google/wiki40b huggingface dataset:
עמרי ידלין

עמרי ידלין (נולד בשנת 1959) הוא פרופסור בפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב. היה  נשיא המכללה האקדמית ספיר (2014 ואילך). לשעבר סגן דקאן הפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב, ודקאן בית הספר למשפטים במכללת ספיר (2009 - 2013). מחקריו עוסקים בדיני חברות, ניירות ערך וניתוח כלכלי של המשפט.

ביוגרפיה

נולד בתל אביב, בנם של אשר ידלין, מבכירי תנועת העבודה, ודליה, בתו של אליהו גולומב. 
לפני הצבא יצא לשנת שירות בקריית מלאכי. שירת בחיל האוויר כנווט פנטום. לאחר שירותו הצבאי החל ללמוד הנדסת תעשייה וניהול באוניברסיטת תל אביב, אך עבר ללמוד משפטים. התמחה  במשרדו של עורך הדין ד"ר יעקב ויינרוט. השלים לימודי תואר השני והדוקטורט  באוניברסיטת ברקלי. בשנת 1994 שב לישראל והצטרף לאוניברסיטת תל אביב. בשנת 1999 זכה בפרס צלטנר לחוקר הצעיר.
במשך מספר שנים ניהל את מרכז פישר לממשל תאגידי ורגולציה של שוק ההון. 
בשנת 2008 הצטרף כעורך דין מייצג לערעורו של עו"ד ישראל פרי, שהורשע בגניבת מאות מיליוני מרקים מאלפי לקוחות ניצולי השואה ונידון ל-10 שנות מאסר. היה זה תיק הייצוג היחיד של ידלין כעורך דין. 
בשנת 2009 פרש מניהול מרכז פישר ומאוניברסיטת תל אביב, למען הקמת בית הספר למשפטים במכללת ספיר. באוקטובר 2009 מונה לדקאן בית הספר, וכיהן בתפקיד עד למינויו לנשיא המכללה. ב-2019, שב לפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב.
ידלין נשוי לנעמה, עורכת דין, ואב לבת ובן. מתגורר בתל אביב. בשעות הפנאי הוא זמר בלהקת רוק בשם "צד ב".
הרשות לנהיגה ספורטיבית

הרשות לנהיגה ספורטיבית היא רשות שתפקידה לפקח על הספורט המוטורי בישראל. 
הרשות הוקמה בשנת 2007, בעקבות אישור חוק הנהיגה הספורטיבית, במטרה לפקח על קיומן של תחרויות ונהיגה ספורטיבית בישראל. הרשות, בראשה עומד יוסי ניסן, פועלת במסגרת משרד התרבות והספורט. מיום אישור החוק, קידמה הרשות בשיתוף עם משרד התחבורה וגופים נוספים את ניסוחן ואישורן של 15 תקנות, אשר נועדו להניח את היסודות החוקיים והארגוניים לנהיגה הספורטיבית בישראל. ניסוח ואישור התקנות ארך עד שנת 2010 ועד אותה עת טרם אושר קיום תחרויות ספורט מוטורי בישראל. 
הרשות מנפיקה רישיונות לכלים המיועדים לנהיגה ספורטיבית, רישיונות לנהגים, אישורים לקיום אירועים לנהיגה ספורטיבית, רישיונות למסלולים, ייבוא כלים וחלפים ועוד. משרד התרבות והספורט הכיר בשלוש התאחדויות לנהיגה ספורטיבית הפעילות בישראל, ואף החל בהכשרה של מדריכים, מאמנים ובוחני כלים. 
קיומו של חוק הנהיגה הספורטיבית והרשות המפקחת על הספורט המוטורי הם ייחודים לישראל. במדינות אחרות בעולם מתקיימות תחרויות ספורט מוטורי ללא פיקוח של המדינה, אלא על פי כללים של אגודות פרטיות ופדרציות בינלאומיות. ביקורת מוטלת על תפקוד הרשות בשל הביורוקרטיה השלטת שמונעת התפתחות של הספורט המוטורי ונטען כי פקידי הרשות אינם מקלים את פיתוח מסלולי המרוצים.]
מרפי בראון

עלילה

מרפי (קנדיס ברגן) היא עיתונאית מבריקה, דעתנית, עקשנית ונקמנית. בפרק הראשון בסדרה חוזרת מרפי לעבודה בתוכנית החדשות FYI לאחר ששהתה במכון הגמילה על שם בטי פורד. עמיתיה של מרפי לעבודה הם ג'ים דיאל, המגיש הוותיק והמרובע, הכתב פרנק פונטנה ושני עובדים חדשים בצוות שכלל אינם לרוחה של מרפי - מלכת היופי לשעבר קורקי שרווד ומפיק צעיר ונוירוטי בשם מיילס סילברברג.
מרבית הפרקים התרחשו במערכת FYI, אך חלקם התרחשו בביתה של מרפי או במסבאה של פיל, אליה נהגו הדמויות להגיע כדי להרגע ולשמוע עצה טובה. מלבד זאת, במספר פרקים יצאו הדמויות לסקר סיפורים מסביב לעולם.
לסדרה היו מספר מאפיינים קבועים שחזרו כמעט בכל פרק: מרפי החליפה מזכירות בקצב מסחרר. לאחר שנולד בנה, החליפה אומנות בקצב דומה. הכתבות של קורקי היו תמיד על נושאים שטחיים ומטופשים. במקום אות פתיחה נוגן בתחילת כל פרק שיר מוטאון שמילותיו רלוונטיות באופן כלשהו למתרחש בפרק. 
ב-1996 הצטרפה לצוות לילי טומלין בתפקיד המפיקה החדשה. את בנה של מרפי גילם בעונה האחרונה היילי ג'ואל אוסמנט (החוש השישי). בעונה זו התמודדה דמותה של מרפי עם מחלת סרטן השד ותרמה בכך רבות להגברת מודעות הציבור בנוגע דרכים לאבחון המחלה והטיפול בה.

