google/wiki40b huggingface dataset:
דגון

מקור השם

מקור השם במילה "דגן" שהייתה מקובלת בכל השפות השמיות, או לחלופין במילה "דג", אולם אין וודאות לגבי מקור גזרון השם דגון. בלשונות הודו-אירופאיות קיים שורש שמני דומה ל'דגן' השמי, ופירושו 'ארץ, אדמה'. בלשונות האזור מופיע שורש זה כ : (chton - χθών)
 ביוונית ו כ - tekan בחיתית, ובשפות הודו-איראניות - (dʰéǵʰōm -דהגום)   
,השם דגון מתקשר מילולית למילה דג, בדומה לשם העיר צידון - הנגזר מהמילה ציד, וכדומה. שמו היווני של דגון, "odakon", נוצר כאשר ברוסוס הכלדוני עירב את דמותו של "אואנה" (האל המסופוטמי שחזותו נראית כדג) עם שמו של דגון. בתקופה קדומה סימל דגון את הים, הנהרות ועושר הדגה שבתוכם, וייתכן שתפוצתו של דגון קשורה לים, לנהרות למסחר ולתעבורה הימית הקדומה, שכן מכתבי אל-עמארנה מעידים על יחסי גומלין תרבותיים בין הפרתיים לתרבויות המסופוטמיות שעל החידקל, ובין תרבויות מצרים למערב אסיה.
'דגן' - האנציקלופדיה היהודית
תיקון (כתב עת)

"תיקון" (Tikkun) הוא רבעון של התנועה להתחדשות יהודית המתפרסם בארצות הברית בשפה האנגלית. כתב העת דן בנושאי יהדות בתרבות האמריקנית ובתרבות הישראלית, וכן מפרסם מאמרים על פוליטיקה, דת והיסטוריה, מאמרי פובליציסטיקה, ביקורת ספרות, ביקורת מוזיקה ושירה. בשנים 2006 ו-2011 זכה כתב העת בפרס העיתונות העצמאית על סקירותיו בנושאים רוחניים, בייחוד על מאמרים המסבירים את הכמיהה של אנשים לדת, ומאמרים אחרים המתארים את השפעת הפונדמנטליזם הנוצרי בארצות הברית על סכסוכים דתיים בעולם.
כתב העת יוצא לאור משנת 1986. עורך כתב העת הוא הרב מיכאל לרנר. בית הכנסת "בית תיקון", בראשותו של הרב לרנר, מזוהה במקצת עם כתב העת.

מקור השם

מקור שמו של כתב העת הוא במושג הקבלי "תיקון עולם". על פי השקפת העיתון, על האנושות "לרפא, לתקן ולשנות את העולם, בעזרתו של האל".

מדיניות המערכת

על פי מייסדי כתב העת, כתב העת נועד לתת במה לזווית היהודית בנושאים ליברליים כמו זכויות האדם, פציפיזם, פמיניזם וזכויות עובדים. כותבי המאמרים נבחרו בהתאם למדיניות זו.
עם זאת, כתב העת מכריז שהמאמרים בו "לא בהכרח משקפים את עמדת המערכת", ועורכו, הרב מיכאל לרנר, הצהיר שהוא מפרסם לעיתים קרובות במתכוון מאמרים הנוגדים את עמדותיו האישיות.
כתב העת למעשה מעמיד את עצמו מול כתב העת קומנטרי, שנוקט בגישה שמרנית יותר. על רקע זה התפטר אלי ויזל מוועדת העורכים. בין הכותבים שתרמו לכתב העת ניתן למצוא את הרב אברהם יהושע השל, נועם חומסקי, בני מוריס, אדוארד סעיד וריצ'רד סילברסטיין.

ביקורת

בשנת 1997 פורסמו בכתב העת מספר מכתבים למערכת, שחלקם שיבח את עמדות העיתון ("מאמר המערכת על עיראק אמר בפומבי את מה שרבים מאיתנו במחנה השלום הישראלי מרגישים באופן פרטי, אבל לא מעזים לומר.") וחלקם היה ביקורתי יותר. לרנר הואשם בכתיבת המכתבים ופרסומם בשמות בדויים. הוא הודה באשמה.
במאי 2005 פורסם בכתב העת מאמר של יואל קובל בשם "על אנטישמיות השמאל ומעמדה המיוחד של ישראל". מבקרי כתב העת טענו שבמאמר זה נעשה שימוש בטיעונים אנטישמיים, ומדינת ישראל מתוארת בו כמדינה גזענית המבצעת פשע נגד האנושות.
בשנים 1999-1997 פורסמו בכתב העת ביקורות שליליות רבות על אלן דרשוביץ ועל ספריו. באוקטובר 2006 דרשוביץ פרסם מאמר שבו כתב: "כתב העת "תיקון" הוא המבקר הארסי ביותר של ישראל הפועל תחת חסות יהודית ... תמיכה ב"תיקון" הוא תמיכה באויבי ישראל."
טירת דולוויד'לן

