google/wiki40b huggingface dataset:
חוף לידו (ים המלח)

חוף לידו (נקרא גם חוף קלי"ה) הוא חוף המשתרע לאורך הגדה הצפון-מערבית של ים המלח, סמוך לצומת קלי"ה. במקום מסעדה נטושה והריסות בית מלון, וכן מפעלי אשלג, מפגש דרכים ותחנת דלק, ומשרדיה של המועצה האזורית מגילות.
בשנת 1934 הוקמה במקום שכונת פועלים של עובדי חברת אשלג ארץ-ישראלית שננטשה עם כיבוש האזור על ידי הירדנים במלחמת השחרור. לאחר הכיבוש הוקמה המסעדה ובסמוך לה הוקם מלון "מונטאזת אל לידו". במלחמת ששת הימים נכבש המקום על ידי צה"ל, המלון נהרס חלקית, הפך לעמדה צבאית וזכה לכינוי "הילטון". ב-16 בינואר 2015 קרס המלון לחלוטין.
בשנת 1973 צייר גרשון כוכבי, צייר ירושלמי שעבד בעסקיו של משה כרמל מבעלי המקום, ציור פנורמה של ארץ ישראל על-פי מפה צלבנית עתיקה.
מקור השם לידו במלון לידו טבריה מולו היו מטוסי "אימפריאל איירויז" נוהגים לנחות על מי הכנרת. ב 1942 התרסק מטוסם בסערה והוחלט להעביר את המנחת הימי אל מול מלון קליה. עם העברת המנחת לים המלח ניתן למקום הכינוי "לידו".
חוף זה הוא היחיד שישראל מתירה לפלסטינים תושבי הגדה המערבית להיכנס אליו.
טרנספורט

טרנספורט (מגרמנית: transport - משלוח) הוא כינוי כולל לשילוחם של קורבנות המשטר הנאצי בתקופת השואה, בעיקר לשילוחם של יהודים, מבתיהם או ממקומות הריכוז שלהם בערים, ביישובים ובגטאות למחנות ריכוז והשמדה.
הטרנספורטים החלו ב-1940, עם שילוח יהודים גרמנים למחנות ריכוז בצרפת, בהם גירס וסן סיפריאן. בסוף 1941 החלו הטרנספורטים של יהודים מגרמניה לגטו ריגה, שם נרצחו יהודים אלה, וכן של יהודים מגטו לודז' למחנה ההשמדה חלמנו. 
הטרנספורטים האחרונים יצאו באביב 1944 מיוון למחנה ההשמדה אושוויץ, בקיץ 1944 מגטו לודז' שבפולין למחנה ההשמדה חלמנו, וכן מצרפת, שרובה כבר היה משוחרר, לאושוויץ, ובסוף 1944 - מהונגריה הכבושה בידי הנאצים לאושוויץ.

הליך הגירוש

לרוב נמסרה למיועדים לגירוש התרעה של מספר שעות בלבד, אם בכלל. לעיתים סייעו באקציה כוחות משטרה מקומיים (אוקראיניים, פולנים, ליטאים, צרפתים, בולגרים וכו'). לרוב נדרשו להשתתף בביצוע האקציה גם אנשי המשטרה היהודית. לעיתים נמסר ליהודים כי הם מועברים למחנות עבודה, או שמדובר בהעברת אוכלוסייה חלקית, בעוד היתר יושארו במקום מושבם, וזאת כדי למנוע התנגדות בקרבם. 
היהודים רוכזו באלימות באזור מרכזי ביישוב, לרוב בסמוך לתחנת רכבת או בתחנה עצמה. רבים נורו או הוכו למוות במהלך הצעדה אל יעד הריכוז. לעיתים נדחסו המגורשים בקרונות משא, לעיתים הוסעו בקרונות רכבת נוסעים רגילה, כפי שקרה לעיתים בגירוש יהודי הולנד. כאשר היו הקרונות אטומים, היו בקרב המגורשים קורבנות רבים בכל קרון עקב הצפיפות, הרעב, הצמא, המחנק, והחום או הקור, בהתאם לעונת הטרנספורט.
באזורים הכבושים במזרח אירופה גורשו היהודים בדרך כלל, אם כי לא תמיד, מגטאות. באזורים הכבושים במערב אירופה גורשו היהודים בדרך כלל מבתיהם למחנות ריכוז, כמו ברנדונק וווכט (Vught) בבלגיה, וסטרבורק בהולנד, ויטל, דראנסי, פיטיביה ובון לה רולנד בצרפת.