ביקורת ופרסים

בעונת 1991–1992, קו העלילה, שבו הביאה מרפי ילד לעולם לבדה, גרם לסגן נשיא ארצות הברית דאז דן קווייל להתבטא בחריפות כנגדה. התבטאותו עוררה דיון ציבורי בנושא וכשחזרה הסדרה לעונה החמישית, הוקדש הפרק הראשון בעונה זו למתן תגובה לדברי סגן הנשיא. במסגרת פרק זה הגיבו הדמויות כאילו דיבר סגן הנשיא בעולם הפנימי של הסדרה ולא במציאות החוץ-טלוויזיונית, והקדישו תוכנית לפנים השונות והמגוונות של המשפחה האמריקנית בשנות התשעים. באותה שנה, בנאום הזכייה של פרס אמי הודתה ברגן לקווייל.
הסדרה הייתה מועמדת לפרסים רבים. היא זכתה בשבעה פרסי אמי, שניים בקטגוריית הסדרה הקומית וחמישה בקטגוריית שחקנית ראשית בסדרה קומית. כמו כן זכתה בשלושה פרסי גלובוס הזהב, אחד בקטגוריית הסדרה ושניים בקטגוריית השחקנית הראשית.
בד"ץ כוללות החסידים בירושלים

בד"ץ כוללות החסידים בירושלים היה הבד"ץ הרשמי של כוללות החסידים בירושלים. הבד"ץ נוסד על ידי רבי שניאור זלמן פרדקין, רבה של לובלין בשנת ה'תרנ"ב.
אנה הבלשית

עלילה

ב-1888, בעיר המחוז זאטונסק מגיע מסנקט פטרבורג הבירה החוקר המנוסה יאקוב שטולמן. שם הוא פוגש נערה מקומית, אנה מירונובה, חובבת מיסטיקה ורוחניות. יחד, הם יוצאים לפתור שלל מקרים מסתוריים.
יחסי גיאנה–סורינאם

היסטוריה

היחסים בין גיאנה וסורינאם היו מתוחים ועוינים. סורינאם טוענת שחלקה המזרחי של גיאנה שייך לה. בשנת 1969 חייליה של סורינאם ניסו לכבוש שטח זה, אך כוחותיה המזוינים של גיאנה מנעו זאת, וכתוצאה מכך החיילים נאלצו לסגת חזרה אל מדינתם. למרות שסורינאם לא ניסתה לכבוש שטח זה מאז, היחסים בין המדינות נשארו עוינים. באותה שנה, סורינאם החליטה לגרש את האזרחים הגויאנים מהמדינה, מה שגרם לירידה דרסטית בכלכלת המדינה. עד כה, שטח זה נתון במחלוקות.
.30-06 ספרינגפילד

כדור ה-30-06. ספרינגפילד (מכונה "שלושים-אפס-שש", "thirty-aught-six") או 7.62x63 מ"מ בשיטה המטרית, נכנס לשימוש בצבא ארצות הברית בשנת 1906 (ומכאן ציון ה-"06"). הכדור יועד לשימוש ברובים ובמקלעים, והוא החליף את כדורי ה-30-03., 6 מ"מ לי צי (Lee Navy‏ mm‏ 6), וה-30. צבא ארצות הברית (US Army‏ 30.), והפך לכדור התחמושת הסטנדרטי לנשק קל בצבא ארצות הברית. הכדור שימש ככדור התחמושת העיקרי לנשק קל בצבא ארצות הברית במשך כ-50 שנה, עד שהוחלף לבסוף על ידי כדור ה-7.62x51 מ"מ נאט"ו. כדור ה-30-06. יצא משירות צבאי בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20, אך הוא נותר הכדור הפופולרי ביותר למטרות ציד בארצות הברית, ואחד הפופולריים למטרה זו בעולם.
פואד עווד

