חצתה. לאחר מכן הוחלט כי תיסלל שלוחה מתחנת הרכבת עפולה שעל שלוחת רכבת העמק דרומה עד לירושלים דרך שכם ובכך לחבר את ירושלים באמצעות מסילת השומרון, רכבת העמק ומסילת הרכבת החיג'אזית לעבר הירדן המזרחי עד המקומות הקדושים לאסלאם בחצי האי ערב. הוחל בסלילת קטע המסילה בין עפולה וג'נין. העבודה נפסקה בשדה ליד סילת א-ד'אהר בהרי השומרון בשנת 1912 לאור דרישת הצרפתים שחששו שהמסילה החדשה תתחרה עם המסילה הקיימת של חברה צרפתית בין יפו לבין ירושלים. העות'מאנים שנזקקו לתמיכה הכלכלית הצרפתית (שמיטת חובות ורשות לגייס הון בצרפת) נענו לדרישה.
ב-1915 תוך כדי מלחמת העולם הראשונה וההחלטה העות'מאנית להשתלט על תעלת סואץ הוחלט להאריך את מסילת השומרון לדרום הארץ בואכה חצי האי סיני, ותעלת סואץ. כחלק מן המיזם הגדול נחצבה המנהרה, ובמשך 11 חודשים הושלמה מסילת הברזל מסילת א-ד'אהר עד באר שבע באורך כולל של 165 ק"מ.
פנחס פיק סבר כי המסלול דרך הרי השומרון הועדף על המסלול לאורך שפלת החוף מסיבות ביטחוניות. מסילה לאורך השפלה הייתה עלולה להיות חשופה להפגזות ולפשיטות מצד הים של הצי הבריטי.  
כאשר המסילה הגיעה לתחנת הרכבת בסבסטיה, נבנה מסעף למסילה כמאתיים מטרים מזרחית לתחנה. התוואי הראשי פנה מערבה לכוון טולכרם דרך נחל שכם, התוואי המשני המשיך לשכם.
לאחר תום מלחמת העולם הראשונה, סלל הצבא הבריטי מסילת רכבת מחיפה לטולכרם ומשם ללוד ולדרום הארץ, (המסילה המזרחית) ובכך הפך את המנהרה (כמו את כל המסילה העוברת דרך הרי השומרון) לחסרת שימוש. מאז ועד היום עוברת תנועת הרכבות מצפון הארץ לדרומה דרך שפלת החוף ולא דרך הרי השומרון.

מבנה המנהרה

אורך המנהרה הוא כמאתים מטר. המנהרה חוצה את רכס חומש מצפון לדרום. תוואי המנהרה אינו ישר לחלוטין ומתעקל מעט מזרחה. לאחר שנחצבה בסלע קירטוני חופו קירותיה הפנימיים של המנהרה באריחים מאבן גיר, וכך נשמרה יציבותה. בקצות המנהרה ישנה תוספת למנהרה באורך כשלשה מטרים. תוספת זו בנויה מאבן שונה מהאבן שמחפה את המנהרה עצמה ונועדה למנוע מפולות עפר וסלעים מההר לעבר פתחי המנהרה.

המנהרה כיום

המנהרה מצויה היום בשטח הרשות הפלסטינית, והגישה אליה אסורה לישראלים. המנהרה פתוחה למעבר וניתן לעבור בה רגלית או עם רכבי שטח.