google/wiki40b huggingface dataset:
מבחן רישוי שנתי לרכב

מבחן רישוי שנתי לרכב הוא הליך המתקיים כחובה במדינות רבות בעולם, המיועד לוודא כי כלי הרכב הנעים בתחומן נמצאים במצב כשירות גבוה מבחינה בטיחותית, ואינם פולטים פליטות יתר המזהמות את הסביבה.
כחלק מהליך זה נדרשים הבעלים של הרכב לעבור בדיקה של כלי הרכב אחת לתקופה המוגדרת בחוק, לרוב פעם בשנה עד שנתיים.
בישראל חייב בעל רכב לבצע מבחן רישוי לרכב אחת לשנה. רכב שמלאו לו 15 שנים חייב להציג בטסט אישור ממוסך מורשה על תקינות הבלמים. רכב שמלאו לו 19 שנים מוגדר כרכב מיושן, חייב בביצוע מבחן זה אחת לחצי שנה. רכב המוגדר כרכב אספנות
יבצע מבחן רישוי פעם אחת בשנה. החל מינואר 2016 רכב חדש חייב לבצע מבחן רישוי כעבור 3 שנים מיום רכישתו, לאחר שבשל שיפורים טכנולוגיים הוחלט להאריך את משך התקופה משנתיים לשלוש.

מכוני רישוי

הנושאים הנבדקים בטסט הם תאורת הרכב, האיתות, הבלמים, ההגה והצירים של הרכב. כמו כן נבדק מצב צמיגי הרכב, תחתית הרכב, כיוון הגלגלים, ובדיקת זיהום אוויר הנפלט מהרכב. את מבחן הרישוי יכול הבעלים של הרכב לבצע בכל אחד מ-65 מכוני הרישוי המורשים הנמצאים בישראל. מכוני הרישוי הם גופים עסקיים פרטיים שפועלים כמורשים מטעם משרד התחבורה. משרד התחבורה מפקח על פעילותם ורשאי לסגור מכון רישוי שלא עמד בתנאי הרישיון, החל ממספר ימים, ועד מספר חודשים.
יאקות אל-מסתעצם

יאקות אל-מסתעצם (בערבית: ياقوت المستعصم) היה הוזיר הגדול הטורקי של אל-מסתעצם, הח'ליף העבאסי האחרון שמשל בבגדאד. בשנת 1258 הוא ייעץ לו לא להכין את בגדאד לקראת בואו של הצבא המונגולי בראשות הולאגו ח'אן. הצבא לא גויס ומחסני העיר לא מולאו. ב-29 בינואר הגיע הצבא המונגולי לשערי העיר וב-10 בפברואר הבקיע את חומותיה וטבח בתושביה. הח'ליף הומת ויאקות עצמו הוגלה ומת בגלות ב-1299. בספרות המוסלמית מיוחסת לו הקאנוניזציה של 6 סוגי הכתב הערביים, ובמיוחד את פיתוחו ועידונו של כתב הנסח'.
בובאן גרנצ'ארוב

קריירה

גרנצ'ארוב התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של וארדאר סקופיה, ובעונת 1998/1999 הצטרף לקבוצת הבוגרים של המועדון. בשנת 2000 עבר ל-OFK בלגרד מליגת העל הסרבית. בתקופתו בבלגרד, המועדון העפיל למשחקי מוקדמות גביע אופ"א אחרי 30 שנה של היעדרות מהמפעלים האירופאים. בקיץ 2003 חתם במטאלורג דונייצק מליגת העל האוקראינית. בשלוש שנים הראשונות שלו במועדון התקשה גרנצ'ארוב לקבל דקות משחק, ובקיץ 2006 הושאל לסטאל אלצ'בסק עד לינואר של אותה עונה. בינואר 2007 הצטרף לגנט מליגת העל הבלגית. בקיץ 2008 הצטרף בהשאלה למכבי פתח תקווה. ביוני 2009 חתם באפואל ניקוסיה לשנתיים. משחקו הראשון במועדון היה הסופר קאפ הקפריסאי בו ניצחה אפואל וכך זכה גרנצ'ארוב בתואר הראשון שלו בקריירה ואף ערך את הופעות הבכורה שלו במסגרת שלב הבתים של ליגת האלופות. בקיץ 2011 עזב לאחר שסיים את חוזהו בקבוצה. ב-5 ביוני 2011 חתם בליירסה עד לסיום העונה עם אופציה לעונה נוספת. בתום העונה חתם ל-3 שנים בבוטב פלובדיב הבולגרית. ב-9 במרץ 2013 הבקיע במשחק הליגה נגד לבסקי סופיה שהיה השער הראשון במשחק בו ניצחה פלובדיב את לבסקי לראשונה מזה 16 שנה. בסוף שנת 2013 הסתכסך עם המנהל המקצועי של המועדון אלכסנדר אלכסנדרוב ולכן עזב את המועדון. בינואר 2014 חתם בטאבריה סימפרופול האוקראינית. בקיץ 2014 הופסקה פעילותו של המועדון וגרנצ'ארוב חזר למועדון נעוריו וארדאר סקופיה.
בצעירותו שיחק גרנצ'ארוב בנבחרות הצעירות של מקדוניה הצפונית. בגיל 20 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו עבור הנבחרת הבוגרת. ב-9 בספטמבר 2009 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בהפסד 2-1 נגד נורווגיה.
Bury a Friend

רקע וכתיבה

השיר נכתב על ידי בילי אייליש עצמה, ואחיה פיניאס או'קנול שגם הפיק אותו. השיר בדומה לשאר שירי האלבום When We All Fall Asleep, Where Do We Go?, הוא שיר בסגנון האלקטרוני, המשלב בתוכו גם את סגנון האינדסטריאל.
כמו כן, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, בסמוך לצאת האלבום.