היסטוריה

טירת דולוויד'לן נבנתה ככל הנראה בתחילת המאה ה-13 על ידי ל'ואלין אפ לורוורת' (ל'ואלין הגדול) על גבעה המשקיפה על העמק מסביב במיקום אסטרטגי, לאורך אחד מצירי התנועה החשובים בצפון ויילס. האתר שימש ככל הנראה למבצר גבעה מוקדם יותר, על פי האגדה ל'ואלין עצמו נולד במבצר ובהמשך חיו בנה את טירת האבן כחלק מ-"ביצורי סנודוניה" להגנה על ממלכת גוויניד' מפני הצבא האנגלי.
ב-18 בינואר 1283 נפלה הטירה לידי הצבא האנגלי של אדוארד הראשון, היא עברה שיפוץ בשנים 1283-4 במטרה לשרת את הצבא הכובש אך בשנת 1290 היא ננטשה כמבצר צבאי, מאחר שהדגש האסטרטגי הושם על מבצרי החוף וננטשו רוב הביצורים בפנים ויילס. במהלך השיפוץ האנגלי ככל הנראה נוספו הביצורים בצד המערבי של הטירה ונבנה המגדל המלבני. בשנת 1488 רכש מרדוד' אפ איוון, יורש העצר לבית בית אברפראו, את הטירה ושיפץ אותה באופן נרחב לשימוש - בין היתר נוספה קומה עליונה למגדל העוז ונחפרו תעלות ניקוז.
במהלך המאה ה-19 עברה הטירה שיפוץ ועיצוב מחודש ברוח הרומנטיקה ההוויקטוריאנית על ידי הברון ווילובי דה ארסבי. כיום רק מגדל העוז שעוצב בתקופה זו עומד על תילו, בעוד שחומות הטירה והמגדל השני נותרו בהריסות.
שטח הטירה נמצא בבעלות מועצת השימור הוולשית Cadw, הכניסה לאתר פתוחה לציבור בתשלום.
קטז'ינה זווידצקה

ביוגרפיה

זווידצקה נולדה בגוז'וב ויילקופולסקי שבפולין כבת יחידה לזוג הורים כלכלנים, היא למדה באוניברסיטת ורוצלב לכלכלה.
היא נבחרה למיס פולין 1985, בעקבות כך ייצגה את פולין בתחרות מיס תבל 1985, מיס עולם 1985 שם עלתה לחצי הגמר ומיס אינטרנשיונל 1985 שגם שם עלתה לחצי הגמר.
היא דגמנה מספר שנים בפריז, מילאנו וניו יורק, שם יוצגה על ידי מספר סוכנויות, וביניהם קארין מודלס. תמונותיה הופיעו במגזינים קוסמופוליטן Elle ואחרים.
היא גם עבדה עבור מספר מעצבי אופנה וביניהם כריסטיאן לקרואה וראלף לורן ודגמנה לחברות כמו ויקטוריה'ס סיקרט.
מ-1991 היא נשואה לאיש העסקים סרג' ורסנו ולהם שני בנים.
יוחנן כהן

חייו

כהן נולד בשנת 1917 בלודז' שבפולין, בה סיים את לימודיו בגמנסיה העברית והיה משנת 1935 ראש הקן המקומי של תנועת "הנוער הציוני".
בשנת 1937 עלה ארצה, החל את לימודיו באוניברסיטה העברית והצטרף לגרעין המייסד של קבוצת תל יצחק, בה חי עד שנת 1959. במקביל, בשנת 1938 החל בפעילות בארגון ההגנה והיה פעיל בהנהגה הארצית של "הנוער הציוני" (1939 - 1941). בהמשך שירת כנוטר (1941 - 1944) והיה שליח התנועה בפולין (1945 - 1947). בין השנים 1946–1950 היה חבר הוועד הפועל הציוני.
במלחמת העצמאות שירת כהן כמפקד פלוגה בחטיבת גולני, בה המשיך לימים בשירות המילואים כמפקד גדוד בדרגת סגן-אלוף.
בשנים 1950–1953 נבחר לחבר הוועדה המרכזת של הסתדרות העובדים הכללית. פעילותו בתנועת הנוער הציוני נמשכה ובשנת 1957 נשלח מטעם מחלקת הנוער והחלוץ של התנועה להשתלמות באנגליה. עקב פעילותו במפלגה הפרוגרסיבית, בה היה חבר הנהלה, נכנס באותה שנה לכנסת השלישית במקומו של ישעיהו פורדר. בתקופה זו היה חבר ועדת חוקה, חוק ומשפט.
לאחר פיזור הכנסת נכנס כהן לעבוד במשרד החוץ, בו שירת בין השנים 1960–1983. במהלך השנים שירת במגוון תפקידים דיפלומטים ואדמיניסטרטיביים, ביניהם: סגן מנהל מחלקת ההסברה (1960 - 1963), קונסול כללי בבוסטון (1965 - 1968), מנהל מחלקת מזרח אירופה (1968 - 1972), שגריר ישראל ברומניה (1973 - 1976), שגריר ישראל בפינלנד (1976 - 1979) ומנהל מחלקת ההיסטוריה (1979 - 1982).
בהיותו בגמלאות התמסר כהן להנחלת זיכרון השואה, כחבר הוועד המנהל של מכון "משואה" ובשנים 1990–1997 כיו"ר מערכת השנתון של המכון.
אוסקר רוזנפלד

ראשית חייו וחינוכו

רוזנפלד נולד בקוריצ'אני שבמוראביה לז'נט רוזנפלד (ילינק). הוא סיים את לימודיו בשנת 1908 וקיבל תואר דוקטור בווינה על עבודתו בנושא הצייר הגרמני הרומנטי פיליפ אוטו רונגה . רוזנפלד היה פעיל בארגונים ציוניים שונים. הוא כתב בעיתונים ובכתבי עת יהודיים, בהם "Die Welt" ו-"Juedische Volkssimme" ביקורות תרבות, אמנות, תיאטרון וספרות. הוא היה חבר ב"אגודת תיאודור הרצל".

