google/wiki40b huggingface dataset:
סטאטו פאלמה

סטאטו פאלמה (Statu-Palmă), או בשמו המלא: סטאטו פאלמה בארבה קוט (Statu-Palmă-Barba-Cot), הוא דמות מהמיתולוגיה הרומנית המככבת באגדות עם רומניות.
סטאטו פאלמה ("מידתו כף יד") בארבה קוט ("זקנו אמה") הוא גמד מפלצתי המתגורר בראש צפצפה, וכשהוא יורד לקרקע, הוא רוכב על ארנבת צולעת ולעיתים אפילו יורד איתה אל מתחת לקרקע.
אמצעי אב"כ של חיל ההנדסה הישראלי

במ"פ

בגד מיגון פחמי - הבמ"פ מבוסס על שכבה של מסנני פחם למניעת החדירה של החל"כ (חומר לחימה כימי). הוא בנוי מ-2 חלקים ויעיל נגד סוגי חל"כ נפוצים. בנוסף ישנם ערדליים וכפפות כחלק ערכת המיגון.

במ"י

בגד מיגון ייעודי בנוי מ-4 חלקים, שני זוגות מכנסיים, ושתי חולצות.

סיגל

סיגל הוא אמצעי גילוי וזיהוי חומרי לחימה כימיים המשמש ביחידת האב"כ. פותח בישראל בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20.
בזמן מלחמת המפרץ היה אחד החיילים נושא אותו על גבו כפק"ל. כיום, האמצעי מיועד לנשיאה על גבי רכב צהלי, או יר"ם באמצעות התקן ייעודי.

קאד"ט

קאד"ט הוא מכשיר גילוי בשימוש פלוגות האב"כ של חיל ההנדסה. ייעודו של המכשיר הוא אימות או שלילה של הימצאות חומרי לחימה כימיים במצב נוזלי או גזי (חל"כ) בשטח הנגוע.
לאחר יציאת רק"מ או חיילים משטח נגוע וטיהורם מוודאים לוחמי פלוגות האב"כ את השלמת הטיהור בעזרת הקאד"ט. הקאד"ט נייד ונוח לשימוש בשטח ומאפשר גילוי חומרי לחימה כימיים במהירות וברגישות גבוהה.

מנו"ר

המנו"ר הוא רכב טיהור אב"כ הבנוי על משאית השטח ריו סולר 6X6 וכולל 2 מכלים המכילים חומרים ממסים, מים, צינורות, ברזים וכמו כן 2 משאבות (לחץ נמוך ולחץ גבוה) כמו כן הוא כולל מקלחות שדה שנפתחות על מנת לקרר את המיגון של הלוחמים. פירוש ראשי התיבות הוא מטהר נתיבים ורק"מ (רכב קרבי משוריין).
יעוד הרכב הוא טיהור צירי תנועה (עד 6 מ' רוחב) וריכוזי רכב מחומרי לחימה כימיים וביולוגיים תוך שימוש בחומרים ממסים ומפרקים.
לרכב חמישה אנשי צוות: נהג, קשר, מפקד שאינו קצין (מש"ק), או קצין (בדרך כלל נמצא על המנור הראשי ואחראי על כל היתר), ושני מטהרים (הקשר והמפקד משתתפים אף הם בתהליך הטיהור). באימונים, בירידה לשטח האימון ובכל נסיעה מנהלתית יושבים במנור 2–3 אנשים מקדימה בלבד מסיבות בטיחות - בעבר היו כמה תאונות בהם התהפך המנו"ר, והחיילים מאחור, שאינם בטוחים נפצעו. על מנת למנוע פציעות של חיילים הוחלט שבמהלך אימונים ונסיעות מנהליות שלא במסגרת התרגיל יהיו במנו"ר רק 2 חיילים הנהג ואחד המפקדים.
לפני המנו"ר השתמש צה"ל ברכב "M-12", אותו עדיין ניתן למצוא ביחידת מחסני חירום.

M-12

ה M-12 הוא רכב טיהור אב"כ שהיה בשימוש בפלגות האב"כ. הוא בנוי על משאית השטח ריו בנזין 6X6 (ריו חץ) וכולל מכלים לחומרי טיהור וצינורות התזה.
הרכב מיועד לטיהור צירי תנועה ואתרים שזוהמו בחומרי לחימה כימיים וביולוגיים תוך שימוש בחומרים ממסים ומפרקים.
בנוסף לנהג מפעילים את הרכב שני חיילים נוספים הנקראים מטהרים.
ה-M-12 היה בשימוש עד אמצע שנות ה-90 ולאחר מכן הוחלף על ידי המנו"ר, אם כי הוא עדיין מוחזק ביחידת מחסני החירום של צה"ל.

הופר

ההופר משמש באזורים צפופים או כאלה שהמנו"ר אינו מסוגל להגיע אליהם הוא כולל משאבה צינורות ומנוע (למשאבה למקרה שאין הידרנט זמין באזור) ומכל עם רשת שלתוכו מוכנס חומר הטיהור. ההופר מסוגל לשאוב מים מנהרות ומבורות מים בעומק של עד 6 מ'. בקצה צינור השאיבה ממוקם סנן אשר מונע מעצמים גדולים (כגון אבנים, פסולת ואפילו דגים) להיכנס למשאבה ולגרום לה נזק.