וידאו קליפ

הווידאו קליפ הנלווה שצולם לשיר הועלה לערוץ היוטיוב של בילי אייליש ב-30 בינואר 2019. את הקליפ ביים מיכאל צ'אבס, והוא צולם ביום אחד. בתחילת הקליפ, ניתן לראות בן אדם ישן במיטתו, ולאחר מכן הוא מתעורר בעקבות סיוט שחלם.
נכון ליוני 2019, מונה הצפיות של הקליפ עומד על קרוב ל-180 מיליון צפיות.
יוסי מדר

קריירה

מדר גדל בשכונת כפר שלם בתל אביב ושיחק במחלקת הנוער של קבוצת בני יהודה תל אביב. בשנת 1987 עלה לקבוצת הבוגרים של המועדון, ולאחר מכן שיחק בקבוצות רבות, ביניהן שמשון תל אביב, הפועל רמת גן ובית"ר תל אביב.
לקראת עונת 1993/1994 הצטרף מדר להפועל תל אביב. כבר במחזור הראשון כבש את שער הבכורה שלו במדי הקבוצה, שער ניצחון מול מכבי פתח תקווה באצטדיון רמת גן. בעונה זו כבש 11 שערים במדי הקבוצה, וכיכב במדיה לצידם של חיים רביבו וחזי שירזי. מדר כבש גם ברבע גמר גביע המדינה מול הפועל חיפה, וכן בחצי הגמר מול מכבי פתח תקווה, וסייע להפועל תל אביב להעפיל למשחק הגמר באותה עונה, אך בסיומה עבר לשחק בהפועל באר שבע.
לאחר שנה אחת בבאר שבע, חזר מדר להפועל תל אביב בקיץ 1995, והיה שותף להופעותיה הראשונות אי פעם בגביע אופ"א. יחד עם קז'ימיש מוסקאל, הוביל מדר את קישור הקבוצה לאחר עזיבתו של רביבו. גם בעונה זו כבש את שער הבכורה שלו במשחק מול מכבי פתח תקווה בגביע הטוטו, וכן כבש במחזור הראשון של הליגה, בניצחון 2-3 על הפועל באר שבע. ב-4 במאי 1996 כבש רביעייה בניצחון 0-5 על הפועל כפר סבא, ובסך הכל כבש 9 שערי ליגה בעונה זו. בעונת עונת 1996/1997 נקלעה הפועל תל אביב לתחתית הטבלה, ובמחזור ה-25 כבש מדר בדקה ה-85 את שער השוויון במשחק התחתית שנערך בהרצליה מול מכבי הרצליה, שהבטיח כמעט סופית את הישארותה של קבוצתו בליגה. בעונה זו הבקיע מדר 8 שערי ליגה במדי הפועל תל אביב, ובסיומה עזב את הקבוצה לאחר שהבקיע במדיה 28 שערי ליגה, ובסך הכל 34 שערים בכל המסגרות.
בקיץ 1997 עבר מדר לשחק במכבי עירוני אשדוד, ולאחר עונה אחת חזר לבני יהודה ושיחק במדיה שנתיים נוספות. לקראת עונת 2000/2001 חתם מדר במכבי נתניה, אך במחנה אימון שקיימה הקבוצה לפני פתיחת העונה נכנס מנג'ר הקבוצה, אורי מלמיליאן, לאחד החדרים של השחקנים, ושם מצא את מדר ושחקנים אחרים (משה גלאם, רונן בדש, ועקיבא מגרלשוילי) במהלך משחק קלפים. מדר, ששוחרר בעקבות האירוע מהקבוצה וחתם בהפועל כפר סבא, פנה למוסד לבוררות ושם נפסק כי נתניה תשלם לו כ-655 אלף שקל כפיצויים. מדר שיחק כשנה וחצי בכפר סבא, ולאחר שהסתיים הליך הבוררות הוחתם בנתניה ושם שיחק עד תום העונה.
בשנת 2002 עבר מדר לקבוצת הפועל רעננה, ולאחר ששיחק שנתיים במדי הקבוצה עבר למכבי רמת עמידר. בשנת 2005 עבר לקבוצת עירוני אור יהודה מליגה ב' ובקיץ 2006 פרש ממשחק פעיל. בסך הכל הופיע מדר ב-271 משחקים בליגה הבכירה בישראל, וכבש 68 שערים.
לאחר פרישתו ממשחק, שימש מדר כמאמן קבוצת הנוער של הפועל כפר שלם.
מדר נשוי ואב לשלושה ילדים, והוא עובד במחלקת התברואה בעיריית תל אביב-יפו.
הונג קונג איירליינס