קריירה

ב-1904 היה רוזנפלד ממקימי עיתון הנוער היהודי והסטודנטים "תקוותנו" (Unsere Hoffnung). ב-1907 ייסד יחד עם הסופר הוגו צוקרמן, אגון ברכר ואחרים יוזמה לתיאטרון יהודי, בו יועלו דרמות יידיש מודרניות בשפה הגרמנית. הרומן הראשון שלו, Die vierte Galerie (הגלריה הרביעית), ראה אור בשנת 1910. במלחמת העולם הראשונה שירת בצבא האוסטרו-הונגרי בסופיה בלשכת המסחר האוסטרית-בולגרית והיה העורך הראשי של עיתון המסחר "Bulgarische Handelszeitung" בשנים 1916–1918.
ב-1920 יצאו לאור שישה מספריו של רוזנפלד תחת הכותרת Tage und Naechte ("יום ולילה"). הוא היה פעיל ב- Judenstaatspartei. בין השנים 1923–1927 עבד כעורך העיתון הווינאי Wiener Morgenzeitung ("עיתון הבוקר הווינאי"). ב-1927 ייסד את התיאטרון היהודי החדש בווינה,] Jüdische Künstlerspiele . רוזנפלד תרגם ספרות יידיש קלאסית ומודרנית, ובין היתר את יצירותיהם של מנדלי מוכר ספרים, שלום עליכם, י"ל פרץ וי' י' זינגר .
רוזנפלד החל לעבוד בשבועון המצויר Die neue Welt בשנת 1929, ובהמשך הפך לעורך הראשי שלו. האנשלוס בשנת 1938 הביא לסיום עבודתו בווינה. הוא ואשתו הנרייט היגרו לפראג, שם הפך לכתב "ג'ואיש כרוניקל".

מלחמת העולם השנייה

בשנת 1939 היגרה אשתו של רוזנפלד לאנגליה בציפייה לבואו, אך פרוץ מלחמת העולם השנייה מנע את הגירתו. בנובמבר 1941 גורש רוזנפלד לגטו לודז' בפולין יחד עם 5,000 יהודים מפראג. מיוני 1942 עבד בארכיון הגטו, שם השתתף בפרסום ובכתיבת כרוניקה של הקהילה.

מותו ומורשתו

באוגוסט 1944 גורש אוסקר רוזנפלד לאושוויץ, שם נרצח בתא גז.
יומנו, שנכתב בגטו בין 17 בפברואר 1942 ל-28 ביולי 1944 בסדרה של 15 מחברות בית ספר, נשמר ביד ושם בירושלים.
פלנ"ט

עורב צנחנים

את משימת הקמת פלוגת הנ"ט הראשונה של חטיבה 35 קיבל לידיו אמנון דותן וסגנו יואב גוטסמן בשנת 1974.
באוגוסט 1980 התגבשה במטכ"ל תוכנית לכיבוש מספר נקודות אסטרטגיות ברכס ארנון שבלבנון, כשבמרכזן מבצר "הבופור". אל הפעולה המסוכנת גויסו מיטב הלוחמים מן העורב, סיירת צנחנים, פלחה"ן צנחנים, סיירת גולני, שייטת ומטכ"ל. במתקן האימונים המבודד הוחתמו כולם על הסכם סודיות והאימונים יצאו לדרך. במשך למעלה משבועיים ביצעו הכוחות מודלים של כיבוש המוצבים במבצרים "קלעת נמרוד" ומבצר "גמלא", התרגולות כללו כיבוש חלקים שונים ביעד במקביל בשיתוף פעולה עם מסק"רים, חציית הליטאני בהשטה על ידי השייטת, חילוץ בגלישה ועוד תרגולות שונות ומסובכות.

עורב נח"ל

יחידת הנ"ט של חטיבת הנח"ל הוקמה בשנת 1991

עורב גבעתי

יחידת הנ"ט של חטיבת גבעתי הוקמה בשנת 1983

מפקדים ידועים

מאז הקמתן צמחו ופיקדו על פלוגות הנ"ט כמה מהמפקדים הבולטים בצה"ל ובהם: האלוף יאיר גולן, שהתגייס ופיקד על פלנ"ט צנחנים, רב-אלוף והרמטכ"ל לשעבר גדי איזנקוט שפיקד על פלנ"ט גולני, הרמטכ"ל רב-אלוף אביב כוכבי, אלוף הרצי הלוי ואלוף אמיר ברעם, שפיקדו על פלנ"ט צנחנים, אלוף יואל סטריק שפיקד על פלנ"ט גבעתי. וכן הרב יובל שרלו, ראש ישיבת אורות שאול תל אביב.
מערכת לייטנר

מערכת לייטנר היא שיטה נפוצה בשימוש יעיל באמצעות כרטיסים שהוצעה על ידי עיתונאי מדע גרמני בשם סבסטיאן לייטנר בשנות ה -70. זהו יישום פשוט של העיקרון שינון בסירוגין, שבו כרטיסים נבדקים בהפוגות הולכות וגדלות.

