פולמוס המשיחיות בחב"ד

פולמוס המשיחיות בחב"ד הוא ויכוח בין הזרם המשיחיסטי לבין הזרם המתון (הקרוי גם "הזרם המרכזי" או "הזרם האנטי-משיחיסטי") בחסידות חב"ד בשאלה האם להתייחס אל רבי מנחם מנדל שניאורסון, "הרבי מלובביץ'", כמשיח ובעיקר האם לפרסם זאת. הוויכוח החל בראשית שנות ה-90 של המאה ה-20 באחרית ימיו, בעיקר בתקופת מחלתו, התעצם לאחר פטירתו בג' בתמוז ה'תשנ"ד (1994), ונמשך גם כיום. למרות ויכוח זה, גם בזרם המתון סבורים מרבית החסידים כי הוא יתגלה כמשיח כשיקום לתחייה, אך סוברים שאין לפרסם זאת. במקביל, מתקיים בחסידות פולמוס גם בכך שחלק מן הזרם המשיחיסטי מכחיש את עובדת פטירתו של הרב שניאורסון.

הזרם המשיחיסטי

אנשי הזרם המשיחיסטי, על פי הבנתם את דברי הרב שניאורסון, רואים בהפצת אמונתם במשיחיותו אידיאל חשוב, שיזרז את בוא הגאולה, ומשקיעים בכך משאבים רבים באמצעי פרסום שונים ובארגון אירועים המוניים. אנשי הזרם מכריזים "יחי אדוננו מורנו ורבינו מלך המשיח לעולם ועד" לאחר התפילות, בנאומים, בהתוועדויות, בשמחות ועוד. הם מפיצים הכרזה זו גם על גבי עלונים, כיפות, סטיקרים ועוד.
סמל נוסף המזוהה עם הזרם המשיחיסטי הוא דגל משיח - דגל צהוב ובו כתר והכיתוב "משיח". סמל זה מופיע גם כסיכה לענידה על דש הבגד.

הזרם המתון

הזרם המתון בחסידות מסתייג מפעולות אלו של הזרם המשיחיסטי, וסבור כי המשיחיסטים טועים בהבנת דברי הרבי המנוח ופעולותיהם אינן מקרבות את הגאולה, פוגעות במורשתו ומרתיעות מצטרפים פוטנציאליים לחב"ד. לדבריהם, הרבי התנגד לזיהויו ולפרסומו כמשיח, ומשכך אין לעסוק בכך בפומבי.
העיתון הרשמי והוותיק של חב"ד "כפר חב"ד", ועלון פרשת השבוע הרשמי והנפוץ "שיחת השבוע" נמנים עם הזרם המתון. לאחר פטירת האדמו"ר, הקימו אנשי הזרם המשיחיסטי שבועון חלופי בשם "בית משיח", וכן עלון שבת בשם "שיחת הגאולה" ובהמשך עלון נוסף בשם "הגאולה מעניין ועכשווי".

זיהויו כמשיח


הרב שניאורסון לא הכריז על עצמו מעולם במפורש כעל משיח, אך גם לא שלל בפומבי אפשרות זו כאשר הועלתה על ידי חסידיו. בשיחותיו ניתן למצוא אמירות המתפרשות על ידי חוקרים ורבים מהחסידים כרומזות לכך שהוא המשיח. כך למשל הזכיר בשיחותיו ובכתביו מספר פעמים את מאמר חז"ל אודות המשיח, "מנחם שמו", כשמו הפרטי של הרבי. בשנת תשנ"ב, כשאיחל שמשיח 'יבוא מיד', פירש את ראשי התיבות של המילה 'מיד' תוך אזכור שמו כמשיח בהמשך לשמות אדמו"רי חב"ד הקודמים: "לפי סדר הקירבה אלינו: משיח (מנחם שמו), יוסף יצחק ודובער". בכמה הזדמנויות התייחס לחותנו כנשיא הדור וכמשיח ולעצמו כממלא מקום חותנו, ואף אמר פעמים רבות שנשיא הדור הוא "משיח צדקנו". הרבי עודד שירת "יחי אדוננו... מלך המשיח..." במהלך תקופת מחלתו.
האמונה במשיחיותו של הרב שניאורסון אינה נחלת הזרם המשיחיסטי בלבד. גם בזרם המתון מאמינים רבים שהוא הוא המשיח ושהוא עתיד לקום לתחייה ולהוביל את הגאולה, הם מסתמכים על מקורות תורניים שלדעתם תומכים בכך. כך למשל, אחד המנהיגים הבולטים בזרם המתון, הרב יואל כהן, סבור כי אין ספק שהרבי עתיד להיות המשיח, וזאת מנימוקים רוחניים, אולם אין חיוב הלכתי להאמין בכך, ודאי לא לאחר פטירתו. עוד הוא מוסיף, כי אין מקום לנהל תעמולה על כך, לא בתוך חב"ד ולא מחוצה לה.
לעומת זאת ישנם רבנים בזרם המתון הסוברים שלאחר שהאדמו"ר נפטר התברר שהוא לא יהיה המשיח, ושלא ניתן להביא ראיה לכך שהוא המשיח ממקורות תורניים, שכן כדברי הרמב"ם בנושא זה "וכל אלו הדברים וכיוצא בזה, לא ידע אדם איך יהיה עד שיהיה.".
חלק מאנשי הזרם המתון סבורים שהדברים המשיחיים שאמר הרבי אודות 'נשיא הדור', מכוונים לחמיו, ולעצמו התייחס רק כנציג של חמיו בעולם הגשמי. הם מתבססים בין השאר על עדותו של מזכיר הרבי, לייבל גרונר, שלפיה לאחר שפורסם בעלון "שיחת השבוע" בשנת 1991 שהרבי הוא נביא, אמר לו הרבי: "מה הם כותבים?! וכי דיברתי על עצמי?! והלוא דיברתי על חותני!". לפי גישה זו, יש מסבירים את יחסו לפרסומו כמשיח, בכך שרצה שהציבור יעסוק בנושא המשיח. הם מזכירים סיפור שלפיו בשנת תש"ב פרסם האדמו"ר הקודם, הרב יוסף יצחק, את המשפט "לאלתר לתשובה לאלתר לגאולה" (שמשמעותו: "מיד לתשובה, מיד לגאולה"). הרבי אמר לחמיו שבעקבות הלהט בנושא זה יש הרואים אותו כמשיח, והלה ענה שלא משנה מה יגידו, העיקר שידברו על המשיח.