תולדות החברה

חברת התעופה נוסדה במרץ 2001 תחת השם CR איירווייז, על ידי איש העסקים הסיני רוברט ייפ, בתחילת דרכה הפעילה מסוק סיקורסקי S-76.
באפריל 2005 קיבלה החברה רישיון לחמש שנים מרשות התעופה של הונג קונג (ATLA), להפעלת טיסות נוסעים ומטען אלקטרוני ל-10 ערים בסין. ביולי 2005 הודיעה על רכישת שני מטוסי בומברדיה CRJ700 מחברת התעופה הדנית מארסק אייר, בנוסף חתמה על הסכם ראשוני עם בואינג להספקת 10 מטוסי בואינג 787 ו-30 מטוסי בואינג 737-800s במחיר של 3.28 מיליארד דולר.
ביוני 2006 רכש מונג קים ג'ונג בעל חברת התעופה האינאן איירליינס 45% ממניות החברה, מספר חודשים לאחר מכן רכש את 55 האחוזים הנותרים, והפך לבעל השליטה בחברה.
בספטמבר 2006 שינתה את שמה מ-CR איירווייז לשמה הנוכחי, לוגו החברה שונה גם הוא לפרח המופיע בדגל המדינה הבוהיניה בלייקאנה, סמל זה נועד לסמל את הקשר ההדוק של החברה להונג קונג.
ביוני 2007 חתמה על הסכם עם יצרנית המטוסים איירבוס להספקת 51 מטוסים רחבי וצרי גוף בשווי מוערך של 5.6 מיליארד דולר. במאי אותה השנה, שונה קוד היאט"א מ-N8 ל-HX.
ב-22 באוקטובר 2010, הצטרפה החברה רשמית לארגון יאט"א.
בתחילת שנת 2016, הראתה החברה התעניינות להפעלת קו ישיר הונג קונג-תל אביב. נכון לביינתים, השיקול להפעלת הקו עדיין נמצא בבדיקה.
דרך סולינג

דרך סולינג היא סוג של דרך שנבנתה בתקופה המנדטורית תוך שימוש באבנים וחצץ. השיטה פותחה על ידי מהנדסים בריטים, אומצה על ידי השלטונות הבריטים בתקופת המנדט ומהנדסיה השתמשו בה לבניית כבישים ברחבי ארץ ישראל. שיטה זו שימשה גם את בוני כביש טבריה-צמח. רוב הדרכים שנסללו בשיטה זו כוסו, במשך השנים, באספלט, בעיקר בגלל היותן דרכים משובשות.

עקרונות הבנייה

השימוש בבסיס סולינג לסלילת כבישים פותחה על ידי המהנדס הבריטי תומאס טלפורד  ושופרה על ידי המהנדס הבריטי ג'ון לאודון מקאדם. בסיס סולינג שימש לסלילת דרכים במקומות קשים לגישה או שסוג האדמה היה קשה למעבר (חולות, ביצה וכו'). 
בסלילת כביש הסולינג היה נהוג לסמן את תוואי הכביש בשני חוטים ולאורכם לשקע אבני שפה. בין אבני השפה, לכל רוחב הכביש, הונחו אבני גיר קשות שחלקן הרחב כלפי מעלה. ברווחים בין האבנים היו דוחקים חתיכות אבן במטרה למלא את הרווחים. מצע אבנים זה היה נקרא ה"סולינג". לאחר השלמת הסולינג היה מכבש עובר וכובש את הסולינג ולאחר מכן הונח חצץ על מצע הסולינג והמכבש עבר שוב על החצץ.

העובדים

רבים מהפועלים שעסקו בסלילת דרכי הסולינג היו אנשי הישוב היהודי, מעולי העלייה השנייה והעלייה השלישית. הדרך הידועה ביותר שנסללה בשיטה זו הייתה כביש טבריה-צמח בה עסקו כ-500 פועלים יהודים בסלילת הכביש.
פועל החצץ היה שובר אותן [את האבנים] בפטיש כבד לחתיכות [...] ושובר את החתיכות לחצץ [...] לאורך תוואי הכביש [...] היו פועלים המציבים אבני שפה. על-פני השטח
שבין שורות אבני השפה היו מניחים אבני גיר קשות [...] ממלאים בחתיכות אבן את הרווחים, שבין האבנים הגדולות. כאשר תמה הנחת הסולינג היה המכבש עובר על-פני השטח [...] מפזרים את החצץ על-פני הסולינג [...] אז הגיע שנית תור המכבש לכבוש את החצץ"..
— יאיר השולמי, עדין השולמי עולם הולך ונעלם, הוצאת מלוא 1995 , עמ' 108-107

תפוצת הכבישים בישראל

בתחילת המאה ה-21 ניתן עדיין למצוא, בישראל, דרכי סולינג במקומות הבאים:
משה ז"ק

משה ז"ק (1918 – 2001) היה עיתונאי ישראלי, עורך "מעריב".

