חיפה כימיקלים

היסטוריה

בשנת 1966 הוקמה חיפה כימיקלים על ידי שותפות של שתי חברות ממשלתיות: בתי הזיקוק (75%) ומחצבי ישראל (25%), לשם ייצור חנקת אשלגן וחומצה זרחתית מאשלג מים המלח ופוספט מהנגב. על הקמת המפעל ניצח ד"ר אנצו ניצני. תכנון המפעל נעשה על ידי חברת קרפס מצרפת, שהתמחתה בתכנון מפעלים כימיים. הקמת המפעל נחשבה למהלך עם סיכון רב, בגלל העלות הגבוהה של הקמת המפעל, הגדול מסוגו בעולם, עבור תהליך מקורי שלא נוסה עד אז בהיקף תעשייתי.
המפעל הושלם בפברואר 1969, אך במהלך ההרצה נתגלו תקלות שעכבו את תחילת הייצור. בנובמבר 1969 הושלמה ההרצה והוחל בייצור. בשנה בראשונה פעל המפעל בהיקף חלקי ואף הושבת לשבועיים כדי לתקן תקלות נוספות. המפעל הגיע לרווחיות בשנת 1973 ובשנת 1974 הוחלט להכפיל את כושר הייצור שלו.

בעלות

בשנת 1975 הציע שר האוצר למכור את מניות הממשלה בחיפה כימיקלים. אולם הניסיונות למכור את החברה למשקיעים זרים לא צלחו וביולי 1978 הונפקו מניות של החברה בבורסה לניירות ערך בתל אביב. באפריל 1980 מכרו בתי הזיקוק 26% ממניות החברה לחברת אסטק ג'נרל כמקילס משיקגו עם אופציה לרכישת 26% נוספים. בשנת 1985 החליטו האמריקאים למכור את מניותיהם במפעל ולאחר מספר חודשים שבהם לא נמצא קונה נמכרו המניות לקבוצת משקיעים אמריקאית שארגן אריה גנגר. בעיתונות התפרסם שגנגר שילם מחיר גבוה יחסית עבור החברה ולקח בכך סיכון. היו גם שטענו שבכוונתו להשתלט על החברה כדי לרוקן אותה מנכסיה.
לאחר רכישת השליטה בחברה, ביקש גנגר לרכוש גם את מניות חברת בתי זיקוק לנפט, שהייתה בבעלות ממשלת ישראל והחברה לישראל, בחברת חיפה כימיקלים. במשך מספר חודשים התלונן גנגר על כך שמשה שחל מתעלם מבקשותיו לרכוש את מניות בתי הזיקוק בחברה, ושמעון פרס דרש למכור את מניות החברה לגנגר. לבסוף, העסקה יצאה אל הפועל בסוף יוני 1986, והקבוצה רכשה 26% מחיפה כימיקלים תמורת 12 מיליון דולר. החברה גם רכשה את מניות חברת דלק והוציאה הצעת רכש לציבור לרכישת מניות החברה שנסחרו בבורסה. בחודשים לאחר רכישת חיפה כימיקלים על ידי קבוצת גנגר עלה באופן משמעותי השווי של החברה בבורסה ובעקבות זאת ספגה מכירת המניות ביקורת בציבור. קבוצת גנגר ביקשה להפסיק את המסחר במניות החברה בבורסה, צעד שנתקל גם הוא בביקורת. בשנת 1986 עלה הרווח הנקי של החברה.
התמורה הכוללת ששולמה עבור החברה: 50 מיליון דולר. בתי הזיקוק התנגדה למכור מניותיה בחיפה כימיקלים וכדי לאפשר את העסקה הפעילו גנגר וריקליס לחצים על שר התעשייה והמסחר, אריאל שרון. גנגר שילם לבסוף 12 מיליון דולר תמורת 26% מהמניות, שהוחזקו על ידי בתי הזיקוק. קניית המניות מבתי הזיקוק אפשרה לגנגר לחלק דיווידנדים שסייעו לו להחזיר לעצמו במהירות את עלות ההשקעה בחברה.
חיפה כימיקלים היא הגדולה שבין חמש החברות הבנות של TRI (חברת האם של חיפה כימיקלים). יו"ר מועצת המנהלים של חיפה כימיקלים היה עד מחצית 2008 עו"ד אבי פילוסוף. פילוסוף ניהל את החברה בפועל מסוף שנת 2005, לאחר עזיבתו של מנכ"ל החברה גבי פוליצר. מחזור הפעילות של החברה הוערך ב-2008 בסכום שנע בין 800 ל-900 מיליון דולר בשנה.
בספטמבר 2008 רכשה "קבוצת טראמפ" (בבעלות ג'ולס טראמפ ובני משפחתו) את השליטה בחברת TRI (ועימה את השליטה בחברת חיפה כימיקלים).