ביוגרפיה

עווד למד בבית ספר בפטיסטי בנצרת. בשנת 1979 ביים את הצגתו הראשונה, "המלך הוא המלך", לפי סיפור של המחזאי הסורי סעד אללה ונוס. הוא סיים לימודים לתואר באמנות התיאטרון באוניברסיטת תל אביב בשנת 1982. באוניברסיטה ביים את ההצגות "מיס ג'ולי" של השוודי יוהאן אוגוסט סטרינדברג ואת "גברים בשמש" של ע'סאן כנפאני.
בשנים 1983-1987 עבד במרכז התרבותי העירוני בנצרת, שם ביים מספר הצגות. היה ממקימי תיאטרון אל קסבה אל קודס בירושלים.
בין ההצגות הנוספות שביים: "האוטובוס" של המחזאי איימן ג'ברייה, בפסטיבל עכו ה-24, רומיאו ויוליה, יחד עם ערן בניאל, בתיאטרון החאן ותיאטרון אל-קסבה אל קודס, 1994, "ראשו של ג'אבר" מאת סעדאללה ונוס הסורי, ב-1989 בתיאטרון אל-כרמה.
עווד היה מנהל תיאטרון אל-מידאן, תחילה בנצרת ואחר כך בחיפה. הוא משמש כמנהל המחלקה לתרבות של עיריית נצרת. הוא מלמד באקדמיה לדרמה ברמאללה, שהקים ג'ורג' איברהים.
מיטסוקה נואוארה

מיטסוקה נואוארה

צורתה החיצונית של  ה"מיטסוקה נואוארה" התבססה על דגם "Jaguar XK 150 Sport" של יצרנית המכוניות יגואר הבריטית, (בעיקר חזית הרכב).
טכנולוגית דגם "מיטסוקה נואוארה" התבססה על טכנולוגיית הונדה אקורד "Honda Accord" של חברת הונדה.
בייצור הדור השני, נפח המנוע הוקטן על ידי היצרן "Mitsuoka Motor Co., Ltd", משמעותית מ-2000-2400 סמ"ק ל-1,500-1,800 סמ"ק.
מרטינה סטואסל

ביוגרפיה

מרטינה סטוסל נולדה בבואנוס איירס, ב-21 במרץ 1997. היא בתם של אלחנדרו סטוסל (מפיק מפורסם) ומריאנה מוזלרה סטוסל (פעמים רבות דגמנה יחד עם טיני), ואחותו הקטנה של פרנסיסקו, דוגמן ודי ג'יי במקצועו.
בשנת 2010, סטואסל לוהקה בתפקיד הראשי בסדרה "ויולטה", הפקה משותפת בין ערוץ דיסני אמריקה הלטינית, אירופה, מזרח התיכון ואפריקה, שבה היא משחקת את דמותה של ויולטה קסטיז'ו.
מרטינה שרה את שיר הפתיחה של הסדרה "בעולם שלי", מלבד גרסת המקור בספרדית גם באיטלקית ואנגלית.
השתתפה גם בתוכניות הטלוויזיה "U-Mix Planet" בערוץ דיסני של אמריקה הלטינית כאורחת.
בשנת 2013 היא השאילה את קולה לדמותה של קארי בדיבוב של בגרסה האיטלקית של הסרט "בית ספר למפלצות" לצד חברתה מהסדרה ויולטה, לודוביקה קומלו- שדיבבה בסרט את דמותה של בריטני.
בשנת 2013 נבחרה לשיר את גרסת הפופ של שיר הנושא מתוך הסרט "לשבור את הקרח" בגרסה הספרדית (Libre Soy) והאיטלקית (All'Alba Sorgerò).
במאי 2014 הוציאה לאור ספר אוטוביוגרפי שנקרא "Simplemente Tini" (בעברית: פשוט טיני).
ב-2015 חתמה על חוזה בחברת התקליטים האמריקאית Hollywood Records, שם חתומים כמה מכוכבי דיסני, כמו דמי לובאטו, זנדאיה ועוד. ביולי 2015 טסה ללוס אנג'לס על מנת להקליט את שיריה הראשונים באולפני החברה.
ב-2016 שיחקה בסרט "טיני: השינוי הגדול של ויולטה" אשר הביא לסגירת המעגל של "ויולטה", דמות הליוותה את טיני שלוש שנים והביאה לפריצתה. בנוסף, טיני הציגה את הסינגל הראשון שלה "Siempre Brillaras"(בתרגום חופשי: תמיד תזרח) כשיר הנושא של הסרט, אשר בזכותו קיבלה פרס עבור המוזיקאי הטוב ביותר.
באפריל 2016 הוציאה את אלבום הסולו הראשון שלה הנשא את שמה "TINI" תחת חברת התקליטים Hollywood Records.
ב-18 ביולי הציגה טיני את הווידאו קליפ הראשון שלה כסוליסטית לשיר שלה "Great Escape". בנוסף היא גם הוציאה את הגרסה הספרדית לשיר זה "Yo me escaparé" הכללה גם וידאו דאנס לשיר. באותה שנה, הפכה גם לפנים של חברת הבגדים, בעיקר בשל עבודתה ופרסומה גם מחוץ לארץ מוצאה (ארגנטינה).
במרץ 2017 יצאה טיני לסיבוב ההופעות שלה מסביב לעולם בשם השיר שלה באלבום הסולו "Got me started tour" . כחלק מסיבוב ההופעות שלה באירופה הייתה טיני ברומא, מילאנו, פולין, גרמניה, וינה, רומניה ועוד.
כמו כן, הוציאה קליפ לסינגל השני שלה "Got me started" מאלבום הבכורה שלה וכן, הוציאה קליפ גם בגרסה הספרדית לשיר זה, "Ya no hay nadie que nos pare" בהשתתפותו של סבסטיאן ז'טרה.
ב-23 בפברואר 2017 הוציאה וידאו דאנס עבור השיר שלה "Finders keepers".
באותה שנה, הוציאה טיני את קו האופנה החדש שלה הכולל מגוון רחב של בגדים: שמלות, ג'ינסים, חולצות, ג'קטים ועוד, בעיצובה הבלעדי הנושא את שמה "Tini by martina stoessel" אשר סמל קו האופנה הוא אולגה, הכלבה שלה.
באוקטובר 2018 הוציאה את אלבומה השני ״quiero volver״ הכולל בתוכו את הלהיט “te quiero más” בשיתוף פעולה עם הזמר נאצ'ו ולהיטים נוספים הכוללים שיתופי פעולה יחד עם זמרים נוספים וגדולים בתעשייה: קרול ג'י, סבסטיאן יאטרה, הצמד Cali & El Dandee והלהקה המצליחה morat.
במהלך צילומי הקליפ לשירה "Great Escape" הכירה סטוסל את הדוגמן ושחקן הכדורגל פפה ברוסו והשניים היו לזוג במשך כשנתיים.
משנת 2019, בן זוגה הוא הזמר סבסטיאן יטרה, שאותו הכירה בשנת 2016 במהלך צילומי קליפ גם כן.
רובעי רומא בתקופת אוגוסטוס