ביוגרפיה

ז"ק נולד וגדל בפולין, ולמד בגימנסיה של רשת החינוך העברית "תרבות". בשנת 1936 עלה לארץ ישראל לבדו, יחיד מכל בני משפחתו, ולמד באוניברסיטה העברית בירושלים. הוריו ושלושת אחיו שנותרו בפולין נספו בשואה.
הוא החל לכתוב ב"המשקיף", ואחר כך עבר ל"מעריב" זמן קצר מעט לאחר הקמתו. נמנה עם בכירי העיתון וכתב בו במשך כל חייו. הוא שימש ככתב ופרשן מדיני, דיפלומטי ופרלמנטרי. בשנות ה-80 שימש עורך העיתון, תחת העורך הראשי שמואל שניצר.
ב-1998 קיבל את פרס סוקולוב לעיתונות בקטגוריית מפעל חיים.
נפטר בשנת 2001. הותיר אשה שרה (לבית ברסקי) יקירת העיר תל אביב לשנת 2014 ושלושה ילדים- איסר, רחל וזאב. בנו, ד"ר זאב ז"ק, הוא קרדיולוג, מנהל מחלקת הביומד בחברת "רוסאריו קפיטל".
בשנת 2005 תרמה אלמנתו את ספרייתו העשירה למכללה האקדמית נתניה.
משה קידר

חייו

קידר נולד בבולגריה ועלה לישראל בצעירותו. הוא סיים את לימודיו בבית הספר מכס פיין בתל אביב ובשנת 1953 התגייס לצה"ל. הוא הוכשר כמכונאי טנקים (קורס מס' 2 בתולדות צה"ל) הוא שירת בתפקיד עד הגיעו לדרגת רב-סמל ראשון. לאחר מכן הוא נשלח מטעם הצבא ללימודי הנדסת מכונות בפקולטה להנדסת מכונות בטכניון וסיים אותם בשנת 1965.
לאחר סיום לימודיו שב קידר לשירות פעיל ועסק בתפקידים שונים בתחומי אחזקה ומטה. בשנת 1970 הוא זכה בפרס ביטחון ישראל על חלקו בצוות התכנון של השוט קל. בין תפקידיו בשנים אלו: ראש ענף טכני במרכז שיקום ואחזקה, ראש ענף טנקים במפקדת קצין חימוש ראשי, ראש פרויקט טנק המרכבה, ראש מחלקת מערכות ממונעות וראש מינהלת פיתוח טנקים.
בשנים 1985–1988 שימש קידר קצין חימוש ראשי בדרגת תת-אלוף. במהלך תקופת כהונתו נעשה ניסיון בצה"ל לפירוק החיל והחלפתו בחטיבה הנדסית שתתקיים באג"א. קידר התנגד למהלכים אלו בהצלחה. באותה עת עסק החיל באחזקת כלי הלחימה בהם נעשה שימוש ברצועת הביטחון ובאינתיפאדה הראשונה. כמו כן פותחו בשנים אלו מרכבה 2, מרכבה 3, נגמ"ש הפומ"ה ונגמ"ש האכזרית.
לאחר פרישתו מצה"ל עמד קידר בראש עמותת חיל החימוש.
יצחק אורוביו די קסטרו

תולדות חייו

נולד למשפחת אנוסים בברגנסה (‏ Bragança) שבפורטוגל, וכבר כנער צעיר עבר לסביליה שבספרד. למד פילוסופיה והפך למרצה באוניברסיטת סלמנקה ולאחר מכן למד גם רפואה והיה לרופא של משפחת האצולה מדינה-צ'לי המקורבת למלך. 
לאחר שמשרת, שאותו האשים בגניבה, הלשין עליו לאינקוויזיציה הספרדית, הואשם די קסטרו בכפירה  יהודית, הושלך לצינוק ונחקר תחת עינויים. לאחר שלוש שנים, בהן לא חולצה ממנו הודאה, שוחרר בתנאי שיגורש מספרד לצמיתות. כך הגיע די קסטרו לטולוז, שם קיבל משרת הוראה במחלקה לרפואה באוניברסיטה. בשנת 1666 נסע לאמסטרדם, שם התוודה בגלוי על היותו יהודי ואימץ את השם איזאק (יצחק). גם באמסטרדם המשיך די קסטרו לעסוק ברפואה ונבחר לאחד מראשי הקהילה הספרדית-פורטוגזית בעיר עד שנפטר באמסטרדם.
על מצבת קברו נחקק: "מצבת קבורת איש חיל / ואיש חי אשר האיר פני תבל / בחכמתו שמו נודע בכל פינה / הלא הוא הרופא המובהק יצחק ארוביאו די קאסטרו / אשר עלתה נשמתו למרום ביום א' לחדש כסלו שנת ת"מ"ח"".