מרסס גב

כמו ההופר משמש במקרה שאזור שצריך לטהר אינו נגיש למנו"ר (בדרך כלל בתוך מבנים) המרסס גב הוא למעשה מכל עם מתז שאחד הלוחמים לובש אותו עליו ולתוכו מוכנס חומר שישמש לטיהור (בהתאם לסוג החל"כ שאותו מטהרים).
פלקו סומבטהי

היסטוריה

הקבוצה נוסדה בשנת 1949. בסיום עונת 1991/92 העפילה הקבוצה לליגה הבכירה. 
הקבוצה זכתה באליפות בעונת 2007/08. בעונת 2011/12, סיימה במקום הראשון בטבלה והגיעה לגמר הפלייאוף על האליפות והפסידה לקבוצת סולנוקי אולאי.

במסגרת אירופאית

בעונת 1997/98 החלה הקבוצה להשתתף במסגרת אירופאית בשלב הבתים של גביע קוראץ'. בעונה שלאחר מכן, הגיעה הקבוצה שוב עד לשלב הבתים של גביע קוראץ'.
מאז שנת 2006, הקבוצה מארחת בהיכל הספורט החדש, ארנה סבאריה המכיל 4,000 מקומות ישיבה.
לוטי דוטי מיני

רקע לסדרה

פרויקט לוטי דוטי (ששמו במקור "גלינה פיטג'יניה" בפורטוגזית) החל את דרכו מיוטיוב בשנת 2006 כאשר ג'וליאנו פראדו ומרקוס לופוריני התחילו לעלות לאתר סרטוני אנימציה קצרים. הקליפים נחלו הצלחה מסחררת ברחבי העולם, עד שחלקם הוכנסו לפרקים ומופיעים במהלך הסדרה.

עלילת הסדרה

לוטי דוטי היא סדרה שמלאה בסיפורים, פעילויות ומשחקים חינוכיים. הפרקים מורכבים מקטעים קצרים, חלקם לימודיים וחלקם סיפוריים ובכל פרק ישנה ביצת הפתעה המלמדת את הילדים על אות ומילה חדשה.
כוכבי הסדרה הם לוטי דוטי התרנגולת וחבריה, אפרוחון צהוב ותרנגול סגול. יחד הם משחקים ותופסים את תשומת ליבם של ילדים עד גיל ארבע.
הניסוי של רוזנהאן

הניסוי של רוזנהאן הוא מחקר מפורסם שבחן את תקפות האבחון הפסיכיאטרי. המחקר נערך על ידי דייוויד רוזנהאן בשנת 1973 בארצות הברית ופורסם במגזין Science תחת הכותרת: "On being sane in insane places". המחקר נחשב לביקורת חשובה ובעלת השפעה על מגבלות האבחנה הפסיכיאטרית.
המחקר כלל שני ניסויים: בראשון הגיעו שמונה מתנדבים בריאים תחת זהויות בדויות, ביניהם רוזנהאן עצמו, לחדרי המיון של בתי חולים פסיכיאטריים שונים עם תלונה אחידה על הזיות אודיטוריות. רוב המתנדבים אובחנו כסובלים מסכיזופרניה וכולם אושפזו לפרק זמן של 19 יום בממוצע. מרגע שאושפזו טענו כי אין הם ממשיכים לסבול מההזיות והתנהגו כרגיל, אם כי חלקם הפגינו עצבנות וחרדה משום שלא ציפו שיאושפזו ומתוך חשש שייחשפו כמתחזים. על פי דיווחי הצוותים הרפואיים, מתנדבי הניסוי "לא הפגינו כל תסמינים אבנורמליים" אולם אף מתנדב לא זוהה כמתחזה והם שוחררו תחת האבחנה של סכיזופרניה בנסיגה (לא פעילה). רוזנהאן עצמו הודה במחקרו כי הנטייה לטובת אבחון חיובי שגוי הייתה צפויה משום שבעולם הרפואה מקובל ששחרור אדם חולה מסוכן יותר מאשפוז אדם בריא, לכן השלים את המחקר בניסוי נוסף.
בניסוי השני של המחקר, פנה רוזנהאן לחברי צוות של בית חולים פסיכיאטרי שהכירו את תוצאות הניסוי הראשון ויידע אותם כי בכוונתו להפנות לבית החולים מספר מתחזים. מתוך כלל החולים שאושפזו בזמן הניסוי, חשד הצוות הפסיכיאטרי בכ-10% כמתחזים, כאשר בפועל לא הפנה רוזנהן לבית החולים אף לא מתנדב מתחזה אחד.
רוזנהאן טען במאמרו כי "ברור שלא ניתן להבחין בין השפויים והבלתי שפויים בבתי חולים פסיכיאטריים" והצביע על הסכנות הגלומות בתיוג ודה-פרסונליזציה המתרחשות לטענתו במוסדות פסיכיאטריים. המחקר הכה גלים בעולם הפסיכיאטרי ומעבר לו, עודד את התנועה האנטי פסיכיאטרית מחד וספג ביקורת מאנשי מקצוע מאידך.
הביקורת העיקרית על שיטת הניסוי התמקדה בכך שהאבחון הפסיכיאטרי התבסס במידה רבה על דיווחי החולה עצמו אודות התסמינים מהם הוא סובל, וזיוף של דיווחים אלו אינו מעיד על בעיה באבחון הפסיכיאטרי יותר מזיוף של כל תסמין רפואי אחר.
הפסיכיאטר הבכיר רוברט שפיצר טען כי:
אילו הייתי שותה ליטר דם, ובהסתירי זאת ניגש לחדר מיון בבית חולים ומקיא - תגובת הצוות הרפואי הייתה די צפויה.
במידה והיו מאבחנים ומטפלים בי כחולה בכיב פפטי, קשה היה לטעון שמדע הרפואה אינו יודע לאבחן כיבים.
— רוברט שפיצר, 1975 .
עם זאת, הסכים שפיצר עם העובדה ששיטות האבחון הפסיכיאטרי באותן שנים היו רחוקות מלהיות מושלמות והיה ממובילי השינויים בשיטת האבחון DSM.

