פרשת דיר יאסין

דיר יאסין

דיר יאסין היה כפר ערבי ששכן כשלושה קילומטרים מהקסטל וכקילומטר משכונת גבעת שאול, באזור שבו שוכן כיום כפר שאול (בסמוך לשכונת הר נוף של היום). הכפר ניצב בגובה של 800 מטר מעל פני הים על גבעה שחלשה על כביש ירושלים-תל אביב. לפי סקר הכפרים הבריטי משנת 1945 מנה הכפר 610 תושבים, ולפי מקורות ערביים עד אפריל 1948 היו במקום 708 תושבים. לדברי אליעזר טאובר, על בסיס מספר הניצולים והמספר המקובל של ההרוגים, היה מספר תושבי הכפר כאלף.
ב-20 בינואר 1948 התקיימה פגישה בין נכבדי דיר יאסין לנכבדי שכונת גבעת שאול הסמוכה, ונחתם הסכם ליחסי שכנות טובה. תושבי דיר יאסין הסכימו להודיע לתושבי השכונה במקרה של כניסת כוחות מזוינים לתחומם, על ידי סימנים מוסכמים. בתמורה הסכימו תושבי גבעת שאול לספק מעבר בטוח לתושבי הכפר בדרך לירושלים ואף לאבטח אותם (הדרך עברה בתוך השכונה). במרץ 1948 הניאו אנשי הכפר את עבד אל-קאדר אל-חוסייני מתקיפת גבעת שאול, ומאוחר יותר סירבו להלין בכפרם את צבא ההצלה וכוחות לא סדירים אחרים.
יהודה לפידות, לוחם אצ"ל ומי שהיה סגן מפקד המבצע לכיבוש הכפר, מערער על הסברה כי היחסים בין תושבי דיר יאסין לשכניו היהודים היו שלווים גם בהמשך. לטענת לפידות היו מספר התנגשויות בין תושבי דיר יאסין לתושבי גבעת שאול וב-2 באפריל אף נורו יריות מהכפר לכיוון השכונות היהודיות בית הכרם ויפה נוף. בנוסף לכך טען לפידות כי שוחות נחפרו מסביב לכפר, כוחות ערבים בלתי סדירים הוצבו בו וכ-100 אנשים חמושים הגנו עליו. עוד הוא מציין כי תגבורת של לוחמים ערבים שכללו אנשי כנופיות ומתנדבים עיראקיים זרמה אל שדה הקרב בקסטל דרך הכפר, וכי המוכתר של הכפר נפגש בחשאי עם איש הקשר של הש"י להודיעו שאין לו שליטה על הכנופיות שנכנסו לכפר וכי ההבטחה שדיר-יאסין יהיה כפר שקט אינה עוד בתוקף.
לפי מחקר שנערך באוניברסיטת ביר זית, אנשי דיר-יאסין השתתפו בפעולות אלימות נגד מטרות יהודיות וכן בקרב על הקסטל. בכניסות לכפר נחפרו תעלות מגן ולמעלה מ-100 גברים אומנו וצוידו ברובים ובמקלעים.
ההיסטוריון בני מוריס התייחס לדברים ולטענתו ייתכן ומספר כוחות ערבים בלתי סדירים הוצבו בכפר אך לדבריו ההוכחות לכך אינן חד-משמעיות. ההיסטוריון יואב גלבר טען כי צריך להטיל ספק כי ההסכם בין תושבי דיר יאסין לתושבי גבעת שאול המשיך להיות בתוקף גם בחודש אפריל, לאור השתנות הנסיבות מינואר, לנוכח עוצמת העוינות שהתפתחה באותה תקופה בין ערבים ליהודים במקומות אחרים. לדבריו, ב-2 באפריל היה קרב יריות ממושך בין אנשי הכפר לשכונות יהודיות, ובמהלך הימים שלאחר מכן נורו יריות מכיוון הכפר לעבר היישוב מוצא ולעבר כביש ירושלים-תל אביב. באותו הזמן גם התרחש הקרב על הקסטל, וחלק מתושבי דיר יאסין לקחו בו חלק ונלחמו לצד הכוחות הערביים. עם זאת, גלבר דוחה את הטענה כאילו היו בכפר לוחמים זרים. גם אליעזר טאובר מסכים כי לא היו בכפר כוחות זרים.