פעילות

המפעל הוותיק של חיפה כימיקלים שוכן במפרץ חיפה על גדות נחל קישון. המפעל ממוקם בשטח גלילי, באופן שמקשה על אכיפת חוקים סביבתיים ותכנוניים לגביו.
חלק מהמפעלים העוסקים בחמ"סים באזור מפרץ חיפה נמצאים בתחומי עיריית חיפה, חלק בתחומי עיריית קריית אתא ומפעל אחד בתחומי עיריית עכו. עם זאת מספר מפעלים: בז"ן, גדות פטרוכימיה, חיפה כימיקלים והמפעלים הפטרוכימיים טוענים זה שנים למעמד אקסטריטוריאלי מבחינת מעמדם המוניציפלי. משמעותו של מעמד כזה היא היעדר אפשרות מעשית לאכוף עליהם את דיני התכנון והבנייה ואת דיני רישוי עסקים.
— מבקר המדינה, דו"ח שנתי 40 לשנת 1989
מינואר 2004 הועבר הפיקוח על האזור ה"אקס-טריטוריאלי" לעיריית חיפה.
מפעל נוסף - חיפה כימיקלים דרום - שהקמתו הושלמה ב-1994, שוכן באזור התעשייה מישור רותם שמדרום לערד ומזרחית לדימונה, בתחום השיפוט של מועצה אזורית תמר. הפעלת חיפה כימיקלים דרום נעשית באמצעות חברת "נותב ניהול ותפעול בע"מ", חברת בת של קבוצת ברן בע"מ. הקמת המפעל מומנה, בין השאר, ממענקים של מרכז ההשקעות, על אף התנגדות מבקרת המדינה מרים בן פורת שתחשיבים כלכליים שביצע משרדה העלו שההטבות הללו גרמו הפסד של 40 מיליון דולר למדינה.
מפעל שלישי שוכן בלונל (Lunel) שבצרפת.
חברת בת אחרת של חיפה כימיקלים, בשם אלגו מערכות השקיה בע"מ, שתחום פעילותה ייצור מערכות השקיה לחקלאות וציוד נלווה, ושכנה באזור תעשייה קריית נורדאו בנתניה, נמכרה במהלך 2009 לחברות שבבעלות אבי שמש ואוריה פויכטונגר.
לאורך השנים זכתה חיפה כימקלים בפרסים שונים על הצטיינותה. בשנת 1972 זכתה בתואר "יצואן מצטיין", בשנת 1984 ב"ציון מיוחד לשבח" ובשנת 1992 הוענק לה התואר "יצואן מצטיין בכיר" על ידי משרד המסחר והתעשייה בשל היקף היצוא שלה. בשנת 2006 קיבלה את תו הזהב של מכון התקנים הישראלי המוענק לארגונים הנושאים שלושה וארבעה תווי איכות.
חיפה כימיקלים עלתה לכותרות בהזדמנויות שונות, בין היתר על רקע הפרטתה השנויה במחלוקת, מפגעי זיהום סביבתי ובטיחות, ויחסי עבודה.
ב-1 במאי 2011 פתחו עובדי המפעל הצפוני בשביתה לשיפור תנאי שכרם של עובדי דור ב' המועסקים במפעל. במהלך השביתה איבד המפעל את רישיון הרעלים שלו. על מאבק זה עשתה טלי שמש סרט נוסף במסגרת סדרת סרטי "התעוררות".

זיהום אוויר

חיפה כימיקלים, (יחד עם בתי הזיקוק, חברת החשמל, כימיקלים לישראל, מפעלי נשר וכרמל אולפינים) מסווג כ"מקור עיקרי" לפליטת מזהמים לאוויר באזור חיפה.
מפעל חיפה כימיקלים דרום חרג מתקן זיהום האוויר בשנים 2002, 2004 ו-2005, כך למשל נמדדה בשנת 2002 חריגה של פי 3 מהתקן לפליטת חלקיקים ופליטת תחמוצת גפרית SO₂ ב-82% מעל התקן המותר.
על-פי נתוני אגד ערים לאיכות הסביבה - אזור חיפה, עמדה חיפה כימיקלים צפון בכל הצווים האישיים לשם צמצום פליטת NOx. זאת ועוד, במפעל מתקן מיוחד לצמצום הפליטה, והוא עמד בדרישות והוריד את הכמות אפילו מתחת לגבול שנקבע בצווים האישיים. השיטה שמופעלת במפעל הוכרזה כ-BAT) Best Available Technique) על ידי האיחוד האירופי.