ניסויים קרובים

כבר בשנת 200 לפני הספירה כתב פלאוטוס הרומאי מחזה קומי בשם Menaechmi, בו אחת הדמויות מזייפת תסמינים של מחלת נפש, ומרמה בהצלחה רופא, שמפרש כל תגובה כתסמין של מחלה.
הפסיכולוג והסופר מוריס טמרלין חילק 25 פסיכיאטרים לשתי קבוצות ונתן להם להקשיב לשחקן אשר הציג אדם בעל בריאות נפשית תקינה. לקבוצה אחת נאמר "שהשחקן הוא אדם מאוד מעניין מכיוון שהוא נראה נוירוטי, אך הוא למעשה פסיכוטי" בעוד לקבוצה השנייה לא נאמר דבר. שישים אחוזים מהקבוצה הראשונה אבחנו פסיכוזה, לרוב סכיזופרניה, בעוד אף אחד לא אבחן פסיכוזה מקבוצת הביקורת.
ארנסט זאגביל

ארנסט זאגביל (בגרמנית: Ernst Sagebiel; ‏ 2 באוקטובר 1892 –  5 במרץ 1970) היה אדריכל גרמני אשר שימש כאדריכל הראשי של משרד התעופה של הרייך השלישי. נציג בולט של האדריכלות הנאצית שתכנן מבנים עצומי ממדים.

תולדות חייו

נולד בבראונשווייג, אביו היה פסל. למד אדריכלות באוניברסיטה הטכנית של בראונשווייג, לימודים שנקטעו עקב שירותו במלחמת העולם הראשונה, בה נפל בשבי ושהה במחנה שבויים עד 1920. זאגביל סיים את לימודיו ב-1922 ובהמשך עבד ולמד בבון ובקלן. בשנת 1926 קיבל תואר דוקטור. ב-1929 התקבל כמנהלו הבכיר של משרד האדריכלים של אריך מנדלסון בברלין (מנדלסון היה יהודי, אחד מחשובי האדריכלים של האקספרסיוניזם והפונקציונליזם, שעלה לארץ ישראל מיד לאחר עליית הנאצים לשלטון) במסגרת זו תכנן זאגביל את בניין קולומבוס (Columbushaus), חנות כלבו גדולה בברלין.
זאגביל הצטרף כחבר למפלגה הנאצית במאי 1933 וביולי אותה שנה הצטרף לשורות ה-אס אה. בדצמבר אותה שנה עבר למוסד שנקרא "בית הספר הגרמני לתעופה" (Deutsche Verkehrsfliegerschule), אשר היה למעשה ארגון לבניית הכוח האווירי הצבאי והאזרחי של הרייך (במסגרת הסכמי ורסאי שסיימו את מלחמת העולם הראשונה הוגבלה גרמניה ונאסר עליה לפתח כוח אווירי משמעותי ולכן נעשה הדבר בחשאי, בשלבים הראשונים של השלטון הנאצי). זאגביל היה ראש מחלקת התכנון של הארגון ותכנן את בסיסי הלופטוואפה (חיל האוויר הגרמני).
בין השנים 1934–1935 תכנן את אחד מהמבנים הסמליים ביותר של האדריכלות הנאצית, מטה משרד התעופה, בית דטלף-רובדר, תחת פיקוחו הישיר של שר התעופה, הרמן גרינג. המבנה בעל שבע קומות, בנוי משלד של בטון מזוין ומכוסה בצפוי של אבן גיר ושיש, משתרע לאורך יותר מ-250 מטרים ושטחו הכולל 112,000 מטר רבוע ובתוכו נמתחים מסדרונות באורך שבעה קילומטרים. היה זה המבנה הראשון שהוקם בסגנון האדריכלי הנאצי, עצום הממדים. עם זאת, סגנונו של זאגביל הוא קלאסי יותר ומודרניסטי פחות מזה של אלברט שפר.
מיד לאחר מכן נבחר זאגביל על ידי אלברט שפר והרמן גרינג לתכנן את נמל התעופה ברלין-טמפלהוף שיועד על ידי היטלר להיות "נמל התעופה הגדול בעולם". זאגביל תכנן טרמינל חדש, מבנה בטון מצופה חלקית באבן גיר בצורת סהר שאורכו 1.2 קילומטר ושטחו 258 אלף מ"ר, שיוכל לאכלס את נוסעי כל הטיסות באולמות גדולים ויכלול גם מערכת בונקרים תת-קרקעיים, גג ענק לקירוי רחבתו החיצונית, קשת ניצחון ו"היכל תהילה" ענק שיפאר את הישגי הרייך. על הגג תוכננו להבנות טריבונות שישמשו כמרפסת תצפית ל-80,000 צופים במפגנים אוויריים. הטרמינל נחנך ב-1941, לפני שהסתיימה בנייתו. בנוסף תכנן זאגביל במקום מבנים נוספים, בהם האנגרי ענק משוכללים לאכסון ותיקון מטוסים.
משנת 1938 ואילך היה זאגביל כפוף ישירות לגרינג ומופקד על כל התכנון הקשור לנמלי תעופה, בסיסי לופטוואפה ומבני משרדים הקשורים למשרד התעופה. ב-20 באפריל 1938 העניק לו היטלר תואר של פרופסור באוניברסיטה הטכנית של ברלין. פעילותו של זאגביל נקטעה עם כניסת גרמניה הנאצית לשלב המלחמה בברית המועצות ("מבצע ברברוסה") ב-1941.
לאחר כניעת גרמניה הנאצית נכלא זאגביל על ידי כוחות צבא ארצות הברית, במסגרת הדה-נאציפיקציה (טיהור עמדות השפעה מאנשי המשטר הנאצי לשעבר) נאסר עליו לעבוד במקצועו. ב-1948 שילם זאגביל כופר בסך 2,000 מארק והותר לו לשוב לעבוד כאדריכל. עיקר עיסוקו של זאגביל לאחר המלחמה היה בשיקום העיר מינכן, לשם עבר.
עסקה מגונה

