google/wiki40b huggingface dataset:
ג'ייק ג'ונסון

ביוגרפיה

נולד בשם מארק ג'ייק ג'ונסון ויינברגר (Mark Jake Johnson Weinberger) באוונסטון, אילינוי. הוריו התגרשו כאשר היה בן שנתיים, והוא גדל עם אמו, יחד עם אחיו ואחותו הגדולים, דן ורייצ'ל. אביו, קן ויינברגר היה בעלים של סוכנות רכב והוא במקור ממוצא יהודי אשכנזי, ואימו, איב ג'ונסון היא אמנית שיוצרת חלונות מזכוכית ויטראז', והיא ממוצא אנגלי-אירי-פולני קתולי. ג'ונסון קרוי על שם דודו מצד אימו, מארק ג'ונסון, שנפטר בגיל 26 בתאונת אופנוע בשנת 1977, שנה לפני שנולד. 
את לימודיו התיכוניים עשה בתיכון "ניו טרייר" הממוקם בכפר וינטקה שבמחוז קוק, אילינוי, והחל את לימודיו האקדמיים באוניברסיטת איווה. במהלך שהותו באיווה סיטי, הוא כתב מחזה, שבסופו של דבר עזר לו להתקבל לבית הספר היוקרתי של אוניברסיטת ניו יורק ע"ש טיש לאמנויות שם למד תסריטאות.

קריירה

לאחר שעבר ללוס אנג'לס, ג'ונסון פרנס את עצמו כמלצר ועוזר הפקה, כמו כן מצא לעצמו מספר תפקידי אורח בסדרות טלוויזיה. בשנת 2007 שיחק התארח בין היתר בסדרות "תרגיע" ב-HBO, ו-"היחידה" ב-CBS. כמו גם קיבל תפקיד קצת יותר גדול בסדרת המערכונים "דרק וסיימון" ב-TBS, שהפיק וביים בוב אודנקירק. 
בשנת 2009 ג'ונסון הופיע בסרט המוקומנטרי "לב מנייר". ב-2010 הוא לוהק לתפקיד קטן בסרט הקומדיה "תביא אותו כמו גבר" והופיע בסרט 'טקס' לצדה של אומה תורמן. 
בשנת 2011 הוא הופיע בתפקיד משני בקומדיה הרומנטית "קשר לא מחייב" בכיכובם של נטלי פורטמן ואשטון קוצ'ר. מאותה שנה החל ג'ונסון לככב כניק מילר לצד זואי דשנל בסדרה "הבחורה החדשה" ברשת פוקס. את תפקיד זה עשה למשך 7 עונות עד 2018.  
בשנת 2012 הוא השתתף בסרט "רחוב ג'אמפ 21" בכיכובם של ג'ונה היל וצ'אנינג טאטום. באותה שנה הוא הוזמן לפסטיבל הסרטים סאנדנס יחד עם צוות השחקנים שהופיע לצדו בסרט "על אחריותכם בלבד". 
בשנת 2013 כיכב בסרט הקומדיה "חברים לשתיה" לצידה של אוליביה ויילד, ובהמשך כיכב גם בסרט הדרמה הקומית "האחות היפה" לצד זואי קאזאן.
בשנת 2014 הוא כיכב בסרט "נראה אותך שוטר" לצד דיימון ואינז ג'וניור והשתתף בסדרת פרסומות לרכב דודג' דארט לצדו של קרייג רובינסון. ב-2015, שיחק בסרטו של קולין טרוורו "עולם היורה" בתור לאוורי קרותרס, המפעיל הטכני של פארק היורה. 
בשנת 2018 הוא כיכב בסרט "תופסת" בדמותו של רנדי סיליאנו לצדם של ג'רמי רנר, ג'ון האם ואד הלמס. בשנה זו דיבב את פיטר פרקר / ספיידרמן בסרט ההנפשה "ספיידרמן: ממד העכביש". 
בשנת 2019 לוהק לסדרת הטלוויזיה "סטאמפטאון" של ABC בתפקיד הראשי של גריי מק'ונל. הוא לקח את התפקיד ממארק וובר, שגילם את הדמות בפרק הפיילוט.

חייו האישיים

ב-2006 ג'ונסון נישא לארין פיין, וכיום הם מתגוררים בלוס אנג'לס.
שין סאנג-אוק

כבמאי ומפיק בקוריאה הדרומית

שין נולד ב-1926 בצ'ונגג'ין שבצפון-מזרח חצי האי הקוריאני, בצפון קוריאה של ימינו. באותה תקופה הייתה קוריאה תחת כיבוש יפני, ושין למד בטוקיו, באוניברסיטת טוקיו לאמנות. 
את תפקידו הראשון בעולם הקולנוע מילא ב-1946, כששימש כעוזר הפקה בסרט "יחי החירות!", הסרט הראשון שהופק בקוריאה לאחר העצמאות מיפן. ב-1952 הפיק וביים את סרטו הראשון, "אקיה", שעסק בנשות הנוחות, הכינוי המכובס שנתנו היפנים לנשים שאולצו לשמש כשפחות מין עבור חיילי הצבא היפני הקיסרי. במהלך שנות ה-50 וה-60 ביים עשרות סרטים נוספים, וזכה לכינוי "נסיך הקולנוע הקוריאני". חברת ההפקות שהקים הפיקה כ-300 סרטים במהלך שנות ה-60. סרטיו "עד היום האחרון" ו"שער הזיכרון לאישה המוסרית" היו מועמדים לפרס דוב הזהב בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין ב-1962 ו-1963, בהתאמה, ו"עד היום האחרון" אף זכה בפרס דוב הכסף. 
במהלך שנות ה-70 ירד נפח פעילותו של שין באופן משמעותי, במקביל לצנזורה שהנהיג המשטר הצבאי של פארק צ'ונגהי. ב-1978 נסגרה חברת ההפקות של שין, בהוראת פארק.

