google/wiki40b huggingface dataset:
מרד הדקבריסטים

מרד הדקבריסטים הוא כינוי למרד של הדֶקַבְּרִיסְטִים (ברוסית: Декабристы, משם החודש Декабрь - "דצמבר"), חברי תנועה מהפכנית באימפריה הרוסית, שכינויה ניתן לה על שם ניסיון ההפיכה שביצעה ב-14 בדצמבר 1825.

המרד

הזדמנות נאותה להתחיל במרד נוצרה בימי המבוכה שנגרמה עקב מותו הפתאומי של אלכסנדר הראשון, הקיסר חשוך הבנים, ב-1 בדצמבר 1825. יורשו החוקי, אחיו קונסטנטין, הצהיר כבר במהלך שנות שלטונו של אלכסנדר על כוונתו לוותר על כיסא הצאר לטובת האח השלישי והפחות אהוד, ניקולאי. אנשי "אגודת הצפון" החליטו לפעול, בלי שהייתה להם אפשרות להתקשר עם אנשי "אגודת הדרום" ולתאם את פעולות שני הפלגים.
ב-14 בדצמבר (על פי לוח השנה היוליאני), כשנקרא חיל המצב של פטרבורג להישבע אמונים לקיסר ניקולאי הראשון, סירבו גדודים אחדים, בסך הכול כ-3,000 חיילים, למלא פקודה זו, ועל פי הוראת קציניהם התרכזו בכיכר הסנאט בקריאות: "אנו רוצים בקונסטאנטין ובקונסטיטוציה".
לכיכר הגיע המושל הכללי של פטרסבורג גנרל מילורדוביץ' שהיה ידוע כגיבור מלחמת רוסיה-צרפת (1812). הוא היה מוערך על ידי החיילים והתחיל לשכנע אותם להתפזר ולא למרוד. אחד ממארגני המרד קאחובסקי ירה בגנרל והרגוהו.
הנסיך טרובצקוי התגלה כפחדן ונעלם מן המערכה. החיילים המורדים, חסרי ההבנה למתרחש, נשארו במקומם במשך שעות ללא הוראות ובאפס מעשה, ובינתיים הצליח ניקולאי לרכז נגדם כוחות עדיפים מבין היחידות שנשמעו לפקודתו ואלו גברו על המורדים עוד באותו היום. המוני העם והאיכרים לא תמכו במרד ולא הצטרפו למורדים. ולא במקרה: אף על פי שהדקבריסטים תכננו רפורמות מרחיקות לכת שהטיבו עם העם - כמו שחרור איכרים ממשטר הצמיתות, כמו קיצור תקופת השירות הצבאי (שעמד על 25 שנה באותה תקופה), הם נשארו תנועה אליטיסטית, חוג צר של אריסטוקרטים משכילים, שחששו לשתף במרד את המסות העממיות הרחבות. אפילו לחיילים בהם השתמשו לניסיון ההפיכה, הקושרים לא הסבירו את מלוא הכוונות שלהם בנוגע לשינוי שיטת המשטר והסתפקו בסיסמה של "צאר טוב".
לקושרים בדרום נודעו מאורעות אלה רק כעבור 10 ימים. אף על פי שפסטל עצמו כבר נאסר לפני כן בעקבות הלשנה של בוגד, ניסו חבריו להרים את נס המרד. ב-29 בדצמבר הם הוקפו צבא ממשלתי עם ארטילריה ונאלצו להיכנע ב-3 בינואר 1826.

משפט ואחרית דבר

כל הדקבריסטים נאסרו ונלקחו לחקירה נמרצת, עשרות נידונו למוות, אולם רק חמישה - פסטל, רילייב, קאחובסקי, מוראוויוב-אפוסטול ובסטוז'ב-ריומין נתלו – זאת אף על פי שבניסיון הראשון לתלות אותם נקרעו החבלים. בניגוד למסורת שבה זוכים הנידונים לחנינה, במקרה זה הורה ניקולאי על תלייתם בשנית; הייתה זו התלייה הפומבית האחרונה ברוסיה הצארית. כ-120 איש ובכללם הנסיך טרובצקוי נידונו לעבודת פרך ולגלות לסיביר. הללו שוחררו ב-1839 מעבודות הפרך, אך נגזר עליהם להישאר בגלותם, ורק ב-1856, עם הכתרת הצאר אלכסנדר השני, זכו 29 הדקבריסטים שנשארו בחיים לחנינה גמורה ולחזרה לביתם ולמעמדם הקודם.
כעבור שנים, הושפע מהדקבריסטים הדור החדש של המהפכנים הרוסיים כמו הרצן ואוגריוב.
אינברקרגיל