תקציר העלילה

הסרט מתאר את סיפורו של איל ההון רוברט מילר (ריצ'רד גיר) שהחברה בבעלותו מסתבכת כלכלית בעקבות עסקה כושלת ברוסיה. הוא מזייף את דוחות החברה ומנסה למכור אותה לפני שהתרמית תתגלה. במקביל הוא מעורב בתאונת דרכים במהלכה נהרגת באשמתו המאהבת שלו (לטיסיה קסטה). לאחר התאונה הוא נמלט מהזירה בעזרת בן חסותו ג'ימי גרנט. הבלש שחוקר את הפרשה (טים רות') מנסה להפליל את גרנט באמצעות זיוף צילום לוחית הרישוי של המכונית, ודרכו להגיע למילר, אך מילר מצליח להוכיח את הזיוף ואף להשלים את עסקת מכירת החברה, תוך שהוא משלם מחיר אישי ומשפחתי כבד.
יוחנן השני קומננוס, קיסר האימפריה הביזנטית

חייו

יוחנן השני קומננוס הוא בנו הבכור של הקיסר אלכסיוס הראשון, אותו ירש בשנת 1118. לנוכח שלטונו המתון והנאות כונה מרקוס אורליוס הביזנטי. טוהר ואדיקות אופיו השפיעו על נוהגי בני דורו, והוא הקדיש את שלטונו לשיקום האימפריה הביזנטית לתפארתה הקודמת, לפני אסון מנזיקרט בשנת 1071. 
הצלחותיו השונות בהדיפת הפכנגים, הסרבים והסלג'וקים, אשר את פלישתם לאסיה הקטנה הפך על פיה, יחד עם ניסיונו ליצור ריבונות ביזנטית במדינה הצלבנית באנטיוכיה וברוזנות אדסה, עשו רבות בשיקום תפארת האימפריה, גם אם השושלת הקומנניאנית נתנה לביזנטיון, הקרועה בידי פלישות ושחיתות, מנוחה קצרת יומין. מפלתו הרצינית היחידה הייתה אל מול הונציאנים, אשר על צי הספינות שלהם נשענה האימפריה, מאז השמדת צייה במאה ה-11. ניסיונו להפחית את השפעתם והפריבלגיות שלהם באימפריה לווה בחזרה מביכה לסטטוס קוו, תהליך שלאורכו נשדדו נמלים ביזנטיים רבים. 
יוחנן נשא את פירושקה, בת לסלו הראשון, מלך הונגריה, בשנת 1104. צמד בניהם הבכורים מתו לפני יוחנן, והוא פסח על בנו השלישי איסאקיוס, לטובת בנו הצעיר, מנואל הראשון, שהסתמן כשליט מבטיח. אחר מותו פירושקה הוערצה בשם 'הקדושה אירינה'. יוחנן הורעל בשוגג מחצו בעת ציד חזירי בר בהרי הטאורוס, ב-8 באפריל 1143.
לסקז'ב

תולדות היישוב

היישוב נזכר לראשונה בשנת 1418, עת הוענקו לו זכויות עיר. מתחילת המאה ה-16 פותח היישוב, ונקבעו בו ימי שוק. בעקבות מרד ינואר ניטל מעמדו העירוני של היישוב, וזה הושב לו בשנת 1969.