יעדם של הטרנספורטים

ממחנות הריכוז והעבודה ומהגטאות גורשו היהודים למחנות ההשמדה הנאציים שהוקמו בפולין - בין אם מחנות מבצע ריינהרד (טרבלינקה, סוביבור ובלז'ץ) או אושוויץ, חלמנו ומיידנק. חלק מהטרנספורטים הגיעו לגטו טרזין בצ'כיה, וחלקם - למחנות עבודה או לגטאות גדולים, שנועדו להפוך למקומות ריכוז, מהם נשלחו היהודים הלאה, אל מחנות ההשמדה.
רפי דהן

קריירה

בשנת 2009 ערך דהן את הופעת הבכורה שלו בליגת העל במדי הפועל פתח תקווה, ובעונתו השנייה בקבוצה הפך לשחקן הרכב.
לקראת עונת 2011/2012 עבר דהן למכבי תל אביב, שם שותף במשחקי הליגה ובמסגרת הליגה האירופית.
בינואר 2013 הושאל לבני יהודה תל אביב. דהן תפס מקום קבוע בהרכב הקבוצה, ולקראת עונת 2013/2014 האריכה בני יהודה את השאלתו בעונה נוספת.
ב-9 במרץ 2014 במהלך משחק חוץ במסגרת המחזור ה-25 נגד מכבי חיפה נפצע בצורה קשה, בעקבות תיקול גס של רובן ראיוס. לדהן נגרמו קרעים ברצועה הקדמית והצידית, והוא נדרש לתקופת החלמה ארוכה.
ב-5 במרץ 2015, כשנה לאחר הפציעה ממנה לא התאושש, הודיע דהן על פרישה ממשחק פעיל בגיל 25.
ערפד לבן-כנפיים

מאפיינים

ערפד לבן-כנפיים נפוץ בעיקר בדרום ומרכז אמריקה. מצוי בין היתר בארגנטינה, במקסיקו, בוונצואלה, בקוסטה ריקה, בברזיל, בבוליביה ובטרינידד. 
שוכן במערות ובעצים.
מזוהה על ידי קצוות הכנפיים הלבנים שלו. ניזון מדם ומעדיף דם ציפורים ועופות על פני דם יונקים.
במקומות מסוימים נחשב כמטרד עקב פגיעה בעופות מבויתים ואף כמפיץ כלבת.
האזור ההולארקטי

האזור ההולארקטי הוא אזור אקולוגי הכולל את רוב בתי הגידול בצפון יבשות העולם. אזור זה מחולק לאזור הפליארקטי, הכולל את צפון אפריקה, כל אירואסיה מלבד דרום-מזרח אסיה ותת-היבשת ההודית והאזור הנארקטי הכולל את צפון אמריקה עד דרום מקסיקו.
סוהיל עיסאוי

חייו

עיסאוי נולד בכפר מנדא בגליל התחתון ולמד בבתי ספר בכפר. בשנים 2000-1994 למד באוניברסיטת בן-גוריון בנגב לתואר ראשון בהיסטוריה כללית ומדעי המדינה, ולתואר שני בהיסטוריה של עם ישראל. כן למד לקראת רישיון הוראה, והוכשר כמדריך פיתוח גוף במכון וינגייט.
עיסאוי היה חבר מועצת הסטודנטים באוניברסיטת בן-גוריון ב-1995, וזכה להערכה ולפרסים מטעם הדקאן והאגודה. היה חבר בוועדת המכרזים של האגודה ב-1995, ייסד עם חברים את "איגוד כותבי הדרום", ארגן אירועי תרבות בדרום, הוציא לאור וערך את הירחון הספרותי "אלינבוע", וכיהן כיו"ר "עמותת אקלאם לעידוד פעילות חברתית בדרום" בשנים 2002-1999.
עיסאוי פרסם מאות מאמרים בעיתונות הערבית בארץ ובעולם. הוא בעל אתר אינטרנט ספרותי משנת 2001 וכותב בלוג.
החל משנת 2004 עובד עיסאוי כמנהל בית הספר היסודי "אבן סינא" בכפר מנדא.
סירופ תירס

סירופ תירס הוא סירופ מבוסס עמילן תירס (קורנפלור). צבעו צלול והוא משמש כתוסף מזון במזונות מעובדים רבים, בסיס לרטבים, ממתיק וחומר גלם לבישול.

תהליך הייצור

במתכון המקורי לייצורו, סירופ תירס מורכב בעיקר מגלוקוז. תהליך ההמרה של עמילן התירס לסירופ מבוסס גלוקוז כולל שני תהליכים אנזימטיים: ראשית משתמשים באלפא עמילאז על מנת לפרק את העמילן לאוליגוסכרידים; לאחר מכן מוסיפים גלוקו עמילאז כדי לפרק את האוליגוסכרידים לגלוקוז פשוט.

שימושים מסחריים

לסירופ התירס שימושים רבים בייצור ושיווק מזון. הוא משמש כמעבה, מלחח ושומר טריות. טעמו מתוק עדין יחסית, ועל כן ניתן (ומקובל) לצרף אליו ממתיקים נוספים במוצר המוגמר. למרות שתהליך ייצורו מסובך יחסית לזה של סוכר קנה או סוכר סלק, תודות לסובסידיות בגידול התירס בארצות הברית ועלויות הובלה נמוכות, מחירו הסופי במשקל נמוך במעט מזה של סוכר לבן. סירופ תירס וסירופ תירס עשיר בפרוקטוז מיוצרים כמעט בלעדית ב"חגורת התירס" באזור מערב התיכון בארצות הברית.

סירופ גלוקוז

סירופ דומה המוכן אף הוא לרוב מעמילן תירס כחומר גלם. טעמו ומרקמו דומים לאלו של סירופ תירס, ולעיתים משתמשים במושגים השונים כמילים נרדפות. ניתן להכין סירופ גלוקוז ממקורות אחרים מעמילן תירס.

