מתקפת טילי הסקאד במלחמת יום הכיפורים

המתקפה

למודיעין הישראלי הגיעה ידיעה כי בלילה שבין 12 באוקטובר ל-13 באוקטובר ערכו צוותים סובייטיים סיורים באזור פורט סעיד, דמיאט ואיסמאעיליה בחיפוש אחר אתרי שיגור מתאימים לסקאד. הערכת המודיעין עד אז הייתה כי טילי הסקאד, ככל שהם מבצעיים, מסוגלים לפגוע מאזורי השיגור הקיימים באתרים בעומק ישראל עד אזור נתניה, אך אם יקודמו הטילים לאזורים החדשים שנבדקו יוכלו המצרים לפגוע אף בבתי הזיקוק בחיפה.
בתגובה לידיעה מודיעינית זו יזמה ישראל גיחות של מטוסים באזור הסיורים וביקשה משגריר ישראל בארצות הברית שמחה דיניץ לידע את שר החוץ האמריקאי הנרי קיסינג'ר בדבר הסיורים כדי שישוחח עם עמיתו הסובייטי.
בלילה שבין 14 באוקטובר ל-15 באוקטובר צלח צה"ל את תעלת סואץ והחל לבסס ראש גשר לקראת חדירה לעומק מצרים. ביום המחרת איים אנואר סאדאת כי יגיב בטילי קרקע קרקע בתגובה לתקיפת עומק מצרים. כתוצאה מאיומו זה החליט שר הביטחון משה דיין שלא לתקוף יעדים כלכליים במצרים, וזאת בשונה מעמדתו עד אז שצידדה בתקיפות כאלה.
ב-20 באוקטובר שקלו שר הביטחון משה דיין והרמטכ"ל דוד אלעזר לכבוש את פורט פואד ופורט סעיד, וכחלק מהשיקולים עלתה גם שאלת הסיכון שבתגובה מצרית בשיגור טילי סקאד. במהלך המלחמה, תקפה ישראל את מערך הטילים בפורט סעיד מספר פעמים, והמצרים טוענים כי טייס שנשבה שם טען כי הם תוקפים שם בגלל שישראל מפחדת שהמצרים יציבו שם טילי סקאד, כיוון שזוהי הנקודה שממנה אפשר לאיים על עריה הגדולות של ישראל.
ב-21 באוקטובר הניעו המצרים, ברוב ייאושם, סוללה של טילי סקאד שהייתה פרוסה תחילה בדלתה המזרחית של הנילוס (כדי שתל אביב תהיה בטווח שלה), לעמדה מזרחית יותר, לטווח המינימלי הנדרש מהתעלה.
ב-22 באוקטובר התקבלה החלטה 338 של מועצת הביטחון של האו"ם בדבר הפסקת אש שתיכנס לתוקפה בשעה 18:52. דקות אחדות לפני כניסתה לתוקף נורו שלושה טילי סקאד, שכל אחד מהם נשא 2 טון חומר נפץ. טיל אחד התפוצץ סמוך לאל עריש, שמשם קיבלה ישראל אספקה מארצות הברית, ושני טילים נורו לעבר ראש הגשר הישראלי בדוורסואר בצדה המזרחי של התעלה. אחד מהטילים פגע באזור בו נערכה פלוגה המפקדה של גדוד 410 של חטיבה 600, ובפיצוץ נהרגו שבעה חיילים מהגדוד. לימים יטען סאדאת בספרו, כי הוא פקד על הכוחות לירות את טילי הסקאד על אזור הצליחה: "רציתי שתדע ישראל כי יש נשק כזה בידינו וכי נוכל להשתמש בו בשלב מאוחר יותר של המלחמה."
על פי ספרו של ויקטור איסראליאן, פקיד בכיר במשרד החוץ הסובייטי, חטיבת הסקאד הייתה בשליטה מלאה של צוותים סובייטיים והופעלה על ידם. ההנהגה המצרית והיועצים הסוביטיים התאכזבו מכך שהמלחמה עומדת להסתיים מבלי שהפעילו את הנשק המתוחכם ביותר שסיפקו הסובייטים למצרים. כתוצאה מכך, בשעות אחר הצהרים שלפני הפסקת האש, התקשר השגריר וינוגרדוב לשר החוץ הסובייטי אנדריי גרומיקו, בבקשה לשגר מטח טילים. משלא הצליח להשיגו, ביקש את אישור שר ההגנה אנדריי גרצ'קו, שאישר את התקיפה. בדקות האחרונות שלפני הפסקת האש הראשונה הספיקו הצוותים הסובייטים לשגר מטח של שלושה טילים וזאת ללא ידיעת המצרים.
מאוחר יותר הצהירו המצרים שהטילים ששוגרו לעבר הכוחות הישראלים היו טילי אל קאהר שפותחו ויוצרו במצרים.

תוצאת המתקפה והיבטים אסטרטגיים

צוותים סובייטיים שיגרו שלושה טילי סקאד כנגד מטרה צבאית קרובה ולא אל עבר מטרה אסטרטגית בעומק ישראל. כתוצאה מפגיעת אחד הטילים נהרגו שבעה חיילי צה"ל.
כתוצאה מהידיעה שברשות מצרים טילי סקאד המסוגלים לפגוע בעומק שטחה של ישראל, נמנעה ישראל מתקיפת יעדים אסטרטגיים בעומק מצרים במהלך כל המלחמה, וזאת בשונה מתקיפות עומק משמעותיות שביצעה ישראל בסוריה, תקיפות שפגעו במאמץ המלחמתי הסורי ואף שיבשו את חיי העורף בסוריה למשך חודשים ארוכים, כגון תקיפת תחנות הכוח החשובות בסוריה, השמדת מצבורי הדלק, פגיעה בגשרים ודרכים מרכזיות ועוד. הסיבה להימנעות זו נעוצה, ככל הנראה, מהחשש למתקפת טילי סקאד בעומק ישראל. חשש זה הועלה על ידי ראש אמ"ן אלי זעירא בהערכת מצב אצל הרמטכ"ל ב-9 באוקטובר. הימנעות זו בולטת עוד יותר לנוכח המתקפות האפקטיביות על יעדים בעומק מצרים במלחמת ההתשה, שהביאו לשחיקה רבה בצבא המצרי ולהסגת כוחות צבאיים מהחזית להגנה על העורף המצרי ובכך להחלשה ניכרת ביכולות ההתקפיות המצריות.