התכנון והתדרוך לפני הקרב

לטענת ההיסטוריון בני מוריס, בפגישות שנערכו לצורך תכנון הקרב הוחלט כי יש לגרש את תושבי הכפר לאחר שזה ייכבש. יהודה לפידות טען כי אנשי הלח"י הציעו להרוג את כל תושבי הכפר שלא יברחו, על מנת לעורר אימה ולפגוע במורל של ערביי הארץ, אולם הפיקוד של האצ"ל דחה את ההצעה.
הלוחמים נפגשו לתדרוך ב-8 באפריל, מספר שעות לפני תחילת ההתקפה. לוחמי הלח"י, כ-40 במספר, התכנסו בגבעת שאול ולוחמי האצ"ל, כ-72 במספר, התכנסו בבסיס "עץ חיים" בכניסה לירושלים. לדברי לפידות האווירה בבסיס בקרב אנשי האצ"ל הייתה חגיגית ומצב-הרוח מרומם. הייתה זו הפעם הראשונה שמספר כה גדול של לוחמי מחתרת נפגש בגלוי, מבלי לחשוש מכוחות הביטחון הבריטים. שיתוף הפעולה בין שני הארגונים, האצ"ל והלח"י, הגביר את תחושת הסולידריות, ובהתאם לכך הלוחמים בחרו בסיסמה "אחדות לוחמת" שתסמל את תחילת המתקפה. מרדכי רענן, מפקד האצ"ל בירושלים, הדגיש ללוחמים כי חל איסור לפגוע בנשים, ילדים, זקנים ושבויים. רענן אמר גם כי תושבי הכפר יוזהרו בעזרת רמקולים על המתקפה הקרבה על מנת לתת להם הזדמנות לנוס על נפשם, וכי הדרך לעין כארם, שיועדה להיות נתיב מילוט לתושבי הכפר, תישאר פתוחה לשם כך.
למפקד הפעולה התמנה בן ציון כהן ("גיורא").