בשנת 7 לפנה"ס הורה הקיסר הרומי אוגוסטוס על חלוקה מנהלתית של העיר רומא, בירת האימפריה הרומית ל-14 רבעים שכונו "רגיונס" (בלטינית: regiones) וכל אזור חולק לרובעי משנה. מספרם של רובעי המשנה בזמן אוגוסטוס לא ידוע.
החלוקה הייתה חלק מארגונה מחדש של העיר, מטרתה הייתה להגדיר במדויק כל חלק מחלקי העיר וכך להקל על עריכת הקנסוס ועל פעילותם של מכבי האש.
אוגוסטוס קרא לכל רובע במספר, ובהמשך החלו תושבי הרובעי לכנות אותם בשמות שונים. בחגי הקומפיטליה היו תושבי הרבעים השונים עורכים משתאות ציבוריים גדולים.
גאיוס לוקיליוס

גאיוס לוקיליוס (לטינית: Gaius Lucilius; נולד ב- 180 לפנה"ס בקאמפאניה, נפטר ב- 103 לפנה"ס בנאפולי), סאטיריקן רומי, שמוצאו ממשפחת פרשים אמידה. אחייניתו הייתה אמו של פומפיוס. ב-133 ו-134 לפנה"ס הוא שירת במלחמת נומנטיה. מפקדו היה פובליוס קורנליוס סקיפיו איימיליאנוס, שהיה בין חבריו הקרובים ביותר, גם כשהוא חזר לרומא. בשנותיו האחרונות הוא חי בנאפולי.
אוסקר פיסטוריוס

קורות חייו

אוסקר פיסטוריוס נולד בסנדטון, יוהנסבורג שבדרום אפריקה ב-22 בנובמבר 1986 להנקה ושיילה פיסטוריוס. רגליו נקטעו מתחת לברך כשהיה בן 11 חודשים, עקב היעדרה של עצם השוקית.
ב-2007 השתתף לראשונה בתחרות בינלאומית לנכים.
טענות שונות הועלו כנגד יתרון לא הוגן שמאפשרות לו רגליו המלאכותיות על פני מתחרים אחרים, זאת בעיקר משום ששאר המשתתפים בריצות הם בעלי רגל אחת. במאי 2008 קבע בית המשפט הבינלאומי לערעורים בספורט שפיסטוריוס רשאי להשתתף באולימפיאדת בייג'ינג, משום שאין הוכחה שרגליו התותבות מקנות לו יתרון, אך הוא לא השתתף באולימפיאדה משום שלא עמד בקריטריון האולימפי שנקבע בארצו.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בטגו, קוריאה הדרומית באוגוסט 2011 זכה פיסטוריוס במדליית כסף בריצת שליחים 4x400 מטר לאחר שהשתתף בשלב המוקדמות. נוסף לכך, הוא העפיל לשלב חצי הגמר בריצת 400 מטר.
פיסטוריוס נכלל בסגל דרום אפריקה לאולימפיאדת לונדון, בריצת 400 מטר ובמרוץ השליחים 4X400 מטר. הוא המתחרה הראשון ללא שתי רגליים בתולדות המשחקים האולימפיים. באולימפיאדה עלה לשלב חצי הגמר בריצת 400 מטר תוך שהוא קובע את שיאו האישי 45.44. בשלב חצי הגמר סיים במקום ה-23 עם תוצאה של 46.54. במירוץ השליחים ל-4X400 מטר, עלה עם נבחרת דרום אפריקה לגמר; אמנם בשלב המוקדמות הנבחרת לא סיימה את המירוץ, לאחר שהרץ השני בקבוצה נפל, אך היא ערערה וטענה שרץ קנייתי הפיל אותו, העירעור התקבל, הנבחרת עלתה לגמר, וסיימה במקום השמיני.
כחודש לאחר האולימפיאדה השתתף פיסטוריוס במשחקים הפאראלימפיים בלונדון. הוא זכה במדליית זהב בריצת 400 מטר, במדליית זהב במירוץ השליחים ל-4X100 מטר, במדליית כסף במירוץ ל-200 מטר ובמקום הרביעי במירוץ ל-100 מטר. לאחר ההפסד במירוץ ל-200 מטר לברזילאי אוליביירה, טען פיסטוריוס שהמירוץ לא היה הוגן מאחר שאוליביירה רץ עם רגליים מלאכותיות ארוכות יותר; לאחר מספר ימים התנצל על טענה זו.

