google/wiki40b huggingface dataset:
פרנקנשטיין הצעיר

עלילה

ד"ר פרנקונסטין הצעיר (ג'ין ויילדר) שמתכחש בתוקף למורשת סבו, ד"ר פרנקנשטיין ואף מתעקש לבטא את שמו אחרת, מגיע לטירת סבו.
בעקבות אירועים מסתוריים וצלילי כינור שמקורם לא ידוע הוא מגלה את כתבי סבו, שמתארים כיצד הצליח להחיות גופות מתות. פרנאקונסטין מניח ידו על גופה גדולה ובריאה (פיטר בויל), ושולח את המשרת איגור (מרטי פלדמן) להביא את מוחו של מדען ידוע שנפטר. פרנקונסטין מקווה להשיב את הגאון לתחייה, אך איגור מפשל ומביא תחת זאת מוח של אדם אלים.
רק לאחר שפרנקונסטין מחייה את הגופה מתגלה עומק הצרה. המת-החי אכול פחדים וסיוטים, ובשל שרשרת של טעויות גורם נזק רב בעיירה הסמוכה.
תושבי העיירה מצטיידים בלפידים ונערכים לבצע לינץ' בפרנקונסטין ושאר שוכני הטירה, ורק הקרבה אישית מצד פרנקונסטין תעמוד בדרכם.
דני פרידמן

דני פרידמן (נולד ב-1988) הוא אלוף ישראל בחתירה.

ביוגרפיה

פרידמן נולד באוקראינה ועלה לארץ בגיל שנה וחצי. אחרי שהות קצרה בחיפה, משפחתו עברה לעפולה. הוא שיחק במשך שמונה שנים כדורגל בקבוצת הפועל עפולה כקשר קדמי. בגיל 16 החל להתאמן במועדון החתירה בטבריה בהדרכת  גנאדי סאנדלר.   
בגיל 18 השתתף לראשונה באליפות העולם לנוער. ב-2012 סיים שמיני באליפות אירופה ושנה לאחר מכן סיים שישי באותה תחרות. באליפות העולם ב-2013 סיים פרידמן במקום התשיעי - הישג ישראלי של כל הזמנים.
במרץ 2015 זכה בפעם ה-11 באליפות ישראל בחתירה.
כיום פרידמן מתגורר במכון וינגייט ומתאמן במרכז דניאל עמיחי ללימודי חתירה וימאות.
אכילאס

אכילאס (ביוונית: Ἀχιλλᾶς; המאה ה-1 לפנה"ס, מת בשנת 47 לפנה"ס) היה אחד האפוטרופוסים של המלך המצרי תלמי השלושה עשר ומפקד צבאו. ב-29 בספטמבר 48 לפנה"ס, הרג עם חייל רומאי בשם לוקיוס ספטימיוס את המצביא הרומי גנאיוס פומפיוס מגנוס, כרת את ראשו והגישו ליריבו יוליוס קיסר.