כתביו

די קסטרו הצטיין בעיקר כמחבר פורה ושנון שיצא להגנת היהדות בפולמוסים שניהל עם הוגים ותאולוגים נוצרים, קתולים ופרוטסטנטים כאחד. חיבוריו, שנכתבו בעיקר בספרדית, לא נדפסו עקב האיסור לפרסם דברים שיכלו להתפרש כדברי נאצה נגד הנצרות. אף על פי כן הם נפוצו בעשרות כתבי יד וזכו לפרסום רב. לעומת זאת הוויכוח בינו לבין ההוגה הרמונסטראנטי פיליפ ואן לימבורך (מחשובי התאולוגים הפרוטסטנטים ההולנדים באותם זמנים) נדפס ביוזמת לימבורך ב-1686. 
אורוביו די קאסטרו ניהל פולמוס נוקב עם חואן דה פראדו, אותו הכיר בספרד בימים ששניהם למדו באוניברסיטה. דה פראדו חזר ליהדות באמסטרדם והיה מקורב לשפינוזה. כמו שפינוזה הוחרם על ידי הקהילה היהודית. כשאורוביו די קאסטרו הגיע לאמסטרדם ושמע על החרמתו ועל דברי הביקורת החריפים שהשמיע נגד התורה שבעל פה יצא נגדו בשורה של חיבורים, בהם הוקיע את השקפותיו הכופרות. מהפולמוס ביניהם נותרו רק החיבורים של אורוביו, שלושה במספרם, אך מתוך מה שנאמר בהם ניתן לשחזר חלק ניכר מרעיונותיו של פראדו, שהיו בעלי גוון דאיסטי מובהק.
אורוביו די קאסטרו הוא היהודי היחיד מבני זמנו של שפינוזה שכתב חיבור נגד הפילוסופיה שלו. החיבור מנוסח כתשובה נגד יוהנס ברדנבורג, הוגה הולנדי שביקש לסתור את הגותו של שפינוזה אך הפך בסופו של דבר לשפינוזיסט בעל כורחו. חיבורו זה של אורוביו, Certamen Philosophicum Propugnatæ Veritatis Divinæ ac Naturalis Adversus J. Bredenburgi Principia ("מגן האמת בוויכוח על הפילוסופיה האלוהית והטבעית נגד עקרונות יוהנס ברדנבורג"), נכתב בלטינית, נדפס באמסטרדם ב-1684 והקנה לו פרסום ומעמד בקרב האינטלקטואלים ההולנדים של שלהי המאה ה-17.

משפחתו

ב-1654 נשא לאשה את אסתר (איזבל) פרז. לזוג נולדו שישה ילדים, חנה (אנה), משה (מוזס), רבקה, אברהם ושרה. אסתר נפטרה באמסטרדם ב-5 ביולי 1712.
דינה היימן

דינה היימן (נולדה ב-1961) היא עיתונאית פמיניסטית ישראלית.

ביוגרפיה

דינה היימן נולדה בנתניה. בעלת תואר ראשון בגאוגרפיה, סוציולוגיה ואנתרופולוגיה. ותואר שני בסוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטת תל אביב בדגש על לימודי נשים. את עבודת המאסטר אותה הגישה ב-1996, כתבה אודות המשא ומתן המתרחש בין יולדות לבין צוות מחלקת נשים.
ביקרה בסין עוד לפני שישראל כוננה יחסים דיפלומטיים עימה, זאת באמצעות דרכון ניו זילנדי (אביה יליד ניו זילנד), בה ביקרה ב-1985 בחברת אחיה אלי, דבר שהיה הבסיס לספרה.
במהלך מסע תרמילאי נפטר אחיה אלי ממחלת גבהים כשבוע לאחר שנפרד מדינה בעיר קאשגאר שבמערב סין. המשפחה בישראל קיבלה הודעה על מותו, אולם היימן המשיכה לטייל בסין בלא ידיעה על כך. באמצעות חובב רדיו מרעננה דוד בן בסט הצליחו לאתר את דינה כעשרים יום לאחר מותו של אחיה בעיר קונמינג שבסין, שם קיבלה את הידיעה. לאחר מכן אושפזה בבית חולים סיני בשל צהבת קשה שכמעט גרמה למותה. את חייה הצילה תרמילאית אמריקאית יהודיה בשם מנדי כץ אשר המשיכה לסעוד אותה במעבר בין בתי חולים שונים בסין, עד ליציאה מסין.
לאחר שובה לישראל כתבה את סיפור המסע בעיתון חדשות ומאוחר יותר בספר שיצא בהוצאת כנרת תחת הכותר צברים על דרך המשי.
דינה היימן מרצה על סין ועל מדינות מזרח אסיה, בהן היא גם עוסקת בהדרכת טיולים. היא מרצה גם בנושאים הקשורים בנשים ואודות חברות מטריליניות. היא מלמדת קורסים רב תחומיים במרכז להעשרת מחוננים בנתניה.
באמצעות הדרכון הניו זילנדי ביקרה בארצות נוספות אליהן הכניסה לישראל טרם הותרה כמו אינדונזיה, מלזיה וברוניי.
בשנת 2006 נסעה בשליחות העתון מעריב ברכבת הגבוהה בעולם משנחאי לטיבט.
במסעותיה שהקיפו את רוב מדינות מזרח אסיה נסעה הן בעקבות אחיה אלי, והן בעקבות הנוסעת חוקרת אלכסנדרה דייוויד ניל, אשר חקרה את הבודהיזם הטיבטי.
בין הארצות בהן ביקרה במזרח אסיה: סין, הודו, נפאל, בהוטן, וייטנאם, קמבודיה, תאילנד, אינדונזיה, מלזיה, ברוניי, יפן, טיבט, סינגפור, סרי לנקה טייוואן.
מסעותיה ומחקריה כורכים בתוכם מבט על תפקידי נשים בחברות שונות, תוך הסתכלות חקרנית על ההיסטוריה ועל מנהגים מסורתיים אשר קושרים בין מעמדן של הנשים למבנים החברתיים בחברות אלו.
תערוכת צילומיה הוצגה לכבוד יום האשה הבינלאומי ה-8 במרץ 2007 בהיכל התרבות בנתניה תחת הכותרת: "איך הן עושות את זה?" והציגה תמונות של נשים ממזרח אסיה.
חוקרת חברות מטריליניות. חברות בהן השיוך המשפחתי עובר דרך הנשים במשפחה. בקרה בחברות מטרילניות כמון הנאיר בקראלה שבהודו, שם ראיינה את הנסיכה לבית טרוואנקור, המיננקבאו שבסומטרה באינדונזיה, הקאסי שבמגאלאייה בצפון מזרח הודו שם ראיינה את מלך הקאסי, בהוטן שם ראיינה חברים רבים במשפחת המלוכה כולל את האחות הצעירה של מלכות בהוטן. חלק מהחומר פורסם וחלק נערך בימים אלו לספר.
כותבת טור קבוע במגזין סופשבוע של מעריב שנקרא "בינתיים סין". כותבת גם בכתבי העת מסע אחר, חיים אחרים, GoTravel ומיסטר ג'י של גלובס.
גרושה מיי שאן אי תושב גווילין שבסין, אם לתאומות נועם וזוהר שגרות בנתניה ישראל.
צביקה שטרנפלד