הקרב

בשעה 04:00 בבוקר 9 באפריל 1948 הותקף הכפר. אנשי האצ"ל תקפו משכונת בית הכרם מכיוון דרום-מזרח ואנשי הלח"י מבית-החרושת לעורות בגבעת שאול מכיוון צפון-מזרח, בפיקודו של פתחיה זליבנסקי. כיתה של האצ"ל בפיקודו של טרייביש הוצבה על רכס השראפה (הר הרצל) שחלש על הכפר ועל הדרך לעין כארם, שיועדה להיות נתיב מילוט לתושבי הכפר, ומאוחר יותר הציב שם גדוד "מוריה" של "ההגנה" חוליית מקלע לחסום תגבורת ערבית מעין כארם.
בקרבת מקום, בגבעת שאול, הוקם חפ"ק (חבורת פיקוד קדמית) של "ההגנה" שבו נמצא מפקד ירושלים דוד שאלתיאל ביחד עם מפקד גדוד "מוריה", זלמן מרט. במקום נמצא משוריין לחילוץ נפגעים. על פי עדותו של סגן מפקד הכוח, יהודה לפידות, לפני תחילת הקרב התכוונו כוחות אצ"ל ולח"י לוותר על אפקט ההפתעה ולהודיע לתושבי הכפר על תחילת התקיפה, כדי שלנשים ולילדים יהיה מספיק זמן לברוח מהכפר. למעשה הקרב התחיל סמוך לשעה 4:45 לפנות בוקר, לפני השעה המתכוננת, לאחר שכוחות אצ"ל התגלו על ידי שומרי הכפר. המשוריין (בו ישבו עשרה לוחמים, חציים מלח"י וחציים מאצ"ל) נושא הרמקול, יצא מגבעת שאול סמוך ל-5 בבוקר, לאחר שהקרב כבר החל. המשוריין הופעל אך נתקל בכניסה לכפר בתעלה שנחפרה לרוחב הדרך, וההודעה שנמסרה בו הושמעה, אך לא ברור אם היה מי ששמע אותה.
במהלך הקרב, לאחר שלוחמי אצ"ל ולח"י לא הצליחו לכבוש את בית מוכתר הכפר, חבר אליהם כוח של ארבעה אנשי פלמ"ח עם מרגמת 52 מ"מ (2 אינץ'), שירתה על הבית בניסיון להכניעו, אך גם ניסיון זה לא הועיל והלוחמים הערבים המשיכו להילחם גם לאחר שרוב הכפר נכבש ותושביו ברחו או נכנעו. בצהרי יום שישי תוגברו התוקפים ב-12 אנשי פלמ"ח מלווי שיירות, שהיו חמושים בשתי מרגמות 52 מ"מ ובשלושה מקלעים. הם פעלו בכפר וכבשו בתים, עד ששאלתיאל פקד עליהם לעזוב את הכפר. על אף שמטרת המבצע הייתה לכבוש את הכפר ולפנות את האוכלוסייה ממנו, התפתחו הדברים לכדי קרב, שבמהלכו נהרגו רבים מתושבי הכפר, ובהם נשים וילדים. ללוחמי האצ"ל והלח"י, שלא היו מאומנים או מנוסים בלחימה ביום ובתקיפה של כפר ערבי, נגרמו 5 הרוגים ו-14 פצועים.
תוך הקרב ברחו מאות מבין תושבי הכפר לכפר הסמוך עין כארם. אלה שנותרו בכפר נכנעו ונלקחו בשבי. השבויים, רובם נשים וילדים, הוסעו במשאיות למזרח ירושלים, שם נמסרו לידי הערבים. האצ"ל חשש כי חיל האוויר הבריטי יתקוף את הכפר והודיע להגנה כי לא יוכל להחזיק בו. ראש משלחת הצלב האדום, ז'אק דה-רנייה, הגיע לכפר ב-11 באפריל בבוקר עם אמבולנס ומשאית, לפי בקשת הערבים. לאחר סיור בכפר הוא תבע להעמיס על המשאית גופות של הרוגים ויצא מהכפר תוך שחילץ שתי ניצולות: ילדה וזקנה. לאחר שהערבים סירבו לקבל את הגופות החזירן לאחר 24 שעות לדיר יאסין, וביקש מהנוכחים לקוברן בקבר אחים כדי שלא תפרוץ מגפה, אך במקום לקוברן הם ניסו להיפטר מהן בהצתתן באש. שלושה ימים לאחר הקרב החליפה את כוחות האצ"ל, שחששו מתגובה בריטית, יחידת גדנ"ע של "ההגנה" בפיקודו של יהושע אריאלי והם קברו את הגופות שנשארו בכפר.
הנציב העליון, אלן גורדון קנינגהם, התייעץ עם מפקד הצבא הבריטי, גורדון הולמס אלכסנדר מקמילן לגבי תגובתם. מקמילן, כדרכו בסוף המנדט הבריטי, סירב לסכן את כוחותיו שלא למען אינטרסים בריטיים טהורים. קנינגהם פנה למפקד חיל האוויר המלכותי שלו בבקשה להפציץ את הכפר מהאוויר, אלא שהלה הודיע כי יום קודם לכן נשלחו כל המפציצים הקלים למצרים, והתחמושת שלהם נשלחה לבסיס חבניה שבעיראק, ונדרשת יממה לכל הפחות על מנת לרכזם שוב. כיוון שבינתיים כבר עזבו כוחות אצ"ל ולח"י את הכפר לא היה טעם בניסיון להחזירם.

