google/wiki40b huggingface dataset:
דריל בם

דריל ג' בם (באנגלית: Daryl J. bem; נולד ב-10 ביוני 1938) הוא פסיכולוג חברתי אמריקני, שהרים תרומות חשובות בחקר התפיסה העצמית ושינוי העמדות, בחקר הנטייה המינית ובחקר הפאראפסיכולוגיה. מלמד כיום באוניברסיטת קורנל.
בם הצליח לבסס אלטרנטיבה לתאוריית הדיסוננס הקוגניטיבי על ידי פיתוחה של תאוריית התפיסה העצמית. לדעת בם, אדם מנסה להבין את מניעי עצמו כדרך שמנסה להבינם מתבונן מבחוץ. על כן עשייה יכולה לגרום לשינוי עמדה, שכן מהמעשה יסיק האדם על דעותיו.
בחקר הנטייה המינית, פיתח בם את תאוריית Exotic Becomes Erotic: לדעתו, אין למטען הביולוגי השפעה ישירה על הנטייה המינית, אלא על סגנון ההתנהגות המגדרי (למשל האם הילד ישחק במכוניות או ב"ברבי").
בתחום הפאראפסיכולוגיה מייצג בם דעה שלפיה יש ממש בתופעות הנראות על טבעיות ואל למדע להתייחס אליהן בזלזול.
טייסת 253

היסטוריה

טייסת 253 הוקמה בחודש יולי 1976 בבסיס חצור ובאוקטובר עברה לאיתם בצפון סיני כטייסת מטוסי נשר, שהועברו אליה מטייסת 113 ("טייסת הצרעה"). בין הטייסים שטסו בטייסת על מטוסי נשר היו אליעזר יערי, עמוס ידלין, אילן רמון ואליעזר שקדי, מפקדה הראשון היה עמוס בר.
בשנת 1980 נמכרו מטוסי ה"נשר" לחיל האוויר הארגנטינאי. במקומם קלטה את מטוסי ה"מיראז' 3C" של טייסת 117 ("טייסת הסילון הראשונה") שהתכוננה להצטיידות במטוסי ה-F-16A/B ("נץ"). הטייסת הפעילה את מטוסי המיראז' גם בטיסות דימוי-אויב לצורך תרגול טייסי החיל ופיקד עלייה גיורא אבן.
בשנת 1981 פונה בסיס איתם במסגרת הנסיגה הישראלית מסיני וטייסת 253 עברה למשכנה החדש בבסיס רמון שבהר הנגב. שם קלטה עוד באותה השנה את מטוסי ה-F-16A/B ("נץ") שטסו בה 22 שנים והכשירו טייסי קרב צעירים רבים במקצוע הלוחם האווירי.
במרץ 2003 נסגרה הטייסת, כאשר מטוסי ה-F-16A/B ("נץ") שלה וציוד הקרקע הנלווה, הועברו לטייסת 116 הוותיקה ("טייסת מגיני הדרום") בבסיס נבטים.
ביולי 2003 נפתחה טייסת 253 מחדש בבסיס רמון כאשר הגיע אליה גרעין ההקמה של טייסת ה-F-16I ("סופה") הראשונה של החיל. מפקד הטייסת אז היה עמיקם נורקין, לימים מפקד חיל האוויר. ב-19 בפברואר 2004 נחתו בבסיס רמון שני מטוסי ה–F-16I ("סופה") הראשונים של חיל–האוויר, ונקלטו בטייסת. בכך הפכה 253 לטייסת ה"סופה" הראשונה של חיל האוויר.
בספטמבר 2007 השתתפו שניים ממטוסי הטייסת בתקיפת הכור הגרעיני בסוריה.
בין מפקדי הטייסת נמנים: עמוס בר, שלמה לוי, גיורא אבן, אורי גיל, גדעון ליבני (1981–1983), יוסי אליאל (1983–1986, נהרג בהתרסקות מטוסו), רני פלק, רפי ברקוביץ', דדי רוזנטל, אבי יעקבי, עמיקם נורקין, אמנון עין-דר.

דגל הטייסת

כמו שאר טייסות החיל יש לטייסת 253 דגל ייצוגי משלה, המבוסס על דגלה הרשמי של זרוע האוויר, כאשר באמצעו מותקן סמל הטייסת כתחליף לסמל החיל. הדגל מוצג במספר מועדים: במסדר הענקת דרגות, ביום חיל-האוויר, ובמסדר החלפת פיקוד.
אהבה זה כואב

עלילה

הסדרה, אותה ביים רם נהרי, כתבה דנה מודן וערך את התסריט שבי גביזון, עוקבת אחר דנה (דנה מודן), מנחת טלוויזיה מצליחה של תוכנית בידור ובישול בשם "תעשי ממנו קציצות", שבן זוגה, אדי (אוהד קנולר), נוטש אותה במפתיע. חברתה מיקה (דורית בר-אור), מייעצת לדנה המדוכדכת לנסות להתאושש מן הפרידה בקיום יחסי מין עם האדם הראשון שתפגוש. דנה מיישמת את העצה ושוכבת עם המוסכניק המטפל במכוניתה, אורן (אסי כהן). אירוע זה מוביל לרומן בין השניים, מבעדו נחשפים המתחים והכאבים המלווים קשר רומנטי בין שני אנשים שרקעם שונה מאוד. בין השאר מעוררת האהבה בין דנה לאורן תגובות מהם ומהסובבים אותם לשוני במוצא העדתי, להבדל בגישה לאהבה בין גברים לנשים, ולרומן בין אישה מבוגרת יותר, ובעלת מעמד, לגבר צעיר יותר, שמעמדו המקצועי אינו ברור.