משפטו באשמת רצח

ב-14 בפברואר 2013 נעצר פיסטוריוס לאחר שירה בחברתו, הדוגמנית ריבה סטינקאמפ, והואשם ברצח. פיסטוריוס לא הכחיש כי ירה, אך טען כי ירה בה בשוגג משום שחשב כי פורץ חדר לדירתם, בעוד היא ניסתה להפתיע אותו לרגל ולנטיין דיי. ב-22 בפברואר 2013 שוחרר בערבות עד למשפטו.
ב-28 במרץ 2013 זכה בערעור על תנאי הערבות שהגיש, והשופט החליט כי יוכל לצאת מארצו ולהשתתף בתחרויות אתלטיקה ברחבי העולם. השופט פסק לטובת פיסטוריוס גם בשלושה תנאי ערבות נוספים עליהם ערערו עורכי דינו של החשוד, כשהורה כי אין צורך בקצין מבחן שישגיח על הספורטאי באופן קבוע וביטל את האיסור על שתיית אלכוהול שהוטל על פיסטוריוס.
ב-12 בספטמבר 2014 הורשע פיסטוריוס בהריגת ריבה סטינקאמפ. נגזרו עליו חמש שנות מאסר. ב-19 בספטמבר 2015 הוא שוחרר מהכלא, לצורך ריצוי יתרת עונשו במעצר בית. בדצמבר 2015 שינה בית המשפט לערעורים את ההרשעה לרצח.
ביולי 2016 נידון ל-6 שנות מאסר. באוגוסט אותה שנה ניסה לשים קץ לחייו. בנובמבר 2017 נקבע כי תקופת מאסרו תוארך ל-13 שנים וחמישה חודשים.
רבע לשבע

רבע לשבע היא להקת רוק יהודית, המנגנת מוזיקה יהודית אלטרנטיבית, ובה רוק, קאנטרי ורגאיי. הלהקה משלבת מוזיקה חסידית עם מוזיקה עכשווית. הטקסטים נכתבו חלקם על ידי חברי הלהקה, חלקם האחר הם מן המקורות, ובהם שיריו של ר' שלמה קרליבך.
בראיון עם יהודה כץ, מקים הלהקה, בשנת 2009, הסביר כי מקור שמה של הלהקה הוא לפי הקבלה, ש"כל יום של הבריאה הוא שווה לאלף שנים ואני התחלתי את הלהקה ב-ה'תש"ן, סוף המִילֶנִיוּם השישי. אז אנחנו באמת 'רבע לשבע' – רבע למילניום השביעי, שהוא שבת – מלא אור".

היסטוריה

יהודה כץ, מייסד הלהקה, עסק 25 שנה במוזיקה בחו"ל והיה מתלמידיו של רבי שלמה קרליבך במשך 23 שנים. בשנת 1993 עלה לארץ מלוס אנג'לס, ולאחר תקופה קצרה ייסד את הלהקה.
הלהקה הופיעה במאות הופעות בכל רחבי העולם. נקודת המפנה הכי חשובה בהתפתחותה של הלהקה הייתה ביום ירושלים תשנ״ח, הלהקה הופיעה בבית אורות בפני למעלה מ-10,000] בני נוער. את ההופעה המוצלחת תיאר העיתונאי ניצן חן מהערוץ הראשון: ״רבע לשבע עלו על הבמה, והפכו את המקום לוודסטק קדוש וטהור״. בקיץ 2001 ערכה הלהקה פסטיבל בשם "עם ישראל חי", במטרה להביא מוזיקה טובה ושמחה לכל רחבי הארץ. הפסטיבל כלל סדרה של 18 הופעות במרכז הארץ, בפריפריה וביישובי יש״ע, והתארחו בו כ-40 אמנים, ביניהם אהוד בנאי, שלמה גרוניך, אריאל זילבר ומאיר בנאי. 
בשנת 2000 לערך, נטש דוד אברהמסון את הלהקה, לטובת קריירת סולו (תחת המותג "הרפו והנשמות"), וממלאי מקומו היו גיטריסט הבלוז לייזר לויד והקלידן חנן אליאס. הרכב זה כלל את המתופף דני רוט. הלהקה המשיכה לנגן עד 2008. 
בערב חג הסוכות תשע"א, 2010, נפטר מדום לב חבר הלהקה דוד אברהמסון, והוא בגיל 50.
ג'ובאני ג'אקומו גסטולדי

קריירה

גסטולדי נולד בקאראוואג'ו, לומברדיה. ב-1582 החליף את ז'אק דה ורט כמנצח מקהלה בכנסיית סנטה ברברה ועבד עד 1601 בשירות הדוכסים גוליאמו ווינצ'נצו גונזאגה. אחר כך, לדברי פיליפו לומאצי, היה גסטולדי למנצח מקהלה בדואומו במילאנו, אבל לאור שיקולים אחרים נראה שנקודה זו מוטלת בספק.