עדויות לגבי הרג נשים וילדים

לוחם הלח"י, עזרא יכין, שהשתתף בקרב, מונה כמה סיבות לכך שבמהלך כיבוש הכפר נהרגו גם חפים מפשע. לדבריו, בקרב הערבים היו גם נשים לוחמות, ולוחמים אחרים התחפשו לנשים כדי להתקרב ולפגוע בכוחות היהודיים. לכן התקשו הלוחמים היהודיים להבחין בין נשים מעורבות בלחימה ובין חפות מפשע. כמו כן פגע ירי של הערבים עצמם גם באזרחים ערבים, ורימונים שזרקו לוחמים יהודים כדי לטהר חדרים שמתוכם לחמו הערבים, גרמו גם לפגיעה באזרחים שנמצאו בהם. מקורות מן "ההגנה", כמו קצין הש"י יצחק לוי (לויצה), חולקים על קביעה זו. לדברי יואב גלבר, בתנאים בהם התנהלה מלחמת האזרחים בראשית מלחמת העצמאות ההבחנה בין לוחמים לאזרחים הייתה קשה וכל גבר צעיר נחשב ללוחם פוטנציאלי. בנוסף לכך, בניגוד לכיבוש רוב הכפרים במלחמה, הלחימה בדיר יאסין התנהלה בנוכחות אוכלוסייה שלא עזבה קודם הלחימה וגם לא במהלכה. לדברי אליעזר טאובר לאנשי האצ"ל והלח"י לא היה כל ניסיון קרבי והם הופתעו מההתנגדות העזה ומהלחימה על כל בית, ועל כן השתמשו בשיטה של הנחת אצבע ג'ליגנייט כדי לפעור חור בדלת שדרכו זרק לוחם אחר תרמיל מלא חומר נפץ. יושבי הבתים נקברו תחת ההריסות. במקרים אחרים הושלכו לתוך הבתים רימוני יד ואז הלוחמים התפרצו לבתים כשהם יורים אש אוטומטית. באחד הבתים נהרגו בפיצוץ יותר מעשרים אנשים.
תושבי הכפר שניצלו סיפרו כי אנשי המחתרות הרגו ילדים ונשים ביריות, בכוונה תחילה, ולא תוך כדי קרב. בגרסה זו תומכות עדויות של בריטים, אנשי הצלב האדום ואנשי "ההגנה" שביקרו במקום לאחר מעשה ודיווחו על גופות רבות של נשים וילדים שנורו מטווח קצר. לדברי אליעזר טאובר מדובר במקרה יחיד שבו לאחר שנכנעו בני משפחת זיידאן ויצאו בידיים מורמות פתח עליהם לוחם אצ"ל באש ממקלע ברן. 11 נהרגו ומקצתם נפצעו. הלוחם עשה זאת על דעת עצמו בטענה של נקמה.