פסקי דין

בשנת תשנ"א (1991) לאחר קריאת הרב שניאורסון "עשו כל אשר ביכולתכם" (ראו להלן), נערכה אספה בכפר חב"ד, שבסיומה כתב הרב אשכנזי 'פסק דין', שבו נאמר בין היתר "באנו בזה בפסק דין ברור שהגיע זמן הגאולה אשר בו יתגלה הרבי תיכף ומיד כמלך המשיח".
בשנת תשנ"ח, יזמו חסידים מהזרם המשיחיסטי כתיבת פסק הלכתי הקובע שהאדמו"ר מחב"ד הוא מלך המשיח, ושיש לו "דין נביא". על הפסק חתמו כשלוש מאות רבני קהילות, אדמו"רים ודיינים, בהם גם מי שאינם חסידי חב"ד.

הפרסום

במספר הזדמנויות במהלך כהונתו כאדמו"ר, דיבר הרב שניאורסון בתקיפות נגד פעולות חסידיו לפרסמו כמשיח בטענה שפרסום זה מרחיק יהודים מחסידות חב"ד ומיהדות בכלל. כמה פעמים אמר שהוא רואה זאת כמלחמה אישית נגדו.
עם זאת, הזרם המשיחיסטי סבור כי דעתו של הרבי השתנתה בשנות חייו האחרונות, בתהליך הדרגתי שהחל בתחילת שנות ה-90. המשיחיסטים מסתמכים על התבטאויות שונות בהם רמז לדעתם על משיחיותו, ועל מקרים שונים בהם עודד ובירך על פעולות הקשורות בפרסום זהותו כמשיח. לטענתם, זו ה'משנה האחרונה' שלו והיא מבטלת את ההסתייגויות שביטא בעבר.
אחת מהנקודות העיקריות בפולמוס, הוא היחס לתגובותיו בתקופת מחלתו. אלו כוללות עידוד שירת ה"יחי" במשך כשנה וחצי וכן תשובות שונות שנתן (באמצעות תנועות ראש) ובהן עודד את פרסום משיחיותו. אנשי הזרם המשיחיסטי סוברים שזו הוכחה נוספת לכך שחל שינוי בעמדתו של הרבי, והתגובות מפורשות על ידם כאישור פומבי לפרסום האמונה כי הוא המשיח.
הזרם המתון מסתייג מהבאת הוכחות ממעשים ותגובות מתקופת מחלתו. לדעתם, לא מתקבל על הדעת שדווקא בתקופת מחלתו החליט להכריז שהוא המשיח, לאחר שנים שהסתייג מכך. לדעתם יש להסביר את עידוד שירת ה"יחי" בדרכים אחרות, כמו הרצון לעודד את רוחם של החסידים בשעה קשה, או שהצטרף לשירה כתפילה וכהבעת משאלה בלבד. הזרם המתון סבור שלא חל שום שינוי בעמדתו של לפני מחלתו, ולכן גם כיום, המפרסמו כמשיח פועל בניגוד לדעתו וגורם נזק לחסידות חב"ד.
הרב יואל כהן מגדולי הרבנים והמשפיעים בחסידות חב"ד, היה מרבני הזרם המשיחיסטי ותמך בפרסום הרבי כמשיח. לאחר הפטירה הצהיר שטעה והתייצב נגד הזרם המשיחיסטי, בטענה שהזרם המשיחיסטי מסלף את תורת הרבי.