יהודי לסקז'ב

בין מלחמות העולם נמנו ביישוב כ-1,300 יהודים, למעלה משליש מתושביו, והתקיימה בו פעילות של המפלגות הציוניות, של אגודת ישראל ושל הבונד.
ב-17 בספטמבר 1939 נכבש היישוב בידי הגרמנים, ואלו רצחו בו תוך זמן קצר כמה עשרות יהודים. בהמשך, מונה ביישוב יודנרט בראשות יעקב פרימר, אשר סיפק לגרמנים עובדים יהודים לעבודות כפייה.
בשנת 1940 רוכזו יהודי היישוב, לצד פליטים יהודים שהגיעו אליו, בגטו שהוקם בו, אשר שעריו ננעלו באוקטובר 1941.
ב-30 בספטמבר 1942 פשטו על הגטו שביישוב אנשי ס"ס, וכ-400 מיושביו שולחו למחנה ההשמדה טרבלינקה. בשעת האקציה הצליחו להימלט מהגטו מאות יהודים, ולאחר מצוד ממושך שערכו אחריהם הגרמנים ביערות הסביבה, מצאו ורצחו כ-800 מהם.
חסידות גלגוב

חסידות גלגוב היא חסידות גליציאנית, ענף מחסידות רופשיץ. אבי החסידות היה רבי מנחם מנדל רובין, בנו הרביעי של רבי אשר ישעיה מרופשיץ, אשר ייסדה בעיירה גלוגוב מלופולסקי.

בריזדוביץ'

בנו הרביעי של רבי מאיר, רבי ברוך (ח' באדר ב' תרכ"ד - ל' בכסלו תרצ"ו) כיהן בבריזדוביץ'. היה חתנו של רבי מנחם מנדל אייכנשטיין מזידיטשוב. 
לאחר חתונתו התגורר במיקולייב ליד חמיו שכיהן שם ברבנות. היה תלמידו של רבי יחזקאל שרגא משינאווא. בילדותו היה אצל רבי חיים מצאנז. בשנת תרנ"ה התמנה לרבנות בריזדוביץ' הסמוכה לזידיטשוב. בזמן מלחמת העולם הראשונה נמלט לדעש ובשנת תרע"ז התיישב בסאמוש אויוואר שם כיהן כאדמו"ר מקולמייא. חיבר ספר בשם "שארית ברוך".
בניו היו רבי מאיר יוסף מקרסטיר ורבי יעקב ישראל וישורון מסאסרגן. חתניו היו רבי משה מטומשוב, רבי חיים מסאטמר (בן רבי שלום אליעזר מראצפרט), רבי צבי הירש כהנא מספינקא ורבי משה עזרא מראזלא.
דקסטר חולם חלומות אפלים

העלילה

דקסטר מורגן הוא הפרוטגוניסט, הציר המרכזי בעלילת הספר. הוא עובד כמנתח תבניות דם במשטרת מיאמי ובזמנו הפנוי, הוא רוצח סדרתי שהורג רוצחים, אנסים וכיוצא באלה שנמלטו מהחוק, לדעתו.
הרציחות של דקסטר מונעות מתוך קול פנימי אותו הוא מכנה "הנוסע האפל", שמדרבן אותו להרוג. פעם אחת הוא עשה כן ומאז הקול הפנימי לא חדל להטרידו.
פלאשבקים מגלים כי אביו המאמץ, בלש משטרה בשם הארי מורגן, הבין בשלב מוקדם כי דקסטר הוא סוציופת אלים בעל צורך מולד להרוג. הוא זה שלימד את דקסטר איך להרוג אנשים שהואשמו ברצח ולא הורשעו, כיוון שראה ברציחתם דרך ליצירת צדק. הארי גם לימד את הילד להיות רוצח זהיר, קפדן, לא להותיר שום עקבות ולהיות בטוח לחלוטין שקורבנותיו אשמים לפני שהוא רוצח אותם. דקסטר כינה את הכללים הללו "הקוד של הארי".
דקסטר מנהל חיים כפולים במשך שנים, אולם האידיליה שלו מופרת כאשר הוא מעורב בחקירת רצח בו רוצח סדרתי תוקף את הזונות של מיאמי. כאשר הרוצח מבצע את זממו ברחובות העיר, הוא מתחיל לשלוח הודעות לדקסטר, שבתורו מוצא את סדרת הפשעים כמרתקים ומעוררי חלחלה. בינתיים, אחותו החורגת דברה, עובדת במשטרה, רואה את סדרת רציחות ככרטיס החוצה עבורה, ממחלק המוסר למחלק הרצח. דקסטר, מצדו, נקרע בין הרצון לעזור לה לתפוס את הרוצח והרצון לשבת ולהתפעל מהאמנות והמיומנות שבעבודתו של הרוצח האחר.
קרגולוקס

