היסטוריה של אמריקה הלטינית

ההיסטוריה של אמריקה הלטינית מתייחסת לאזורים ביבשת אמריקה בהם דוברים שפות לטיניות (בעיקר ספרדית, פורטוגזית וצרפתית), ומשתרעים על פני רוב השטח שמדרום לארצות הברית. עד גילוי אמריקה ב-1492 הם אוכלסו באינדיאנים-ילידים, ואימפריות מקומיות כגון המאיה, האינקה והאצטקים שלטו בחלקים ניכרים מהם. בשלהי המאה ה-15 ובמהלך המאות ה-16 וה-17, כבשו מעצמות אירופיות, בעיקר האימפריה הספרדית והאימפריה הפורטוגזית חלקים ניכרים מיבשת אמריקה. המעצמות הכובשות דיכאו את התרבויות והדתות המקומיות, והנחילו במקומן את תרבויותיהן הן ואת הנצרות הקתולית. לחלק מהמקומות, במיוחד בברזיל ובאיים הקריביים, הובאו עבדים מאפריקה, שאף להם הייתה השפעה על התרבות המקומית. בראשית המאה ה-19 החלו מרבית מדינות אמריקה הלטינית להכריז על עצמאותן, ומקביל החלה השפעה פוליטית וכלכלית גוברת והולכת של ארצות הברית. רבות מהן ידעו שנים ארוכות של אי-יציבות פוליטית והפיכות ובחלקן כוננו מדי פעם משטרים דיקטטוריים שפגעו בזכויות האזרח. נכון ל-2019, במרבית מדינות אמריקה הלטינית מונהגים משטרים דמוקרטיים.

התקופה הקולוניאלית

ישנן סברות כי נוסעים אחרים קדמו לקולומבוס, והוא עצמו סבר שהגיע להודו, אך מסעו ב-1492, בשליחות הכתר הספרדי שינה את פני ההיסטוריה ביבשת, ובעקבותיו יצאו מגלי ארצות וקונקיסטאדורים לאזורים החדשים שהתגלו. ב-1494 חתמו ספרד ופורטוגל על חוזה טורדסיאס שחילק את תחומי ההשפעה שלהן בעולם החדש, וזאת עוד בטרם ידעו מה טיבו ובאילו אזורים הוא משתרע. קולומבוס עצמו הגיע בתחילה רק לאיים הקריביים, ורק במסעו השלישי, ב-1498 התקרב לחופי ונצואלה שבאמריקה הדרומית. במסעו הרביעי, ב-1502 דרך על אדמת מרכז אמריקה, באזור פנמה וקוסטה ריקה של ימינו. גם הפורטוגלים לא טמנו ידם בצלחת, וב-1500 הגיע פדרו קברל לברזיל של ימינו, שבהתאם לחוזה טורדסיאס, נכללה בתחום ההשפעה של פורטוגל, אף שזו לא ידעה על קיומה.
במהלך 300 השנים הבאות שלטו ספרד ופורטוגל במרבית שטחי דרום ומרכז אמריקה, וכן בחלק מהאיים הקריביים, בעוד שאנגליה, צרפת, ובמידה מצומצמת יותר גם הולנד, השתלטו על אזורים בצפון אמריקה ובאיים הקריביים.

המושבות הצרפתיות

במהלך המאה ה-16 נערכו מספר ניסיונות של הצרפתים להתיישב בצפון אמריקה, ובמהלך המאה ה-17 החלו ניסיונות אלה לשאת פרי. עד אמצע המאה ה-18 כבר חלשה צרפת על חלקים נרחבים מקנדה והמערב התיכון של ארצות הברית של ימינו, בשטח שכונה צרפת החדשה. בעקבות הפסדה של צרפת במלחמת שבע השנים, נחתם ב-1763 חוזה פריז, במסגרתו עברו שטחים אלה לשליטת בריטניה. במאה ה-17 שלטה צרפת גם בחלקים ניכרים של האיים הקריביים, אך היא הפסידה את חלקם לבריטניה ולהולנד. המושבות העיקריות שנותרו בידיה במאה ה-18 היו סן דומנג, בחלקו המערבי של האי היספניולה (לימים האיטי), מרטיניק וגוואדלופ. בדרום אמריקה ניסתה צרפת להקים מושבות בריו דה ז'ניירו ("צרפת האנטארקטית") ובסאו לואיס, אך הן לא האריכו ימים. ב-1604 הקימה התיישבות מוצלחת יותר, בגיאנה הצרפתית, בה הצליחה לשמור על השליטה, למעט תקופות מסוימות בהן נכבשה על ידי האנגלים, ההולנדים או הפורטוגלים.