התייחסות מחוץ לחב"ד


ברובן של הקהילות היהודיות התייחסו בביטול לטענה שהרבי מחב"ד הוא המשיח. היו רבנים שאף ראו בשלילה את הפעילות המשיחית, ויצאו נגדה בפומבי. המפורסם מביניהם הוא הרב שך, שכבר בתחילת שנות ה-80, פתח במערכה אישית נגד חסידות חב"ד וראשה ובפרט נגד זיהויו כמשיח. הרב פרופ' דוד ברגר , דיקאן המכון למדעי היהדות בישיבה יוניברסיטי, הוציא ב-2001 את הספר "The Rebbe, the Messiah, and the Scandal of Orthodox Indifference". הוא כתב שהאמונה כי הרבי חי היא כפירה הדומה מאוד לנצרות, ומן הראוי לנדות את המחזיק בה, לא לצרפו למניין וכדומה. הוא התמרמר על כך שצעדים כאלו לא ננקטים על ידי גדולי הדור. הפולמוס תרם לבחינה מחדש בעולם האקדמי של מושג המשיח בהיסטוריה, ביהדות לתקופותיה ובנצרות, ולהבנת התפתחות הרעיון בנצרות המוקדמת.
לעומת זאת, אף מחוץ לחסידות חב"ד, היו רבנים שסברו שהרב שניאורסון היה מועמד ראוי להיות משיח. כך למשל העיד הרב שמואל אליהו בשם אביו, הרב מרדכי אליהו, שהיה ראוי מאוד להיות המשיח. גם הרב אהרן סולובייצ'יק סבר כך.
לאחר מותו, היו רבנים שהצהירו שהאמונה במשיחיותו של הרבי גם לאחר פטירתו עדיין לגיטימית. הרב אהרן סולובייצ'יק פרסם לאחר פטירתו מודעה בעיתון ג'ואיש פרס: "בקשר לאמונה של רבים מחסידי חב"ד... שהרבי יכול עדיין להיות משיח - לאור הגמרא בסנהדרין, הזוהר, האברבנאל, כתבי האריז"ל, השדי חמד ועוד מקורות - אני לא יכול לומר שהאמונה הזאת היא דבר שמחוץ לזרם האורתודוקסי". לעומת זאת, לדעת רבנים אחרים, פטירתו היוותה הוכחה וודאית לכך שאינו המשיח. כראיה לדבריהם הם הביאו, בין השאר, את דברי הרמב"ם, שכתב שאם יעמוד מלך מבית דוד, והוא 'בחזקת משיח', כלומר, בעל פוטנציאל להיות משיח, "אם לא הצליח עד כה או נהרג - בידוע שאינו זה שהבטיחה עליו תורה".

היסטוריה

הרב שניאורסון החל לשמש כאדמו"ר בשנת תשי"א (1951). בדרשת ההכתרה שלו, "מאמר באתי לגני", (שיחה שקיבלה מעמד של שיחת־יסוד בחסידות), התייחס לכך שהוא האדמו"ר השביעי בשושלת אדמור"י חב"ד. לדבריו, נגזר על הדור השביעי, שהוא כנגד ספירת המלכות, שבימיו יבוא המשיח.
במשך השנים האמינו חלק מהחסידים שהוא המשיח. בדרך כלל האדמו"ר התנגד (לעיתים באופן חריף) לעיסוק פומבי במשיחיותו, והורה לגנוז פרסומים מסוג זה, כמפורט להלן. למרות זאת המשיכו חלק מן החסידים להחזיק באמונה זו.