תולדות החברה

קרגולוקס הוקמה ב-4 במרץ 1970 על ידי חברות התעופה לוקסאייר המקומית, לופטלאייר (Loftleiðir) האיסלנדית, וקבוצת משקיעים פרטיים. החברה החלה להפעיל טיסות מלוקסמבורג להונג קונג במאי 1970, עם מטוס בודד מדגם קנדאייר CL-44. 
בשנת 1973 היו בצי החברה חמישה מטוסי CL-44, והיא רכשה את מטוס הסילון הראשון שלה מדגם דאגלס DC-8, שאפשר לה להגדיל את מהירות השילוח שלה. בשנת 1974 מיזגו לופטלאייר וקרגולוקס את מרכזי התחזוקה שלהן, ובשנת 1975 עברה החברה למשרדים והאנגרים חדשים.
בשנת 1978 הוציאה קרגולוקס משירות את מטוסי ה-CL-44 שלה, ובמקומם הזמינה מטוסי בואינג 747. באותה השנה הרחיבה את יעדיה, והחלה לטוס גם לארצות הברית. בשנת 1979, בסוף העשור הראשון להקמתה, קבלה קרגולוקס את מטוסי הג'מבו הראשונים שלה. 
בשנת 1982 חתמו קרגווקס וצ'יינה איירליינס על הסכם שיתוף פעולה. בשנת 1983 נכנסה קרגולוקס לשוק טיסות הצ'ארטר, והיא ביצעה מספר טיסות לעולים לרגל לחג'.
בשנת 1984 הוציאה קרגולוקס את מטוסי ה-DC-8 שלה, באותה שנה קבלה את ה-747 השלישי שלה. בשנת 1987 רכשה לופטהנזה 24.5% ממניות החברה, ולוקסאייר הגדילה אף היא את חלקה ל-24.53%.
בשנת 1988 ייסדו קגולוקס ולוקסאייר חברת שכר בשם ליון אייר, בצי החברה החדשה היו שני מטוסי בואינג 747, אך תוך זמן קצר המיזם כשל, וליון אייר נסגרה. 
למרות הסתבכות קרגולוקס בהקמת ליון אייר, בשנת 1990 הייתה החברה שוב רווחית. באותה השנה נקלטו בצי המטוסים שלה שני מטוסי 747 נוספים, ובשנת 1993 נקלטו שלושה מטוסים נוספים.
בשנת 1997 רכשה לוקסאייר מניות נוספות, והיא הגדילה את החזקותיה בחברה ל-34%. בספטמבר אותה השנה מכרה לופטהנזה את חלקה לחברות השווייצריות Sair Logistics ו-Swiss Cargo. שנה לאחר מכן הגדילה Sair Logistics את החזקותיה ל-33%.
בשנת 1999 קלטה החברה עשרה מטוסי בואינג 747, ובשנת 2000 פתחה את הקו לסיאול שבקוריאה הדרומית.
באוקטובר 2010 הוגש כתב אישום נגד מנהל העסקים של החברה, לאחר שהודה כי תיאם מחירים. בנובמבר אותה השנה קנסה הנציבות האירופית את קרגולוקס יחד עם עוד עשר חברות תעופה, עקב תיאום מחירים.
ב-8 בספטמבר 2011 רכשה קטאר איירווייז 35% ממניות החברה, והיא הפכה לבעלי המניות השני בגודלו, לאחר לוקסאייר שהחזיקה ב-43.4%. בנובמבר 2012 הודיעה קטאר איירווייז על כוונת למכור את החזקותיה בחברה, עקב חילוקי דעות אסטרטגיים עם ההנהלה. ב-12 באוקטובר 2011 הייתה קרגולוקס לחברה הראשונה שקלטה את הבואינג 747-8.
חן אביגדורי

ביוגרפיה

אביגדורי נולד ביפו ושרת בחיל הים בסטי"ל. אביגדורי בוגר תואר ראשון בחוג למדעי המדינה באוניברסיטת תל אביב. עם סיום לימודיו שמש כעוזר פלמנטרי לחברת הכנסת יעל דיין. בהמשך עבד כמנהל סטודיו במשרדי פרסום ובמקביל החל להגיש ולערוך תוכניות ברדיו לב המדינה.

שחקן

הופיע בתפקיד שחקן אורח בסדרות צומת מילר בערוץ 2 ובסדרה "חברות" בערוץ 10.

רדיו

שדרן ויוצר קיפודי לילה במסגרת ציפורי לילה תוכנית סאטירה לסיכום אירועי השבוע המשודרת במוצ"ש בתחנת הרדיו גלי צה"ל.
דמוגרפיה של לונדון

שפה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.
במול

במוזיקה, בְּמוֹל (או נָחֵת) הוא סימן היתק המורה על הנמכת הצליל הבא אחריו בחצי טון, והוא מסומן ב- (הדומה לאות הלועזית b), משמאל לתו. באוקטבה תקנית דו במול זהה דיאטונית לסי, ופה במול זהה דיאטונית למי. קיים גם סימן במול כפול הנראה כך:  והוא מנמיך תו נתון בטון שלם. בתיווי מוזיקלי במאה העשרים ישנן גם סימני במול מיוחדים המורים על הנמכת צליל ברבע טון או בשלושת רבעי הטון.
תו היוניקוד '♭' (266D הקסדצימלי) עשוי להציג את סימן הבמול במחשבים מסוימים.
סדר הבמולים בסולם הוא קבוע, על פי מעגל הקווינטות והוא: סי במול, מי במול, לה במול, רה במול, סול במול, דו במול, פה במול.
המלה "במול" מקורה באיטלקית: bemolle שפירושו "רך". מקורה של משמעות המונח היא במוזיקה עתיקה, בה נהגו להנמיך את הצליל סי במודוסים מסוימים. באותה עת, ערך ההנמכה של הבמול היה קטן מחצי טון, כך שאותה הנמכה הייתה למעשה קטנה, ושנתה בעיקר את החריפות שיצר הצליל סי עם צלילים מסוימים (פה, ודו, למשל), והקנתה לו גוון רך יותר, ומכאן מקור השם.
קרן קונראד אדנאואר

קונראד אדנאואר

קונראד אדנאואר (1876-1967), ממקימי המפלגה והקנצלר הראשון של הרפובליקה הגרמנית הפדרלית לאחר מלחמת העולם השנייה, שילב את המסורות החברתיות המושפעות מהנצרות עם המסורות הפוליטיות השמרנית והליברלית. שמו של אדנאואר נקשר בשיקומה של גרמניה כמדינה דמוקרטית, בהנהגת מדיניות חוץ יציבה הנשענת על אירופה ועל הקהילייה הטרנסאטלנטית ובשאיפה לכלכלת שוק חברתית, שיטה כלכלית שאדנאואר נחשב למייסדה. בשנת 1960 נפגש אדנאואר עם דוד בן-גוריון ויחדיו הם הניחו את היסודות לכינון היחסים הדיפלומטיים בין גרמניה לישראל ולשיתוף הפעולה העתידי ביניהן.