סירופ תירס עשיר בפרוקטוז

סירופ תירס עשיר בפרוקטוז (High-fructose corn syrup) הוא סירופ דומה המוכן במתכון אחר, בו מוסף אנזים שלישי ויקר יחסית - גלוקוז איזומראז (glucose-isomerase). בסירופ זה קיים עירוב של גלוקוז ופרוקטוז במוצר הסופי. כתוצאה מכך סירופ תירס עשיר בפרוקטוז צמיגי פחות ומתוק יותר מסירופ תירס. 
המתכון ליצירת סירופ זה (הקרוי בקיצור HFCS) הומצא ב-1970, אז יוצרו כשלוש טונות של הסירופ. ב-1995 כבר יוצרו ונמכרו 8 טונות, ובשנות ה-90 המאוחרות עלתה הכמות הנצרכת של HFCS בארצות הברית על הכמות הנצרכת של סוכר. על מנת להבטיח את איכות המוצר ואת יציבות פס הייצור, שניים מהאנזימים בתהליך (אלפא עמילאז וגלוקוז איזומראז) עברו תהליך של הנדסה גנטית שמבטיח עמידות גבוהה יותר.
HTC One

HTC One הוא טלפון חכם מתוצרת חברת HTC המבוסס על ידי מערכת ההפעלה אנדרואיד. הטלפון החכם הוכרז ב-19 בפברואר 2013, באירועים בניו יורק ובלונדון. הוא ממשיך דרכו של מכשיר הדגל לשנת 2012 של HTC, ה-HTC One X. ה-HTC One זכה לשבחים רבים בסקירות, אבל לא זכה להצלחה מסחרית. HTC One כולל מסך מגע בגודל 4.7 אינץ' ברזולוצית HD מלאה 1080p, עשוי כולו מאלומיניום, רמקולי סטריאו, מצלמת 4MP הכוללת את תכונת ה-ULTRA PIXEL ומנגנון ייצוב אופטי, ממשק SENSE 5.0 הכולל את ה-BlinkFeed (שאוסף מידע מרשתות חברתיות ומאתרי חדשות), חיישן אינפרא-אדום (IR) המשמש כשלט רחוק למכשירים שונים. ל-HTC One הייתה את צפיפות הפיקסלים הגבוהה ביותר בהשקתו - 469 פיקסלים לאינץ' (PPI).
במהלך חודש פברואר 2014, הכריז איגוד התקשורת העולמי על ה-HTC One כסמארטפון השנה לשנת 2013. מכשיר הדגל שהוכרז אחריו הוא ה-HTC One M8, גרסת 2014 של מכשיר זה.

תוכנה

HTC One עשוי מאלומיניום, אשר לטענת HTC הזמן שלוקח לרקע אותו עבור כל מכשיר הוא 200 דקות. למכשיר יש שני מקשי ניווט: בית וחזור. סמל HTC הנמצא בין שני הכפתורים אינו כפתור. למכשיר יש שני רמקולים סטריאופוניים, ובעת האזנה באוזניות במכשיר מופעלת טכנולוגיה של BEATS המשפרת את איכות הסאונד.

חומרה

HTC One כולל מסך מגע בגודל 4.7 אינץ', SUPAR LCD 3 שכלל את צפיפות הפיקסלים (PPI) הגבוהה ביותר בהשקתו, 468 פיקסלים לאינץ' (זאת לעומת 445 במכשיר ה-NEXUS 5 ו-326 ב-Iphone 5,5c,5s). המצלמה במכשיר ברזולוציית 4MP עם טכנולוגיית ULTRA PIXEL הכוללת חיישן ייצוב אופטי היכול לצלם וידאו ב-1080P. למכשיר חיישן אינפרא אדום (IR) המשמש כשלט למכשירים שונים. למכשיר יש את פלטפורמת ה-Snapdragon 600 הכוללת מעבד מרובע ליבות במהירות 1.7GHz . ה-HTC One מגיע בשני נפחי אחסון: 32GB ו-64GB ללא אפשרות הרחבה.
טבח חוג'אלי

טבח חוג'אלי הוא טבח שהתרחש בעיירה חוג'אלי, בחבל הבדלני נגורנו קרבאך בתאריכים 25–26 בפברואר 1992. אירוע זה הוא חלק ממלחמת נגורנו-קרבאך. 
בטבח נהרגו לפחות 161 טורקים מסחתים אזרחי אזרבייג'ן. זהות מבצעי הטבח איננה ברורה עד היום: הארמנים טוענים כי האזרים רצחו את המסחתים, בעוד האזרים טוענים כי הארמנים עשו זאת. חלק מהחוקרים אף סוברים כי גדוד של הצבא האדום שישב סמוך לעיירה הוא האשם בטבח.