החטיפה לקוריאה הצפונית

ב-1978 נחטפה לקוריאה הצפונית השחקנית צ'וי און-הי, רעייתו של שין בין 1953 ל-1975, בעת ששהתה בהונג קונג. עם היוודע דבר החטיפה, נסע שין להונג קונג כדי לברר את פרטי החטיפה. זמן קצר לאחר שהגיע להונג קונג, נחטף שין בעצמו. מבצע החטיפה נעשה בהוראת קים ג'ונג-איל, בנו של שליט קוריאה הצפונית באותה העת, קים איל-סונג, ומי שלימים היה בעצמו לשליט המדינה. ממשלת קוריאה הצפונית טענה כי השניים הגיעו לארצם מרצונם החופשי. בתחילה זכה שין לתנאי מחיה נוחים, ואולם משניסה להימלט, נכלא בבית סוהר. 
ב-1983 הובא לראשונה לפיונגיאנג לפגישה עם קים ג'ונג-איל. אז נמסרה לו מטרת חטיפתו - ביום סרטים עבור ממשלת קוריאה הצפונית. קים לא היה זקוק לשין לשם ביום סרטי תעמולה, הוא היה מעוניין בשירותיו כדי להעלות את רמתו של הקולנוע הצפון קוריאני, והבאתו לסטנדרטים שיזכו להכרה בינלאומית. באותה פגישה נפגש עם גרושתו, אז נודע לה לראשונה שאף הוא שוהה במדינה. בעצתו של קים ג'ונג-איל, נישאו השניים מחדש. במהלך שלוש השנים הבאות ביים שין שבעה סרטים, בכולם שימש קים ג'ונג-איל כמפיק הראשי. הידוע שבהם הוא פולגאסארי, סרט על מפלצת ענק בסגנון סרטי גודזילה. על אף המשטר הקומוניסטי במדינה, נהנה שין משכר גבוה במיוחד ומחופש אומנותי מסוים.
ב-1986 הצליחו שין וצ'וי להימלט, בעת ששהו בפסטיבל קולנוע בווינה. השניים הצליחו להגיע לשגרירות ארצות הברית, וזכו למקלט מדיני. לטענתו של קים, ממשלת ארצות הברית חטפה את השניים.

השנים המאוחרות

שין נמנע בתחילה מלשוב לקוריאה הדרומית, מאחר שחשש כי השירותים החשאיים במדינה לא יאמינו לסיפור חטיפתו. הוא השתקע בארצות הברית, וביים סרטים תחת הפסבדונים סיימון שין. לאחר השבת הדמוקרטיה לקוריאה הדרומית, שב אליה בסופו של דבר שין, ב-1994, והמשיך לעסוק בקולנוע. ב-2006 נפטר כתוצאה מדלקת כבד.
ב-12 באפריל 2006, יממה לאחר מותו, נשיא קוריאה הדרומית רו מו היון העניק לשין את מדליית כתר הזהב לתרבות, הפרס המכובד ביותר הניתן לאמנים קוריאניים.
רחל ברכות

רחל בּרכות (נהגה: "רוֹחל בּרוֹכֶס"; בכתיב יידיש סובייטי: ראכעל בראָכיס, ראכל בראָכעס; 23 בספטמבר 1880, מינסק – 1942, גטו מינסק) הייתה סופרת יידית.

ביוגרפיה

רחל ברכות נולדה ב-1880 במינסק למשפחה ענייה. היא נתחנכה על ידי אביה וולף, שהיה משכיל וכתב חיבורים בעברית, אך מעולם לא פרסם את עבודותיו. בגיל תשע היא כבר יכלה לקרוא בקלות את התנ"ך ואת חיבוריו של מאפו. בהיותה בת תשע נפטר אביה, והיא נאלצה לצאת לעבוד. היא עבדה בתור תופרת, ועובדה זו עתידה הייתה להתבטא מאוחר יותר, בחיבוריה. היא לימדה את מקצועות התפירה במינסק, בבית ספר לבנות.
היא הושפעה מסופרי היידיש הסוציאליסטיים אברהם רייזן ואברהם ליסין.
היא הייתה נשואה לרופא שיניים. בתקופת מלחמת העולם הראשונה היא ומשפחתה גרו בכפר ליד סרטוב, וחזרו למינסק רק ב-1920.
היא נרצחה בגטו מינסק ב-1942.