רקע

"אהבה זה כואב" הוקרנה כאשר מעמדו של ערוץ 10 במידרוג היה בשפל. הסדרה לוותה בשפע קדימונים, וקצרה הצלחה רבה במדרוג, והייתה לסדרה המשמעותית הראשונה של ערוץ 10 שערערה את שליטתו המוחלטת של ערוץ 2 במדרוג. כמו כן, פרק הבכורה של הסדרה שודר בערוץ 10 באופן חריג ללא פרסומות.
הסדרה הייתה ניסיון ראשון בתחום הדרמה, בהיקף זה, למודן, והציגה את כהן, שהיה ידוע עד אז בעיקר כחבר בצמד הקומי "אסי וגורי", כשחקן מוכשר ורב-פנים. הסדרה זכתה בפרס "הדרמה הטובה ביותר" לשנת 2004 בטקס הטלוויזיה של קרן מקור, בפסטיבל הקולנוע הבינלאומי של חיפה ובטקס האקדמיה לטלוויזיה ישראלית, בו זכה כהן בקטגוריית השחקן הטוב ביותר בסדרת דרמה ישראלית.
על אף התגובות החיוביות לסדרה בקרב הצופים, הביקורות והפרסים בהם זכתה, הודיעה היוצרת דנה מודן כי לא תופק לה עונה נוספת.
יורי עמנואילוביץ' בונימוביץ'

ביוגרפיה

נולד בעיר אורג'וניקידזה במשפחתו של עובד רכבת. התייתם מאביו בצעירותו. סיים בית הספר עם התמקצעות לרכבות מס' 1 ובהמשך עבד כצופה בשירות תחזית מזג האוויר בפיאטיגורסק. ב-1938 סיים את בית הספר לטיסה של העיר. התגייס לצי הסובייטי בשנת 1938. בשנת 1940 סיים את בית הספר לטיסה של העיר ייסק על שמו של סטלין. בינואר 1941 נשלח לצי הבלטי ושירת כטייס משנה ברגימנט טייס ההתקפי מס' 57.
הגיע לחזית עם תחילת הפלישה הגרמנית לברית המועצות. למד לטוס על מפציץ ארוך טווח ד"ב ז"ף (בהמשך קיבל שם "איל-4"). מאפריל 1942 לחם במסגרת הטייסת השלישית המעוטרת בכוכב האדום של רגימנט מוקשים וטורפדוים מס' 1 המוטס המעוטר. נהיה מפקד שלה לאחר חודשיים. ביוני 1942 הפציץ לא רק עמדות באזור אלא גם ספינות.
באוקטובר 1943 ביצע כ-98 טיסות במהלכן הטביע 6 ספינות ומספר מטוסים על הקרקע ובקרבות אוויר. נחשב לטייס עם הכי הרבה פגיעות בכוחות האויב בים הבלטי. על כך הועמד (התברר, לאחר מותו) לקבלת עיטור "גיבור ברית המועצות" ב-22 בפברואר 1944 שהוענק לו ב-22 במרץ אותה השנה.
במסגרת לימוד מעשי של הטייסים הצעירים ב-13 בינואר טס איתם לבירור מזג האוויר והתרסק בחזרתו סמוך לשדה התעופה ממנו המריא ב-14 בינואר 1944. נקבר בבית הקברות וולקוב של לנינגרד.
התלוש בספרות העברית

ה"תלוש" הוא סוג של גיבור בספרות העברית של סוף המאה ה-19, תחילת המאה ה-20. זהו צעיר יהודי מזרח-אירופאי בודד, שנטש את ביתו ומורשת אבותיו הישנים, ומנסה, ללא הצלחה, להיקלט בעולם החדש והזר אליו הוא נקלע. הגיבור שרוי בדילמה בין ישן וחדש, הגורמת לו לתחושה כללית של משבר, מבוי סתום וחוסר אונים.
כשניטשה בכה