היסטוריה

האדמות אשר עליהן בהמשך נבנתה אינברקרגיל נקנו בשנת 1853 על ידי וולטר מאנטל מתושבים מאורים מקומיים. האזור באותה עת נחשב חלק מחבל אוטאגו ויועד להתיישבות על ידי תנועה של הכנסייה הפרסביטריאנית הסקוטית. ב-1856 נפלה החלטה להקים נמל ימי בבלאף, דרומית לאינברקרגיל. באותה עת נקבע גם השם של העיר - Inver מהמילה הגאלית סקוטית Inbhir שמשמעה "שפך הנהר", ו- Cargill לכבוד הקפטן ויליאם קרגיל, שהיה הנציב של חבל אוטאגו.
אוכלוסיית האזור גדלה משמעותית בתקופת בהלת הזהב באוטאגו בשנות ה-60 של המאה ה-19, אך בהמשך המאה חוותה ירידה הדרגתית עקב מצב כלכלי קשה שנבע מחוסר היכולת לנהל משקים חקלאיים קטנים ותנועת הגירה צפונה, לעבר מרכזי אוכלוסייה גדולים יותר. בשנות ה-80 של המאה ה-19 החלה התפתחות של יצוא חקלאי שהתבסס על חמאה וגבינה מה שעודד את התפתחות ענף הרפתנות באזור.
בדצמבר 1905, בעקבות הצבעה שנערכה, נאסרה מכירת אלכוהול בתחומי העיר. האיסור היה בתוקף 40 שנה, עד שבוטל בלחץ תושבים שחזרו לעיר לאחר שלחמו בחזית מלחמת העולם השנייה.
אינברקרגיל עלתה לכותרות בניו זילנד עם היבחרו של טים שאדבולט לראשות העיר. שאדבולט מוכר בניו זילנד כדמות צבעונית וכיהן קודם לכן כראש עיר בפרברי אוקלנד.

חינוך

מוסד ההשכלה הגבוהה הראשי בעיר הוא המכון הדרומי לטכנולוגיה. ייחודו הוא בכך שהיה הראשון במדינה שהנהיג פטור משכר לימוד לאזרחי ניו זילנד ותושבי הקבע שלה, שנדרשו לשלם רק על חומרי הלימוד. המכון תרם גם להצערת העיר, בתקופה שבה חוותה פיחות קבוע באוכלוסייה.

כלכלה

הענף הכלכלי הראשי בעיר היא תעשיית יצור החלב, הגבינה והחמאה. ענף זה התפתח במיוחד במהלך העשור הראשון של שנות ה-2000 עקב ביקוש גובר למוצרי חלב מניו זילנד.
תחום משמעותי נוסף בכלכלה של העיר הוא התיירות. מיקומה של העיר על דרך הנוף הדרומית (Southern Scenic Route) הופכת אותה לנקודת יציאה נוחה לסיורים לאי סטיוארט, קווינסטאון, הפארק הלאומי פיורדלנד ואחרים.

תחבורה

אינברקרגיל יושבת על צומת דרכים בין הכביש הארצי מס' 1 אשר חוצה מצפון לדרום את שני האיים הראשיים של ניו זילנד, לבין הכביש הארצי מס' 6 שעובר לאורך החוף המערבי של האי הדרומי.
שדה התעופה של אינברקרגיל משרת את העיר וממנו מופעלות מספר טיסות ביום לקרייסטצ'רץ', ולינגטון וגם לאי סטיוארט.
אינברקרגיל היא הקצה הדרומי של קו הרכבת הדרומי הראשי, אשר מחבר בינה לבין קרייסטצ'רץ', דרך דנידין. העיר הייתה בין הראשונות בניו זילנד שזכתה לשירות רכבתי, אך כיום משמש הקו בלעדית לרכבות משא, כשרכבות נוסעים מגיעות לעיר באירועים מיוחדים בלבד.
עד שנת 2002, בה בוטל שירות רכבות הנוסעים לעיר, נחשבה תחנת הרכבת של אינברקרגיל לתחנה הדרומית ביותר בעולם הזוכה לשירות סדיר.
יחסי הממלכה המאוחדת–שווייץ

היסטוריה

שווייץ ובריטניה, נהנו מקשרים קרובים במשך זמן רב. מאז המאה ה-18 הפוליטיקאים הבריטים עשו הרבה למען הנייטרליות של שווייץ ביבשת אירופה, ושוב ושוב עמדו לצד שווייץ בעת התמודדות עם מעצמות אירופאיות אחרות.שווייץ ייצגה את האינטרס הבריטי בגרמניה, איטליה, ספרד, יפן, והמדינות שהיו כבושות תחת מדינות הציר במהלך מלחמת העולם השנייה, מ-1941 ועד 1945.
במהלך המלחמה הקרה היחסים האנגלו-שווייצרים הפכו לקרובים יותר, בשל אינטרסים משותפים, והתקיים שיתוף פעולה בכמה וכמה מקרים. שתי המדינות עבדו יחד כדי למנוע את האינטגרציה האירופית בשנות ה-60.
המגעים והיחסים בין שתי המדינות נשארו קרובים עד היום, ושרי החוץ של שתי המדינות מתכנסים באופן שוטף, לדיון בסוגיות של דאגה משותפת לשני העמים.

שיתוף פעולה כלכלי

שווייץ הייתה יעד מועדף עבור התיירים הבריטים מאז המאה ה-19. בריטניה היא השוק הרביעי החשוב ביותר בעולם עבור המשקיעים השווייצרים. כ-700 חברות שווייצריות כיום מנהלות עסקים בבריטניה, וממלאים תפקיד חשוב ביחסים הכלכליים האנגלו-שווייצרים.