רקע

מלחמת נגורנו-קרבאך החלה בפברואר 1988 כמלחמה מקומית, בין מיליציות ארמניות לכוחות הביטחון האזרים. התפרקותה של ברית המועצות והעצמאות להן זכו ארמניה ואזרבייג'ן החריפו את המחלוקת על החבל, שמרבית תושביו ארמנים אך הוא נכלל בשטחה של אזרבייג'ן. 
בינואר 1990 נערך טבח כנגד הארמנים בבאקו בירת אזרבייג'ן. במהלך הטבח נרצחו כ-90 בני אדם ממוצא ארמני ונשים רבות נאנסו. הטבח בארמנים החיים באזרבייג'ן החריף את הסכסוך הארמני-אזרי, אשר התלקח לאורכו של הגבול בין המדינות, ובנגורנו קרבאך.
בסתיו 1991 הטיל צבא אזרבייג'ן מצור על העיר הארמנית סקפנקרט, בירת נגורנו קרבאך והעיר הגדולה ביותר בחבל. המצור  נמשך 120 ימים, במהלכם הופצצה העיר במרגמות, ארטילריה, וטילי גראד, וצלפים ירו בעוברי אורח. בשיא ההפצצות נורו על סטפנקרט כ-400 טילי גראד מדי יום. בנוסף לכך, ביצעו האזרים מספר מעשי טבח מחרידים בכפרים שונים ברחבי החבל הבדלני. 
עד ראשית 1992 לא התערב צבא ארמניה בלחימה בנגורנו קרבאך, כי היה עסוק בהגנה על גבולות ארמניה מפני פלישת אזרבייג'ן אליה. ניצחון צבא ארמניה בלחימה והחשש כי הארמנים תושבי נגורנו קרבאך ייטבחו במקרה שיובסו, הביאו את הרפובליקה הארמנית לפלוש לחבל. זאת על אף לחצן של ארצות הברית ורוסיה, שהתנגדו לכך. הארמנים פנו תחילה לכיבוש חוג'אלי, עיירה אזרית ממנה הופצצה סטפנקרט ובה היה נמל התעופה היחיד בחבל.

הטבח

צבא ארמניה החל להפציץ את חוג'אלי ב-22 בפברואר 1992, והורה לאזרחים לצאת ממרכז העיירה עם דגלים לבנים על מנת שלא ייפגעו במהלך הכיבוש הקרקעי. קבוצה של טורקים מסחתים שניסתה להימלט מהעיירה תוך הנפת דגלים לבנים, נורתה למוות בירי מטווח קצר, בלילה שבין ה-25 ל-26 בפברואר 1992. למחרת נכנסו גדודים של צבא ארמניה לעיר ותיעדו את תוצאות הטבח.
העיתונאים היחידים שנכחו בחזית, ביניהם גם צלם הווידאו היחיד שתיעד את המראות, האשימו את האזרים בטבח. 
אייאז מוטליבוב, נשיא אזרבייג'ן באותה העת, האשים את "החזית העממית האזרית" בביצוע הטבח, וטען בראיון שנערך עמו כחודש וחצי לאחר הטבח כי מטרת הטבח הייתה לעורר חוסר יציבות שלטונית על מנת להפילו מהשלטון. 
התקשורת הפרו-אזרית שהייתה רחוקה מזירת הקרב האשימה את הארמנים; לפי משמר זכויות האדם הארמנים הם שביצעו את הטבח, ובטבח נהרגו יותר מ-200 איש. לטענת ממשלת אזרבייג'ן נהרגו בטבח 613 אזרחים, מהם 63 ילדים.
אמילי פוסט

אמילי פוסט (באנגלית: Emily Post‏, 27 באוקטובר 1872 - 25 בספטמבר 1960) אמריקאית שחיברה ספרים בנושא כללי נימוסים והליכות.

חייה

פוסט נולדה כאמילי פרייס בבולטימור כבת יחידה למשפחה מהמעמד הגבוה. אביה היה אדריכל ידוע. בשנת 1877 עברה עם משפחתה לניו יורק בה קיבלה חינוך ביתי ובגיל מבוגר הלכה לבית ספר פרטי יוקרתי. היא נישאה בגיל צעיר לאדווין פוסט ונולדו לה שני בנים, בשנים 1893 ו-1895. עם הזמן בני הזוג ניהלו את חייהם יותר ויותר בנפרד זה מזה, כאשר אדווארד פוסט מקיים קשרים מחוץ למסגרת הנישואין. 
בעקבות ניסיון סחיטה בחר פוסט שלא להענות לסחטן ולהעיד נגדו במשפט דיבה. בעקבות הפומביות של המשפט בחרה פוסט להתגרש מבעלה ומכיוון שבעלה איבד כספים רבים בעסקים כושלים, היא לא קיבלה מזונות ונאלצה להתפרנס בעצמה. כשבניה יצאו מהבית לפנימיות, החלה לכתוב כתבות בנושאי אדריכלות ועיצוב פנים בעיתונים וסיפורים לכתבי עת.   
פוסט כתבה בסגנונות שונים, ובין השאר כתבה ספר מסעות הומוריסטי. בשנת 1922 כתבה ספר על נימוסים בחברה, בעסקים, בפוליטיקה ובבית, שהיה לרב מכר ויצא במהדורות מעודכנות במשך שנים רבות. החל משנת 1931 היה לפוסט טור קבוע בעיתונים רבים והיא גם דברה על נושא הנימוסין בתוכניות רדיו. 
בשנת 1946 היא הקימה את מכון אמילי פוסט שעוסק בנימוסין, ומנוהל על ידי צאצאיה הממשיכים בדרכה בכתיבה על נימוסין.
שלום הארלו

ביוגרפיה

שלום הארלו נולדה באושאווה, אונטריו, בתם של סנדי הרברט ודייוויד הארלו.