עלילה

הסיפור נפתח בונציה, מקום בו מקבל  ד"ר ברוייר הזמנה לפגישה עם לו סלומה. זו מתארת באזניו את ידידה הדיכאוני, הנתון בסכנת התאבדות. פרופסור ניטשה, כפי שמתברר, סובל מתסמינים רבים ככאבי ראש, הפרעות עיכול, פגיעה בראייה, נדודי שינה ואגב כך הוא נוטל תרופות מכל הסוגים.
מוקסם מהעלמה סלומה, נוטה הדוקטור להסכים לבקשתה ולטפל בפרופסור, אלא שהדברים אינם פשוטים כל כך. התנאי של סלומה הוא שניטשה לא יידע על מעורבותה בעניין. היא מעדכנת אותו בפרטים נוספים אודות יחסיה עם ניטשה וגבר נוסף בשם פאול ריי.
השלושה התרועעו יחד במעין קומונה משולשת, עד שנפרדו, וניטשה, בעקבות הפרידה ובעידוד של אחותו, כותב ללו מכתבי שטנה. הפגישה מסתיימת בכך שסלומה משאירה לרופא שניים מספריו של ניטשה - אנושי, אנושי מדי והמדע העליז.
עתה על ד"ר ברוייר להחליט על דרך הטיפול בפציינט החדש. לו סלומה מבהירה לו שפרופסור ניטשה אינו מכיר ביאושו ואם ישכנעו אותו לבוא אליו זה יהיה אך ורק לשם טיפול בבעיות הרפואיות הגופניות שלו. לפיכך, הוא צריך למצוא דרך כיצד לטפל בבעיות הפסיכולוגיות שלו במסווה של טיפול גופני. לשם כך הוא מתייעץ עם זיגמונד פרויד. הרופא מציע לניטשה לאשפזו במרפאה פרטית למשך חודש ימים, שאז יקבל את הטיפול הדרוש לו אלא שהפילוסוף העקשן אינו יכול לעמוד בהוצאה הכבדה ואינו מוכן ליהנות מאשפוז חינם על חשבון הרופא.
הפתרון המקורי שמוצא הרופא הוא הדדיות: הוא יטפל בניטשה ובתמורה יטפל ניטשה בו, או במה שהוא מתאר כייאושו העמוק מחייו. ד"ר ברויר מקווה שתוך כדי מהלך העניינים הם יחליפו תפקידים והוא יוכל לטפל בבעיות הנפשיות של ניטשה.
במהלך הטיפול הוא מספר לניטשה  על המטופלת שלו, ברתה פפנהיים, אותה הוא מכנה, לשם הגנת פרטיותה, אנה או. ברתה, שהגיעה אליו כשהיא סובלת מתסמינים שונים כשיעול טורדני, עייפות, מצבי רוח משתנים, הפרעות בראייה, בשמיעה ובדיבור. ברוייר מאבחן כי מדובר בתסמינים פסיכוסומטיים. במהלך טיפולו של ברוייר הוא משוחח ארוכות עם החולה, שיחות שבמהלכן היא מתארת לו בגילוי לב את כל המתחולל במוחה. ברוייר מצליח בטיפול ומצבה של ברטה משתפר פלאים. אלא שאז מגלה ברוייר כי הוא נמשך למטופלת שלו, ומשיכה זאת גורמת לו לייסורים.
אוויטה (סרט)

תקציר העלילה

הסרט מתחיל בתאריך 26 ביולי 1952, עם ההודעה על מותה של אווה פרון (מדונה), הגברת הראשונה של ארגנטינה, הלוויה ציבורית והצגת דמותו של צ'ה (אנטוניו בנדרס), דמות המספר, בפני קהל צופי הסרט. צ'ה, אשר מתאר לאורך הסרט את סיפור עלייתה של אווה לשלטון, מחלתה ומותה, מופיע בתחפושות שונות ומשמש כמצפון של אווה וכמבקר שלה.
הסרט חוזר אל ילדות של אווה, כאשר היא נערה צעירה המנסה להשתתף בהלוויה של אביה בעיירה קטנה אשר בבואנוס איירס, עם אמה ואחיה. אבל אשתו האחת של אביה ובני משפחתה (אשר מעמדם החברתי גבוה יותר) אוסרים על אווה מלהיכנס ומוציאים אותה החוצה, כשהיא צורחת כי זהו אביה.
בשנת 1934, בהיותה בת 15, אווה מחליט לעזוב את העיירה, ולחפש חיים טובים יותר. היא תופסת טרמפ לבואנוס איירס ביחד עם זמר טנגו אוגוסטין מגאלדי (ג'ימי נייל), שאיתו היא מנהלת רומן. לאחר שמגאלדי עוזב אותה, היא מתקדמת, באמצעות קיומן של מספר מערכות יחסים עם גברים, כאשר בכל פעם - הגבר הבא הוא אדם בעל יותר ויותר השפעה מהקודם. אווה הופכת לדוגמנית ולשחקנית רדיו, עד למפגש הגורלי שלה עם הקולונל חואן פרון (ג'ונתן פרייס), בשעת אירוע התרמה. הקשר שלו עם אווה פרון מקנה לו פופולריות בקרב הציבור, שכן היא ממעמד הפועלים (כפי שפרון עצמו). אווה מנצלת את תוכנית הרדיו שלה על מנת לקדם את פרון, גם כאשר הממשל כולא אותו, בניסיון לגמד את המומנטום הפוליטי שלו. גלי התמיכה שמייצרת אווה מאלצים את כוחות הממשלה לשחרר פרון, וביחד עם אווה הם זוכים לתמיכה ציבורית מהעם. פרון זוכה בבחירות לנשיאות בשנת 1946, ואווה מבטיחה כי הממשלה החדשה תשרת את "חסרי החולצות" (עובדים עניים).
אווה מקימה תשתית ומפיצה סיוע, בעוד מקורביו של פרון בוזזים את הקופה הציבורית. החברה הארגנטינית היא מאוד מעמדית, ולכן הקצונה הצבאית והאליטות החברתיות מתעבים את השורשים המשותפים של אווה ואת זיקתה לעניים. אוויטה, במהלך סיור בעולם, הופכת חולה וממהרת לשוב לארגנטינה. לקראת סוף חייה, היא מבינה כי היא חולה סופנית, וטוענת כי החיים שלה היו קצרים כי היא זרחה כמו "אש מבריקה" ומסייעת לפרון להתכונן להמשך חייו בלעדיה. קהל גדול מקיף את קאסה רוסאדה במשמרת נרות תפילה להחלמתה, עד אשר האור של החדר שלה נכבה, דבר המסמן את מותה, בגיל 33. ההלוויה של אווה מוצגת שוב. צ'ה מתקרב אל הארון שלה, ומנשק אותו/אותה.