שיתוף פעולה ביטחוני

במהלך המלחמה הקרה, יחידת Projekt-26 של שווייצרי קיבלה אימון חשאי מסוכנויות הביון הבריטיות MI5 ו-MI6. במקרה של פלישה לשווייץ, P-26 תכנן להעביר את מרכז הפיקוד שלו לבריטניה.

יחסים דיפלומטיים

שווייץ מחזיקה בבריטניה שגרירות בלונדון, ו-4 קונסוליות בבלפסט, קרדיף, אדינבורו ומנצ'סטר. מאידך, בריטניה מחזיקה בשווייץ שגרירות בברן בלבד.
אימפריאל (מחוז)

היסטוריה

רוב המחוז שוכן מתחת לפני הים ובשל אפקט מדבר צל גשם לא יורדים כמעט משקעים. לכן בהיותו אחד האזורים הצחיחים ביותר ונטולי מקורות מים בארצות הברית הוא לא יושב עד המאה ה-19. חוקר הארצות מלצ'יור דיאס עבר במקום ב-1540, כמו גם חואן באוטיסטה דה אנסה (Juan Bautista de Anza) ב-1776. שנים אחר-כך בעקבות מלחמת ארצות הברית-מקסיקו סיפחה ארצות הברית את חלקו הצפוני של העמק, בעוד שחלקו הדרומי נותר בשליטה מקסיקנית. יישובים קטנים קמו באזורים של אקוויפר טבעי בתחילת המאה ה-19 באתר של העיר מקסיקלי של ימינו, אבל התיישבות הגדולה החלה רק בסוף המאה ה-19.
המחוז הוקם בשנת 1907 מהחלק המזרחי של מחוז סן דייגו והוא המחוז האחרון שהוקם בקליפורניה. שמו ניתן לו על שם עמק אימפריאל המשתרע על רוב שטחו.

דמוגרפיה

מחוז אימפריאל הוא מחוז המאוכלס בדלילות יחסית, כאשר בהמפקד שנערך ב-2000 נמנו בו כ-142,000 נפש, כ-39,300 משקי בית וכ-31,400 בתי אב. צפיפות האוכלוסין לפי אותו מפקד עמדה על כ-34 נפש לקמ"ר.
בין תושבי המחוז 49.37% לבנים, 3.95% שחורים, 1.87% אינדיאנים, 1.99% אסיאתים ו-40% אחרים.

תחבורה

נמל תעופה מחוז אימפריאל נמצא בעיר אימפריאל, המונה 11,000 תושבים ושוכנת מעט צפונית מהעיר אל סנטרו. נמל תעופה הבינלאומי של קליקסיקו הוא נמל תעופה השייך לעיריית קלקסיקו ומשרת את תושביה.
מסילות רכבת של אמטרק עוברות דרך העמק אך אין תחנות רשמיות.
מכנסיים מתרחבים

מכנסיים מתרחבים (מכונים גם מכנסי פדלפון ומכנסי פעמון) הם סוג של מכנסיים המתרחבים מהברכיים כלפי מטה, ויוצרים בכך אשליה של צורה דמוית פעמון על הרגל.
מכנסיים מתרחבים הומצאו במקור עבור חיל הים על מנת שמלחים יוכלו ללבוש בקלות רבה יותר את מכנסיהם מאשר מכנסיים רגילות.
מכנסיים מתרחבים היו פופולריים במיוחד מתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 ועד תחילת שנות ה-80 של המאה ה-20 ונחשבו באותה העת לסמל אופנה המזוהה עם התנועה ההיפית. גם בשנים מאוחרות יותר ואף בעשור השני של המאה ה-21, חזרו המכנסיים המתרחבים מדי פעם לאופנה.
עטרות (אפרים)

עטרות שבנחלת שבט אפרים מוזכרת פעם אחת בתנ"ך, בספר יהושע, בתיאור הגבול הצפון מזרחי של נחלת שבט אפרים.

בתנ"ך

על פי המסופר בספר יהושע, היא נמצאה בגבול שבט אפרים:
וַנסב הגבול מזרחה תאנת שִׁלֹה ועבר אותו ממזרח ינוחה. וירד מינוחה עֲטָרוֹת ונערתה ופגע ביריחו וירד הירדן
— ספר יהושע טז ו-ז