יוזמות פרסום מוקדמות

אף על פי שרוב החסידים לא התעסקו בנושא, היו במשך השנים מספר יוזמות של חסידים שביקשו לפרסם בפומבי שהרבי הוא המשיח. יוזמות אלו הופסקו על ידו והוא הביע את התנגדותו אליהן באופן חד-משמעי.
יוזמת הפרסום הראשונה, היא משנת תשכ"ה (1965), אז הפיץ הרב אברהם פריז כרוזים בהם נכתב: "בשמחה רבה יכולים אנו לבשר לכם כי הנה המלך המשיח... כבר נמצא עתה כאן איתנו, הנה הוא הרבי הקדוש מליובאוויטש" כעבור זמן קצר, ציווה הרב שניאורסון במברק להפסיק את ההפצה ודרש לקבל לידיו את יתרת הכרוזים. עם זאת, לפי עדות נכדו, פריז הודיע לאדמו"ר שלושה שבועות מראש על היוזמה המתוכננת, וההוראה להפסיקה הייתה רק לאחר שחסידים אחרים התלוננו שהפרסום מבייש אותם.
בסביבות שנת תש"ל, נעמד החסיד חיים נחמן קובלסקי בהתוועדות וקרא: "הרבי מליובאוויטש, יהודים סובלים [...] הגיע הזמן שתתגלה!". הלה הרצין וענה לו: "ר' נחמן אל תדבר כך, אל תאלץ אותי לצאת מבית המדרש".
בשנת תשמ"ג פרסם הרב משה סלונים, מחסידי חב"ד, קובץ חידושי תורה ובו, לדבריו, "פריצת דרך בקביעה... מי הוא מלך המשיח". הרבי דרש להפסיק את פרסום הקונטרס.
בקיץ תשמ"ד (1984), פרסם הרב שלום דב וולפא חוברת בשם "קול מבשר" שנושאה היה הוכחת משיחיותו של הרבי, שהגיב במסר אישי לוולפא שבו ציווה עליו להפסיק כל פעילות הקשורה למשיחיות: "הנני מזהירו שיפסיק לדבר או לכתוב, ועל אחת כמה וכמה להפיץ, ועל אחת כמה וכמה להדפיס, בענייני משיח ... ואם חס וחלילה יעשה משהו בזה, יידע ברור שזהו מלחמה נגדי בפרט ובכלל". הוא נימק זאת בכך שהדבר מוציא שם רע לתנועת חב"ד ומרחיק אנשים מללמוד את תורת החסידות, ובכך מעכב את הגאולה ואת ביאת המשיח. לאחר כמה חודשים קיים וולפא תכתובת עם הרבי שבה ניסה להסביר את מעשיו, אך הלה חזר והבהיר שהתנגדותו נותרה בעינה.
לקראת שנות השמונים נפוץ בחב"ד פזמון שאותו היו החסידים שרים לפני הרבי ובו אוזכרה משיחיותו באופן עקיף: "חיילי אדוננו מורנו ורבנו, חיילי משיח צדקנו, הוא יוליכנו בטנקים לארצנו, עם המבצעים והנשק בידינו, יבוא ויגאלנו". הרב שניאורסון עודד בנמרצות את השירה הזו בליל שמיני עצרת תשל"ח (1977).
בשבת פרשת "בראשית" בשנת תשמ"ה התייחס האדמו"ר בשיחה פומבית ליוזמות מן הסוג הזה, ואמר שהן מרחיקות אנשים מלימוד חסידות, ושלכן הוא רואה בפרסומים מלחמה נגדו באופן אישי, נגד חב"ד, נגד הבעל שם טוב ונגד המשיח: "לאלו שכתוצאה מדיבורים שלהם, ענייני דפוס שהדפיסו, או ניגונים וכו' - גרמו לרחק עשרות יהודים מתורת הבעש"ט, לימוד החסידות והנהגה בדרכי החסידות, ולא עוד אלא אפילו יהודים שכבר התחילו ללמוד חסידות - הפסיקו ללמוד כתוצאה מפעולותיהם של אלו... ולכן להווי ידוע שכל מי שממשיך בפעולות אלו - הרי הוא מנגד ולוחם נגד חסידות חב"ד, נגד נשיא דורנו, הבעש"ט, עד מלכא משיחא (מלך המשיח)."

יחס הרב שניאורסון למתח המשיחיסטי בשנים האחרונות לפני מחלתו

בסוף שנות ה-80 וראשית שנות ה-90 הפך עיסוק האדמו"ר בנושא הגאולה לאינטנסיבי יותר ויותר. הדבר עורר להט משיחי אצל חסידיו שמקצתם החלו אף להכריז כי הוא המשיח. לימים, יטענו המשיחיסטים כי דעתו לגבי פרסום משיחיותו השתנתה בסוף ימיו, ויבססו טענה זאת על התבטאויותיו ותגובותיו בשנים אלו. מנגד, גם בזרם המתון יסתמכו על התבטאויות ותגובות אחרות כדי לבסס את דעתם שנשאר בהתנגדותו לפרסום. להלן חלק מן ההתרחשויות עליהן מסתמכים החסידים.

שנת תשנ"א (1991)