ביקורות ותגובות

הסרט זכה לביקורות מעורבות, ציון 61% באתר ריכוז הביקורות Rotten Tomatoes, מתוך 31 ביקורות.
פרחיה בק

ביוגרפיה

בק נולדה ב-11 במרץ 1931 בסוקל שבפולין וגדלה בטרטקוב (Tartakow). בגיל ארבע הגיעה עם אמה לארץ ישראל, וכעבור שנתיים עלה גם אביה והמשפחה התיישבה בהרצליה. פרחיה למדה בבית ספר יסודי בהרצליה ובתיכון חדש בתל אביב. עם סיום התיכון שירתה כחצי שנה בשירות לאומי בקיבוץ ארז. אחר כך למדה בסמינר גורדון להוראה בחיפה. בהמשך למדה לתואר שני בלימודי מקרא וארכאולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים, ולפרנסתה עסקה בהוראת עברית במעברת הר טוב שליד בית שמש.
בשנת 1955 נטלה חלק בחפירות השניות שנערכו בחצור. בין השנים 1958–1960 השתתפה עם עוזה זבולון ורות עמירן בכתיבת הספר "הקראמיקה הקדומה של ארץ-ישראל" (יצא בהוצאת מוסד ביאליק). בשנת 1961 השתתפה בחפירה הראשונה שנערכה בערד. בין השנים 1962-3 עבדה במוזיאון ארץ ישראל בתל אביב.
בשנת 1963 החלה את לימודי הארכאולוגיה באוניברסיטת שיקגו, אולם בעקבות מחלה נאלצה להפסיק את לימודיה. שנה לאחר מכן המשיכה את לימודיה באוניברסיטת קולומביה אצל אדית פורדה (Edith Porada), היסטוריונית ידועה של אמנות המזרח הקדום. בשנת 1967 סיימה שם את הדוקטורט, שכותרתו הייתה "Problems in the Glyptic Art of Palestine". עם חזרתה ארצה החלה ללמד באוניברסיטת תל אביב. 
בשנות ה-70 השתתפה בחפירות תל אפק (אנטיפטריס), במתחם לביאה (ח'רבת לַוִיֶה) וב"פרויקט ארץ גשור", מיזם ארכאולוגי שנערך בראשותו של הארכאולוג משה כוכבי, מטעם אוניברסיטת תל אביב, ששם לו למטרה לחקור את ארץ  ממלכת גשור בחמישה אתרים מרכזיים מתקופות הברונזה והברזל (מתחם לביאה, גלגל רפאים, תל הדר, תל עין גב ותל סורג).
בין השנים 1985 ל-1989 שימשה כראש החוג לארכאולוגיה. בשנת 1991 הוענק לה פרס שימל על תרומתה לארכאולוגיה.
משטח סיבוב

משטח סיבוב הוא משטח המתקבל מסיבוב של עקומה, הנקראת העקומה היוצרת, סביב ישר הנקרא ציר סיבוב. דוגמאות מוכרות למשטחי סיבוב הם הגליל הפתוח, והחרוט הפתוח, שבהם העקומה היוצרת היא קו ישר. משטחי סיבוב יכולים להיות סגורים או פתוחים. לדוגמה, אם נסובב מעגל סביב ישר העובר דרך מרכזו, נקבל משטח סגור שנקרא ספירה, לעומת זאת, אם נסובב פרבולה סביב ציר הסימטריה שלה נקבל פרבולואיד, שהוא משטח פתוח.

אופן החישוב

כדי לקבל ייצוג מתמטי למשטח סיבוב, ניתן להכפיל את הייצוג הפרמטרי של העקומה במטריצת סיבוב.
לדוגמה, כדי לחשב את משטח הסיבוב המתקבל מסיבוב הפרבולה  סביב ציר ה-y, יש למצוא פרמטריזציה לפרבולה, לדוגמה, . כעת, נכפיל את הפרמטריזציה של הפרבולה במטריצת סיבוב סביב ציר ה-y:
ונקבל את ההצגה הפרמטרית של המשטח,  כאשר   ו- . 

במערכת צירים קרטזית, המשטח שנוצר מתואר על ידי אוסף הפתרונות למשוואה , שהוא פרבולואיד.
ויליאם ג'יימס פיצג'רלד

ויליאם ג'יימס פיצג'רלד (באנגלית: William James Fitzgerald) ‏ (1895–1989), שופט בריטי שעמד בראש בית המשפט העליון בארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי בתואר "Chief Justice" (התואר המקביל בעברית של אותה תקופה - "זקן השופטים").
רוכנו

נפת רוכנו

שטחה של נפת רוכנו 12 קמ"ר, זו הנפה הקטנה ביותר באסטוניה. 
רוכנו מרוחקת בקו אווירי 40 קילומטרים מלטביה ו-96 קילומטרים מפרנו.
באי יש רק כפר אחד ואוכלוסייתו מונה כ-100 תושבי קבע בלבד.
נפת רוכנו היא המקום המיושב ברציפות המבודד ביותר באיחוד האירופאי.