מכל האמוניה

מכל האמוניה של המפעל הוקם ב-1989. הוא מסוגל לאחסן 12 אלף טונות של אמוניה, והוא מרכז את כל האמוניה המיובאת לישראל. המכל נחשב לסיכון סביבתי חמור, משום שפגיעה בו, עקב פעולה עוינת, תקלה או אסון טבע, עלולה להביא לדליפת אמוניה שתביא, על פי ההערכות, למות אלפים מתושבי האזור. דרך המכל עוברים בשנה כ-120 אלף טונות של אמוניה, 70% מהם משמשים את מפעל "חיפה כימיקלים" ו-30% הנותרים מועברים למפעל "דשנים וחומרים כימיים", בעיקר לצריכה עצמית וכן להפצה לצרכני משנה ברחבי הארץ. כ-80% מכלל האמוניה משמשים לייצור דשנים, והיתר משמשים למטרות תעשייתיות שונות.
בעקבות מלחמת לבנון השנייה מינה המשרד להגנת הסביבה ועדה ציבורית בראשות אלוף (מיל') הרצל שפיר, לבחינת ההיערכות והתגוננות הקשורים בחומרים המסוכנים במפרץ חיפה. הוועדה המליצה לשפר את מיגון המכל ולאסור על כניסת אוניית האמוניה לישראל בזמן מלחמה.
באותן שנים, מדי חודש עגנה בנמל הקישון למשך יממה אונייה ועליה 16,700 טון אמוניה נוזלית, המוזרמת למכל האמוניה. דו"ח שחיברה ועדה מקצועית בראשות פרופ' אהוד קינן קבע כי תאונה או פגיעה מכוונת באנייה עלולים לגבות את חייהם של מאות אלפים.
ב-2011 החל מאבק ציבורי בהובלת עמותת צלול לסגירת המכל. ב-2012 פרסם המשרד להגנת הסביבה את מסקנות דוח אתוס, שהמליצו על הקמת מפעל ליצור אמוניה במישור רותם. באוקטובר 2013 החליטה ממשלת ישראל פה אחד להעביר את המכל לנגב, וביוני 2015 פורסם מכרז למפעל אמוניה חדש במישור רותם שבנגב. בנובמבר 2016, נסגר המכרז להקמת המפעל במישור רותם ללא הצעות.
בפברואר 2017 הוציא בית המשפט לעניינים מקומיים בחיפה צו סגירה למכל לבקשת עיריית חיפה וקבע כי על "חיפה כימיקלים" לרוקן את המכל בתוך עשרה ימים. חיפה כימיקלים ערערה לבית המשפט המחוזי, אשר הוציא צו עיכוב ביצוע לצו הסגירה. בזמן הדיון התקיימה מול בית המשפט הפגנת תושבים בת 3,000 איש, בדרישה להוצאה מיידית של המכל מהעיר, וכן התקיימו שביתות בחיפה ובאזור. ב-1 במרץ החליט בית המשפט לדחות את ערעורה של חיפה כימיקלים, וקבע כי המכל ירוקן כליל עד 1 באפריל. הנהלת חיפה כימיקלים הודיעה שסגירת המכל תוביל לפיטורי 1,500 עובדים. עובדי החברה החלו בהפגנות, שיירות מחאה וחסימת הכניסה לעיר דימונה, יחד עם תושבי העיר, בדרישה מהנהלת החברה ומהממשלה לדאוג לעתידם המקצועי.
ב-13 באפריל החליט בית המשפט העליון להתיר באופן זמני כניסתה של מכלית אמוניה למסוף הכימיקלים במפרץ חיפה על מנת למלא את מלאי האמוניה במכל, בתנאי שכמות האמוניה הכוללת לא תעלה על 11 אלף טונות במכל. ב-28 במאי החליט בית המשפט העליון שמכל האמוניה ירוקן באופן סופי עד ל-31 ביולי 2017. בספטמבר 2017 הושלם ריקון המכל מאמוניה.