זיהוי

אלברכט אלט זיהה את עטרות של נחלת שבט אפרים בחירבת אל-עוג'ה אל-פֿוקה (תל אטרוני) הנמצאת 11 ק"מ צפונית-מערבית ליריחו. זיהוי זה נחשב לדרומי מדי ועל כן שינה אלט את זיהויו לתל שייח א-דיב שמדרום לסרטבה, כ-13 ק"מ ממזרח לשילה. לזיהוי חדש זה הצטרף גם קרל אליגר. לעומת זאת, נלסון גליק הציע לזהות את עטרות בתל אל-מזר שמקומו בחלקו התחתון של ואדי אל-פארעה, על הדרך הראשית משכם למעברות הירדן בסמיכות לאדם. בשני האתרים הללו נמצאו ממצאים ארכאולוגיים מהתקופה הישראלית התואמים קיום יישוב בתקופת כתיבת ספר יהושע. 
זכריה קלאי כותב, שאם גבולות נחלת שבט אפרים ביהושע פרק ט"ז חופפים לנחלת שבט אפרים כמתואר ברשימת ערי הלויים ביהושע כא, יש להעדיף את הזיהוי הצפוני יותר של גליק, בתל אל-מזר, שכן עטרות הוא היישוב הצפוני ביותר בנחלת אפרים. אם, לעומת זאת, גורסים שהגבולות בפרק ט"ז מצומצמים מאלו המשתמעים מרשימת ערי הלויים, יש להעדיף את הזיהוי בתל שייח א-דיב.  
בעת הקמת היישוב חמרה, במעלה נחל פרעה, שבעה קילומטרים צפונית מערבית מתל אל-מזר, כונה היישוב גם עטרות ו"עטרה", כשם עטרות של נחלת שבט אפרים.
יחסי החוץ של דרום סודאן

יחסי החוץ של דרום סודאן הם יחסים בינלאומיים בין דרום סודאן לבין מדינות ריבוניות וארגונים בינלאומיים. היחסים החלו עם הכרזתה של דרום סודאן כמדינה ב-9 ביולי 2011. סודאן הייתה המדינה הראשונה שהכירה בדרום סודאן כמדינה עצמאית וריבונית.

מדיניות חוץ

הזכות המיידית של דרום סודאן העצמאית, הייתה לכונן יחסים בינלאומיים. היא שאפה לפתח יחסים במיוחד עם העולם המערבי, מדינות אפריקאיות נוספות וארצות ערב. מאז הכרזת העצמאות, מחפשת דרום סודאן דרך לזנוח את תלותה בסודאן.

סדר כרונולוגי של היחסים

כאמור, סודאן הייתה המדינה הראשונה שהכירה בדרום סודאן כמדינה עצמאית וריבונית כבר ב-8 ביולי 2011, יום לפני הכרזת העצמאות של הדרום. בנוסף לסודאן הכירו עוד 4 מדינות בדרום סודאן בתאריך זה. ביום ההכרזה, 9 ביולי 2011 הודיעו 54 מדינות וסהרה המערבית שהן מכירות בדרום סודאן כמדינה, כולל כל החברות הקבועות במועצת הביטחון של האו"ם.
ב-13 ביולי 2011, התקבלה דרום סודאן, פה אחד, כחברה באו"ם.
לפי פקידי הממשל ההודי, תשדרג ניו דלהי את הקונסוליה שלה לשגרירות בג'ובה ותמנה שגריר.

ייצוג בדרום סודאן

ארצות הברית שדרגה את הקונסוליה שלה בדרום סודאן לשגרירות ב-9 ביולי 2011, וכך גם צרפת. סודאן הודיעה כי היא מתכננת לפתוח שגרירות בג'ובה, בעוד שמצרים הודיעה שהיא מתכננת לשדרג את הקונסוליה בג'ובה לשגרירות. בנוסף, בריטניה פתחה שגרירות.
ב-16 בספטמבר 2011, שגריריהן של בריטניה ונורווגיה הציגו את המלצותיהם, והיו לשגרירים הראשונים שעושים זאת. המלצות של שגרירי סין, גרמניה וקניה הוצגו ב-15 בנובמבר 2011.
פרשת סיריל קרן

פרשת סיריל קרן, היא פרשת שוחד ושחיתות לכאורה שנחשפה בשנת 2002, לאחר פרסום דו"ח מבקר המדינה, שבה היו מעורבים ראש הממשלה לשעבר אריאל שרון, בניו גלעד ועומרי ואנשי עסקים שהיו מקורבים לשרון. במסגרת הפרשה נבדקו חשדות כי שרון קיבל הלוואה בתיווך בנו גלעד, בסך 1.5 מיליון דולר מאיש העסקים הדרום-אפריקאי סיריל קרן (Cyril Kern), שהיה ידיד המשפחה. מטרת ההלוואה הייתה לסייע לשרון להחזיר את התרומות הבלתי חוקיות שקיבל לכיסוי הוצאותיו בבחירות הפנימיות לראשות הליכוד שנערכו בשנת 1999. קרן שימש על פי החשד כאיש קש של איל ההון האוסטרי מרטין שלאף שהיה המקור לכספים אלה ולמיליוני דולרים נוספים שהועברו למשפחה כשוחד לקידום האינטרסים הכלכליים שלו בישראל.
בשנת 2010 החליטה המשטרה להעמיד לדין את שלאף, עבור מה שהוגדר על ידה כ"פרשת שחיתות מהחמורות שנחקרו ביאח"ה - העברות כספים של מיליוני דולרים למשפחת שרון". בשל הקושי לחקור את שלאף בווינה, כמו גם את שרון שנפל לתרדמת ב-2006, המליצה לבסוף המשטרה להגיש כתב אישום נגד בניו של שרון, גלעד שרון ועמרי שרון, ובינואר 2013 נסגר התיק כליל מחוסר ראיות.