היסטוריה

הממצאים הארכאולוגים העתיקים ביותר ברוכנו, שמשוער כי הם קשורים לציד כלבי-ים עונתי, מתוארכים ל-5000 לפנה"ס בערך. עת הגעת הסקנדינבים הקדומים לרונו ותחילתו של יישוב שוודי קבוע אינה ידועה. היא כנראה התחילה אחרי המאה ה-13, שכן אז נכפתה הנצרות על תושבי מפרץ ריגה בידי המסדר הטבטוני.
הפעם הראשונה בה הועלתה רונו ואוכלוסייתו דוברת השוודית לכתב הייתה במכתב שנשלח בשנת 1341 על ידי בישופ קורלנד, הנותן אישור לתושבי רונו לחיות ולנהל את נכסיהם על-פי החוק שוודי.
משנת 1621 עד שנת 1721 הייתה רונו שייכת לממלכת שוודיה, ולאחר מכן לאימפריה הרוסית עד מלחמת העולם הראשונה. בשנת 1644 נבנתה כנסייה מעץ ובניית הצריח שלה הסתיימה ב-1755.
ב-1877 הובא לאי מגדלור שיוצר בצרפת ועוצב בידי גוסטב אייפל. המגדלור הוקם בנקודה הגבוהה ביותר באי.
בשנת 1915, נכבש האי בידי הקיסרות הגרמנית, עד שנת 1918.
בשנת 1919, לאחר סיום המלחמה, חרף ניסיונות מקומיים להצטרף מחדש לשוודיה, וטענות טריטוריאליות של לטביה, הסכימו בני האי להצטרף לאסטוניה שזה עתה הוקמה.
על-פי מפקד אוכלוסין משנת 1934, התגוררו באי 282 נפשות, מתוכם 277 שוודים ו-5 אסטונים אתנים.
במלחמת העולם השנייה, רוכנו, יחד עם שאר אסטוניה, נכבשה תחילה בידי ברית המועצות (1940 עד 1941) ואחר כך בידי גרמניה הנאצית (1941 עד 1944). בנובמבר 1943, 75 מבני האי נטשו אותו ועברו לשוודיה. ב-4 באוגוסט 1944, זמן קצר לפני הכיבוש הסובייטי השני, כל התושבים שנשארו על האי, פרט לשתי משפחות, עזבו באונייה לשוודיה.
במהלך השלטון הסובייטי אוכלס האי מחדש בידי אסטונים אתנים וגם שירת בסיס צבאי סובייטי. מספר התושבים מעולם לא עבר את ה-400, ובשנות השבעים, אחרי שסופה פגעה ברוכנו, רוב התושבים יושבו במקומות אחרים בברית המועצות ובשוודיה.
אחרי שאסטוניה קיבלה מחדש את עצמאותה בשנת 1991, כל המבנים, השטח והנכסים הוחזרו לבעליהם המקוריים לפני הכיבוש הסובייטי או לצאצאיהם, אשר במקרה של רוכנו, התגוררו ברובם בשוודיה. למרות שרובם לא חזרו לאי, הם עדיין מבקרים לעיתים בארץ אבותיהם.

רוכנו כיום

לאי יש מנחת מטוסים קטן. בחורף יוצאת טיסה בשבוע מקורסארה ומפרנו לרוכנו. בקיץ יוצאות שתי טיסות בשבוע.
משני יעדים אלה יש גם שירות מעבורות.
רק תושבי הקבע באי רשאים להשתמש ברכב מנועי, על תיירים אסורה הכניסה ברכב מנועי.
מבנה כנסייה מאבן שהוקם ב-1912 משמש כיום לתפילה.
באי ישנו זן כבשים ייחודי המשמש להפקת צמר.

פרשת הדוב

באביב 2006 דווח על כך שדוב במשקל של כ-150 קילוגרם צף על גבי קרחון ממפרץ ריגה והגיע לרוכנו. הסיפור עורר עניין רב בתקשורת האסטונית והלטבית. בזכות הגעתו של הדוב הגיעו גם תיירים רבים מן הרגיל, מתוך תקווה לצפות בו. הדוב לא נתפס והרשויות מניחות שהצליח לעזוב את האי ולחזור ללטביה.
ג'וזפין ווהל

ג'וזפין ווהל (Josephine Wall; נולדה במאי 1947 באנגליה) היא פסלת בתחום אמנות הפנטזיה.

לימודים והשפעה

ג'וזפין למדה אמנות יפה בקולג' בורנמות' שבאנגליה, ועבדה כמאיירת בקדרות וכציירת. בעבודותיה היא הושפעה מהאמן ארתור רקהאם, עם השפעה מועטה יותר מהסוריאליזם של אמנים כגון רנה מגריט וסלבדור דאלי.