כתיבתה

פרסמה בעיתון "דער יוד" את סיפורה הראשון, "יענקעלע", שנכתב כשהייתה בת 16. בהמשך פרסמה שני סיפורים נוספים באותו עיתון. כמו כן פרסמה את סיפוריה בירחון "די צוקונפט" ובעיתון "דער פריינד", ששימש מאוחר יותר כביתה הספרותי.
רחל ברכות הייתה ראשונה מבין סופרות יידיש שכתבה באורח סדיר בעיתון.
כל כתביה היו אמורים לצאת לאור בשני חלקים במינסק ב-1941, אך עם פלישת הנאצים לברית המועצות נהרס בניין בית הדפוס.
סינמטק תל אביב

היסטוריה

את הסינמטק יזם והקים אליהו שפייזר, בעת שכיהן כסגן ראש עיריית תל אביב וראש אגף התרבות. אירוע הפתיחה התקיים ב-12 במאי 1973. עקיבא ברקין, ניהל אותו בשנתו הראשונה. משכנו הראשון של הסינמטק היה בבית עובד העירייה ברחוב פומבדיתא. בסוף 1975 מונה אלון גרבוז למנהל הסינמטק וכיהן בתפקיד עד לפרישתו בשנת 2015. לאחר כשנה של פעילות היו לסינמטק 3,000 מנויים ודיירי רחוב פומבדיתא התלוננו על על הרעש והתנועה ברחוב והוא עבר לפעול בתוך מוזיאון תל אביב ואחר כך באולם בבית מפעל הפיס הסמוך. 
בניין הסינמטק הנוכחי ברחוב שפרינצק 2, בפינת הרחובות הארבעה וקרליבך, תוכנן על ידי האדריכל הישראלי סלו הרשמן, ונחנך ב-1989. 
בנובמבר 2011 נפתח בצמוד לבניין הסינמטק, הודות לתרומה של מארק ריץ', אגף ששילש את גודלו של שטח הסינמטק. הוא מכיל שלושה אולמות קולנוע חדשים, משרדים, ספרייה ומסעדה. בדומה לאגף המקורי, גם אגף זה תוכנן על ידי האדריכל סלו הרשמן. האגף הישן נסגר אז לשיפוצים ונפתח שוב בינואר 2013. הסינמטק שינה באותה עת את שמו מ"מרכז דורון לקולנוע" ל"מרכז לקולנוע בישראל ע"ש מארק ריץ'". בקומפלקס פועלים מאז חמישה אולמות: שלושה באגף החדש ושניים בישן. האגפים מחוברים במסדרון. אולם 1 שבו 348 מקומות ישיבה, אולם 2 שבו 116 מקומות, אולם 3 שבו 421 מקומות, אולם 4 שבו 193 מקומות ואולם 5 שבו 59 מקומות. בנוסף יש בו תאי צפייה לצפייה בסרטים מארכיון הסרטים העשיר של הסינמטק.
בספטמבר 2015 מונתה איסי וינטר אבקסיס לתפקיד המנכ"לית, אך בעקבות תלונה על כך שהיא לא עמדה בדרישות הסף לתפקיד, 5 שנות ניסיון בתחום הקולנוע בהפקה ו/או יצירה, המינוי בוטל באפריל 2016, מונתה דינה פלד לתפקיד המנכ"לית. כמו כן הוחלט לראשונה על מינוי מנהל אמנותי לסינמטק (החלטה שלא יצאה לפועל).

פעילות

הסינמטק משמש להקרנות של סרטים, ישראליים וזרים, שבתי הקולנוע העסקיים נמנעים מהקרנתם עקב שיקולים כלכליים ואחרים (כגון הסרט "גן עדן עכשיו"), וכן מוקרנים סרטים מאוסף הסינמטק. לעיתים מתקיימות בו הקרנות בכורה לסרטים ישראליים שלאחר מכן מוצאים דרכם לבתי הקולנוע העסקיים או לערוצי הטלוויזיה. 
בסינמטק פועלת ספרייה מיוחדת אשר הוקמה בשנת 1994 ומכילה אוספי סרטים נדירים, ספרים, חומרים אודיו-ויזואליים, כרזות וצילומים, פסי-קול וכן עזבונות ואוספים של אישי קולנוע בולטים מהתעשייה. הספרייה פתוחה לקהל הרחב ומהווה מרכז מידע גדול לקולנוע ישראלי ובינלאומי בארץ. 
בסינמטק מתקיימים פסטיבלים לקולנוע, כגון פסטיבל "דוקאביב" לקולנוע דוקומנטרי, הפסטיבל הבינלאומי לסרטי סטודנטים, פסטיבל "רגעים של קולנוע צרפתי", פסטיבל קולנוע אוסטרלי, הפסטיבל הבין-לאומי לקולנוע גאה, ופסטיבל הדגנרטים - קבוצת סמרטוט, ועוד. להקרנת סרטי הפסטיבלים מסתייע הסינמטק באולמות קולנוע נוספים בסביבתו, כגון אולם הקולנוע של מוזיאון תל אביב לאמנות. 
באכסדרת הסינמטק נערכות תערוכות צילום של אמנים ישראלים.
הסינמטק מוציא לאור כתב עת לענייני קולנוע בשם "סינמטק".
אנדראס מוגנסן

ביוגרפיה

נולד בקופנהגן, דנמרק.