צביקה שטרנפלד (נולד ב-1955) הוא משורר ופסיכולוג ישראלי.

ביוגרפיה

צביקה שטרנפלד נולד בוורוצלב, פולין. עם עלייתו ארצה ב-1957 התגורר בקריות. עשור לאחר מכן עזב עם משפחתו את הארץ, לאחר שאביו קיבל משרה בחו"ל. עם סיום לימודיו בהמבורג, כשבידו תעודת בגרות בריטית, נסע שטרנפלד ללמוד רפואה בבריסל. בשנת 1977, לאחר שירותו בצה"ל, נישא לדורית. באותה שנה התחיל ללמוד באוניברסיטת חיפה, והשלים תואר ראשון בלשון עברית ובפסיכולוגיה וכן תואר שני בפסיכולוגיה. כיום הוא עוסק בהנחיית קבוצות ובייעוץ משפחתי וזוגי. עד שנת 2003 היה יו"ר אגודת הסופרים העבריים סניף חיפה.
שירתו מאופיינת בהומור, נגיעה ברבדים שונים של האדם ועיסוק בטווח רחב של סוגיות בתחומי הוויה האנושית. 
שטרנפלד זכה בפרס אקו"ם לשנת 2007 ופרס ראש הממשלה בשנת 2015.
כיום הוא מתגורר בחיפה, נשוי ואב לשלושה. בתו הבכורה, מעין, משוררת אף היא.
טינטה ברוטה

תקציר העלילה

הסרט מתמקד בפדרו (שיקו מנגת), צעיר ביישן המתפרנס מהופעה בחדרי צ'אט ארוטיים. הסימן המסחרי שלו הוא לרקוד תוך כדי מריחת צבעי גוף זרחניים על גופו. פדרו מגלה שמקור פרנסתו נמצא בסכנה, כאשר משתתף אחר בחדרי הצ'אט מחקה את הופעותיו.
בוב סאגט

קורות חיים

סאגט נולד בפילדלפיה שבארצות הברית למשפחה יהודית. אימו רוזלין דולי הייתה מנהלת בית חולים ואביו היה מנהל סופרמרקט. גדל תחילה בעיר לקינגטו שבווירג'יניה, לפני שחזר להתגורר בפילדלפיה. למד בבית ספר לקולנוע שבאוניברסיטת טמפל, משם יצר סרט שזיכה אותו בפרס אקדמיית הסטודנטים לקולנוע בשנת 1978. למד לאחר מכן באוניברסיטת דרום קליפורניה במשך כמה שיעורים ונשר. במהלך חייו איבד סאגט שתי אחיות, אנדראה ממחלת המפרצת וגיי ממחלת הסקלרודרמה.

קריירה

סאגט התגלה לראשונה בקומדיה "מצב קריטי" לצד הקומיקאי ריצ'רד פריור. התפרסם בכל העולם בסוף שנות ה-80 ובתחילת שנות ה-90 בסדרת הקאלט המשפחתית "צער גידול בנות". בסדרה שיחק בתפקיד הראשי של דני טאנר, אביהם האלמן של בנות טאנר מישל, סטפני ודי ג'יי הנעזר בניהול הבית בחברו ג'ואי ובגיסו ג'סי. לאחר ירידת הסדרה, יצא סאגט מהתדמית "הטובה" וה"נקייה" שבזכותה התפרסם, וחזר לעשות סטנדאפ וולגרי ובוטה, בין היתר גם בערוץ "קומדי סנטרל".
ב-1998 ביים את סרטו העלילתי הראשון, הקומדיה "עבודה מלוכלכת". סאגט הנחה במשך שמונה שנים את סדרת הפספוסים "America's Funniest Home Videos". ב-2001 כיכב בסיטקום "לגדל את אבא" ברשת The WB. ב-2003 ערך הופעה קולנועית קומית קצרה בקומדיה "טיפשים בהפסקה שנייה". החל מ-2005 סאגט מגלם את קולו של הקריין שהוא בעצם טד מוסבי העתידי (בשנת 2030) בסיטקום "איך פגשתי את אמא". ב-2006 נבחר להנחות את הגרסה האמריקאית לשעשועון "1 נגד 100", הנחה את התוכנית במשך שנתיים. ב-2007 ביים כתב והפיק סאגט את סרט הטבע הפרודי "הצד הגס של הפינגווינים", המבוסס על סרט הדוקו זוכה פרס האוסקר "משפחת הקיסרים". ב-2009 כיכב בעונה היחידה של הסיטקום "Surviving Suburbia".