למרות שאימה קראה לה שלום, מילה מהשפה העברית, משפחתה אינה יהודית. היא התגלתה בקונצרט של להקת הקיור בטורונטו והחלה לדגמן מיד אחרי בית הספר התיכון. היא הופיעה מאז בשערי מגזין רבים, השתתפה בתצוגות אופנה של המעצבים רלף לורן ודונה קארן, הופיעה בסרטים, והנחתה את התוכנית House of Style בערוץ MTV ביחד עם עמיתתה דוגמנית העל אמבר ולטה. הארלו היא הפרזנטורית של בושם "קוקו" של שאנל. לה שני אחים צעירים ממנה, כריס ונתן. 
ביולי 2007, דווח שהיא הרוויחה כ-2 מיליון דולר בקירוב בשנים עשר החודשים החולפים. פורבס דירג אותה במקום ה-13 ברשימת 15 הדוגמניות המרוויחות ביותר בעולם.
בהיותה באמצע שנות השלושים לחייה, ב-2007, היא דיגמנה עבור: ג'ונס ניו יורק, טומי (Tumi), טיפאני, נאוטיקה וקלואה. בשנה שאחרי כן, היא הופיעה בקמפיין אביב/קיץ 2008 של ואלנטינו. 
היא הייתה הדוגמנית היחידה שהופיעה במסלול האופנה הדיגיטלי של ויקטור ורולף בתצוגת האופנה של אביב/קיץ 2009.

לוחות שנה

• 1998 Pirelli Calendar, June
יחסי אוסטריה–הממלכה המאוחדת

היסטוריה

היחסים בין האימפריה האוסטרית וממלכת אנגליה כוננו בימי הביניים, אולם היחסים הרשמיים החלו בשנת 1799. שני העמים היו אויבים במהלך מלחמת העולם הראשונה ומלחמת העולם השנייה, אולם כיום קיימים ביניהם יחסים חמים, ושתי המדינות הם חברות באיחוד האירופי.
על פי מפקד האוכלוסייה של בריטניה - 2001, כ-20,000 אנשים ממוצא אוסטרי חיו בבריטניה, מה שמהווה ירידה של כ-5% מ-1991, אולם למרות שאין מספר מדויק, ידוע שיש מספר רב של אנשים ממוצא אוסטרי בבריטניה.

יחסים דיפלומטיים

אוסטריה מחזיקה בבריטניה שגרירות בלונדון, ו-2 קונסוליות בברמינגהאם, ומנצ'סטר. מאידך, בריטניה מחזיקה באוסטריה שגרירות בווינה ו-4 קונסוליות בברגנץ, גראץ, אינסברוק וזלצבורג.
ברונו הוסאר

ברונו הוסאר (1911 - 8 בפברואר 1996) היה נזיר דומיניקני יהודי, המייסד של הכפר השיתופי היהודי-ערבי נוה שלום.

ביוגרפיה

נולד ב-1911 למשפחה יהודית באלכסנדריה שבמצרים בשם אנדרי הוסאר. אביו היה יהודי ממוצא הונגרי ואמו יהודייה ממוצא צרפתי.
בגיל 18 היגר עם משפחתו לצרפת שם סיים את לימודיו העל-תיכוניים כמהנדס ב-"École Centrale".
ב- 1945 הצטרף למסדר הדומיניקני, שם אימץ את השם ברונו, והוסמך ככוהן דת ב-1950. 
ב-1966 ברונו קבל אזרחות ישראלית וב-1967 השתתף באספה הכללית של האו"ם כאחד מנציגי ישראל.
ברונו וכמה מחבריו ייסדו ב-1970 את היישוב נווה שלום. ברונו הלך לעולמו ב-1996.

נוה שלום

נווה שלום הוא כפר שיתופי בלטרון בו מתגוררים יהודים וערבים החיים חיים שוויוניים. היישוב הוקם במטרה לקדם את הדו-קיום בישראל בין יהודים לערבים. כדברי ברונו הוסאר: "אמונה בניצחון האהבה על האיבה, זו המטרה האמיתית והעמוקה ביותר של כפר שלום".
שרה יפת