ב-2007 קיבל ד"ר בהנדסת אווירונאוטיקה וחלל באוניברסיטת טקסס באוסטין.
עבד כמהנדס במחלקת המחקר והפיתוח של חברת Vestas Wind Systems. עבד בגרמניה עבור חברת HE Space Operation כמהנדס בקרה, ניווט והנחיה עבור פרויקט SWARM.
ב-1999 סיים תואר שני בהנדסת אווירונאוטיקה וחלל באימפריאל קולג' בלונדון.
ב-2009 עבד במרכז החלל סארי, באוניברסיטת סארי באנגליה, כאשר נבחר לכיתת האסטרונאוטים של ESA

כאסטרונאוט

מוגנסן נבחר להיות האסטרונאוט הדני הראשון במאי 2009. הוא השלים את האימונים והפך חלק מצוות האסטרונאטים הפעילים של ESA בנובמבר 2010.

ESA CAVES

בשנת 2012, היה מוגנסן חלק ממשלחת של סוכנות החלל האירופאית לחקר מערות בסרדיניה כחלק מתוכנית ESA CAVES. התוכנית משלבת מספר אסטרונאוטים אשר יורדים לחקור מערות במשך שבוע, ועוברים מערך אימונים ארבעה ק"מ מתחת לפני השטח, תוך עבודה כצוות וביצוע פעילויות מחקר. משלחת 2012 כללה את מוגנסן, האסטרונאוט הקנדי דוויד סן-ז'אק, האסטרונאוט היפני סויצ'י נוגוצ'י, האסטרונאוטים האמריקאים מייקל פינקה ואנדרו פוסטל, והקוסמונאוט ניקולאי טיקונוב.

NEEMO

ביוני 2014 נבחר על ידי NASA להיות אקוונאוט במעבדה התת-ימית Aquarius במהלך משימה NEEMO 19. משימה זו התחילה ב 7 בספטמבר 2014 ונמשכה 7 ימים.

iriss

מוגנסן שוגר לחלל ב-2 בספטמבר 2015 כחלק ממשימת סויוז TMA-18M לתחנת החלל הבינלאומית ולאחר 10 ימים חזר לכדור הארץ עם סויוז TMA-16M. שהות קצרה זו בחלל התאפשרה הודות לדרישה לחללית חילוץ עבור משימת שהות שנה בחלל של האסטרונאוטים סקוט קלי ומייקאל קורניינקו. בגלל השהות הקצרה מוגנסן נדרש לעבוד ימי עבודה של 9.5 שעות בתחנה במקום יום העבודה הרגיל של 8 שעות, כדי להספיק את כל הניסויים.
משימתו של מוגנסן לתחנת החלל הבינלאומית נקראה iriss. למשימה זו יש שני סמלים הנבחרו בתחרות כלל אירופאית. הסמל הראשון לכלל המשימה, והסמל השני משקף את הפעילויות לעידוד חינוך לקהל הרחב. העיצוב הרשמי כולל את שם המשימה בשני צבעים להזכיר שמוגנסון עוזב את כדור הארץ לתחנת החלל (ISS).
בין המחקרים שביצע בחלל היה צילום שדוני ברקים, ניסוי חליפה מיוחדת הנועדה להקל על כאבי הגב שאסטרונאוטים חווים עקב התארכות עמוד השידרה בחוסר כבידה, בדיקת משקפי מציאות מדומה הנועדו להקל על ביצוע פעולות תחזוקה בתחנה ושליטה מרחוק על רובוט הנוסע על כדור הארץ. בין החפצים האישים שהביא לחלל היו גם דמויות לגו ופוסטר של עמותת Copenhagen Suborbitals הפועלת לממן טיסה לחלל באמצעות מימון המונים. סה"כ שהה בחלל 9 ימים, 20 שעות ו-14 דקות.
עבור שהותו בחלל קיבל את מדליה מלכותית הדנית (Royal Medal of Recompense).
דונאט באנקי

משפחתו

הוריו היו ד"ר איגנץ לווינגר וברטה זלצר (בטי). אביו היה רופא, ובפרוץ המהפכה ומלחמת 49–1848 בהונגריה, אביו שהיה נשוי טרי התייצב והתנדב לצבא העממי ההונגרי שהתארגן. בצבא שימש כרופא ראשי עד לכישלון המהפכה ופירוק הצבא מנשקו. על אף היותו יהודי, ראשית חייו של אביו כקצין בצבא ההונגרי תרמו גם לחינוכו הפטריוטי של הבן דונאט. הוא נולד כילד רביעי במשפחה ומאוחר יותר כשהמשפחה גדלה לשישה ילדים היא עברה לכפר קטן אחר במרכז מערב הונגריה. בשנת 1879, והוא כבר היה סטודנט באוניברסיטה, שינה את שמו לשם הונגרי באנקי המזכירה את כפר הולדתו.