יצירות

גסטולדי חיבר מדריגלים אחדים, מגוון מוזיקת קודש ווקאלית ומספר יצירות אינסטרומנטאליות. שני קובצי ה"באלטי" שלו, מחרוזת מחולות ווקאליים, הם הבולטים והמשפיעים ביותר ביצירותיו. קובץ אחד נכתב לשלושה קולות והשני לחמישה קולות. הבאלטי הכילו קטעים של הברות חסרות פשר (כמו "פה לה לה") שכמו גילמו טיפוס של מאהב ומעשה האהבה. כמכלול, הבאלטי של גסטולדי היו קומדיה דל'ארטה מוזיקלית וכללו בהם את הקטעים הבאים: "איל קונטנטו" ("בר המזל"), "איל פרמיאטו" ("הזוכה"), "ל'אינאמוראטו" ("המאוהב"), "איל פיאצ'רה" ("העונג"), "לה בלצה" (יופי"), "גלוריה ד'אמורה" ("שבחי האהבה"), "ל'אצ'זו" ("הנלהב"), "קאצ'ה ד'אמורה" ("מרדף אהבה"), "איל מרטלאטו" ("הדחוי"),
"איל בל'אומורה" ("מצב הרוח הטוב"), "אמור ויטוריוזו" ("האהבה המנצחת") ו"ספמה אמורוזה" (תקוות האוהב"), "לה סירנה" (בת הים) ועוד. המוזיקה שלו לבאלטי הכילה ביסודה מרקם אקורדים פשוט, דקלום מהיר והטעמות רתמיות על חשבון תצוגה קונטרפונקטית, כפי שאפשר לצפות מן הקשר הצמוד שלהם עם מוזיקה לריקודים.
ה-Balleti a Cinque Voci של גסטולדי התפרסם בוונציה ב-1591 והיה ל"רב מכר" מיידי. תוך זמן קצר זכה הקובץ לעשר הדפסות חוזרות, לא רק אצל המו"ל המקורי אלא גם בארצות אחרות. מלחינים כמו אורציו וקי, אדריאנו בנקיירי, האנס ליאו האסלר ותומאס מורלי הלכו שבי אחר קסמה של היצירה המוזיקלית הזאת (הבלט של מורלי, "עתה הוא חודש האביב" מציג דוגמה מובהקת להשפעת גסטולדי). יאקוב ואן אייק כתב ואריציות לחלילית סולו על "לה סירנה". אחד הבלטים אף הפך לכוראל פרוטסטנטי ויש אפילו כוראל פרלוד לעוגב של באך המבוסס עליו (BWV 615).
הקשר בין מספר רב של פרוטולות, וילנלות ושאנסונים צרפתיים לבין מחול, ברור ואינו מוטל בספק, אבל נראה שיש בסיס לטענה שגסטולדי היה המחבר המלומד הראשון, כנראה מאז המאה ה-13, שחיבר שירי-מחול אשר עוצבו לפי דפוסים אינסטרומנטאליים ואפשר היה להתאימם בקלות לביצוע כלי בלבד.
דף השער של הבאלטי מעניק את התואר "מאסטרו די קאפלה של האדון רם המעלה, הדוכס ממנטואה" לגסטולדי. אך אין להסיק מכך שהנאיביות הספונטנית של יצירות גסטולדי היא מסווה לתחכום, משום שהתוכן אינו אלא קובץ שכולו פשטות, השתעשעות בריאה, קלות ראש מידבקת ועליצות. התכונה המשותפת היא כמובן הפזמון החוזר בנוסח המקובל של "פא-לא" (שהיה ל"לירום-לירום" ב"גלוריה ד'אמורה"), עם מקצב נתרני, שורות ברורות וטונאליות גלויה ומפורשת. גסטולדי השתדל לגוון את חיבוריו מבלט לבלט בכך שכתב לעיתים במקצב משולש ולעיתים בכפול או בשימוש לסירוגין במז'ור ומינור. פרט לכך, אין כל עדות להבחנה פסיכולוגית בין ה"דמויות" המתוארות ביצירה.
מחוזות ליטא

היסטוריה של החלוקה המנהלית של ליטא

כינון אזורים מנהליים בליטא החל בתקופת הדוכסות הגדולה של ליטא במאה ה-18. ב-1795 קבעה קתרינה השנייה את חלוקת המחוזות ובירותיהן, והחלוקה המנהלית הרוסית נותרה ללא שינוי עד תום מלחמת העולם הראשונה.
עם סיום המלחמה, ב-1918, הייתה ליטא למדינה עצמאית. ב-17 בדצמבר 1918 הוכרז על חלוקת ליטא לאזורים/מחוזות בשם "apskritys". בשנת 1940 כבשה ברית המועצות את ליטא וחוללה רפורמה במערכת השלטונית והחלוקה המנהלית, חלוקת המחוזות נותרה זמנית על כנה, עד שנת 1950. אז בוטלו המחוזות ונוצרה חלוקה מנהלית מדרג נמוך יותר, למחוזות משנה (rajonas).
רק בשנת 1994, ארבע שנים לאחר כינון ליטא העצמאית המודרנית, הוחזרה החלוקה המסורתית לעשר מחוזות תוך שימור שמות המחוזות, לעומת זאת חלוקת השטחים בין המחוזות נעשתה לפי שיקולי מנהלה, ולא השתמרה החלוקה המקורית שנהגה לפני מלחמת העולם השנייה, ולכן ישנם יישובים שהיו לפני המלחמה במחוז אחד, ובחלוקה החדשה נמצאים במחוז אחר.
ב-2010 בוטל הממשל העצמאי של מחוזות ליטא, והם משמשים רק להגדרה טריטוריאלית וצרכים סטטיסטיים.
נענע חריפה