בחול המועד פסח שאל הרב דוד נחשון האם לפרסם בקרב השלוחים שיש לפרסם שהרבי הוא מלך המשיח. הרבי הגיב: "מופרך לגמרי כפשוט".
בכ"ח בניסן נשא הרבי שיחה שבה הטיל את האחריות להבאת הגאולה על החסידים. בסיום השיחה אמר: "אני את שלי עשיתי, ומכאן ולהבא עשו כל אשר ביכולתכם להביא בפועל את משיח צדקנו". הדברים חוללו סערה בקרב החסידים ויצרו גל של יוזמות שנועדו לסייע להבאת המשיח. אחת מהן הייתה החתמת חסידי חב"ד ואחרים על טופס "קבלת מלכותו" כמלך המשיח, יוזמה שקיבלה את עידודו. הטופס הראשון הוגש לו באייר תשנ"א (1991) ועליו 250 חתימות. בין היתר נאמר בו שהנאספים מקבלים עליהם את מלכותו כמלך המשיח. בתגובה כתב תשובה חיובית שגרתית "נתקבל ותשואות חן". בהתוועדות הבאה, בשבת ו' באייר תשנ"א (20 באפריל 1991), נעמד הרב דוד נחשון בסמוך לו, וביקש מהנוכחים להגיד לחיים "לחיי רבנו משיח צדקנו...". הקהל הצטרף אליו בשירה של המילים "יחי אדוננו, מורנו ורבנו, מלך המשיח לעולם ועד" והרבי עודד את השירה. גם מספר ימים לאחר מכן, בט"ו באייר, עודד את החסידים השרים פזמון זה. עם זאת, לפי עדות מזכירו, הרב יהודא קרינסקי, למחרת הודיע שלא ייכנס לתפילת שחרית עד שיובטח לו שהדבר לא יישנה, ומאז ועד שחלה (בתשנ"ב, 1992) לא שרו את השיר בפניו. לאחר מחלתו, בעשרות הפעמים בהם יצא אל הקהל, שרו לפניו 'יחי' והוא עודד את השירה בנענועי ראש.
לקראת סוף השנה חתמו עשרות רבנים, בהם חברי בית דין רבני חב"ד בישראל ובקראון הייטס, על פסק דין שבו נכתב: "הגיע זמן הגאולה אשר בו יתגלה כ"ק אדמו"ר שליט"א תיכף ומיד כמלך המשיח". כחודש לאחר מכן חתמו עשרות רבנים על פסק דין נוסף שבו נכתב: "ברור על פי דין תורת אמת, שחל על כ"ק אדמו"ר שליט"א הלכה זו ד'בחזקת שהוא משיח'", דהיינו שלב בהתגלות המשיח לשיטת הרמב"ם, הקודם לשלב שבו הוא מוגדר כ"משיח ודאי". באמצע תשנ"ב ייחס הרבי לפסקי דין של רבנים השפעה חיובית על תהליך הגאולה, והדברים התפרשו כמתייחסים לפסקים האמורים. לאחר פטירתו פורשו הדברים בקרב אנשי הזרם המתון כמתייחסים לפסק שהגיע זמן הגאולה ושהמשיח צריך להגיע, ושאינם עוסקים בו דווקא, פסק שהרבי קבע מספר פעמים שהוא מזרז את הגאולה. פסקי דין נוספים שהוא נביא ושהוא המשיח נחתמו במרוצת השנים.
עם זאת לדברי אנשי הזרם המתון נכנסו אז כמה רבנים לשאול אותו האם יש לפרסם עליו שהוא משיח ונענו בשלילה נחרצת.
באותה תקופה היה הרב יואל כהן ממובילי ההתעוררות המשיחיסטית בחב"ד בין השאר באמצעות מאמרים בשבועון כפר חב"ד. מסופר כי כאשר ביקש הרב אהרן דב הלפרין, עורך שבועון כפר חב"ד, את חוות דעתו של הרב שניאורסון עצמו לגבי פרסום מאמר של הרב כהן, בנושא פרסום זהותו כמשיח, השיב לו הרב: "באם רחמנא ליצלן יעשה מעין דמעין דהנ"ל – קדימה שיסגור המכתב עת לגמרי" (כלומר, לא לפרסם את המאמר ואם יפרסם, עליו לסגור את העיתון).

שנת תשנ"ב (1992)

בשנים תשנ"א–תשנ"ב, החלו חלק מהחסידים לפנות אל מנהיגם בפומבי בתואר 'מלך המשיח', ולא נענו בהתנגדות.
בשבת פרשת נח תשנ"ב, בתאריך ד' חשון, שרו החסידים לפני הרבי בהתוועדות את השיר הנזכר לעיל "חיילי אדוננו, מורנו ורבנו, חיילי משיח צדקנו", והוא הגיב: "זה דבר מוזר, שמנגנים ניגון עם מילים כאלו, ואני יושב פה... האמת היא שהייתי צריך לקום ולצאת... זה שאינני יוצא... כיון שזה יגרום בלבול בה"שבת אחים גם יחד", כי כשאני אצא יצאו עוד כמה וכמה, וממילא יתבטל העניין ד"שבת אחים גם יחד"."
בחשון תשנ"ב התיר האדמו"ר לרב וולפא להדפיס את הספר "יחי המלך" העוסק בגאולה, ספר שאסר להדפיס כמה שנים קודם לכן. הוא התנה זאת בכך ש"ידידים מבינים" ישמיטו ממנו דברים שעלולים להרחיק יהודים מלימוד חסידות. כך יצא הספר לאור ללא רמזים לזהותו של המשיח.
בחודש שבט תשנ"ב רצה הרב מנחם ברוד להגיב לפרסומים בתקשורת על משיחיותו של הרבי, ולהסביר את אמונת החסידים. כשהעביר את הרעיון לרבי, ביקש ממנו הרבי שלא להתייחס לנושא כלל, באמרו "האומנם אינו מבין שכשיתחיל לדבר ימשיכוהו עוד יותר"?.
בשנת תשנ"ב (1992) שלח הרב וולפא לרבי חוברת שנשאה את השם "קונטרס בעניין קבלת פני משיח צדקנו" שעסקה בזהותו כמשיח. בתגובה שיגר לו הלה מענה, ביום י"ג אדר א' תשנ"ב, ארבעה עשר ימים לפני היום שבו לקה בשבץ: "מכבר עניתי לו שמאמרים כאלו מרחיקים כמה וכמה מלימוד דברי אלוקים חיים, היפך הפצת המעיינות חוצה".
תקופה קצרה לפני שלקה בשבץ, כתב בפתק: "אין כל חיוב כלל לחפש מיהו המשיח.. אבל מצות עשה מהתורה אהבת כל אחד ואחד מישראל, ושלילת המחלוקת בתכלית ופשיטא שלא לעשות במזיד הפכו..."
בשנת 2000 פורסם כתב יד של יהודה לייב גרונר שבו סיפר: "בוקר אחד, אחר תפילת שחרית, כשנכנסתי להיכל, הרבי אמר: מה זה שאומרים עלי שאני המשיח? עניתי שלפי דברי הרמב"ם בסוף הלכות מלכים – פרטים על דבר משיח, הרי הרבי מתאים לזה ביותר. ואמר הרבי: זה שהוא המשיח, צריכים לגלות לו מלמעלה, ולעת עתה לא גילו זה לי". עם זאת, בשנת 2015 התפרסמה בשמו גרסה שונה, שלפיה האדמו"ר קיבל את דבריו של גרונר.