עבודתו

באנקי סיים את לימודיו ב"אוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה וכלכלה" עם תואר מהנדס מכונות. תחילה עבד כמהנדס מפעל המכונות של הרכבת ההונגרית, ואחר כך במפעלי הפלדה גנץ. משנת 1879 עד 1880 היה עוזר הוראה במחלקה למכניקה של האוניברסיטה בה למד, ומשנת 1899 עד מותו היה פרופסור מן המניין להנדסה הידראולית, מדחסים וטורבינות קיטור.
במסגרת עבודתו פגש באנקי את יאנוש צ'ונקה ונוצר ביניהם קשר עבודה הדוק. בשנת 1890 הם פיתחו את מה שכונה "מנוע באנקי-צ'ונקה", שהפך למוצר תחרותי ברמה בינלאומית של מפעלי גנץ. הוא היה אחד ממחברי הלקסיקון הגדול פאלאס בשנת 1893. ב־11 בפברואר אותה שנה רשם פטנט על קרבורטור הבנזין (מאייד) שוב יחד עם עם ציונקה, לפני וילהלם מייבאך, שנחשב בעיני רבים החלוץ של המאייד]. בשנת 1894 הוא רשם פטנט על מנוע הפיצוץ הפנימי הראשון בלחץ גבוה, מנוע באנקי שהתפרסם בעולם. המנוע הבוכנה קורר בהתערובת מים שרוססו עליו, כך שהוא הצליח להגביר את יעילותו ברמה שבעבר קיוו שאפשר להגיע.
הן הגדלת הדחיסה והן הזרקת המים יושמו לראשונה על ידי באנקי, אם כי התפשטות מנוע הבאנקי נמנעה עקב הופעת מנוע הדיזל כמה שנים לאחר מכן. טורבינת באנקי, שהומצאה בשנת 1917, פתחה אפיקים חדשים לפיתוח תחנות כוח הידרואלקטריות גמדיות. בשנת 1918 המציא באנקי תוכנית רבת היקף לשימוש בכוח המים של שער הברזל על הדנובה.
הוא היה חבר ההתכתבות באקדמיה ההונגרית למדעים משנת 1911. עבור טורבינת המים זכה באנקי ארבע שנים לאחר מותו, בשנת 1926, בפרס הגדול של האקדמיה ההונגרית למדעים. את מרבית המורשת המתועדת הכתובה שלו ניתן למצוא בדיגיטציה בארכיון. בנוסף לפעילויות הנדסיות-מכניות ופטנטים משמעותיים שלו, היו לו חשובים תפקידי ההוראה שלו. הוא שם דגש רב על סיוע לתלמידים בהכנת הערות בכתב להרצאותיו. במהלך קריירת ההוראה שלו באוניברסיטה הוא ייסד את ההכשרה המעבדית בהנדסה.
יוהאן ארנסט גאליארד

חייו

גאליארד נולד בצלה שליד הנובר, בנו של יצרן פאות צרפתי. הוא למד נגינה בחליל ואבוב אצל פייר מארשל, שהיה נגן בתזמורת החצר של צלה, אליה הצטרף גאליארד עצמו בשנת 1698. את הכשרתו כמלחין החל בגיל 15, אצל פארינלי, המנהל המוזיקלי בחצר הנובר, והאב אגוסטינו סטפאני. לאחר שתזמורת צלה התפרקה בשנת 1706, יצא גאליארד ללונדון כנגן בהרכב הקאמרי של גיאורג, נסיך דנמרק, בעלה של המלכה אן. נוסף לכישורי ההלחנה שלו, היה גאליארד גם אבובן ונגן חלילית מחונן ונראה ששלט גם בכלי מקלדת, כי אחרי מות נגן העוגב של בית סומרסט בשנת 1710, התמנה לקאפלמייסטר שם. 
גאליארד קידם את הקריירה המוזיקלית שלו כאשר ביצע אחת מיצירותיו המקוריות. הסונאטה שלו לאבוב ושני בסונים בוצעה לראשונה באחד הקונצרטים של פארינלי. קרבתו ונוכחותו התדירה בארמון המלכותי עשוהו לדמות מוכרת בחברה הגבוהה האנגלית. לכבוד ניצחונות במלחמה, חיבר גאליארד טה דאום, יובילאטה ועוד שלושה מזמורי הודיה, כנראה לקאפלה של בית סומרסט. 
השתתפותו בהקמתה של האקדמיה למוזיקה עתיקה בישרה גדולות וטובות לגאליארד. אף על פי כן, במאבק על מעמד ניהול חובק-מלכות, הפסיד גאליארד את המשרה לאישים רמי מעלה כמו הנדל ובונונצ'יני. הוא כתב את המוזיקה ל"קליפסו וטלמכוס" (מתוך אוסף הפרטיטורות הדיגיטלי של ספריית סיבלי למוזיקה) לבקשת חברו, המשורר ג'ון יוז. על אף שבחי עמיתיו, ההצגה הייתה כישלון. כתוצאה מכך, שב גאליארד להתמקד בנגינת אבוב. הוא הצטרף לאופרה האיטלקית של הנדל ב-1713 כאבובן סולן והנדל חיבר לו קטעי אובליגאטו ב"תזיאוס" שלו. גאליארד חיבר עוד כמה קנטטות לטקסטים מאת יוז וויליאם קונגריב. הוא פרסם אופרה, מוזיקה ל"מזמור בוקר של אדם וחוה" מתוך גן העדן האבוד של ג'ון מילטון ומספר רב של מחזות פנטומימה, שאותם הוציא מתחת ידיו לפי חוזה עם ג'ון ריץ', המנהל רב-התושייה של תיאטרון לינקולן'ס-אין-פילדס, בשנים 1723-1730, שיתוף פעולה עם הסופר לואיס תיאובלד. משנת 1732 הוצגו מחזות הפנטומימה האלה בהצלחה רבה גם בקובנט גארדן, והצלחתם נמשכה עד לפרישתו של ריץ' בשנת 1761. מחזות אלה כללו בדרך כלל שירת אלים ואלות בלוויית מימיקה של בני תמותה. לא היו בהם קטעי דיבור.
אצטדיון אביבה