הרקע לפרשה

בחודש אוקטובר 2001, בעקבות  פרסום דו"ח מבקר המדינה, הורה היועץ המשפטי לממשלה אליקים רובינשטיין, שכיהן באותה עת בתפקיד, לפתוח בחקירה משטרתית בחשד לעבירות פליליות שבוצעו במהלך הבחירות הפנימיות שנערכו בליכוד ב-2 בספטמבר 1999, שבהן נבחר אריאל שרון לתפקיד יו"ר הליכוד. פרשה זו כונתה בשם "פרשת אננקס", "כשמה של החברה שבאמצעותה, הועברו כספים על פי החשד, למימון מערכת הבחירות".
מבקר המדינה, אליעזר גולדברג, שהתייחס לנושא כתב בין השאר בדו"ח שפרסם: "מסקנתי ממכלול הראיות היא על כן, כי הקו המבחין בין הכנה לפריימריס לבין פעולותיו של יו"ר מפלגה בתוקף תפקידו נחצה במקרה זה".
בית דין לביקורת משמורת של שוהים שלא כדין

בית דין לביקורת משמורת של שוהים שלא כדין הוא בית דין ישראלי מיוחד שתפקידו לקיים ביקורת שיפוטית על החלטות הממונה על ביקורת הגבולות במשרד הפנים להוציא צווים להחזקת שוהים שלא כדין במשמורת. בסמכותו של ממונה הביקורת להוציא צווים מסוג זה עד ליציאתו של השוהה שלא כדין מישראל או עד שחרורו בערובה.

מעמד בית הדין

בתי הדין הוקמו בשנת 2001, במסגרת תיקון מס' 9 לחוק הכניסה לישראל, שנחקק בעקבות עתירה של האגודה לזכויות האזרח לבג"ץ, שבה נטען שלא ניתן לשלול את חירותם של מי ששוהים שלא כדין בישראל בלא לקיים ביקורת שיפוטית על ההחזקה במשמורת של אדם, כמו גם על הצורך והאפשרות לשחרר את המוחזק בערבות, עד ליציאתו מהארץ, ולחלופין, עד להסדרת מעמדו. בית הדין אינו מהווה חלק ממערכת בתי המשפט בישראל, כללי סדר הדין ודיני הראיות אינם חלים עליו, ותפקידו מוגבל לנושא מצומצם יחסית. למעשה, הוא מהווה שלב ביניים בביקורת שיפוטית על החלטות של גוף מינהלי, שכן החלטותיו ניתנות לערעור בפני בית משפט לעניינים מינהליים. בתחילה, היו בתי הדין חלק ממשרד הפנים, וב-2004 עברו למשרד המשפטים.
בבית הדין לא מכהנים שופטים שמונו על ידי הוועדה לבחירת שופטים, כי אם דיינים שמונו על ידי שר המשפטים. עם זאת, כשיר להתמנות כדיין בבתי דין אלה רק מי שכשיר לשמש כשופט שלום.

סמכויות בתי הדין

לפי סעיף 13יד לחוק הכניסה לישראל, שוהה שלא כדין שהושם במשמורת חייב להיות מובא בפני בית הדין בתוך ארבעה-עשר ימים. אם לא הובא בפני בית הדין בתוך פרק זמן זה, יש לשחררו. לפי הנחיית היועץ המשפטי לממשלה, נהוג להביא את השוהים שלא כדין בפני בית הדין בתוך ארבעה ימים. כך, מובטחת הביקורת השיפוטית על החלטתו של ממונה ביקורת הגבולות. בסמכותו של בית הדין לאשר את צו המשמורת, לשנותו או לבטלו. כן, יש בסמכותו להורות על שחרור בערובה.
הן ממונה ביקורת הגבולות, והן השוהה המוחזק במשמורת, רשאים לפנות לבית הדין בכל עת ולבקשו לקיים עיון חוזר בהחלטותיו.

בתי הדין שהוקמו

לפי החוק, על הדיונים להתקיים במקום המשמורת. בתי הדין הוקמו במרכזים מיוחדים למשמורת שוהים שלא כדין שקמו בישראל - גבעון (רמלה) ובית סוהר סהרונים.
ב-2014 הוקם בית הדין לעררים כערכאת ביקורת שיפוטית על החלטות של רשות האוכלוסין וההגירה, בענייני הסדרת מעמד ושהייה בישראל. בית הדין הוקם בשל תיקון 22 לחוק הכניסה לישראל שנתקבל בשנת 2011. בתי דין אלה הוקמו בירושלים, תל אביב והמרכז, באר שבע והדרום וחיפה והצפון. ב-2015 הוחלט לאחד מנהלתית את שני בתי הדין, והדיינים משמשים כדיינים בשני בתי הדין.
מרי-לואיז פרקר

ילדותה

פרקר נולדה בפורט ג'קסון, קרוליינה הדרומית שבארצות הברית למשפחה נוצרית. בתם של קרוליין וג'ון פרקר, שופט צבאי. בשל עיסוקו של אביה, בילתה פרקר את מרבית ילדותה בטנסי וטקסס, וכמו כן בתאילנד, גרמניה וצרפת. במהלך לימודיה בתיכון ובאוניברסיטה פרקר למדה משחק.