השיטה

בשיטת לייטנר כרטיסי זיכרון מסודרים לתוך קבוצות בהתאם לפי כמה טוב הלומד יודע כל אחד מהכרטיסים בקופסת למידה של לייטנר. הלומדים מנסים להיזכר בתשובה שנכתבה על כרטיס הזיכרון. אם הם יצליחו, הם ישלחו את הכרטיס לקבוצה הבאה. אם הם יכשלו, הם ישלחו אותו בחזרה לקבוצה הראשונה. לכל קבוצה מצליחה יש פרק זמן ארוך יותר, לפני שהלומד נדרש לבחון מחדש את הקלפים. בשיטתו המקורית של לייטנר, שיצאה לאור בספרו "So lernt man Lernen", (איך ללמוד כדי ללמוד) תוכנית השינון נקבעת על פי גודל המחיצות בתיבת הלמידה. אלו היו 1, 2, 5, 8 ו 14 ס"מ. רק כאשר מחיצה התמלאה הלומד היה צריך לבחון כמה כרטיסים היא הכילה, להזיז אותם קדימה או אחורה, תלוי אם הם זוכרים אותם.
רעיונות דומים לאלה יושמו במספר שפות סיוע מחשב לימודיות ותוכנות כרטיסי זיכרון, כמו: אנקי וקוויזלט. רוב התכנות האלו עושות שימוש כזה שנקרא כביכול "כרטיסים אלקטרונים".

שלוש קופסאות

נניח שיש שלוש קופסאות של כרטיסים הנקראים "תיבה1", "תיבה 2" ו- "תיבה 3". הקלפים בתיבה 1 הם אלה שהלומד עושה איתם לעיתים קרובות יותר טעויות, ותיבה שלוש מכילה את הכרטיסים שהוא יודע היטב. הוא עשויי לבחור ללמוד את תיבה 1 פעם ביום, תיבה 2 כל שלושה ימים, ואת תיבה 3 כל 5 ימים. אם הוא מסתכל על כרטיס בתיבה 1 ויודע את התשובה, הוא "מקדם" אותו לתיבה 2. תשובה נכונה עם כרטיס בתיבה 2 "מקדמת" את הכרטיס הזה לתיבה 3. אם הוא עושה טעות עם כרטיס בתיבה 2 או בתיבה 3, זה מקבל "הורדה בדרגה" לתיבה הראשונה, מה שמאלץ את הלומד לקרוא את הכרטיס הזה לעיתים קרובות יותר.
ההיתרון של שיטה זו היא שהלומד יכול להתמקד על הכרטיסים הקשים ביותר, אשר נותרים בכמה מהקבוצות הראשונות. התוצאה היא, באופן אידיאלי, צמצום בזמן המחקר הדרוש.

שוטף תמידי

שיטה זו מבוססת מערכת לייטנר לפי לוח זמנים חוזר של 64 יום, בשיטה זו ללומד יש רמות מ 1–7. הוא צריך לסקור את הכרטיסים בתדירות של: רמה 1 בכל יום, רמה 2 בכל יום אחר, רמה 3 בכל 4 ימים, כל הדרך לרמה 7, אשר הוא יבחן בכל 64 הימים לפי חוקיות המשחק. מאחר שאין 64 ימים בחודש, הלומד יצטרך להוסיף מחזור של 64 יום ליומן, ברגע שיעשה זאת, הוא יוכל פשוט להתייחס ליומן כדי להבין איפה הוא ממוקם בתוכנית 64 הימים של לוח המשחק.
5G

כניסה לישראל

ב־14 ביולי 2019 פרסם משרד התקשורת את מכרז התדרים.
משה צפור

משה א' צִפּוֹר (נולד ב-4 במאי 1934 בטארנוב שבפולין) הוא פרופסור אמריטוס למקרא באוניברסיטת בר-אילן ומלמד במכללת שאנן בחיפה. מחקריו עוסקים בתחום תרגומי המקרא והפרשנות הקדומה.

ביוגרפיה

צפור נולד בפולין ב-1934 ועלה לארץ ישראל בשנת 1935. הוא למד בישיבת חברון שבירושלים ולמד לתעודת הוראה. הוא לימד בבית ספר יסודי, בבית-הספר התיכון הדתי "בר-אילן" בנתניה ובבית-הספר התיכון הדתי "יבנה" שבחולון. אחר כך השלים תואר ראשון במקרא, תלמוד ותולדות ישראל עם התמחות נוספת ביוונית באוניברסיטת תל אביב (1962). תואר שני בתנ"ך השיג מאוניברסיטת בר-אילן (1969), ובה גם עשה את הדוקטורט בתנ"ך בנושא תרגום השבעים לספרי שמואל-מלכים, בהדרכת פרופ' משה גושן-גוטשטיין (1979). בשנת 1988 מונה לפרופסור חבר, בשנת 2001 לפרופסור מן המניין ובשנת 2003 יצא לגמלאות. הוא היה מופקד הקתדרה לפרשנות המקרא ע"ש קספר במשך שנתיים. 
תחומי מחקרו כוללים את הפרשנות הקדומה (התרגומים הקדומים; הספרות הבתר-מקראית (מגילות קומראן, הספרים החיצוניים, ספרות חז"ל), מסירת התנ"ך ונוסחו, תרגום השבעים והתרגום הסורי (הפשיטתא), השירה המקראית, ספרות הנבואה והפרשנות הימי-ביניימית.
פדרו פרואנסה