חיים אישיים

סאגט הוא אב לשלוש בנות מגרושתו שרי קרמר, לה היה נשוי בשנים 1982–1997.
רבנו בחיי אבן פקודה

כתביו

ספרו העיקרי, "תורת חובות הלבבות" (מוכר גם בשם "חובת הלבבות"), הוא ניסוח של תורת מוסר יהודית. הספר נכתב בשנת ד'תת"מ (1080) בערבית בשם "כתאב אלהדאיה אלי פראיץֿ אלקלוב", ותורגם לעברית לראשונה בידי יהודה אבן תיבון בשנת ד'תתקכ"א (1161). לספר הייתה השפעה על יהודים ועל לא-יהודים. הספר תורגם מחדש מעברית לערבית וליידיש ואפילו לכמה שפות אירופיות. תרגום נוסף של הספר לעברית נעשה בשנת תשל"ג (1973) בידי הרב יוסף קאפח. הספר נחשב לאחד מספרי ההשקפה העיקריים ביהדות (לצד אמונות ודעות, הכוזרי, מורה נבוכים ואחרים).
כתב גם שירים שתוכנם תוכחות ובקשות, וכן מיוחס לו ספר נוסף בערבית בשם תורות הנפש, אולם ככל הנראה מדובר בפסבדואפיגרפיה. החיבור תורגם לעברית בשנת תרנ"ו (1896) בידי יצחק דוד ברוידע בפריז. חיבר גם פיוט בשם "ברכי נפשי".

הגיית שמו

ד"ר אברהם צפרוני,בהקדמתו לספר חובות הלבבות  (עמודים ה'-ו'), כותב:
למרות זאת, ואולי דוקא מפני הפרסום הרב הזה של הספר, שנעשה לנכסי צאן ברזל של האומה, לא שמו לב למחברו ולא התעניינו בו, ועל כן אין אנו יודעים כמעט כלום על ר' בחיי. [...] ולא עוד אלא שאין אנו יודעים אפילו, איך לבטא את שמו. אצל הספרדים מקובל לבטא: בַּחְיֵי, אצל האשכנזים: בְּחַיֵּי או בְּחַיי. דוד קופמן חושב שיש לבטא את השם: בַּחְײַ על משקל יַחְיָא או יַחְיַי וכן חושב גם מונק. ישנה אפשרות גם כן, שבטאו את השם: בַּחַיי על משקל זַכַּי או זַכַּאי. אולם נראה, שבמקרה זה, כמו בהרבה מקרים אחרים, דוקא אצל האשכנזים נשמר הבטוי הנכון. הראיה לזה היא, שאצל הספרדים הפורטוגזים נמצאת הצורה: בחיאל ז"א בְּחַיְאֵל, ויש אפוא לחשב, שהשם בחיי הוא קצור מן בְּחַיֵּיאֵל או בְּחַיְאֵל.
משחק מרבה-הרגליים

משחק מרבה הרגליים הוא משחק בצורה רחבה בו משחקים שני שחקנים שבוחרים, כל אחד בתורו, האם לפרוש עם הרווח שנצבר או להעביר את ההחלטה לשחקן השני. התשלומים במשחק מוגדרים באופן כזה (כללי המשחק מפורטים בהמשך), שבכל שלב, כל שחקן ירוויח מעט יותר אם יפרוש מן המשחק מאשר אם ימשיך בו. מאידך, אם יש לשני השחקנים סיבה להניח שגם השחקן השני ימשיך לשחק ולא יפרוש - הרווח של שניהם יגדל בטווח הארוך. ניתוח של נקודות שיווי המשקל במשחק בעזרת אינדוקציה לאחור מעלה כי האסטרטגיה הטובה ביותר עבור השחקן שפותח במשחק היא לפרוש בסיבוב הראשון. במידה והמשחק ממשיך האסטרטגיה זהה - בכל שלב n עדיף לשחקן שזהו תורו לפרוש.
משחק זה מהווה דוגמה אופיינית לרעיון של שיווי משקל תת-משחקי משוכלל שפותח בשנות ה-60 על ידי ריינהרד זלטן. המשחק הוצג לראשונה על ידי רוברט רוזנטל ב-1981. 
על אף התוצאות של ניתוח שיווי המשקל במשחק, תוצאות אמפיריות מראות כי ברוב המקרים אנשים אינם נוטים לפעול על פי האסטרטגיה שתוארה לעיל ומבכרים להמשיך ולשחק ולזכות בסכום גדול יותר. תוצאות אלו משמשות לעיתים קרובות כחיזוק לטענה שהתוצאות של תורת המשחקים כושלות בניסיון לתאר סיטואציות מציאותיות.
עצם הקודקוד