תקופת מחלת הרב שניאורסון

בכ"ז באדר א' תשנ"ב (1992) לקה הרבי בשבץ מוחי, שגרם לשיתוק של הצד הימני בגופו ונטל ממנו את יכולת הדיבור. הוא ענה לשאלות מזכיריו ואחרים בעיקר בתנועות ראש. תקופה ארוכה כמעט לא יצא אל הציבור. מהיום השני של ראש השנה תשנ"ג ועד י"ד חשוון תשנ"ד הוצא מדי פעם אל הציבור, כשהוא יושב במרפסת מיוחדת שנבנתה סמוך לחדרו, בצד המערבי של בית המדרש הגדול.
החל מאירוע השבץ ועד לפטירתו גבר הלהט המשיחי, ועמו הפרסומים על זיהויו כמשיח. כאמור, בתקופה זו יצא מדי פעם למרפסת שנבנתה במיוחד לשם כך, והשקיפה אל בית מדרשו שבמרכז חב"ד העולמי - 770. בהזדמנויות אלו נהגו חסידיו לשיר לפניו "יחי אדוננו מורנו ורבנו מלך המשיח לעולם ועד", ופעמים רבות עודד את השירה (בקרב חסידי חב"ד ישנה חשיבות לכל תנועה שלו).
מרבית רבני וחסידי חב"ד סברו בתקופת מחלתו כי אף על פי שהביע פעמים רבות קודם לכן את אי שביעות רצונו מפרסומו כמשיח, עידוד השירה מלמד שגישתו השתנתה והוא כבר אינו מתנגד לכך. הרב יואל כהן סבר שהתנגדותו הייתה רק לפרסום הדבר, ומכאן ראיה שהוא סבור כי הוא אכן המשיח. כיום יש בזרם המתון, הטוענים כי הדברים היו נכונים לשעתם, אולם אינם מתאימים כיום, לאחר מותו; ויש טוענים כי החסידים טעו אז בהבנת הדברים, וכי דעתו הייתה ונשארה נגד זיהויו ופרסומו כמשיח.
לקראת י' בשבט ה'תשנ"ג יזמה קבוצה מחסידי חב"ד כינוס שמטרתו 'קבלת מלכותו' כמשיח. התקשורת פרסמה בעידוד חלק מהחסידים שב-770 עומד להתקיים מעמד הכתרה שלו כ"מלך המשיח". רבני חב"ד פרסמו הודעה ששללה את רעיון ההכתרה ובמיוחד את פרסומו, אך חזרו בהם לאחר ששמעו מהמזכיר יהודה לייב גרונר כי הרב שניאורסון אישר את קיום הכינוס. במקביל התפרסמה מרבני חב"ד קריאה רשמית לחסידי חב"ד להשתתף במעמד ו"לקבל את מלכותו של הרבי מלך המשיח" (צילום ה'קריאה' מוצג משמאל).
במהלך האירוע דיברו כמה מרבני חב"ד על משיחיותו של הרבי, אולם לפני יציאת הרבי לאירוע הכריזו מזכיריו לייבל גרונר ויהודא קרינסקי בשמו מספר פעמים כי הוא שולל את רעיון ההכתרה ומבקש להתייחס ליציאתו לאירוע כאל יציאה רגילה שלו בכל ערב. הרבי הביט בעיקר לעבר המצלמות ועודד קלושות את שירת החסידים "יחי אדוננו... מלך המשיח".
בשנת תשנ"ג הוציאה הוצאת הספרים הרשמית קה"ת את הספר בשורת הגאולה, שבפתח הדבר שלו נכתב "על פי בקשת רבים, ובהסכמת כ"ק אדמו"ר מלך המשיח שליט"א, הננו מוציאים לאור...". בשבועון בית משיח נטען בשנים תשנ"ט - תש"ס ((1999 - 2000) כי הוא אישר באמצעות מזכירו את הדפסת התואר 'מלך המשיח' בספר זה. בשנת 2003 טען הרב יהושע מונדשיין, שבירר בעזרת "שלוחים נאמנים" אצל כל מזכירי הרבי, וכולם הכחישו את השמועה שלפיה אישר הרבי בתקופת מחלתו לכתוב עליו בספרי חב"ד את התואר "מלך המשיח". עם זאת, באתר חב"ד אינפו נכתב בשנת 2015 שבעדות בבית משפט פדרלי בניו יורק, סיפר יהודה לייב גרונר (ממזכירי הרבי) כי בשנת תשנ"ג הוא קיבל אישור מהרבי לכתוב עליו "מלך המשיח".
לאורך כל תקופת המחלה היו רבים ששאלו את חסידי חב"ד כיצד יגיבו אם ימות. התשובה שניתנה ברוב המקרים הייתה שדבר כזה בלתי אפשרי. רובם ככולם של חסידי חב"ד היו משוכנעים שהרבי יקום ממיטת חוליו ויתגלה כמשיח. באותה תקופה תמכו בעמדה זו רוב רבני התנועה והחסידים וכן העיתון של חב"ד, "כפר חב"ד".