המאבק לטיהור האוויר

החל משנת 2011 קמות קבוצות שונות בעיר חיפה למען הגנת התושבים מפני זיהומי האוויר. לפני כן בשנות ה-90 של המאה ה-20 הוקמה מפלגת ירוקים, וזכתה במושבים במועצת העיר, ואף בסגנות ראש העיר. פעילות זו לא תמה ואליה הצטרפו עמותות וארגוני סביבה כמו צלול, הקואליציה לבריאות הציבור, מגמה ירוקה, פורום "עזרא" וארגונים נוספים. כמו כן, התפתחו להן התארגנויות פרטיות של אזרחים אשר מרכזים מאבקם ברשת האינטרנט במסגרת קבוצות ודפים ברשת הפייסבוק. 
פעילות זו הביאה לדיונים בכנסת ישראל של ועדת הפנים והגנת הסביבה בראשות ח"כ דב חנין, והפגנות שמקבלות תאוצה החל משנת 2014 ברחבי העיר חיפה ובירושלים מול משרדי הממשלה. 
באותה עת פנה מבקר המדינה יוסף שפירא אל הוועדה לביקורת המדינה על מנת לקיים דיון דחוף בנושא החומרים המסוכנים במפרץ חיפה. 
בשנת 2015 התפרסם מאמר באתר כלכליסט המודיע על תובענה ייצוגית בסך 14 מיליארד שקל: "תושבי חיפה והקריות הגישו תביעה נגד 11 מפעלים במפרץ חיפה ובהם בתי הזיקוק, חיפה כימיקלים, פז כימיקלים, סונול ישראל ונשר מפעלי מלט. בתביעה נדרש פיצוי כספי לכל אחד מתושבי המפרץ שנחשף לזיהום וכן הקמת קרן בהיקף מיליארד שקל לפיקוח והשגחה על המפעלים".

יחסי עבודה

בשנת 2003 פתחו עובדי המפעל הדרומי בשביתה ודרשו את הזכות להקים ארגון עובדים, תחת ההסתדרות. השביתה הפכה מתוקשרת ולסמל למאבקי עובדים כנגד בעלי ההון. בסופו של המאבק חייב בית המשפט על המפעל להכיר בארגון ההסתדרותי אך באמצעים משפטיים שונים ההחלטה מעולם לא באה לידי מימוש. האירועים אף תועדו בסרט התעודי של אמיר טאוזינגר ואסף סודרי "שביתה".
במפעל חיפה כימיקלים בחיפה מועסקים עובדים בארבעה סוגי חוזי העסקה נכון לשנת 2011: כ- 100 עובדי "דור א" שנחשבים לעובדים הוותיקים במפעל, וכ-150 עובדי "דור ב'", המועסקים בתנאים פחות טובים מאשר עובדי דור א. עובדי דור א' ודור ב' חתומים על הסכם קיבוצי. כ-100 עובדים בתפקידים שונים חתומים על חוזה אישי ומועסקים ישירות על ידי החברה. בנוסף מועסקים במפעל למעלה מ-250 עובדי קבלן.
בנובמבר 1996 פרצה במפעל שביתה שנמשכה כחצי שנה ובסיומה זכו העובדים בשיפור תנאי ההעסקה. בהסכם הקיבוצי שנחתם בסיום השביתה הונהגה לראשונה חלוקת העובדים ל"דורות" כך שעובדי דור ב' שהתקבלו לעבודה לאחר חתימת ההסכם ב-1997 הועסקו בתנאים נחותים.
ב-21 במרץ 2011, בעקבות מאבק מקצועי שערכו עובדי מפעל חיפה כימיקלים צפון, עברו כל עובדי המפעל מייצוג ההסתדרות הכללית לייצוגו של כוח לעובדים, שפתח במשא ומתן בשמם עם ההנהלה.
ב-1 במאי 2011 פתחו העובדים בצפון, המאוגדים ב"כוח לעובדים", בשביתה כללית ללא הגבלת זמן, כחלק ממאבקם להסכם קיבוצי חדש. התביעה המרכזית של ועד העובדים הייתה הסכם אחיד לכלל העובדים. בהוראת עופר עיני נמנעו ועדים השייכים להסתדרות מהבעת סולידריות עם עובדי חיפה כימיקלים. השביתה הסתיימה ב-1 בנובמבר 2011 בחתימה על הסכם עבודה תקדימי ביחסי העבודה בישראל ההסכם יוביל להשוואת תנאים בין עובדי הדורות ומבטיח תוספת שכר של 25% לעובדי "דור ב'" וביטול הבדלי שכר ותנאים הסוציאליים בין ה"דורות" בתוך 10 שנים.