תיאור

עצמות הקודקוד הן עצמות שטוחות. צורתן הכללית כצורת מרובע, עם שני משטחים - פנימי וחיצוני, ארבעה גבולות - קדמי, עליון, אחורי ותחתון, וארבע זוויות.
שני המשטחים, הפנימי והחיצוני חלקים יחסית. המשטח החיצוני קמור, וניתן לזהות עליו כמה סימני היכר: בחלקו העליון מופיעה הבליטה הקודקודית, שריד מתהליך התקשות העצם. מתחתה שני רכסים רדודים בצורה קשתית - הרכס הקודקודי העליון והתחתון (בתמונה משמאל מופיע קו אדום דק בין הרכסים). הרכס העליון משמש לעגינת החיתולית הגולגלתית, והתחתון מסמן את גבול העגינה של שריר הצדע.
המשטח הפנימי קמור, ומכיל ערוצים או חריצים המשמשים למעבר עורקים המזינים את קרומי המוח וגיתות (Sinus durae matris) לניקוז ורידי של המוח וקרומיו.

מפרקים

כל המפרקים של עצמות הקודקוד הם מפרקים פיברוטיים מסוג מפרקי תפר. בגבולן העליון, עצמות הקודקוד מופרקות זו לזו בתפר החץ (Sutura sagittalis), בגבול האחורי הן מופרקות לעצם העורף בתפר הלמדא (Sutura lambdoidea), בגבול הקדמי הן מופרקות לעצם המצח במפרק שנקרא תפר הכתר (Sutura coronalis), ובגבול התחתון הן מופרקות לעצם היתד ולעצמות הרקה.
הנס פפיצנר

ביוגרפיה

פפיצנר נולד במוסקבה וגר בגרמניה במשך רוב שנות חייו שבהן עסק, בנוסף לעבודתו כמלחין, גם בניצוח, נגינה בפסנתר והוראה. יצירתו, אשר חולשת על מרבית הז'אנרים החשובים במוזיקה (למעט הפואמה הסימפונית), זכתה להערכה מצדם של מלחינים כגוסטב מאהלר וריכרד שטראוס, אף על פי שאף אחד מאלה לא חיבב במיוחד את הליכותיו הבלתי נעימות (ואילו אלמה מאהלר השיבה לו בוז תחת הערצתו אליה). ראויים לציון במיוחד היו ה"לידר", השירים האמנותיים הרבים והמעודנים שהלחין, אשר הושפעו רבות מהוגו וולף אך חבקו בתוכם קסם מלנכולי אישי משל המלחין. אחדים מן הלידר שכתב פפיצנר הוקלטו במהלך שנות השלושים של המאה העשרים בקולו של זמר הבריטון הנודע בתקופתו גרהארד היש (Gerhard Hüsch) בליווי המלחין עצמו בפסנתר. הסימפוניה הראשונה שחיבר פפיצנר עברה גלגול משונה; סימפוניה זו לא נוצרה במחשבה תזמורתית אלא התחילה כרביעיית מיתרים שעובדה, בשלב מאוחר יותר, לתזמורת.
המפורסם ביותר מבין כתבי הפרוזה של פפיצנר הוא הפמפלט "Futuristengefahr" ("סכנת הפוטוריסטים"), אשר נכתב כתגובה לכתבו של המלחין האיטלקי פרוצ'ו בוזוני "סקיצה לאסתטיקה חדשה של המוזיקה". "בוזוני," התאונן פפיצנר, "תולה את כל תקוותיו למוזיקה המערבית בעתיד ומבין את ההווה ואת העבר כהתחלה לא יציבה, כהכנה. אך מה היה קורה לו היה זה ההפך? מה אם אנו מוצאים עצמנו בהווה בנקודה גבוהה (של התפתחות), או שמא אף כבר עברנו אותה?"
עם השנים, נעשה פפיצנר לאומני ובתחילה זכה לגילויי אהדה מצד אישים בכירים ברייך השלישי ובמיוחד מצדו של הנס פרנק, שאתו נשאר ביחסים טובים. אך עד מהרה, "נתערערו יחסיו" עם דמויות המפתח במשטר הנאצי, אשר לא ראו בעין יפה את קשרו המוזיקלי עם המנצח היהודי ברונו ואלטר. פפיצנר עורר את חמתם של הנאצים עוד יותר כאשר סירב לבקשת המשטר לחבר מוזיקת ליווי ל"חלום ליל קיץ", מוזיקה שתוכל להחליף את יצירתו הנודעת של פליקס מנדלסון (היהודי) בשם זה. הוא סבר כי יצירתו של מנדלסון טובה פי כמה מכל מוזיקה שיוכל הוא להציע כתחליף. לאחר המלחמה חי פפיצנר בבית אבות בזלצבורג, ושם נפטר. לאחר שנשכחה יצירתו במשך שנים, זכתה לעדנה מחודשת בביצועים בבתי האופרה ובאולמות הקונצרטים וכמו כן בהקלטות אולפן במהלך שנות התשעים.