היסטוריה

האצטדיון נחנך באופן רשמי ב-14 במאי 2010 על ידי הטישך בריאן קוואן. הוא נבנה במקומו של אצטדיון לאנסדון רוד הקודם אשר נהרס ב-2007. ב-2009 רכשה חברת הביטוח האירית "קבוצת אביבה" את זכויות השם של האצטדיון ל-10 שנים ושינתה את שמו לשמו הנוכחי, אצטדיון אביבה. משחק הכדורגל הראשון באצטדיון היה משחק ידידות בין מנצ'סטר יונייטד וכוכבי הליגה האירית. יונייטד ניצחה 7-1 ופארק ג'י-סונג כבש את השער הראשון בתולדות האצטדיון. האצטדיון אירח את גמר הליגה האירופית 2011, תחת השם דבלין ארנה, בו גברה קבוצת פורטו על בראגה בתוצאה 0:1.
בורגונדי (צבע)

וריאציה

וריאציה של הצבע בורגונדי היא "בורגונדי חי" (Vivid burgundy) שהיא גרסה בהירה יותר של הגוון והיא נפוצה כגוון לצביעת שיער.
היסטוריה של סין

תקופת חמש השושלות

בשנים 907 - 960, סין שקעה לתקופה נוספת של פיצול וחוסר-סדר, המוכרת בשם תקופת חמש השושלות ועשר הממלכות (סינית: 五代十国; פין-יין: Wǔdài Shíguó).

הרפובליקה הסינית

ביאושם מאוזלת ידו של השלטון, החלו פקידי ממשל צעירים, קציני צבא וסטודנטים, שהושפעו מרעיונותיו המהפכניים של סון יאט-סן להתארגן לקראת הפיכה במדינה שתסלק את שושלת צ'ינג מהשלטון ותהפוך את המדינה לרפובליקה. התקוממות ווצ'אנג, התקוממות מהפכנית צבאית, החלה ב-10 באוקטובר 1911. כחצי שנה מאוחר יותר, ב-12 בפברואר 1912 הוקמה הממשלה הזמנית של הרפובליקה הסינית (סינית: 中華民國, פיניין: Zhōnghuá Mínguó) בנאנג'ינג כשבראשה עומד סון יאט-סן כנשיאה הזמני. אך סון נאלץ לוותר על תפקידו לטובת יואן שה-קאי אשר פיקד באותו הזמן על "הצבא החדש" והיה ראש הממשלה תחת שלטון צ'ינג, כחלק מהסכם שנחתם להדחת הקיסר האחרון – הילד פויי. בשנים שלאחר הכתרתו כנשיא, ניסה יואן שה-קאי לעקוף את סמכויותיהן של הוועדות הפרובינציאליות של הרפובליקה ואף הכריז על עצמו קיסר ב-1915.
ב-18 בינואר 1915 הציבה יפן את 21 הדרישות שלה מסין. יואן ששאף לתמיכה יפנית להכתרתו הסכים במאי 1915 לחלק מדרישות אלו. יום קבלת הדרישות היפניות מכונה "יום השפלה הלאומית".
שאיפותיו הקיסריות של יואן נתקלו בהתנגדות עזה של המהפכנים שראו כיצד מהפכתם הולכת לכינונה מחדש של קיסרות במדינה ולא של רפובליקה, והם החלו מתמרדים נגד יואן עד למותו ב-1916 שהשאיר ריק שלטוני בסין. סין שלאחר מותו של יואן נחלקה בין הממשל הרפובליקני החדש, ובין מצביאים מקומיים ששלטו באזוריהם עוד מתקופת צ'ינג.
ב-1917 הצטרפה סין למלחמת העולם הראשונה לצד מדינות ההסכמה מתוך תקווה שאחרי המלחמה יוחזרו לה השטחים שנלקחו ממנה.
לאירוע חסר החשיבות כביכול, שהתרחש ב-1919 הייתה השלכה מכריעה על המשך ההיסטוריה הסינית במאה ה-20. המדובר הוא בהפגנות המוניות נגד הממשלה ונגד יפן ששיאן היה ב-4 במאי אותה שנה, אשר היוו את תחילת דרכה של תנועת הארבעה במאי. התנועה ביקרה את מדיניות הממשלה והתרפסותה בפני המערב. קווי מחשבה קיצוניים יותר שבאו לאחר מכן זרעו את הזרעים לקונפליקט בלתי ניתן לגישור בין הימין והשמאל בסין, קונפליקט שהמשיך עד לסופה של המאה. סון יאט-סן אף הוא הצטרף לאופוזיציה למשטר בביג'ינג. ב-1920 הקים סון בסיס לתנועתו המהפכנית בדרום סין, אשר ממנו הוא יצא לאיחוד האומה השסועה. בעזרתם של הסובייטים, הוא הקים ברית עם המפלגה הקומוניסטית הסינית, ברית שלחמה בשאריות המשטר הקיסרי שהיו מפוזרות בצפון המדינה.
לאחר מותו של סון ב-1925 השתלט יורשו צ'יאנג קאי שק על המפלגה הלאומנית (הקוומינטנג) והצליח לאחד תחת שלטונו את מרבית דרום המדינה ומרכזה במערכה צבאית שנקראה המשלחת הצפונית.
לאחר שהצליח לכבוש שליטה אפקטיבית במרכז ולרסן גם את תומכי הקיסר בצפון, פנה צ'יאנג למלחמה באנשי המפלגה הקומוניסטית, שעד לאותה תקופה נלחמו יחד איתו. הקומוניסטים פרשו מהקוומינטנג ב-1927 וברחו להרים שבדרום סין. ב-1934 יצאו הקומוניסטים מההרים שבשליטתם (שם הקימו את הרפובליקה הסינית-סובייטית) למצעד הארוך, מסע צבאי מפרך באזורים הטרשיים ביותר במדינה אל עבר צפון מערבה של המדינה לפרובינציית שאאנסי שם הקימו לעצמם בסיסי לוחמת גרילה.
במהלך המצעד הארוך הכירו הקומוניסטים במנהיגם החדש מאו דזה-דונג. המאבק בין הקוומינטנג והמפלגה הקומוניסטית הסינית נמשך לעיתים בגלוי ולעיתים בחשאי תוך כדי מלחמת סין-יפן השנייה (1945–1931) על אף שהכוחות יצרו לכאורה חזית מאוחדת כנגד פלישת היפנים ב-1937 כחלק ממלחמת העולם השנייה. הלחימה בין שתי המפלגות התחדשה לאחר תבוסת היפנים ב-1945, וב-1949 דחקו הקומוניסטים את צבאו של צ'יאנג לאי פורמוזה.
המסגד הגדול ברמלה