עבודותיה

עבודותיה הוצגו בטהראן וטוקיו במהלך 1974, אך תצוגת הסולו שלה החלה בעיר סווינדון שבאנגליה. ג'וזפין ועבודותיה זכו לסיקור רחב בשנת 1990 במדיה האנגלית, ובשנת 1993 במהלך יריד בבירמינגהם חתמה על חוזה עבודות עם חברות שונות בבריטניה ובשווייץ.
במהלך הזמן המשיכה ג'וזפין לעבוד עם סוכני האמנות האימפרסיוניסטית בקליפורניה, ומשם מסביב לעולם החל משנת 1996.
בשנת 1998 הוצגו חמש מעבודותיה בגלריית מול שבלונדון תחת השם "אמנות הדמיון", כאן ג'וזפין הצטרפה למעגל האמנים העובדים תחת אותו שם האמנות.
ליפוט באומהורן

קורות חיים

ליפוט באומהורן נולד למשפחה יהודית בעיירה קישבר במחוז קומארום, בצפון מערבה של הונגריה. לאחר סיום לימודי התיכון הריאלי בעיר גיור, נסע לווינה שם למד בבית הספר הפוליטכני (Technische Hochschule). בהמשך השתקע בבודפשט בה עבד משך 12 שנים (1883-1894) במשרד האדריכלים של אדן לכנר וגיולה פארטוש. בשנים 1893 ו-1899 השתלם באיטליה, ולאחר מכן, בשנת 1904, במרכז אירופה. באומהורן נפטר בעיירת הולדתו, קישבר, בגיל 72, ונקבר בבית העלמין היהודי המרכזי בבודפשט. על מצבתו נחקקה רשימת בתי הכנסת שבנה ותמונת הגדול מכולם - בית הכנסת של סגד.
ליפוט באומהורן היה נשוי לבלנקה לבית זינגר, בתו של זיגמונד שילר, שהיה עורך העיתון "פסטר לויד".

בתי הכנסת

את בית הכנסת הראשון תכנן בשנת 1888 באסטרגום, מבנה שקנה לו פרסום והמשמש כיום כמכון טכני. בין בתי הכנסת שתכנן נימנים בית הכנסת ברובע פבריק בעיר טימישוארה, בית הכנסת המודרני בברשוב (1898-1901); בית הכנסת ברייקה שבקרואטיה; בתי הכנסת בסולנוק (1898-1899), בד'נד'ש (1931, כיום בית מסחר לרהיטים), באויפשט, בית הכנסת ברחוב הגדוש ד'יולה ברובע ה-13 בבודפשט - כולם בהונגריה, וכן בתי הכנסת בנובי סאד (1906, כיום אולם קונצרטים), במורסקה סובוטה שבאזור סלובניה המודרנית ובזרניאנין בסרביה. 
שנים עשר מבית הכנסת שהקים באומהורן ניצבים על תילם עד היום, ובהם בית הכנסת של סגד (1903) שבהונגריה, שבו 1,040 מקומות, הנחשב לפסגת יצירתו, אך לא כולם משמשים לייעודם המקורי.
הפיגוע בבית הספר בטרולהטן

הפיגוע

ביום חמישי, 22 באוקטובר 2015, נכנס מחבל, חמוש בחרב, לבית הספר "קרונן" בעיר טרולהטן שבדרום שוודיה. המחבל נכנס לבית הספר באימרת "אני הוא אביך", כשהוא לובש בגדים שחורים ומכוסה במסכה המזכירים את הדמות הבדיונית דארת' ויידר מפרק "האימפריה מכה שנית" בסדרת "מלחמת הכוכבים". בשל המסכה שעטה המחבל תלמידים שנכחו במקום לא הבינו שמדובר בפיגוע וחשבו שזאת מתיחה.
הוא רצח את לייבין אשקנדר, עוזר הוראה בן 20 שהתעמת איתו כאשר ניסה להגן על תלמידים בני 6 בקפיטריה של בית הספר. הוא קרא לו להוריד את המסכה וצעק לילדים לברוח בטרם נדקר. מותו של אשקנדר נקבע בזירה.
בשלב זה ביקשו שתי נערות להצטלם עם המחבל. למרות שכבר פגע באדם אחד, הוא עצר והסכים. הנערה שצילמה את התמונה מסרה כי לא תיארו לעצמן שהדם שכיסה את החרב היה אמיתי. היא סיפרה שיצאה מהכיתה להשיג עט, ואז מצאה את חברותיה משוחחות במסדרון עם איש לבוש שחורים המחזיק בחרב. הן ביקשו ממנה לצלם אותן איתו, והיא נאלצה להסכים.
שניות לאחר שהמחבל הצטלם הוא המשיך את מסע הדקירות. מורה למתמטיקה בן 41 שיצא מכיתה סמוכה אמר לו לעזוב. המחבל הנהן בראשו, ואז דקר את המורה בצידו הימני, ופצע אותו באורח קשה. המורה מת מפצעיו ב-2 בדצמבר.
לאחר מכן המשיך המחבל והסתובב בשטח בית הספר. אחמד חאסן, נער בן 15 ממוצא סומלי שהיגר לשוודיה שלוש שנים לפני כן, פתח למחבל את דלת כיתתו ונדקר בבטנו. חאסן נפצע קשה, ומת מאוחר יותר מפצעיו.
המחבל דקר גם נער נוסף, בן 15, שהיגר עם משפחתו מסוריה תשעה חודשים לפני כן. הוא היה הנפגע היחיד בפיגוע שלא נהרג. יומיים לאחר שנדקר הוא תואר כפצוע באורח קשה, אך כבר שאינו כזה ש"מרחף בין חיים למוות".
שוטרים שהגיעו לזירה ירו במחבל, שנפגע בחזה ונפצע קשה. באותו ערב הוא מת מפצעיו.