תיאטרון

בסוף שנות ה-80 עברה פרקר לניו יורק ובשנת 1990 הופיעה לראשונה בברודוויי במחזה Prelude to a Kiss, תפקיד עליו הייתה מועמדת לפרס טוני. במהלך שנות ה-90 פרקר שיחקה בהצגות רבות בברודוויי, וכמו כן בסרטים רבים לצד שחקני קולנוע מוכרים. בשנת 2000 שיחקה לצידו של בן שנקמן בתפקיד הראשי במחזה Proof, משחק עליו קיבלה את פרס טוני.

טלוויזיה

בשנת 2001 הופיעה פרקר בתפקיד אורח בעונה השנייה של סדרת הדרמה "הבית הלבן". תפקיד זה הפך במהרה לתפקיד קבוע בסדרה, שבה שיחקה פרקר את מושא אהבתו של סגן ראש הסגל, ג'וש ליימן. תפקידה בסדרה זיכה אותה במועמדות לפרס אמי לשחקנית משנה בסדרת דרמה ולמועמדות לפרס גילדת שחקני המסך. במהלך העונה החמישית של הסדרה, דמותה של פרקר הורדה מהמסך לאחר שהופיעה בארבעה פרקים, כיוון שפרקר נכנסה להריון. דמותה של פרקר חזרה בפרקים האחרונים של העונה השביעית. 
בשנת 2003 רשת הטלוויזיה האמריקאית HBO שידרה את עיבודה בן שש וחצי השעות למחזה "מלאכים באמריקה". פרקר שיחקה בתפקיד משנה, אשר זיכה אותה בפרס גלובוס הזהב ובפרס אמי לשחקנית המשנה הטובה ביותר במיני-סדרה.
בשנת 2005 פרקר קיבלה את תפקידה כננסי בוטווין בסדרה "העשב של השכן". בסדרה משחקת פרקר אמא לשני בנים שבעלה נפטר, והיא מתחילה לסחור בסמים על-מנת לשמור על רמת החיים של משפחתה, ובמקביל לשמור על המוניטין שלה בפרברים. תפקיד זה זיכה את פרקר בפרס גלובוס הזהב ובפרס סטלייט (המוענק על ידי האקדמיה הבינלאומית לתקשורת). כמו כן, פרקר הייתה מועמדת לפרסים נוספים על תפקידה בסדרה במשך כל עונותיה (8 עונות) שהאחרונה שודרה ב-2012. 
בשנת 2017 שיחקה בשני פרקים בסדרת הדרמה "מיליארדים" המשודרת ברשת Showtime, ושיחקה בתפקיד משני בסדרת הפשע "מר מרצדס", המבוסס ע"פ ספרו באותו שם של סטיבן קינג שיצא ב-2014.

קולנוע

בשנת 1998 שיחקה בדרמה הטלוויזיונית של CBS, "קדוש אולי" לצד דניס או'הר. 
בשנת 2014 שיחקה בקומדיה "משתוללת" בכיכובה של סלינה גומז.  ב-2018 שיחקה במותחן הריגול "דרור אדום", בתפקיד הסנטורית סטפני בושר.

חיים אישיים

משנת 1996 עד שנת 2003 פרקר הייתה נשואה לשחקן בילי קרודופ, שלהם בן משותף, אשר נולד ב-2004. על-פי דיווחים, קרודופ עזב את פרקר כשהייתה בחודש השביעי להריונה, לטובת קלייר דיינס, ששיחקה לצדו.
בשנת 2006 החלה פרקר לצאת עם השחקן ג'פרי דין מורגן, שאותו פגשה על סט הסדרה "העשב של השכן", שבה מורגן משחק את בעלה המנוח של פרקר. בפברואר 2008 הודיעו השניים על אירוסיהם, אך נפרדו חודשיים לאחר מכן.
בספטמבר 2007 פרקר אימצה בת ממוצא אתיופי.
מאז יוני 2009 פרקר יוצאת עם הזמר והמשורר צ'ארלי מארס.
גלוריה סטיוארט

ביוגרפיה

סטיוארט נולדה בסנטה מוניקה, קליפורניה לפרנק סטיוארט, עורך דין, ואליס דדריק סטיוארט, עקרת בית. אביה של סטיוארט נהרג ב-1919 כתוצאה מתאונת דרכים. לאחר מכן נישאה אמה של סטיוארט בשנית, לבנקאי בשם פרד פינץ'.
סטיוארט למדה ב"תיכון סנטה מוניקה" וסיימה בהצלחה בשנת 1927. לאחר מכן עברה ללמוד באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, אך לא הצליחה לסיים את לימודיה.
ב-1930 נישאה סטיוארט לפסל בשם בלייר גורדון. נישואיהם הסתיימו ב-1934. לאחר מכן נישאה סטיוארט לתסריטאי ארתור שיקמן, וב-1935 נולדה בתם סילביה. הזוג ערך טיול מסביב לעולם ב-1939, והם חזרו לקליפורניה בפרוץ מלחמת העולם השנייה.
בעלה של סטיוארט נפטר בשנת 1978. זמן מה לאחר מכן חלקה סטיוארט את חייה עם המוציא לאור וורד ריצ'י, ידידו של בעלה הראשון בלייר גורדון. השניים חיו ביחד מ-1983 עד 1996.