ביוגרפיה

יפת נולדה בפתח תקווה למשפחה חלוצית. היא בתם של חנה (לבית חבויניק) ילידת ליטא, ושמואל נחמיה איזקסון.
למדה בבית הספר פיק"א בפתח תקווה ואחר כך בגימנסיה העברית "הרצליה" בתל אביב. לאחר התיכון עברה לירושלים ללמוד בבית המדרש למורים העברי ע"ש דוד ילין, בתוכנית אקדמית להכשרת מורים בשיתוף עם האוניברסיטה העברית. בסיום לימודיה עבדה במשרדי ממשלה שונים ואחר כך כמורה בבית הספר "גאולים" בירושלים.
בשנת 1959, שבה ללימודים אקדמיים והשלימה תואר ראשון במקרא ובספרות עברית וכן את לימודי תעודת ההוראה בבתי ספר תיכונים בבית הספר לחינוך. היא המשיכה בלימודי התואר השני במקרא ובלימודים צמודים, שאותם סיימה בשנת 1965 בהצטיינות יתרה, ולאחר מכן למדה לתואר דוקטור, שאותו קיבלה בשנת 1973 בציון מעולה. באותה שנה נתמנתה למרצה בחוג למקרא באוניברסיטה. בשנת 1977 קודמה לדרגת מרצה בכירה, בשנת 1981 לדרגת פרופסור חבר, ובשנת 1987 לדרגת פרופסור מן המניין.
שימשה כראש החוג למקרא באוניברסיטה העברית בשנים 1984–1986 וכראש המכון למדעי היהדות באוניברסיטה העברית בשנים 1987–1989. בשנים 1997–2001 הייתה מנהלת הספרייה הלאומית.
במשך הקריירה האקדמית שלה לימדה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, באוניברסיטת הרווארד, בבית המדרש לרבנים באמריקה בניו יורק, באוניברסיטת פנסילבניה בפילדלפיה, באוניברסיטת נוטרדאם במדינת אינדיאנה שבארצות הברית, ובאוניברסיטת סידני באוסטרליה. הייתה חברת מחקר בוולפסון קולג' באוקספורד, קליר הול שבקיימברידג', המכון ללימודי יהדות מתקדמים (לשעבר מכון אננברג) בפילדלפיה ובאוניברסיטת הרווארד.
נישאה לעו"ד גדעון יפת, שנפטר בשנת 2013, ולהם ארבעה ילדים. בנם גלעד יפת הוא יזם וגנאלוג ישראלי, המנכ"ל והמייסד של חברת "MyHeritage". בתם שלומית יפת-ביאליק היא מחברת סדרת מדריכי הטיולים "המשפחה המטיילת".

פרס ישראל

מנימוקי השופטים להענקת פרס ישראל לשרה יפת בשנת 2004:
פרופ' שרה יפת היא מבכירי חוקרי המקרא בארץ, ומעמד בולט נודע לה במחקר הבינלאומי. מחקריה מעידים על ראייה רחבה של העדויות, על התבוננות מעמיקה בנתונים הפילולוגיים וההיסטוריים ועל יכולת מרשימה של ניתוח ושיפוט. אחד ממוקדי ההתעניינות שלה הן יצירות ההיסטוריוגרפיה המקראית של ראשית ימי הבית השני, שנציגן המובהק הוא ספר דברי-הימים. חיבורה של פרופ' יפת על עולם האמונות והדעות הנשקף מספר זה ועל מקומו במחשבה המקראית הוא פורץ-דרך, והוא מאיר את ספר דברי הימים בצורה מקורית ויסודית ... נוסף לשני חיבורים אלה פרסמה פרופ' יפת מחקרים בעלי תרומה משמעותית הקשורים בספר עזרא ונחמיה ועל בעיות מיוחדות הקשורות בתקופה הפרסית. שרה יפת היא בין המבססים את חקר המקרא בארץ כדיסציפלינה מרכזית בחקר תרבות ישראל
— נימוקי השופטים להענקת פרס ישראל לשרה יפת, באתר פרס ישראל
ישראל דמוקרטית

היסטוריה

ביוני 2019, לקראת הבחירות לכנסת העשרים ושתיים, הודיע אהוד ברק, כי בכוונתו להקים מפלגה לצורך חזרתו לפוליטיקה והתמודדותו לבחירות לכנסת. בהודעתו על הקמת המפלגה לא פסל ברק אפשרות לאיחוד עם מפלגת העבודה, על מנת לפעול יחד "לסיום משטר נתניהו". בפועל לא הוקמה מפלגה וברק נשען על התשתית של מפלגת העצמאות אותה הקים ב-2011 לאחר הפילוג ממפלגת העבודה.
ב-26 ביוני הכריז ברק על הקמתה של מפלגה חדשה, כשלצדו ניצבו יאיר גולן, יפעת ביטון וקובי ריכטר. ב-30 ביוני הצטרף למפלגה יאיר (יאיא) פינק, ששובץ ברשימת מפלגת העבודה לכנסת ה-21. ב-1 ביולי הצטרפה למפלגה נעה רוטמן, נכדתו של יצחק רבין. למחרת הצטרפה למפלגה עורכת הדין שגית פרץ-דרעי, שהייתה בעבר חברה במפלגת "הבית היהודי". היא פרשה מהמפלגה בהמשך. ב-14 ביולי הצטרף למפלגה מנכ"ל שלום עכשיו לשעבר, אבי בוסקילה.
המפלגה יצאה בקמפיין שסיסמתו: "מדינת בנימין נתניהו או מדינת ישראל".
ב-25 ביולי 2019 הודיעו מרצ, ישראל דמוקרטית והתנועה הירוקה על ריצה משותפת ברשימה שתיקרא "המחנה הדמוקרטי". במסגרת המהלך עברה הח"כית סתיו שפיר ממפלגת העבודה להנהגת התנועה הירוקה. אהוד ברק שובץ במקום העשירי אחרי מועמדים אחרים ממפלגתו.
למה מצויה

תפוצה ואזורי מחיה

הרמות הגבוהות (Altiplano) בדרום-מזרח פרו ובמערב בוליביה הן אזור המחיה הטבעי של המין. אזורים אלו מכוסים בצמחייה נמוכת גובה – עצים, שיחים ועשבייה.
הרמות מחולקות לאזור צפוני, בעל מזג אוויר ממוזג ותוואי שטח הררי, ולאזור דרומי, בעל אקלים מדברי.