בעקבות הקרב

מיד לאחר הקרב נפוצו שמועות על כך שבוצע טבח בכפר, שבתים פוצצו במתכוון על יושביהם, על אונס נשים, התעללות בגופות ועוד. נפוצו גם הערכות שונות על מספר ההרוגים, שנעו בין 240 הרוגים (בהודעה שנמסרה על ידי האצ"ל והלח"י), ללמעלה מ-250 (בידיעה ב"דבר") ועד לטבח כל תושבי הכפר, בהודעה של משרד החוץ הבריטי. בדיון בפרלמנט הבריטי, שנערך ימים אחדים לאחר הקרב, תיאר אותו שר המושבות כ"תועבה אכזרית וברוטאלית נוספת". השמועות, שנקבו במספרים מוגזמים, הופצו הן על ידי הערבים על מנת להפעיל לחץ בינלאומי על היהודים ולזירוז פלישת צבאות ערב, והן על ידי היהודים על מנת לפגוע במורל הערבים.
כאשר התפרסמו השמועות, הסתייגו מוסדות היישוב ממעשי האצ"ל והלח"י. הסוכנות היהודית שלחה מברק תנחומים למלך עבדאללה, שבו כתבה, בין היתר, (בתרגום מערבית): "הסוכנות היהודית גינתה בחריפות את תקרית דיר יאסין שבוצעה על ידי ארגונים יהודיים פורשים, והגדירה אותה כמעשה ברוטלי וברברי שאינו מתיישב עם רוח העם היהודי ועם מסורתו ומורשתו התרבותיים". ב-13 באפריל דיווח "דבר": "קול המגן העברי פרסם אמש הודעה, המגנה במילים חריפות את השתוללוּת הזוועה בכפר הכבוש", וכן "מטעם הרבנות הראשית לארץ ישראל נמסרה אתמול הצהרה בגנוּת הפעולה האכזרית בדיר יאסין".
הקרב, והשמועות שנפוצו בעקבותיו, יצרו דמורליזציה בחברה הערבית והוסיפו למגמת הנטישה של יישובים מפחד הכיבוש היהודי שנפוצה אז. בעיני האוכלוסייה הערבית הפכו אירועי דיר יאסין לסמל לאכזריות היהודים ולאירוע מכונן. קריאות שלהוב "דיר יאסין" ליוו את מעשי הטבח בשיירת הדסה ובכפר עציון שהתרחשו בשבועות הבאים. עבדאללה א-תל, מפקד הלגיון הערבי בירושלים, כתב באוטוביוגרפיה שלו כי בהתקפה על שיירת הדסה, ב-13 באפריל 1948, נקמו הערבים על חללי דיר יאסין.
אבו איאד, שהיה מספר 2 באש"ף, כתב בספרו "ללא מולדת" כי המאורעות בדיר יאסין עוררו אימה בקרב ערבים רבים וגרמו להם לברוח.
לאחר הקמת המדינה סירב משרד הביטחון להכיר בפצועים שנפצעו במהלך כיבוש דיר יאסין כנכי מלחמת העצמאות. במאי 1953 שינתה החלטה זו ועדת ערעור.

הוויכוח על הכינוי "טבח"

מספר חוקרים סוברים שאין להגדיר את פעולת דיר יאסין כ"טבח". יהודה לפידות, איש האצ"ל וממפקדי הפעולה, טען כי כל הקורבנות הערביים, שמספרם לא עלה על 100, נהרגו תוך כדי קרב, וכי לא היו מעשי אונס והשחתת גופות. בעניין זה הוא מסתמך על קביעתם של רופאי הסוכנות היהודית ועל ראיונות עם ניצולי הכפר שהכחישו נמרצות מעשים של אונס והתעללות בגופות. הניצולים העידו לטענתו כי זו הייתה תעמולה שקרית של חוסיין אל-ח'אלידי, מזכיר הוועד הערבי העליון, שנאמרה כדי לדרבן את צבאות ערב לפלוש לארץ ישראל. לפי עדותו של לפידות אנשי האצ"ל לא היו מאומנים בלחימה סדירה, ובלוחמה בשטח בנוי ופיקוד הארגון היה בלתי מקצועי מבחינה צבאית (בכך הוא מצטרף לחוות דעתו של פעיל).
טענות דומות מצויות במאמריו של אורי מילשטיין על הפרשה ובספרו "עלילת דם בדיר-יאסין - הספר השחור", וכן בספר "דיר יאסין - סוף המיתוס" של פרופ' אליעזר טאובר.

תעמולה ואמנות

פרשת דיר יאסין שימשה במשך שנים רבות את התעמולה הערבית ואת מתנגדי מדינת ישראל. דוברים ערבים אף תיארו את הפרשה כ"לידיצה הערבית".
בשנת 1965 הנפיקה מצרים בול דואר, שבו מצוירת מפת ארץ ישראל, כשבמרכזה נעוצה חרב שסביבה דם שפוך, וכיתוב בערבית ובאנגלית: "טבח דיר יאסין, 9 באפריל 1948".
תיאור עלילתי המאשים למעשה את האצ"ל בטבח מכוון של אנשי דיר יאסין מופיע בהרחבה במיני-סדרה הבריטית "ההבטחה".