מאפיינים

נענע חריפה היא צמח רב-שנתי המפתח שורשים מעובים ומצמיח מהם גבעולים, בדומה לכל נענע. גובה הגבעול הוא עד 30 ס"מ בדרך כלל. העלים באורך 4-9 ס"מ וברוחב 1.5-4 ס"מ, גוון ירוק כהה עם עורקים אדומים. הפרחים סגולים ומסודרים בתפרחת חרוטית, ולכל פרח 4 עלי כותרת מאוחים למחצה. הצמח עקר (כמו בני כלאיים רבים) ואינו מניב זרעים אלא מתרבה מייחורים. הנענע החריפה מעדיפה קרקעות לחות ושמש חלקית כדי לשגשג.
לנענע החריפה אחוז גבוה של מנתול בעלים, שנותן לה את טעמה וריחה החזקים.

שימושים

נענע חריפה משמשת כחומר טעם וריח נפוץ בתעשיית המזון. בין המאכלים הנפוצים בטעם נענע חריפה ניתן למנות גומי לעיסה, סוכריות וחומר טעם לתה. 
שמן נענע חריפה הוא שמן אתרי עם שימושים רבים, מבושם וחומר ריח בתעשיית התמרוקים ועד בדיקת תקינות צינורות (שכל דליפה בהם תסומן בריח נענע חזק).
דוד ברזילי

דוד ברזילַי (1924–2010) היה רופא פנימאי ישראלי, ממייסדי הפקולטה לרפואה בטכניון, פרופסור ודקאן הפקולטה במשך שתי כהונות. מנהל מחלקה במרכז הרפואי רמב"ם חיפה.

ביוגרפיה

ברזילי נולד בחיפה בשנת 1924 למניה ודב ברזילי, אח לעמי ברזילי. סיים את לימודיו בבית הספר הריאלי. בשנת 1942 התגייס לצבא הבריטי. במהלך שירותו נשלח למדבר המערבי, איטליה, הולנד ובלגיה והשתחרר בשנת 1946.
עם שחרורו החל בלימודי רפואה באוניברסיטת ז'נבה שבשווייץ. עם פרוץ מלחמת העצמאות חזר לישראל ונשלח לפקד על אחד ממחנות העולים באירופה. לאחר מכן נשלח מטעם הצבא לארצות הברית, ובשנת 1949 סיים את שירותו הצבאי. הוא המשיך את לימודיו במחזור הראשון של הפקולטה לרפואה באוניברסיטה העברית בירושלים וסיימם בשנת 1952 בהצטיינות, כשהוא זוכה בפרס על שם חנה בינארי בלימודי רפואה פנימית.
באותה שנה הגיע ברזילי לביה"ח הממשלתי בחיפה, שם עשה את לימודי הסטאז', ובשנת 1953 קיבל את התואר ברפואה, כשהוא מגיש עבודת תזה העוסקת בהיבטים הקרדיו-וסקולריים של פוליומיאליטיס. עם תום הסטאז' החל לעבוד במחלקה הפנימית בניהולו של ד"ר ברנדשטטר וכעבור כמה שנים מונה כאחראי למרפאה האנדוקרינולוגית. בשנת 1961 חזר מהשתלמות בבוסטון, החל לשמש כמנהל בפועל של פנימית ג. בשנת 1964 הוא נבחר במכרז כמנהל המחלקה. בין מטופליו היו יעקב דורי וסעד חדאד. בשנת 1969 הוא החל לנהל במקביל לעבודתו ברמב"ם, מרפאה לחולי סוכרת בפוריה.
במקביל לטיפול בחולים עסק ברזילי במחקר מחלת הסרטן ועמד בראש מעבדות המחקר ברמב"ם.
בשנת 1966 החל ללמד כמרצה קליני בכיר באוניברסיטה העברית, ואחר כך הוא צורף לוועדת ההוראה של המכון האוניברסיטאי להשתלמות רפואית. בשנת 1969 היה שותף לייסוד הפקולטה לרפואה של הטכניון, ומונה לתפקיד סגן הדקאן. הוא שימש מאוחר יותר כדיקן הפקולטה בשתי קדנציות, משנת 1979 עד שנת 1983.
בנו, ניר ברזילי, הוא פרופסור לרפואה פנימית ולגנטיקה מולקולרית בבית הספר לרפואה ע"ש אלברט איינשטיין בישיבה יוניברסיטי.
טייסי השחקים