תיאור הלמה המצויה

הלמה, כיתר הגמליים, בעלת צוואר וגפיים ארוכים. אוזניים ארוכות ומחודדות ושפה בולטת. היא חסרת דבשת, בדומה ליתר מיני הגמליים של העולם החדש – גואנקו ואלפקה, והמין הגדול בקבוצה זו.
ללמה פרווה צמרית על כל גופה, הזנים השונים בעלי גדלים שונים וצבעי פרווה מרובים. הכסות הנפוצה היא בגוון חום אדמוני, עם טלאים צהובים ולבנים.
גובה הלמה הבוגרת הוא בין 1.60 ל-1.80 מטר בגובה הראש. הן שוקלות בין 127 ל-204 ק"ג. ולד הלמה (שנקרא קריה, cria) שוקל בין 9 ל-14 ק"ג. תוחלת החיים של הלמה נעה בין 15 ל-25 שנה, ומספר פרטים חיו גם 30 שנה ויותר. למות מעדיפות לחיות עם למות אחרות כעדר. למות יכולות לשאת כ-25%-30% ממשקל גופן. הלמות נחשבות לחיות נבונות יחסית, המסוגלות ללמוד משימות פשוטות בעצמן לאחר מספר חזרות.
אצטדיון אליס פארק

היסטוריה

האצטדיון הוקם בתחילה כדי לשמש את קבוצת הרוגני יוניון גולדן ליונס, אשר נאלצה לחלוק את אצטדיונה המקורי עם קבוצות שונות. הקבוצה פנתה לעירייה וקיבלה הסכמה מחבר מועצת העיר ג'יי. די. אליס (J.D. Ellis) אישור לבנות אצטדיון על שטח בן 53 קמ"ר (13 אקר). הבנייה החלה ב-1927 וארכה 8 חודשים. ב-1928 נחנך האצטדיון וביוני אותה שנה כבר ערכה גולדן ליונס את משחקה הראשון בו - כנגד נבחרת ניו זילנד ברוגבי יוניון. החל מאותה שנה האצטדיון אירח משחקי רוגבי רבים והפך למזוהה עם הספורט במדינה.
בתחילת שנות ה-80 עבר האצטדיון שיפוצים במהלכם נבנה מחדש בהתאם לסטנדרטים מודרניים, בהם התכנון הישן לא עמד עוד. האצטדיון המחודש כלל למעלה מ-60,000 מושבים.
על אף השיפוצים ב-2001 אירע אסון באצטדיון במהלך משחק כדורגל בין אורלנדו פיירטס והקייזר צ'יפס. לחץ הקהל, אשר עלה על תכולת האצטדיון, הביא למותם של 43 אנשים אשר נרמסו למוות.
ב-2005 מועדון הגולדן ליונס מכר את השליטה באצטדיון, וזה הפך לאצטדיון הראשון בבעלות שחורים בדרום אפריקה, לאחר שנקנה על ידי חברת אינטרצה לסגו (Interza Lesego).
סירמיונה

היסטוריה

העדויות המוקדמות ביותר לנוכחותם של מתיישבים באזור הם מלפני 7–8 אלפי שנים. שרידים של בתי כלונסאות אשר שימשו את מתיישבי האזור הם מן האלף השני והשלישי לפני הספירה. החל מן המאה הראשונה לפני הספירה הפך האזור הדרומי של אגם גארדה הכולל את סירמיונה לאתר נופש מועדף על משפחות עשירות מוורונה שהייתה אז העיר הרומית החשובה בצפון מזרח איטליה של ימינו. המשורר קאטולוס הילל את יופיה של העיר ואף החזיק בבית קייט באזור.
בשלהי העידן הרומי, המאה הרביעית והחמישית לספירה, הפכה העיר לנקודה מבוצרת לצורך הגנה על חופו הדרומי של האגם, וההתיישבות במקום המשיכה גם לאחר הכיבוש הלומברדי של צפון איטליה. בשנותיה האחרונות של ממלכת לומברדיה שימשה העיר כמרכז שיפוטי הכפופה ישירות למלך. אשתו של דסידריו (Desiderio), השליט האחרון של ממלכת לומברדיה יסדה בעיר מנזר וכנסייה.
סביב שנת 1000 לספירה הייתה סירמיונה במעמד של עיר חופשית. העיר נכבשה במאה ה-13 על ידי בני משפחת סקליארי (Scaligeri) שליטי וורונה, ומאסימו דלה סקאלה (Mastino della Scala), בנה בה ככל הנראה את הטירה שבקצה לשון היבשה. בתקופה זו שימשה העיר בין היתר כמקום מקלט למתנגדי הכנסייה בצפון איטליה.
בין השנים 1405 ועד 1797 היו העיר סירמיונה וסביבתה נתונים תחת שליטה של הרפובליקה של ונציה, ולאחר מכן עברה לשליטת האימפריה ההבסבורגית. בשנת 1860 עברה סירמיונה לשליטתה של ממלכת איטליה.
העיר והמבצר שימשו לצרכים צבאיים של שליטי האזור עד המאה ה-16, אך חיל המשמר נשאר מוצב בה עד למאה ה-19.