קריירת משחק

סטיוארט גילתה את יכולות המשחק שלה ב"תיאטרון פסדינה" שבפסדינה, מחוז לוס אנג'לס, וחתמה על חוזה עם חברת הסרטים "סרטי יוניברסל". ב-1932 נבחרה לאחת מ-13 כוכבות הקולנוע המבטיחות ביותר של WAMPAS.
בתחילת דרכה שיחקה סטיוארט בסרטי האימה "הבית האפל והישן" ו"האיש הבלתי נראה". לאחר דעיכה בקריירה שלה עברה סטיוארט לחברת "פוקס המאה ה-20", שם הופיעה ב-40 סרטים בשנות ה-30, הבולט שבהם היה "כורי הזהב של 1935".
במהלך מלחמת העולם השנייה ניסתה לתרום למאמץ המלחמתי בלוס אנג'לס, וכן השתתפה במספר סרטים. עם זאת, הקריירה הקולנועית שלה דעכה, וב-1946 פרשה מתעשיית המשחק ועברה לעסוק בתחום האמנות והעיצוב. היא פתחה חנות בה מכרה רהיטים שעיצבה. ב-1954 התגוררה תקופה מסוימת באיטליה וציירה ציורי שמן.
לאחר 30 שנות הפסקה ממשחק, חזרה סטיוארט לשחק בשנת 1975 בסרט הטלוויזיה "האגדה על ליזי בורדן". לאחר מספר שנים של משחק בסדרות טלוויזיה, הופיעה סטיוארט בקומדיה "שנת חיי היפה ביותר" ב-1982, לראשונה מזה 40 שנה. בסרט הופיעה סטיוארט באחת הסצינות המפורסמות שלה, כשרקדה לצידו של פיטר או'טול.
בשנת 1997 שיחקה סטיוארט בדרמה של ג'יימס קמרון, "טיטניק". בסרט גילמה את דמותה המבוגרת של רוז קלברט, ניצולת אסון הטיטניק, שמחליטה לספר את אשר היה על סיפון האונייה בליל האסון. על משחקה זכתה סטיוארט בפרס גילדת שחקני המסך בשיתוף עם קים בסינג'ר והייתה בגיל 87 מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר, ובכך הפכה לשחקנית המבוגרת ביותר שהייתה מועמדת לפרס.
ב-1999 פרסמה סטיוארט את האוטוביוגרפיה שלה, "I Just Kept Hoping". בנוסף הופיעה בסרט "מכתב אהבה". בשנת 2000 קיבלה כוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד. ב-2004 שיחקה בסרט "ארץ האפשרויות".
גלוריה סטיוארט הלכה לעולמה ב-26 בספטמבר 2010 בגיל 100 לאחר שסבלה מספר שנים מסרטן הריאות.
אדמונד ניקולאו

חייו

יליד בראילה, אדמונד ניקולאו הצטיין מילדותו בהתעניינותו באלקטרוניקה. למד בתיכון על שם ניקולאיה בלצ'סקו בבראילה וסיים את בחינות הבגרות בשנת 1941. בהמשך למד בפקולטה להנדסת התקשורת של המכון הפוליטכני בבוקרשט, במחלקת הרדיו. סיים בשנת 1945 עם תעודת מהנדס תקשורת רדיו. נשאר כחבר בסגל של המכון הפוליטכני, ולימד בו קורסים למדידות חשמליות ואלקטרוניות, לאנטנות ובשנים האחרונות לרשתות נוירונים.
בשנת 1961 התמנה פרופסור במכון הפוליטכני. בשלהי שנות ה-1960 הצליח במאמצים להקים פקולטה לקיברנטיקה כלכלית במסגרת האקדמיה ללימודי כלכלה בבוקרשט (ASE) והיה הדקאן הראשון שלה. אחרי סיים בינתיים לימודי מתמטיקה ופילוסופיה, בשנת 1969 השלים ניקולאו את עבודת הדוקטורט שלו המוקדשת ל"סינתזת המערכות הקורנות". 
בשנים 1968-1966 הוא כיהן כמנהל הראשון של מרכז המחשוב של האקדמיה ללימודים כלכליים. 
כמה ממחקריו אותם פרסם יחד עם קונסנטין בלצ'אנו-סטולניץ',התקבלו בעניין בחוגים המדעיים הבינלאומיים. במחקריו שילב ניקולאו את "המדעים המדויקים" עם חקר החיים. הוא יצר מודלים קיברנטיים של מערכת העצבים. קידם את נושא הקיברנטיקה הרפואית והיה בשנת 1987 אחד ממייסדי החברה הרומנית לרשתות נוירונים. חקר גם בתחום האינטליגנציה המלאכותית (השפות הטבעיות)
נודע גם מחקרים בתחום האנטנות, התפשטות הגלים האלקטרומגנטיים, המדידות בתחום הרדיוטכניקה ובקיברנטיקה. ניקולאו הירצה כפרופסור אורח באוניברסיטאות בצרפת, בריטניה, מקסיקו, גרמניה וברית המועצות לשעבר.
אדמונד ניקולאו כיהן את התפקיד של מנהל מחקר באיגוד המדעי של המהנדסים והטכנאים של רומניה, כמנהל בארגון העולמי למערכות וקיברנטיקה, פרורקטור של האוניברסיטה החופשית בבוקרשט, מנהל בינלאומי במכון ללימודים גבוהים בניס, עורך שותף בכתב העת "קיברנטס".
אדמונד ניקולאו היה משנה ליושב הראש של האיגוד לידידות רומניה-ישראל.
בנעוריו היה פעיל בלשכה "כוכב הדנובה" של הבונים החופשיים בבוקרשט ובגיל זקנה, מיד אחרי נפילת המשטר הקומוניסטי, ב-27 בדצמבר 1989 ניקולאו השתתף בתחיית תנועת הבונים החופשיים במשכן הישן ברחוב ראדו דה לה אפומאץ. בסתיו 1993 הוא לקח חלק בייסוד מחדש הרשמי של לשכת "כוכב הדנובה".
ניקולאו מת ב-2 בספטמבר 1996 בבוקרשט.
הוחפיין