פטירתו

בכ"ז באדר ה'תשנ"ד, כשנתיים לאחר האירוע המוחי, שקע הרב שניאורסון בתרדמת ואושפז בבית החולים "בית ישראל". לאחר שלושה חודשי אשפוז, בג' בתמוז ה'תשנ"ד נפטר. פטירתו גרמה לזעזוע בקרב חסידיו, שסירבו להאמין שמאורע כזה יכול להתרחש. הוא נקבר בצמוד לקברו של חמיו, בתוך אוהל מיוחד בחלקת חב"ד בבית הקברות היהודי מונטיפיורי, שבקווינס, ניו יורק.
תקופה קצרה אחרי פטירתו, פרסם בית דין רבני חב"ד (הגוף שמינה הרב שניאורסון לסמכות העליונה של חב"ד בישראל) מכתב הקורא לחדול מהכרזות (כוונתם הייתה להכרזה "יחי אדוננו מורנו ורבינו מלך המשיח לעולם ועד") ולהכריז רק בנוסח אותו קבע הרבי "יחי המלך". חלק מרבני החסידות הצהירו שטעו בכך שעודדו את הלהט המשיחי וקראו לחסידים לחדול מהפרסומים המשיחיים. רבנים אחרים, מהזרם המשיחיסטי, הכריזו שלא חל כל שינוי ויש להמשיך ולפרסם את משיחיותו משום שהרבי לא מת.

פולמוס ההתייחסות לפטירת הרבי

בנוסף לסוגיה המשיחית, מרבית אנשי הזרם המשיחיסטי סבורים שהרבי עדיין חי בגוף גשמי, וממשיכים להוסיף לשמו את האיחול המוצמד אך ורק לאנשים חיים "שליט"א" (ראשי תיבות של 'שיחיה לאורך ימים טובים אמן/ארוכים'). חלק מהם אינם עולים לקברו ובאים רק לבית מדרשו בברוקלין.
הזרם המתון בחסידות מסתייג מפעולות אלו של הזרם המשיחי, מתנגד לדעתם ומכיר בעובדת מותו. אנשי הקבוצה נוהגים כדרך חסידים שרבם נפטר, והם מצפים לשובו בתחיית המתים.

רקע רעיוני

במשך השנים, האפשרות שהרבי ימות נחשבה על ידי חסידיו כבלתי אפשרית. אמונה זו התבססה על הצהרתו עם תחילת כהונתו כי דורו - הדור השביעי בחסידות, הוא הדור האחרון בשושלת אדמו"רי החסידות ותפקידו להביא את הגאולה. במשך השנים חזר על הצהרה זו תוך הדגשה ש"דורנו הוא הדור האחרון לגלות והוא הדור הראשון לגאולה". כתוצאה מכך האמינו החסידים שיחיה עד בוא הגאולה ולאחריה (בחיים הנצחיים שבגאולה). גם בתקופת מחלתו המשיכו החסידים להביע בפומבי את ביטחונם שהוא יחיה. גם לאחר מותו מרבית החסידים משני הזרמים ממשיכים להאמין או לפחות לקוות שיתגלה כמשיח.
בהשקפת העולם החב"דית מיוחסת חשיבות רבה לאדמו"רי חב"ד כ"נשיאי הדור". הרבי עצמו אמר: "מוכרח להיות משה בכל דור ודור, שבו תתלבש נשמת משה". כלומר, נשמתו של משה רבנו התלבשה בכל אחד מאדמו"רי חב"ד (בהסתמך על דברי התלמוד משה לא מת"). לאור זאת, ממשיכים רוב חסידי חב"ד מכל הזרמים להאמין שהרבי ממשיך גם כיום להנהיג את החסידות ואת העולם בכלל כ'נשיא הדור'.