אתרים עיקריים

האתר ההיסטורי העיקרי בעיר מכונה "מערת קטולוס". הבניין הוא הדוגמה המרשימה ביותר לבית פרטי מן התקופה הרומית בצפון איטליה.
טירת סקליארי מן המאה ה-13 כוללת דוגמה נדירה של ביצורי נמל מימי הביניים.
כנסיית סן פייטרו מן התקופה הלומבארדית אשר חודשה במאה ה-14 כוללת ציורי קיר מן המאות ה-12 ועד ה-16 . מגדל הפעמון בסגנון הרומנסקי נבנה בשנת 1070.
כנסיית סנטה מריה מג'ורה אשר נבנתה בשנת 1400 מעוטרת בציורי קיר מן המאה ה-15 ופסל עץ של המדונה.
אתר ההתיישבות בלוגנה וקיה היא חלק מבתי הכלונסאות הפרהיסטוריים בהרי האלפים המוכרים כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו.

כיום

כיום משמשת סירמיונה כאתר תיירות ונופש פופולרי במיוחד. העיר מציעה כמות גדולה ומגוון רחב של בתי מלון, חנויות, ואפשרויות בילוי. בין היתר העיר מפורסמת בהיצע גדול של מרחצאות חמים ועתירי מינרלים כגון גופרית, ברום ויוד שהיו מוכרים עוד מן התקופה הרומית.
התיירים הפוקדים את העיר הם כאלה המגיעים לשהות ממושכת באתרי מרחצאות המרפא, תיירים למספר ימים המשתמשים בה כנקודת מוצא וחזרה לטיולים יומיים בסביבת האגם, וגם תיירי יום המבקרים למספר שעות באתרים שבעיר העתיקה.
טמו, קיסר יפן

חייו

כול המידע המצוי ברשותנו בנוגע לחייו של הקיסר טמו מגיע מהניהון שוקי. מאחר שהניהון שוקי נערך בידי בנו של טמו, מידת האמינות של מידע זה על חיוו מוטלת בספק. טמו היה הבן הצעיר ביותר של ג'ומאי וקוגיוקו, ואחיו הצעיר של טנג'י. שם לידתו היה "הנסיך אואמה" (大海人皇子- אואמה-נו-אוג'י). קיסרות יפן הורשה במותו לג'יטו, אשר הייתה אשתו ואחייניתו. בהמשך תקופת שלטונו של אחיו, טנג'י, הוכרח טמו להתחתן עם מספר מאחיותיו של אנג'י במטרה לחזק את הקשרים הפוליטיים בין שני האחים. לטמו היו ילדים רבים, כאשר הנסיך טונארי היה העורך של הניהון שוקי, והקיסרית קוקן הייתה האחרונה בשושלת הירושה שלו.

לפני כהונותו

אביו של טמו מת בעודו היה צעיר, ומסיבה זאת גדל תחת חסותה של הקיסרית סאיימי. מאחר שאחיו של טמו, טנג'י, היה האח הבחור של אביו ושל אמם, לא צופה כי טמו ירש את הכתר. כאשר טנג'י מונה לקיסר יפן, טמו מונה להיות יורשו, מאחר שלא היו לו יורשים מתאימים אחרים. טנג'י חשש כי טמו ינסה לקחת את הכתר וירצח אותו, ומסיבה זאת ניסה לחזק את הקשרים הפוליטיים בינו ולבין טמו בעזרת נישואי אינטרס. בשנת 671 הרגיש טמו כי הוא בסכנה, והשתחרר מסוכנות משק הבית הקיסרי והפך לנזיר. הוא עבר להרים אשר במחוז נארה, רשמית מסיבות של בידוד, בעודו לוקח איתו את בניו ואת אחת מנשותיו (אשר לימים הפכה לקיסרית ג'יטו).
שנה לאחר מכן בשנת 672, מת טנג'י, והקיסרות עברה לאחיו המבוגר קובון. טמו אסף צבא, וצעד למקום שהות הקיסר, לדרוש את הכתר. צבאו של טמו וצבאו של קובון נלחמו, מובילים לניצחון צבאו של טמו, ולהתאבדותו של קובון.

כהונתו

כפי שניתן היה לצפות ממנו, טמו המשיך לחזק את צבאו כפי שעשו הקיסר שלפניו. בנוסף לכך, טירות ומבצרים רבים נבנו מסביב לארמונו. הוא העביר את הבירה לאסוקה, שם הוא הוכתר. בשנת 675 אסר טמו על הצריכה של בשר חיות (סוסים, בקר, כלבים, קופים וציפורים) בעקבות ההשפעות הרבות של הבודהיזם על יפן בתקופה זאת.