מימון

בדומה לקרנות של שאר המפלגות הגרמניות, ממומנת קרן קונראד אדנאואר בעיקר על ידי הממשלה הגרמנית הפדרלית ועל ידי ממשלות המדינות השונות בתוך גרמניה. כך סופק 96.5% מתקציב הקרן לשנת 2012, שהסתכם בכ-136 מיליון אירו, על ידי תקצוב ציבורי, 2.8% הגיעו מדמי הרשמה ומרווחים שונים, והיתר (0.6%) סופק על ידי קרנות פרטיות ותרומות.

פרסים

קרן קונראד אדנאואר מעניקה מספר פרסים בתחומים שונים. בין היתר בולטים פרס לחוקרים צעירים, הקרוי על שמו של פוליטיקאי מפלגת ה-CDU ברונו הק, יחד עם פרס למערכות של עיתונים גרמניים מקומיים, הנחשב לפרס העיתונות החשוב בגרמניה, ופרס לספרות המקדמת את השלום. בנוסף, מאז 2002 מחלקת הקרן מדי שנה פרס לאנשים שתרמו תרומה מיוחדת לשימור ולפיתוח כלכלת השוק החברתית.

דירוגים

הקרן נמצאת בדירוגים של תוכנית צוותי החשיבה והחברות האזרחיות (Think Tanks and Civil Societies Program, TTCSP) של אוניברסיטת פנסילבניה, המפרסמת מדי שנה מחקר מקיף אודות מאות צוותי חשיבה ברחבי העולם ומדרגת אותם על פי שלל קטגוריות שונות. בדירוג שהוציאה התוכנית לאור לשנת 2015 זכתה הקרן לדירוגים גבוהים במיוחד, כדוגמת: מקום 25 מבין צוותי החשיבה בעולם, אחד מעשרת צוותי החשיבה הטובים במערב אירופה, הרשת הטובה ביותר וצוות החשיבה הטוב ביותר המקושר למפלגה פוליטית.
מיכאיל ברישניקוב

ביוגרפיה

ברישניקוב נולד בריגה, ברית המועצות (כיום בירת לטביה) לאב מהנדס ולאם חייטת.

קריירת המחול

ב-1960 החל ברישניקוב ללמוד בלט בעיר הולדתו ובהמשך, משנת 1964 התקבל לאקדמיה לבלט על שם וגנובה ליד תיאטרון מרינסקי בלנינגרד. בזכות כשרונו הרב הוא התקבל ללהקת הבלט קירוב בלנינגרד ב-1966. הופעת הבכורה שלו בבלט קירוב הייתה בבלט ג'יזל. הופעותיו עם בלט קירוב זכו לביקורות נלהבות: מבקר המחול של הניו יורק טיימס אתר שברישניקוב הוא "הרקדן המושלם ביותר" שראה מעודו. 
בשנת 1974, בזמן שהיה בסיבוב הופעות עם להקת בולשוי בקנדה, נעלם ברישניקוב. לאחר מספר ימים הוא התגלה בארצות הברית ושם קיבל מקלט מדיני.
בין 1974 ל-1979 הוא היה רקדן ראשי בתיאטרון הבלט האמריקאי (American Ballet Theatre), אבל גם רקד בלהקות בלט ומחול מודרני שונות ברחבי לעולם. אחרי כן הוא הצטרף ללהקת הבלט של ניו יורק למעט יותר משנה, ועבד עם הכוריאוגרף ג'ורג' בלנשיין. ב-1980 הוא חזר לעבוד בתיאטרון הבלט האמריקאי כרקדן ומנהל אמנותי במשך עשור. ב-3 ביולי 1986, הוא קיבל אזרחות אמריקאית. בין השנים 1990 ל-2002 הוא כיהן כמנהל אמנותי של "פרויקט המחול וייט אוק", להקת מחול שהקים עם מארק מוריס.
ברישניקוב קיבל בשנת 2000 פרס כבוד מטעם מרכז קנדי לאמנויות הבמה. כיום הוא מעורב בהקמת מרכז האמנויות ברישניקוב בניו יורק.

קריירת משחק

ב-1977 שיחק ברישניקוב בתפקידו הקולנועי הראשון, "נקודת מפנה", ועל כך היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר. ב-1985 כיכב בסרט "לילות לבנים". בעונה האחרונה של הסדרה "סקס והעיר הגדולה" גילם את החבר של קארי בראדשו.