המסגד הגדול (בערבית: الجامع الكبير, "אל-ג'אמע אל-כביר") הוא מסגד פעיל, השוכן במבנה כנסייה צלבנית בעיר רמלה.
הנוצרים בימי הביניים זיהו בטעות את רמלה עם העיר רמה, עירו של יוסף הרמתי שתרם את חלקת קברו לקבורת ישו בירושלים. בעקבות כך, הפכה רמלה לאתר צליינות חשוב, ואף נבנתה בה קתדרלה גדולה, שהוקדשה ליוחנן המטביל. הקתדרלה נבנתה באמצע המאה ה-12 כבזיליקה גדולה, ובה אולם תווך ושתי סטראות באורך של כשישים מטרים, וברוחב של כ-20 מטרים. אולם התווך הופרד מן הסטראות בכל צד על ידי שמונה עמודים שעוטרו בכותרות צלבניות קלסיות בדגמים צמחיים. העמודים תמכו בגג קמרוני, וחלקה המוגבה של הקתדרלה הואר בשני טורים של 14 חלונות, שנבנו תחת כרכובי אבן. עד ימינו נראה בפינה המערבית של חצר המסגד נמצא שער הכניסה הצלבני, הכולל שלוש קשתות ושלושה עמודים, המרמזים על השילוש הקדוש. הכנסייה שימשה את הנוצרים הצלבנים עד שנת 1260, ואז הולאמה על ידי הממלוכים. 
בשנת 1260 נכבשה ארץ ישראל בידי השליט הממלוכי בייברס. בעקבות כך, גירשו הממלוכים את הנוצרים מקתדרלת יוחנן הקדוש ברמלה, והסבו את המבנה למסגד. פעולה זו, אגב, לא ייחודית דווקא לרמלה, והיא מוכרת ממקומות נוספים, כמו הפיכת כנסיית סנטה אנה בירושלים למדרסה מוסלמית על ידי צלאח א-דין, ולהפך - הפיכת מסגד אל אקצה לכנסייה של מסדר הטמפלרים, ועוד.
הממלוכים ביצעו כמה שינויים במבנה כדי להתאימו למסגד, ובין היתר התקינו בחלקו הדרומי של המבנה מינבר - דוכן תפילה שעליו עומד הדרשן ובסמוך לו הותקן מחראב - גומחת תפילה המצביעה על כיוון התפילה למכה; מעל המשקופים הצפוניים נקבעו שתי כתובות הלל המערבית לבייברס (המשקוף כאן בשימוש משני) והמזרחי לסולטאן קטבוגא (משקם המסגד), מהשנים 666 ו-692 להג'רה (1268 ו-1298 בהתאמה); ובצמוד למבנה רוצפה חצר גדולה, כמקובל במסגדים. צריח המסגד הגבוה, ממנו קורא המואזין, נבנה כנראה כבר בתחילה, אך שופץ ב-1314, כפי שמעידה כתובת ממלוכית הקבועה מעל שער הכניסה.
בחצר המסגד שוכן קבר שייח' בעל כיפה, המזוהה במסורת המוסלמית כקברו של שהאב א-דין, קצין בכיר בצבא צלאח א-דין שנהרג בקרב קרני חיטין. לשהאב א-דין מיוחס גם מקאם שהאב א-דין בנצרת, הידוע יותר בכינויו "מסגד המריבה".
עכברון הקמה

מאפיינים

אורך גופו של עכבר הקמה 6-7 ס"מ, אורך זנבו זהה, ומשקלו כ-5 גרם. הגב אדמדם, הגחון לבן, האוזניים קטנות וכן גם העיניים. בית גידולו בשדות, ועל גדות נחלים, הוא זריז תנועה ביותר, ונעזר בזנבו לטיפוס על ענפים, עליהם הוא בונה את קינו, או קוטף מהם את מזונו..
הקן ארוג בקפדנות מגבעולי עשב ארוכים, ולו צורת כדור, שפתחו מן הצד. משך ההיריון 21 יום, מספר הוולדות 5-9, המלטות אחדות בשנה. עכבר הקמה ניזון מחרקים וזרעים, באביב הוא מכרסם ניצנים טריים של גבעולי עצים ושיחים. בחורף הוא מסתתר בחורים בתוך האדמה או תחת ערימות קש.
תפוצתו באירופה ובאסיה (ממזרח ועד מערב אירואסיה).
אוטומט סופי דטרמיניסטי