המחבל

אנטון לאנדין פטרסון (22 ביוני 1994 – 22 באוקטובר 2015) זוהה כמחבל שביצע את הפיגוע. המחבל ביקר בקבוצות נאו-נאציות ברשתות החברתיות והצטרף לקבוצה בפייסבוק הדוגלת בהפסקת ההגירה לשוודיה. המחבל לא היה חבר בתנועה פוליטית ולא היה בעל עבר של עבירות פליליות. הוא השאיר בביתו מכתב התאבדות בכתב יד ש"דבר חייב להיעשות בנוגע להגירה".
תלמידי בית ספר שלמדו עם פטרסון תיארו אותו כאדם בודד, ש"חי בעולם משלו". הם סיפרו כי בצעירותו היה אדם טוב, בעל שיער ארוך שחבב מוזיקת רוק, ושלאחר מכן שינה את התנהגותו.
בן ציון אלקלעי

ביוגרפיה

נולד ברבאט שבמרוקו בשנת 1858 (ה'תרי"ח) לרחל ולרב משה, צאצאו של הרב מאיר אלקלעי, שהיה מעשרת היהודים הראשונים שעלו ארצה מטורקיה עם הרב חיים אבולעפיא להתיישב בארץ ישראל. בהיותו כבן 8 התעוור לאחר מחלת אבעבועות רוח שבה חלה, ואביו התמסר ללמדו בעל פה. הודות לכך כבר בגיל צעיר התפרסם בעירו כבעל זיכרון מיוחד.
בסוף שנת 1873 (ה'תרל"ד) עלה לארץ ישראל יחד עם אביו והשתכן בטבריה. לאחר תקופה קצרה התייתם מאביו, והעול לפרנסת אמו ומשפחתו נפל על כתפיו. בתקופה זו נכנס ללמוד בישיבות המקומיות אצל רבני טבריה.
בשנת 1888 (ה'תרמ"ח) יצא בשליחות "קופת רבי מאיר בעל הנס" לערי מרוקו למשך כשנתיים וחצי. בסיום שליחותו יצא בשליחות עצמית לתוניס, אלג'יריה וטריפולי שבלוב. בשנת 1895 (ה'תרנ"ה) יצא בשליחות נוספת לאלג'יריה ולוב מטעם העדה הספרדית בחיפה לצורך איסוף כספים לבניית בית העלמין בעיר, ובהמשך אף נסע למצרים כדי להדפיס חלק מספריו.
הוסמך להוראה על ידי הרב יעקב שאול אלישר והרב יצחק אבולעפיה.
בחודש אפריל 1902 (ניסן ה'תרס"ב) עבר להתגורר בחברון בעצת הרב יעקב שאול אלישר, ומונה שם למורה צדק על ידי הרב חיים חזקיהו מדיני. כשזה האחרון הלך לעולמו בשנת 1905 (ה'תרס"ה), הוא עבר להתגורר בירושלים. בשנת 1908 (ה'תרס"ח) לערך יצא בשליחות מטעם ועד העדה המערבית בירושלים לאלג'יריה ולטריפולי יחד עם בנו אהרון מנצור. בחודש אוגוסט 1912 (אלול ה'תרע"ב) יצא בשליחות אחרונה לאלג'יריה מטעם ישיבת המקובלים בית אל יחד עם בנו הנ"ל.
הרב אליהו דוד רבינוביץ' תאומים, הרב חיים חזקיהו מדיני והרב חיים ברלין, הסכימו על פסקיו וכתבו הסכמות לספריו.
הלך לעולמו ב-23 באוגוסט 1913 (כ' באב ה'תרע"ג) ונקבר בירושלים.
אליעזר חלפין

אליעזר חלפין (י"א בסיוון ה'תש"ח, 18 ביוני 1948 - כ"ז באלול ה'תשל"ב, 6 בספטמבר 1972) היה מתאבק בסגנון יווני רומי, שימש גם כעוזר מאמן ושופט וכן חבר משלחת ישראל באולימפיאדת מינכן (1972), ומקורבנות טבח י"א הספורטאים באותה האולימפיאדה.