חיים אישיים

לברישניקוב שלושה ילדים צעירים - סופיה, אנה ופיטר, מהבלרינה לשעבר ליסה ריינהרט, ובת נוספת בשם אלכסנדרה מהשחקנית ג'סיקה לאנג.
אנואר אל-ע'אזי

קריירה

אל-ע'אזי החל את הקריירה שלו בכדורגל במחלקת הנוער של מועדון BVV Barendrecht , ובהמשך הצטרף לאקדמיית הנוער של פיינורד למשך שתי עונות. אחר כך הצטרף לקבוצת ספרטאן לפני שעבר לספרטה רוטרדם.
בשנת 2013 הצטרף לאקדמיה לנוער אייאקס.
במהלך עונת 2014 שיחק בקבוצת אייאקס הבוגרת. באחד ממשחקי קדם העונה, כבש 8 שערים ב־150 דקות, והפך למלך השערים של אייאקס בקדם העונה.
ב־31 בינואר 2017 עבר אל-ע'אזי לליל, תמורת 8 מיליון אירו.
ב־22 באוגוסט 2018 חתם באסטון וילה. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו ב־25 באוגוסט 2018 במשחק נגד רדינג, שהסתיים בתיקו 1–1.
ב־27 במאי 2019 הבקיע את הגול הראשון שלו באסטון וילה במשחק נגד דרבי קאונטי, שהסתיים בניצחון 1–2 לאסטון וילה.

נבחרת לאומית

כבעל אזרחות כפולה, היה אל-ע'אזי זכאי לייצג את נבחרת הולנד או את נבחרת מרוקו, אך בחר לייצג את הולנד. אל-ע'אזי ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הנוער במשחק ידידות נגד אוסטריה ב־15 באוקטובר 2012.
המפתח של שרה

העלילה

ביולי 1942 פשטה משטרת צרפת על בתיהם של היהודים ברבעים המרכזיים של פריז וריכזה אותם בוולודרום הישן שבעיר לקראת גירושם למחנה ההשמדה אושוויץ. בעת פשיטת המשטרה על בית משפחת סטרז'ינסקי ניסתה שרה להציל את מישל, אחיה הקטן ונעלה אותו בארון הקיר שבחדרם וביקשה ממנו לשמור על דממה עד שהיא תבוא לחלצו. המשפחה עם שאר יהודי העיר נכלאו באצטדיון בתנאי דוחק קשים, ללא מזון ומים וללא תנאים סניטריים כלשהם. בחלוף מספר ימים כשהם מורעבים ותשושים, הועברו היהודים במשאיות למחנה הריכוז דראנסי, שם הופרדו זה מזה באכזריות ושוכנו בצריפים. כשהיא לבדה, קודחת מחום ומורעבת, שמרה שרה בקנאות על מפתח הארון שבו נעלה את אחיה. לאחר תקופת מה במחנה, כשהיא חשה כל העת צורך דחוף לצאת ולחלץ את אחיה הכלוא בארון, הצליחה שרה לברוח מתחת לגדר התיל שהקיפה את המחנה ומצאה מסתור בביתם של זוג חקלאים נוצרים בכפר סמוך. בעזרתם חזרה לדירתה בפריז שהייתה כבר מאוכלסת על ידי משפחה אחרת. שרה התפרצה לדירה ופתחה את הארון הנעול במפתח שנשאה כל העת על גופה, וגילתה לחרדתה את גופת אחיה המרקיבה.
שרה חזרה לכפר וגודלה על ידי זוג האיכרים ששילבו אותה בעבודות המשק השוטפות. בנערותה נותרה שרה מופנמת ועצובה. יום אחד הותירה מכתב להוריה המאמצים ועזבה לארצות הברית. שם נישאה וילדה בן.
במקביל לסיפור העלילה מסופר סיפורה של ג'וליה (שמגלמת קריסטין סקוט-תומאס), עיתונאית אמריקאית שחיה בצרפת, המנהלת תחקיר מקיף על גירוש יהודי צרפת לאושוויץ. ג'וליה מגלה להפתעתה שהדירה באחד הרבעים המרכזיים של פריז שנמסרת לה ולבעלה על ידי הורי בעלה היא דירה שבה חיו בעבר יהודים (היו אלה משפחת סטרז'ינסקי). משפחתו עברה לדירה מיד לאחר גירוש היהודים. גילוי זה עורר אצל ג'וליה סערת רגשות והיא החלה חוקרת בעניין את סיפורה הטראגי של משפחת סטרז'ינסקי ואת קורותיה של שרה. לאחר מסע ממושך גילתה ג'וליה ששרה התאבדה בשנת 1966 לאחר תקופות דיכאון שחוותה, ואיתרה את בעלה הקשיש של שרה ואת בנה כבן חמישים שחי באיטליה. במהלך פגישתם גילה שאימו היא יהודיה ניצולת השואה.
חמאת אגוזים

חמאת אגוזים (Beurre Noisette, לעיתים מכונה "חמאה חומה") נמצאת בשימוש רב בשיטות האפייה הצרפתיות. חמאה לא-מומלחת מומסת בחום נמוך ומופרדת לשומן-חמאה ומוצקי-חלב. באופן טבעי, מוצקי-החלב שוקעים לתחתית המחבת ואז, אם הם מחוממים בעדינות, מתחילים להשחים. כשמתקרב גון מוצקי-החלב לצבעם של אגוזים קלויים, מורחקת המחבת ממקור החימום. חמאת אגוזים קלה לשימוש הן בצורתה הנוזלית והן בצורתה המוצקה, המקוררת. תהליך הפקתה מקנה לה טעם חמים ואגוזי, והיא נודעת במיוחד כחלק מבלילות של עוגיות מדלן ופיננסייר.
השם "חמאת אגוזים" מרמז על הצבע — חום דמוי אגוז לוז.