קריירת שיפוט

פרואנסה החל לשפוט בליגת העל הפורטוגזית בשנת 1998, ובמפעלים של פיפ"א ושל אופ"א החל לשפוט בשנת 2003.
ב-10 באוגוסט 2003 פרואנסה שפט במשחק הסופר קאפ הפורטוגזי, שהיה למשחק הגמר הראשון ששפט בפורטוגל. בשנת שלאחר מכן שפט בשלושה משחקים באליפות אירופה עד גיל 19, כולל משחק הגמר בין ספרד לטורקיה.
בדצמבר 2004 שפט פרואנסה במשחק הראשון שלו במסגרת גביע אופ"א, בו שיחקו א.א.ק. אתונה וגוריצה. ב-27 במאי 2007 הוא שפט במשחק גמר הגביע הפורטוגזי, בו ניצחה ספורטינג ליסבון את בלננסש.
לאחר שנתיים בהן שפט במשחקי מוקדמות ליגת האלופות, בשנת 2007 הוא שפט במשחקו הראשון בשלב הבתים של ליגת האלופות, בו פ.ס.וו. איינדהובן ניצחה 1-2 את צסק"א מוסקבה.
ב-22 במרץ 2008 היה פרואנסה לשופט הראשון ששפט במשחק גמר גביע הליגה הפורטוגזית. בגמר זה ויטוריה סטובאל ניצחה את ספורטינג ליסבון בדו-קרב בעיטות עונשין, לאחר משחק ללא שערים. בשנת 2010 שפט בפעם השנייה בגמר הגביע הפורטוגזי, כאשר בפעם זו פורטו ניצחה 1-2 את שאבס. בשנת 2011 שפט פרואנסה בפעם השנייה בגמר גביע הליגה הפורטוגזית. במשחק זה בנפיקה ליסבון ניצחה 1-2 את פאסוס די פריירה.
ב-19 במאי 2012 שפט פרואנסה בגמר ליגת האלופות 2012, בו צ'לסי ניצחה את באיירן מינכן 3-4 בדו-קרב בעיטות עונשין, לאחר שוויון 1-1 ב-120 דקות. פרואנסה נבחר לסגל השופטים ששפטו ביורו 2012. הוא שפט במשחקי שלב הבתים בין ספרד לבין אירלנד, ובין שוודיה לבין צרפת. בנוסף הוא שפט במשחק רבע הגמר בין אנגליה לבין איטליה. ב-29 ביוני פרואנסה שפט במשחק גמר יורו 2012, בו ניצחה ספרד 0-4 את איטליה, ובכך הפך לשופט הפורטוגלי הראשון ששפט בגמר אליפות אירופה. פרואנסה הפך לשופט הראשון ששפט באותה שנה גם בגמר ליגת האלופות וגם בגמר אליפות אירופה. פרואנסה נבחר לשפוט במונדיאל 2014, שם שפט במשחקי שלב הבתים בין קמרון וקרואטיה, ובין יפן וקולומביה. הוא שפט גם במשחק שמינית הגמר בו ניצחה הולנד את מקסיקו, מבעיטת עונשין שפרואנסה שרק לזכות הולנד בדקה ה-94.
ב-22 בינואר הודיע פרואנסה על פרישה משיפוט כדורגל. שישה חודשים לאחר מכן מונה לנשיא הליגה הפורטוגלית לכדורגל מקצועני.
סילביו מרסוליני

קריירת משחק

מרסוליני הצטרף לקבוצת הנוער של פרו קאריל אואסטה ב-1955. לאחר השעייה בת שנתיים שספג מהנהלת הקבוצה בשל רצונו לעזוב, הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה הבוגרת ב-31 במאי 1959. באותה שנה רשם מרסוליני 23 הופעות ליגה במדי הקבוצה, בדרך למקום הרביעי.
בסיום השנה עבר, ביחד עם שוער הקבוצה אנטוניו רומה, לבוקה ג'וניורס, במדיה שיחק עד לסיום הקריירה. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו ב-3 באפריל בניצחון 2-1 על אסטודיאנטס לה פלאטה. ב-1962 זכה מרסוליני לראשונה בקריירה בתואר אליפות ארגנטינה, כששותף בכל 28 משחקי הליגה בדרך לזכייה בתואר עם שתי נקודות יותר מהיריבה הגדולה ריבר פלייט. מרסוליני היה חלק מחוליית הגנה חזקה שספגה באותה עונה 18 שערים בלבד, עשרה פחות מיריבתה. ב-1963 השתתפה בוקה לראשונה בגביע ליברטדורס, ומרסוליני רשם בטורניר חמש הופעות בדרך להפסד בגמר הכפול מול סנטוס ופלה. בוקה העדיפה את טורניר הליברטדורס ולא הציבה הרכבים מלאים במשחקי הליגה, מה שהוביל אותה למקום הרביעי בלבד, והגביל את מרסוליני ל-11 הופעות ליגה באותה שנה, הכמות המעטה ביותר לעונה בקריירה שלו.
שנה אחר כך זכה מרסוליני עם בוקה באליפות נוספת, שנייה בקריירה. ההגנה של בוקה, בכיכובו של מרסוליני, שוב הייתה גורם מכריע בזכייה בתואר, כשספגה 15 שערים בלבד ב-30 משחקים. שנה אחר כך השלימה בוקה זכייה באליפות שנייה ברציפות, לאחר קרב צמוד שהסתיים בהפרש נקודה מריבר פלייט. ב-1969, תחת המאמן אלפרדו די סטפנו, זכתה בוקה באליפות הנסיונל, ובאותה שנה זכתה במהדורה הראשונה של גביע ארגנטינה.
ב-1970 זכה מרסוליני עם בוקה בתואר האחרון בקריירת המשחק שלו, אליפות הנסיונל. הייתה זו אליפות חמישית של מרסוליני בקריירה. הוא פרש ממשחק פעיל לאחר טורניר המטרופוליטנו של 1972, בגיל 32. הוא נחשב לאחד מגדולי שחקניה של בוקה ג'וניורס בכל הזמנים.