ביוגרפיה

אליעזר חלפין נולד בריגה בירת לטביה, שהייתה באותה תקופה תחת שלטון ברית המועצות. בגיל 13 התחיל לעסוק בתחום ההיאבקות ושנתיים לאחר מכן התקבל לקבוצת מתאבקים מקצוענית והחל להתקדם בתחום. בשנת 1969, כשהוא בן 21, עלה עם משפחתו לישראל והחל ללמוד באולפן בקיבוץ שפיים. המשפחה התמקמה בתל אביב וחלפין הצטרף לאגודת הפועל תל אביב והתאמן במכון וינגייט. בשירותו הצבאי שימש מדריך כושר קרבי ושילב בין עיסוקו הספורטיבי לשירותו הצבאי. 
חלפין זכה בתארים רבים, ביניהם מקום רביעי באליפות הנוער של ברית המועצות ובמקום 12 באליפות העולם בבולגריה. ובשנת 1972, בה התקיימה האולימפיאדה, זכה במקום השני בטורניר בינלאומי ביוון ובמקום שלישי בבוקרשט, רומניה. בארץ זכה במספר תארים וביניהם שלוש זכיות במקום הראשון במשחקי הפועל ומקום ראשון בכינוס הפועל. ובין השנים 1969 עד 1972 היה אלוף ישראל בסגנון חופשי עד משקל 68 ק"ג.
חלפין עבד לפרנסתו כמכונאי. בסוף שירותו הצבאי הגשים את חלומו כשיצא לייצג את ישראל באולימפיאדה. הוא הספיק לקיים שלושה קרבות, ניצח באחד והפסיד בשניים.
39 שנים אחר הטבח, בפברואר 2011, הוחזרה תעודת הספורטאי של חלפין למשפחתו אחרי שהוחזקה במשך שנים אצל שוטר גרמני, ולאחר מותו השיב בנו, הולצר טילמן, את התעודה לשגרירות ישראל בגרמניה. הטקס נערך בהשתתפות שגריר גרמניה בישראל, הארלד קינדרמן, סגן שר החוץ דני איילון ונציגי משפחות הנרצחים.

נסיבות מותו

לפנות בוקר של יום שלישי ה-5 בספטמבר 1972 פרצו מחבלים לבניין בו התגוררו חברי המשלחת הישראלית לאולימפיאדת מינכן. המחבלים פרצו לאחד החדרים בו שהו שישה ישראלים ודרשו מהם להוביל אותם לחדרים נוספים בהם ישנו הספורטאים. הנחטפים הצביעו על חדר נוסף בו שהו שישה ישראלים נוספים, וחלפין ביניהם.
משה ויינברג, מאמנו של חלפין, ניסה לתקוף את המחבלים, נורה ונהרג. לאחר מכן נפתח משא ומתן בין המחבלים, שהחזיקו עשרה בני ערובה, לבין הרשויות בגרמניה, שנמשך יום שלם. במהלכו ירו המחבלים בחטוף נוסף, מרים המשקולות יוסף רומנו.
בסופו של היום הוסכם כי בני הערובה, יחד עם המחבלים, יועברו במסוקים לנמל התעופה הצבאי של מינכן ומשם ימריאו לקהיר. תשעת בני הערובה הועלו על שני מסוקים שנחתו בנמל התעופה הצבאי, שם נעשה ניסיון חילוץ כושל על ידי הצבא הגרמני במהלכו רצחו המחבלים את כל החטופים.
חלפין היה בן 24 במותו. הותיר אחריו הורים ואחות. הובא למנוחות בבית העלמין בקרית שאול.
משה לוי (פרופסור)

משה (שיקי) לוי הוא פרופסור למימון בבית הספר למנהל עסקים באוניברסיטה העברית בירושלים.

ביוגרפיה

לוי הוא בעל תואר ראשון במתמטיקה ופיזיקה, תואר שני בפיזיקה, ודוקטורט בפיזיקה וכלכלה,
כולם מהאוניברסיטה העברית. פרופ' לוי בילה מספר שנים כפרופ' אורח באוניברסיטת UCLA.
בשנת 2013 זכה בפרס מרקוביץ' למחקר מצטיין בתורת ההשקעות, ופרס מילקן להצטיינות בהוראה.
בבית הספר למנהל עסקים באוניברסיטה העברית פרופ' לוי מרצה בקורסים: בחירת תיקי השקעות ומבוא למימון.

מחקר

תחומי מחקריו הם השקעות, קבלת החלטות בתנאי אי-ודאות ומערכות חברתיות.
פרשוב (מחוז)

גאוגרפיה

המחוז משתרע בחלקה הצפון־מזרחי של סלובקיה, ושטחו 8,973 קמ"ר.
המחוז גובל ב־3 מתוך 7 מחוזותיה האחרים של המדינה: מחוז קושיצה גובל בו מדרום, מחוז ז'ילינה במערב ומחוז באנסקה ביסטריצה בדרום־מערב.
פני השטח הרריים בעיקרם, ועליהם משתרעים הרי הטטרה, בהם הפסגה הגבהה בסלובקיה, הר גרלחובסקי (2,654 מטרים מעל פני הים). במחוז זה זורמים מספר רב של נהרות ונחלים גדולים, ביניהם נהר פופראד, הנשפך אל הים הבלטי, ונהר דונייץ, שרובו זורם בפולין ואף הוא נשפך אל הים הבלטי.
הנקודה הגבוהה ביותר במחוז היא, כאמור, ההר הגבוה ביותר בסלובקיה, הר גרלחובסקי (2,654 מטרים מעל גובה פני הים). גובהה של הנקודה הנמוכה ביותר במחוז פרשוב הוא 105 מטרים מעל פני הים.

דמוגרפיה

במחוז פרשוב מתגוררים למעלה מ־800,000 תושבים, מה שמביא לצפיפות של 90.8 נפש לקמ"ר.
90.7% מתושבי המחוז הם סלובקים, 4% מהם בני רומה, והשאר מתחלקים למיעוטים קטנים אחרים, ביניהם אוקראינים, רוסים והונגרים.