ההתייחסות

לאחר המוות החלה להתגבש אצל חלק מ"המשיחיסטים" תפיסה שלפיה האדמו"ר לא נפטר ושהלווייתו וקבורתו לא היו אלא אשליה ו'ניסיון'. זאת כחלק אחד מאמונתם שהוא המשיח ושהוא ממשיך להנהיג את הדור. בעקבות זאת רובם אינם עולים אל קברו, אינם מציינים את יום ההילולה שלו וממשיכים לכתוב עליו שליט"א (שיחיה לאורך ימים טובים אמן/ארוכים). המשיחיסטים משתמשים בדרך כלל בתארים 'מלך המשיח שליט"א' או 'מה"מ שיל"ו' (שיחיה לעולם ועד) המדגיש את האיחול לחיים נצחיים. בשנים תשע"ד-תשע"ה חתמו כשישים רבנים המשתייכים לפלג ה"משיחיסטי" על פסק דין שלפיו הוא "חי וקיים בגוף גשמי בעולם הזה" והוא צריך "תיכף ומיד ממש" להשלים את תפקידו כמשיח, ויש לפרסם זאת.
לעומת זאת, הזרם המתון בחב"ד אינו מקבל את הרעיון המשיחיסטי שלא מת. חלק מהזרם המתון משתמשים בתואר "הרבי נשיא דורנו" או "הרבי" בלבד. בהוצאה לאור הרשמית של חב"ד ובחוברות ופרסומים אחרים של הזרם המתון, מופיעים לפעמים תארים המתאימים לצדיק שנפטר כמו למשל זי"ע ("זכותו יגן עלינו"), או זצוקלל"ה נבג"מ זי"ע (זכר צדיק וקדוש לברכה לחיי העולם הבא, נשמתו בגנזי מרומים, זכותו יגן עלינו). העלון "שיחת השבוע" השתמש בשנה הראשונה לפטירתו בתואר זצ"ל (זכר צדיק לברכה) או זי"ע, ובהמשך חדל משימוש בתארים כלל, בעיקר כדי לא לפגוע בזרם המשיחיסטי. בנוגע לתואר "שליט"א" הנהוג אצל המשיחיסטים, אמר הרב יואל כהן: "כתיבת "שליט"א" על צדיק לאחרי הסתלקותו, לא רק שאינה מביאה להערצה, אלא אדרבה, מביאה לליצנות והשמצה".

עמדות הצדדים

אנשי הזרם המשיחסטי טוענים שמדברי הרב שניאורסון ברור שהוא המשיח ושהוא יחיה חיים נצחיים. גם אם נוצרה התנגשות בין דבריו לבין המציאות הנראית לעיניים - דבריו הם המכריעים. לעומת זאת, הזרם המתון אינו מקבל את פרשנות המשיחיסטים לחלק מן הדברים, וכן טוען כי ההלכה מתבססת על המציאות הנראית בעיניים. כאשר נפטר היו צריכים על פי ההלכה לערוך לו הלוויה ולקוברו, ומה שנעשה על פי ההלכה אינו אחיזת עיניים.
המשיחיסטים מצטטים שיחה שאמר הרב שניאורסון: "על משה נאמר 'לא מת' כיון שמידתו היא מידת האמת, לא תיתכן מיתה והפסקה בחייו...", "מוכרח להיות "משה" בכל דור שבו מלובשת נשמת משה", "...וחייו הרוחניים נצחיים בעולם הזה הגשמי על ידי התלבשותם בגוף של נשיא הדור שבכל דור". אנשי הזרם המתון משיבים על כך ש"אי-הבנה ואי-ידיעה אינם תשתית לבניית תאוריות שאין להן אחיזה במציאות". כראיה לכך, הם מצטטים את דברי הרבי על ה"ממוצע", מושג המקובל בחב"ד עבור נשיא כל דור, שהוא צריך להיות "איש שניתן לראותו ולשומעו", דברים שגם הם אינם ניתנים להבנה היום. הסבר מסוים, מוצאים אנשי הזרם המתון בדבריו לאחר פטירת יוסף יצחק שניאורסון, האדמו"ר הקודם. הוא ציין את המסופר על שמשון שהנהיג את ישראל עשרים שנה לאחר מותו והוסיף, "על-אחת-כמה-וכמה בנוגע לרבי ודאי... שיכול להיות המשך הנהגתו, גם לאחרי ההסתלקות כמו בחייו".
המשיחיסטים מצטטים שיחות נוספות שלו, שמהן משתמע לדעתם שהרבי כנשיא הדור - לא ימות. כך לדוגמה: "נשיא הדור... על-דרך אבן השתייה, שנמצאת במקום מסוים בעולם הזה הגשמי, וקיימת תמיד בלי שינויים, אפילו בלי השינוי של גניזה"; וכן: "החידוש של דורנו... לגבי כל הדורות שלפני זה: ...מכיוון שהגאולה לא באה אז בפועל... הייתה הסתלקות הנשמה מן הגוף... מה שאין כן בדורנו זה". אנשי הזרם המתון טוענים שכוונתו הייתה שהמשיח יבוא מיד, ואז יחיו כולם חיים נצחיים, ואמר זאת כאיחול או תפילה, ולא כקביעה עובדתית.
לדברי אנשי הזרם המתון הרב שניאורסון מעולם לא אמר שלא ימות, ואף כתב צוואה והשמיע שיחה פומבית המדריכה את החסידים כיצד להתנהל אחרי פטירתו. לדעת המשיחיסטים הכוונה בצוואה הייתה להדריך את החסידים בתקופה שלאחר ג' בתמוז, וכוונתה לא הייתה שימות. לדבריהם, בשיחה שבה דיבר על צוואה הבהיר הרב שניאורסון שלא מדובר על מצב של הסתלקות.