נבחרת ארגנטינה

מרסוליני החל את דרכו במדי נבחרת ארגנטינה בשנת 1960, ושיחק במדיה לאורך כל שנות ה-60. הוא זומן על ידי חואן חוסה לורנסו לטורניר מונדיאל 1962 בצ'ילה. הוא פתח ושיחק לכל אורך שלושת משחקיה של ארגנטינה בשלב הבתים, שהסתיימו בהדחה מאכזבת.
לורנסו זימן את מרסוליני לטורניר מונדיאל 1966 באנגליה. הוא פתח ושיחק לכל אורך ארבעת משחקיה של ארגנטינה בטורניר. ארגנטינה צלחה את שלב הבתים עם ניצחונות על ספרד ושווייץ, ותיקו מול גרמניה המערבית, וסיימה את דרכה עם הפסד 1-0 ברבע הגמר מול אנגליה המארחת. מרסוליני הרשים מאוד במהלך הטורניר, ואף זכה להיכלל בנבחרת הטורניר.
מרסוליני סיים את דרכו בנבחרת לאחר כישלונה להעפיל ממוקדמות מונדיאל 1970. בסך הכל הוא רשם 28 הופעות במדי ארגנטינה בהן כבש שער אחד.

קריירת אימון

מרסוליני החל את קריירת האימון בשנת 1975, כשאימן את קבוצת אול בויס במשך כשנה.
מרסוליני חזר לבוקה ג'וניורס כמאמן בשנת 1981, כשהוביל סגל מוכשר שכלל בין היתר את דייגו מראדונה, מיגל אנחל ברינדיסי, הוגו גאטי ואוסקר רוג'רי לזכייה באליפות המטרופוליטנו. מרסוליני סיים את דרכו בקבוצה כשנה אחר כך, וחזר אליה ב-1995, שוב עם מראדונה בסגל, אך הפעם לא הצליח להוביל אותה להצלחות.
בין 1998 ל-2008 היה מרסוליני למאמן נוער בקבוצת באנפילד, ותחתיו התפתחו שחקנים מובילים כמו דאריו קביטאניץ', חסוס דטולו, גבריאל פאלטה, מריאנו ברבוסה ודניאל בילוס. לאחר עשר שנים בקבוצה, פרש מרסוליני מאימון בגיל 68.
תהילים ס"ז

המזמור בתפילה ובקבלה


המזמור נאמר בנוסח עדות המזרח לפני תפילת ברוך שאמר בימי חול, וכן לאחר תפילת מנחה ולפני קדיש יתום בימי חול. מכיוון שמספר המילים במזמור הוא 49, וכן הוא גם מספר אותיות הפסוק האמצעי, התפשט המנהג לומר מזמור זה לאחר ספירת העומר, הנאמרת 49 יום בשנה, ובכל יום לכוון למילה אחרת מן המזמור ולאות אחרת מן הפסוק האמצעי.
בקהילות רבות אומרים מזמור זה לפני תפילת ערבית של מוצאי שבת, כסימן ברכה לקראת השבוע החדש, על פי תוכן המזמור. עוד נכלל המזמור בתיקון לאה שבתיקון חצות על פי האר"י.
למזמור יוחסה ברבות הימים חשיבות דתית רבה בקבלה; על שום היותו סימטרי, בן שבעה פסוקים, ועל שום הארמזים שבו לברכת כהנים, ערכו אותו המקובלים בצורת מנורת שבעת הקנים שהודלקה בבית המקדש. המקובלים שיבחו את האומר מזמור זה ומשווה לנגד עיניו את צורת המנורה. כאשר המזמור ערוך בצורה כזו הוא מכונה גם למנצח בצורת המנורה (על שם התיבה הפותחת את כותרתו, "למנצח"). בעקבות החשיבות הרבה שיוחסה לצורה זו בקבלה, מופיע מזמור זה בצורה המנורה בלוחות "שיוויתי" רבים, ובחלק מהסידורים בנוסח עדות המזרח, לעזר למתפללים.
המסורת אומרת שדוד המלך כשהיה יוצא למלחמה על המגן שלו היה חרוט מזמור זה, בצורה הידועה לנו בתור מגן דוד, לעומת זאת הרמ"א כתב שהמנורה היתה מצויירת בתוך ה"מגן דוד".