היסטוריה

ההיסטוריה של הוחפיין מתחילה ב-20 בדצמבר 1625 כאשר רכש רולוף ואן אכטן שטח אדמת כבול גדולה מחוואי המחוז כדי לכרות את הכבול. במפה ישנה של האזור כונה המקום Locus Deserta Atque ob Multos Paludes Invia (שטח ביצות נטוש בלתי עביר). הוחופיין עצמה נוסדה ב-1636 על ידי פיטר יוסטנס ויוהאן ואד דר מיר.
בסתיו 1883 ביקר באזור וינסנט ואן גוך.
במחצית השנייה של שנות השישים של המאה ה-20 הייתה הוחפיין העיר בעלת שיעור הצמיחה המהיר ביותר בהולנד. גידולה המהיר בתקופה זו הביא את מועצת העיר להחלטה על סתימתם של רוב התעלות של העיר, תעלות שנחפרו בראשית ימיה כאמצעי תעבורה לכבול.
OLE

OLE (קיצור של Object Linking and Embedding) היא טכנולוגיה לקישור אובייקטים והטמעתם באמצעות פרוטוקולים שפותחו על ידי חברת מיקרוסופט. OLE מאפשרת להעביר בקרה של תוכנית מתהליך אחד לתהליך אחר, ובסיום התהליך השני להחזיר את התוצאות חזרה לתהליך הראשון. לדוגמה תוכנת הוצאה לאור שולחנית יכולה לשלוח קובץ טקסט לעריכה אל תוכנת Word, וכשהקובץ יעודכן בתוכנית המשנית (תוכנת הוורד), הוא מיד יעודכן בתוכנית הראשית - תוכנת ההוצאה לאור.

הגרסאות המוקדמות: OLE 1.0, 1.1

מיקרוסופט יצאה עם טכנולוגית OLE לראשונה בשנת 1990 כהמשך לטכנולוגית DDE. גרסה 1.0 לא הכילה אפשרויות רבות, אך היא איפשרה את הפעולה העיקרית של הטבעת אובייקט מסוג מסמך אחד בתוך אובייקט מסוג מסמך אחר. 
לאחר מכן פורסמה גירסת 1.1 שהציעה כבר טכנולוגיה שונה לפעילות: COM. השיטה היא ששרתי OLE מתקשרים עם הלקוחות (כלומר, התוכנות המשניות) באמצעות טבלות פונקציות וירטואליות (VTBL). כך, ספרית OLESVR.DLL עובדת עם השרת וספרית OLECLI.DLL עם הלקוח.

OLE 2.0

בגרסה זו היו שינויים מזעריים לעומת לגרסה הקודמת. הדבר הבולט ביותר הוא שימוש מלא ב-COM במקום VTBL. כמו כן, נוספו אפשרויות לפעולות גרור ושחרר, אוטומטיות, הפעלה במקום ואחסון מובנה.

ActiveX

בשנת 1996 מיקרוסופט הוציאה גרסה מעודכנת ל-OLE בשם ActiveX. החידושים בגרסה זו כללו בקרות ActiveX, מסמכי Active, ו-Active Scripting, שהיו בנויים על בסיס אוטומציה של OLE. לאחר פרסום ActiveX התברר שבתוכנה נעשה שימוש בטכנולוגיה שהייתה רשומה כפטנט על ידי חברת Eolas עוד משנת 1994. בין שתי החברות התנהל משפט במשך כמה שנים, ובסופו חייבו השופטים את מיקרוסופט לפצות את Eolas. מיקרוסופט נאלצה לשלם לEolas סכום של 521 מיליון דולר ולהסיר את התמיכה ב-ActiveX מהדפדפנים שלה. החל מאוקטובר 2003 בכל פעם שנעשה שימוש ב-ActiveX הדפדפן מבקש את רשות המשתמש להפעלת היישום. בפעולה זו מנסה מיקרוסופט להוכיח שהיא לא משתמשת בפטנט רשום, אלא בסוג אחר של הפעלת יישום אחד מתוך יישום אחר.