תקציר העלילה

הסרט מתחיל בלונדון ב-1949 כאשר שליש טייסת 918 לשעבר מגיע לחופשה. הוא רואה באחת החנויות ספל גדול שהיה מוצב על האח בבר של הטייסת, רוכש אותו ונוסע לשדה התעופה הנטוש של הטייסת. אז מתחילת העלילה בפלאשבק.
טייסת 918 מוצבת בשדה התעופה ארצ'ברי (שם פיקטיבי) בדרום אנגליה. היא טייסת מפציצים כבדים מסוג B-17 ושייכת לפיקוד המפציצים ה-8 של חיל האוויר של ארצות הברית. הם עוסקים בהפצצת מטרות צבאיות בצרפת אך סובלים אבידות כבדות. מורל אנשי הטייסת ירוד והוא משפיע גם על מפקדם, קולונל קית' דוונפורט (גרי מריל). דוונפורט מגיע למפקדו של גנרל פריצ'רד, מפקד הכוח האווירי האמריקאי בבריטניה (מילארד מיטשל), נפגש עם סגנו בריגדיר גנרל פרנק סבג' ואומר כי לטייסת יש "מזל רע" וכי יש להקטין את הלחץ על האנשים. סבג' מבחין שדוונפורט לפני שבירה ומדווח על כך לגנרל פריצ'רד.
פריצרד וסבג' מגיעים לטייסת ומתחקרים את דוונפורט וטייסיו על כישלון הפעולה. פריצ'רד רואה בדוונפורט את האשם בכישלון מחליט להדיח אותו ולמנות במקומו את סבג'.
סבג' מגיע לטייסת ומוצא אותה במצב מוזנח. הש"ג נותן לו להיכנס, לא מצדיע ולא מבקש ממנו זיהוי וננזף קשה.
סבג' נפגש עם השליש של הטייסת מייג'ור הארווי סטובל (דין ג'אגר), עורך דין מבוגר ששירת עוד במלחמת העולם הראשונה והתנדב לשרת גם בשנייה. סטובל מודיע לו כי קצין המבצעים לוטננט קולונל בן גייטלי (יו מרלו), יצא מהטייסת והלך להשתכר באחד הכפרים. סבג' מבקש לעצור אותו ולהביאו אליו.
סבג' מכנס את אנשי הטייסת ובנאום קצר ותקיף הוא אומר להם את "האני מאמין" שלו. אין הוא מאמין במושג "מזל רע" והכל תלוי בהם. אין מקום לרחמים עצמיים או לחשוב על משפחה או חופשה. מבחינתו כולם צריכים לחשוב את עצמם ל"מתים" ולהתרכז רק בדבר אחד - במלחמה.
כאשר גייטלי מובא אליו הוא מוכיח אותו על תפקודו המביש, מוריד אותו לתפקיד מפקד מטוס ודורש כי אנשי צוותו יהיו מהגרועים ביותר בטייסת ועל חרטום המטוס יהיה כתוב "מושבת מצורעים".
פעולותיו של סבג' מעוררות תרעומת קשה עד כי רוב האנשים מבקשים העברה. סבג' מבקש מהשליש להשהות את הבקשות לעשרה ימים ובתקופה זו הוא מצטרף לאימונים ולתקיפות. הביצועים של הטייסת משתפרים ובאחת ההפצצות מקבל סבג' הוראת לחזור אך הוא לא עונה בקשר וממשיך בביצוע ההפצצה בהצלחה. כאשר חוקר אותו גנרל פריצ'רד ורוצה להדיח אותו על התעלמות מפקודה הוא טוען שהיה קלקול ברשת הקשר ובמקום נזיפה הוא "סוחט" מהגנרל מכתב ציון לשבח לטייסת.
נציב הקבילות מגיע לטייסת לברר מדוע לא נשלחו בקשות ההעברה. סבג' מתחיל לארוז את חפציו אבל לפתע מודיעים לו שהחיילים ביטלו את מכתביהם ונציב הקבילות הסתלק.
סבג' רוכש את אמון אנשי הטייסת והם מקבלים משימה להתקיף בראשונה את מערכת החימוש של גרמניה. הוא יוצא עם אנשיו ומשתתף בהפצצה, בקרב עם מטוסי הקרב של הלופטוופא ואש הנ"מ הכבדה. הוא חוזר תשוש ומתבשר שכמה מהטייסים האהובים עליו לא חזרו.
סבג' מתכונן לקראת ההתקפה המכרעת אך אינו יכול לעלות על המטוס. גופו בוגד בו והוא אינו מסוגל לטפס למטוס. ברגע האחרון הוא מוסר את הפיקוד לגייטלי שהוא כעת טייס מצטיין ונכנס למצב קטטוני. רק לאחר שהוא שומע שהמפציצים חזרו בשלום הוא קם מקפאונו ונשכב על המיטה.
אירגסמצ'ה

יהודי אירגסמצ'ה

לא ידוע הרבה על יהודי הכפר. במפקד קהילות הונגריה נכתב שהיו במקום 95 יהודים, בהם רופא, וטרינר וכמה בעלי אחוזות. יהודי העיר נשלחו למחנה ההשמדה אושוויץ בשנת 1944.