הלחנה

במוזיקה הקלאסית הולחן המזמור על ידי צ'ארלס אייבס ותומאס טאליס.

גלריית המזמור בצורת המנורה

ניתן לראות שאלמנטים שונים מתווספים לצד המנורה, בגרסאות שונות.
לרוב המזמור מופיע בסידורי עדות המזרח בצורת המנורה.
דביבוני היער הירוק

תקציר העלילה

הסדרה עקבה אחר עלילותיהם של און הדביבון וחבריו ביער הירוק אשר נאלצים להגן היער ולסכל את מזימותיו של איש העסקים מר מלכישוע ושלושת עוזריו החזירונים.
ימין אורד

יְמִין אוֹרְד, על שם אורד וינגייט, הוא כפר נוער פנימייתי דתי בשולי הכרמל, סמוך ליישובים ניר עציון ועין הוד.
כפר הנוער מצוי בבעלותה ותחת אחריותה של הוועדה לעליית הנוער הדתי שהקימה תנועת הקיבוץ הדתי. המקום נוסד ב-1953 ונקרא תחילה "כפר וינגייט". גרים בו כ-500 בני נוער עולים מחבר המדינות, מאתיופיה, מאמריקה הלטינית, צרפת ועוד. הכפר שואף לחזק את אישיותם של החניכים תוך כבוד והבנה לרקע התרבותי שממנו באו, וללוותם כבוגרים. 
בשטח הכפר וכחלק ממנו פעל מכון שבות עם, להנחלת זהות יהודית ולליווי בגיור.
בשנת 2000 הוקמה על ידי צוות כפר הנוער המכינה הקדם-צבאית ימין אורד.
בשריפה בכרמל ב-2010 ניזוקו רבים ממבני הכפר, ותושביו פונו.
מנהל הכפר נכון לשנת 2015 הוא שמולי בינג. בשנים 1961–1979 בראש הכפר עמד יצחק מאיר. בין השנים 1979–2006 עמד בראש הכפר ד"ר חיים פרי, שפיתח ומימש בו את שיטת החינוך "דרך הכפר" וזכה על פועלו בפרסים כגון "עולם הילדים"  פרס "מגן הילד" והשתתפות בטקס הדלקת המשואות.
פרנץ קסאבר פיבר

ביוגרפיה

נולד לפרנץ אנטון פיבר ומריה אנה הנסל. בין השנים 1824-1828 למד כלכלה, מדעים ושפות באוניברסיטה הטכנית של צ'כיה בפראג.  החל לעבוד ככלכלן עבור הממשל ולאחר מכן שופט (magistrate) בצ'רודים שבבוהמיה. בתחילת דרכו העדיף פיבר לעסוק בבוטניקה ואיורים של עבודות פאוניסטיות. ב-1832 החל להעמיק את מחקריו בתחום האנטמולוגיה, בעיקר של פשפשאים וחגבאים. עבודתו החשובה ביותר היא על הפשפשאים שפורסמה בחלקים בין שנים 1860 ל-1870, בעבודה זו תיאר כ-200 מינים חדשים למדע והציג את הבסיס למיון סוגים באזור הים התיכון.
לאחר מותו אוסף החרקים שלו נרכש על ידי Lethierry, Lucien François ולאחר מותו של טיירי נרכש על ידי Noualhier, Martial Jean Maurice. נולהיר נהג לסחור רבות עם המינים שרכש, במיוחד עם Jean Baptiste Auguste Puton. בסופו של דבר רוב הטייפים שתיאר למדע הגיעו למוזיאון MNHN בפריז.
הוא היה פעיל גם בתחום חקר הצמחים. בשנת 1836 הוא פרסם ביחד עם פיליף מקסימיליאן אופיץ ובוטנאים נוספים ספר שמתאר את הצמחים של בוהמיה.
מאורע משלים

בתורת ההסתברות, המשלים של מאורע כלשהו A, אותו נהוג לסמן בתור ′A,‏ Aᶜ או A, הוא המאורע שבו A לא מתרחש. צמד המאורעות A ו-A הם ממצים ומוציאים זה את זה, כלומר: בוודאות אחד מהם יתרחש, אבל לא ייתכן ששניהם גם יחד יתרחשו (במונחים של תורת הקבוצות: האיחוד שלהם הוא כל המאורעות האפשריים והחיתוך שלהם הוא הקבוצה הריקה). בהינתן מאורע כלשהו, המאורע והמשלים שלו יחדיו מגדירים ניסוי ברנולי: האם המאורע קרה או לא?
לדוגמה, אם מטילים מטבע רגיל, התוצאה יכולה להיות אחת משתיים: או שהוא יראה "עץ" או שהוא יראה "פלי". מכיוון ששתי תוצאות אלו כוללות את כל האפשרויות שייתכנו, וגם לא ייתכן ששתיהן יתרחשו בו-זמנית, אז כל אחת מהן היא משלים של התוצאה השנייה. ניתן גם לומר שמבחינה לוגית "פלי" שקול ל"לא-עץ" וש"עץ" שקול ל"לא-פלי".
דוגמה נוספת: אם מאורע A הוא: "מחר יירד גשם או ברד או שלג", אז המאורע המשלים A הוא: "מחר לא יירד לא גשם, לא ברד ולא שלג".
המודל האפירמטיבי

המודל האפירמטיבי (באנגלית: the affirmation model of disability) הוא מודל המתייחס למוגבלות כתופעה חברתית, מתוך התחום של לימודי מוגבלות.