בתורת החישוביות, אוטומט סופי דטרמיניסטי (להלן: אס"ד) הוא מודל מתמטי, המגדיר שפה פורמלית. המודל מורכב מאוסף סופי של מצבים וכְלָלֵי מַעֲבַר ביניהם. בהינתן קלט, הבנוי מסדרה של סמלים (סימנים) מתוך א"ב (אוסף כל הסימנים האפשריים) ידוע, מתבצע מעבר סדרתי על הסמלים, ובהתאם, מתבצעים מעברים בין מצבי האוטומט – אחד עבור כל סמל. המצב ההתחלתי ידוע מראש וכל מעבר מוגדר באופן חד-ערכי ויחיד ("דטרמיניסטי") על פי הסמל הבא שנקרא. כאשר נקראים כל הסמלים שבקלט, מתבצעת בדיקה של סוג המצב בו נמצא האוטומט (המצב האחרון שאליו הגיע). אם מדובר ב"מצב מקבל", הקלט נחשב כ"מילה בשפה" של האוטומט, אחרת, הוא נחשב כמילה שאיננה שייכת לשפת האוטומט. 
קבוצת כל השפות הפורמליות, המוגדרות על ידי אס"ד-ים, מכונה קבוצת השפות הרגולריות.

אוטומט המקבל מילים המתחילות ברצף 101

האוטומט המוצג באיור דואג לכך, שמילות הקלט שיעברו דרכו יתחילו ברצף "101". א"ב האוטומט הן הספרות 0 ו-1, המצב המקבל הוא מצב Q4 (מיוצג על ידי עיגול כפול), המצב ההתחלתי (המצב שבו מתחיל האוטומט; כלומר, לפני שנקלטה אות כלשהי) הוא המצב Q1, ו-Q5 הוא "מצב מלכודת". אם אוטומט זה היה מופעל על ידי מחשב פרימיטיבי בעל מקלדת עם הכפתורים 0 ו-1 בלבד ונורה המציינת אם הקלט חוקי (בשפה) או לא, האוטומט היה מתחיל במצב Q1 והנורה הייתה כבויה. אם המשתמש היה מקליד את המחרוזת "000", או "100" בהתחלה, קריאה נוספת של כל אות הייתה גורמת למילה (הקלט) לא להיקלט על ידי האוטומט, מאחר שהוא היה מגיע למצב המלכודת Q5. מאידך, אם המשתמש היה מקיש בהתחלה את המחרוזת "101", הנורה הייתה נדלקת, כאינדיקציה לכך שהמילה חוקית (בשפה). קריאת אות נוספת (הקשה על הכפתורים 0 או 1 על ידי המשתמש) לא הייתה משנה עובדה זו, והנורה הייתה ממשיכה לדלוק. כל עוד נמצאים במצב שאינו Q4, הנורה כבויה. רק במצב Q4 הנורה דולקת.
רדיו לב המדינה

היסטוריה

רדיו לב המדינה החלה את שידוריה בשנת 1997, לאחר שקיבלה זיכיון לשידור רדיו אזורי מהרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו. מאז הקמתה, משדרת התחנה מראשון לציון. בראשית ימיה, שידרה התחנה מקניון הזהב שבעיר, ולאחר מכן עברה ל"בית ריחני" ברחוב משה לוי הסמוך. 
התדר שעליו משדרת התחנה מיום הקמתה הוא 91fm באזור הזיכיון. התחנה משדרת בעיקר מוזיקה ישראלית מזרחית.
גדעון לב-ארי ושוש עטרי הגיעו אל התחנה לאחר שפרשו מקול ישראל והחלו לשדר בה. נוסף עליהם, שידרו באותם ימים בתחנה, בין היתר: מרגלית צנעני, אביבה אבידן, דפנה דקל, אביהו מדינה, ארי שמאי, רגב הוד, מושיקו שטרן, אייל וולקוביץ' ורבקה פאלוך. במשך קיומה, התחנה החלה להיקלע לקשיים כלכליים, ובשנת 2001 רכש אותה דוד בן בסט, הבעלים של תחנת הרדיו האזורית "רדיוס 100FM". בעקבות שינוי הבעלות, עזבו שדרנים רבים והתחנה עברה למבנה אחר ברחוב סמוך. מאז שידרה התחנה במשך 14 שעות ביממה מוזיקה ישראלית. בינואר 2006 חזרה התחנה לשדר מוזיקה ישראלית לאורך כל היממה.
לאחר שינוי הבעלות, החלה התחנה לשדר גם בתדר 93.3fm באזור אשדוד והסביבה. בעלי התחנה החל לשדר בתדר נוסף, 89.1fm תחנת רדיו המשדרת בשפה הרוסית, "פירוויה רדיו".
מאז 2009 שוכנים אולפני התחנה בבית "לזרוב 33" בעיר.