המאה ה-19: ממושבות אירופאיות למדינות עצמאיות

בהשפעת המהפכה הצרפתית והכרזת העצמאות של ארצות הברית, הכריזו גם מרבית המושבות באמריקה הלטינית על עצמאותן במהלך הרבע הראשון של המאה ה-19. עד 1825, איבדה האימפריה הפורטוגזית את המושבה החשובה ביותר שלה, ברזיל, ואילו ספרד איבדה למעלה מ-99% מהטריטוריות בהן החזיקה ביבשת אמריקה, ונותרה רק עם קובה ופוארטו ריקו. צרפת איבדה רק את סן דומנג, שהייתה הראשונה להכריז על עצמאותה כהאיטי ב-1804, ולמעשה יתר מושבותיה מצויות בידיה גם כיום.
המדינות שהוקמו באמריקה הספרדית נקלעו בעשורים הראשונים לקיומן לסכסוכים ולמאבקים פנימיים. רבים מהמאבקים היו בין מי שדגלו בהקמת מדינות פדרליות לבין מי שדגלו בשלטון ריכוזי. חלק מהמאבקים הביאו לפירוקן של המדינות שהוקמו בתחילה למספר מדינות. רפובליקת קולומביה הגדולה שהוקמה ב-1819 בשטח מלכות המשנה של גרנדה החדשה, התפרקה ב-1830 לוונצואלה, קולומביה ואקוודור; הפרובינציות המאוחדות של מרכז אמריקה שהכריזו על עצמאותן ב-1823 התפרקו ב-1840 לגואטמלה, אל סלוודור, הונדורס, ניקרגואה וקוסטה ריקה; חלקים מהפרובינציות המאוחדות של דרום אמריקה שהכריזו על עצמאותן ב-1810 בשטח מלכות המשנה של ריו דה לה פלטה הפכו לאורוגוואי ולבוליביה, וביתר השטח הוקמה אמנם ארגנטינה, אך גם היא סבלה מחוסר יציבות ומבעיות משילות עד כינונה של חוקה חדשה ב-1852. ברזיל, לעומת זאת, שמרה על אחדותה, והממלכה שכוננה בה ב-1822 הייתה יציבה עד סוף המאה.
לאחר התייצבות השלטון במדינות החדשות, הגיעו כמה מהן לכדי התנגשויות צבאיות, שנבעו ממאבקים על אינטרסים כלכליים ופוליטיים. שתיים מהמלחמות הקשות ביותר שידעה היבשת היו מלחמת הברית המשולשת (1864–1870), בין פרגוואי לבין ברזיל, ארגנטינה ואורוגוואי, במהלכה נהרגו כ-90% מהגברים בפרגוואי, וכן מלחמת האוקיינוס השקט (1879–1884), בין צ'ילה לבין פרו ובוליביה, בסיומה השתלטה צ'ילה על שטחים נרחבים עשירים במלחת. בנוסף, התפשטו כמה ממדינות דרום אמריקה לאזורים שהמעצמות הקולוניאליות לא הגיעו אליהן בעבר. ברזיל סיפחה לעצמה שטחים באמאזוניה שבפנים הארץ, ואילו צ'ילה וארגנטינה התפשטו דרומה לפטגוניה, בתהליכים שנקראו כיבוש אראוקניה וכיבוש המדבר, בהתאמה, והסתיימו בשנות ה-80 של המאה ה-19.
ספרד ופורטוגל הקפידו במהלך שלטונן ליצור תלות כלכלית של מושבותיהן בשלטון המרכזי. לוואקום שנוצר בלכתן נשאבו מעצמות אירופאיות אחרות, בעיקר בריטניה וצרפת, וכן הכוח החדש שעלה ביבשת - ארצות הברית, שאימצה ב-1823 את דוקטרינת מונרו, לפיה לא תסכים לסבול קולוניאליזם אירופאי ביבשת אמריקה. למעצמות אלה הייתה השפעה כלכלית ופוליטית על המשך דרכן של המדינות החדשות, והן אף ניסו להשתלט על שטחיהן. במהלך מלחמת ארצות הברית-מקסיקו (1846–1848) איבדה מקסיקו למעלה ממחצית משטחה לארצות הברית, וב-1862 פלשה אליה גם צרפת, שהמליכה את מקסימיליאן הראשון עד להדחתו ב-1867. מעורבותה של ארצות הברית היא שהובילה בסופו של דבר לאובדנן של אחרונות המושבות הספרדיות ביבשת, קובה ופוארטו ריקו, במלחמת ארצות הברית-ספרד שפרצה ב-1898.