מבוא

המודל האפירמטיבי התפתח בניגוד למודל הרפואי של נכות ולקות. החוויות והכתבים של בני אדם עם מוגבלויות מראים כי מוגבלות לא רק שאינה טרגדיה, אלא שיכולות להיות לה גם צדדים חיוביים, מיטיבים ומעצימים. אם לדוגמה, לאדם שעבר תאונה יש מספיק משאבים והוא יכול להרשות לעצמו לוותר על עבודה, עיסוק בתחביבים ותחומי עניין עשוי להעשיר את חייו. באופן דומה, אנשים עם מוגבלויות מגלים לעיתים כי הם יכולים להימנע מדיכוי מעמדי, התעללות או הזנחה שמקורה במוגבלות שלהם.
דרך נוספת שבה מוגבלות או לקות עשויה להיתפס כמועילה עבור אנשים עם מוגבלויות היא שישנה פחות ציפייה שאנשים אלה יפעלו לפי הדרישות והנורמות החברתיות, מאחר שיותר קשה להם למלא אחריהן.
הצורך באישור לזהות חיובית עבור אנשים עם מוגבלויות, הוא הכרחי מבחינה קולקטיבית כמו שהוא הכרחי מבחינה אינדיבדואלית. 
הצמיחה בארגונים של אנשים עם מוגבלויות היא ביטוי לא רק לכוחו של מאבק מגובש נגד דיכוי ואפליה, אלא גם לזהות קבוצתית חיובית.

לעבר המודל האפירמטיבי של מוגבלויות

המודל האפירמטיבי מונע על ידי אנשים עם מוגבלויות, אשר דוחים את המודל הרפואי, שמהווה התעלמות מהניסיון והחוויה האישית של אותם אנשים, דבר אשר יותר אינטרפרטציה מעוותת ביחס לאותם אנשים עם מוגבלויות. בנוסף, מודל זה מתבסס על המודל החברתי אשר מכיל בתוכות הגדרה מחודשת למוגבלות. המודל מסמל את הדחייה של ההנחות הקשורות לטרגדיה, לצד דחייתם של הנחות אשר קשורות לתלות וחריגות. בעוד שהמודל החברתי נוצר מתוך החוויות של אנשים עם מוגבלויות, בחברה שאינה תומכת ומונעת, המודל האפירמטיבי נולד מתוך חוויותיהם של אנשים עם מוגבלויות כאינדיבידואלים ברי תוקף, שקובעים בעצמם את סגנון חייהם, תרבותם וזהותם. אימוץ המודל האפירמטיבי מצביע על זהות חיובית, לא רק כאדם עם מוגבלות, אלא כאדם עם חולשה. בעת הכרזה על זהות חיובית כאדם עם חולשה, אנשים עם מוגבלויות דוחים בצורה אקטיבית את הערך השולט של נורמליות. השינויים עבור אינדיבידואלים אינם רק בשינוי התודעתי של הגדרת המושג "נכות", אלא מתן תוקף וערך לחיים כאדם עם מוגבלות. 
התפתחותו של המודל האפירמטיבי מובילה את המאבק ישירות לזירת ההתערבות הרפואית. מוגבלויות מסוימות, כגון סכרת, אפילפסיה ואחרות, שמעורב בהן כאב, יכולות להגיב להתערבות רפואית. המודל האפירמטיבי מציין בעלות על הפגמים, או במובן הרחב יותר, על הגוף. השליטה על התערבות היא בעלת חשיבות עליונה. זהו האישור שאנשים עם מוגבלויות נותנים על כך שהם בעלי הזכות לשלוט על מה שנעשה לגופם. זה כולל את הזכות לדעת את הבסיס לקבלת החלטות רפואיות, השפעה על נקיטת תרופות, ההשלכות של אי נקיטת תרופות והחלופות האפשרויות.
המודל אינו עוסק ב"כאב הלקות", ההפך, הוא עוסק בחוויות החיוביות ובזהות של אנשים עם מוגבלויות שמתגבשת מתוך הלקות והמוגבלות. המודל מסייע בכך על ידי פיתוח התנועה לאומנות לאנשים עם מוגבלויות, שבה הם מחזקים בצורה קולקטיבית את הזהות החיובית שלהם בעזרת אומנות ויזואלית, קברט, מוזיקה ושירה.
המודל האפירמטיבי מרחיב את המודל החברתי, על ידי כך שאנשים עם מוגבלויות יכולים לדמות בנפשם שוויון זכויות מלא והשתתפות אזרחית. אנשים עם מוגבלויות מקווים לא רק לחברה שבה אין מחסומים מבניים, סביבתיים או עמדתיים, אלא לחברה שבה מערכים ומקבלים את השונה ללא הבדל גזע, נטיות מיניות, מגדר, גיל או לקות.