קורות חייו

בשנת 51 לפנה"ס מת תלמי השנים עשר ועל פי צוואתו יורשיו היו בתו קלאופטרה השביעית בת ה-18 ואחיה תלמי השלושה עשר בן ה-10. מפאת גילו הצעיר של תלמי, נמנעה ממנו האפשרות להיות שליט יחיד, ופותינוס מונה להיות העוצר. יחד איתו מונו לאפוטרופוסים גם המצביא אכילאס והמורה לרטוריקה שלו תאודוטוס (Theodotus of Chios).
קלאופטרה נקטה מדיניות עצמאית. אנשי החצר, ביניהם אכילאס, לא אהבו את עצמאותה בקביעת מדיניות וכן את אי תלותה הגוברת במנגנון, ופעלו נגדה. באביב 48 לפנה"ס, נאלצה קלאופטרה לברוח כדי לגייס צבא שיבוא לעזרתה. תלמי השלושה עשר נשאר השליט היחיד. בקיץ 48 לפנה"ס, חזרה קלאופטרה למצרים עם הצבא אותו גייסה כדי להיאבק על מקומה כשליטה. תלמי השלושה עשר ויועציו ידעו על גיוס הצבא על ידי קלאופטרה, והיו מוכנים לכך. הצבא שהוכן למאבק נגדה כלל 20,000 חיילים והיה חזק יותר מצבאה של קלאופטרה. צבא זה, בפיקודו של אכילאס, צעד מזרחה למרחק 50 ק"מ מהעיר פלוסיום והתייצב שם בנקודה אסטרטגית ליד הר קסיוס . קלאופטרה וצבאה הגיעו ממזרח והתייצבו מול צבא תלמי. שני הצבאות עמדו זה מול זה במשך ימים אבל לא נכנסו בפועל לקרב. האירוע ששינה את המצב היה הגעתו של גנאיוס פומפיוס מגנוס לחופי מצרים.
בשנת 48 לפנה"ס הייתה מלחמת האזרחים ברומא בשיאה. פומפיוס, שהיה מתחרהו הגדול של יוליוס קיסר, הפסיד במלחמה. הוא נאלץ לנוס על חייו למצרים, בה בחר בגלל עזרתו הרבה לתלמי השנים עשר במאבקו לחזור לשלטון במצרים בעת המרד נגדו. מטרתו הייתה לבקש את עזרת תלמי השלושה עשר ואנשיו במלחמה נגד יוליוס קיסר. הוא הגיע לחוף ליד הר קסיוס ממזרח לפלוסיום וב-29 באוגוסט ביוזמתו של פותינוס הרגו אכילאס וספטמיוס את פומפיוס. הם הגיעו בסירה לספינתו של פומפיוס ופיתו אותו לרדת לסירה איתה הגיעו ובדרך לחוף כרתו את ראשו. המעשה נעשה מתוך תקווה להוכיח לקיסר שהמצרים דחו כל קשר לאויביו וכי אין לו סיבה לפלוש למצרים. לאחר שלושה ימים, ב-2 באוקטובר 48 לפנה"ס, הגיע קיסר לאלכסנדריה. עוד בהיותו על הספינה, הגיש לו תאודוטוס כמתנה את ראשו הכרות של פומפיוס. קיסר זועזע ממראה ראשו הכרות של אויבו פומפיוס.
עם בואו של יוליוס לאלכסנדריה הוא הגיע למסקנה כי מניעת מלחמה בין קלאופטרה ותלמי הוא אינטרס חיוני עבורו, ולפיכך הזמין אותם לבוררות שנערכה על ידו, שבעקבותיה פרסם קיסר הודעה לציבור המבטיחה את קיום צוואת תלמי השנים עשר לשלטון משותף של שני האחים. החלטת הפיוס לא תאמה את רצונם של אנשי החצר. לאחר שהסיתו את תלמי השלושה עשר כנגד קיסר וקלאופטרה, הם הפעילו את אכילאס. הוא צעד ממזרח לפלוסיום לאלכסנדריה, בראש צבא של 20,000 איש ו-2,000 פרשים, ששם מצור על קיסר. קיסר התבצר בארמון, ויחד איתו שהו קלאופטרה השביעית, אחותה ארסינואי הרביעית, תלמי השלושה עשר ותלמי הארבעה עשר.
בשלהי שנת 48 לפנה"ס, ככל הנראה, הצליחו אנשי החצר לשכנע את ארסינואי להצטרף לכוח הצבאי הצר על הארמון ולעמוד בראשו. היא ברחה עם הסריס שגידל אותה, גאנימדס (Ganymedes). לאחר מכן, בשנת 47 לפנה"ס, בעקבות עימות בינו ובין אכילאס, הורתה ארסינואי להרוג את אכילאס.
מסקרה

מסקרה (בעברית: מִסְקֶרֶת) היא תכשיר איפור המשמש להבלטת, הארכת, עיבוי, עיגול וטיפוח הריסים ועל ידי כך הבלטת העיניים. מסקרה משמשת גם לשינוי גוון הריסים, או על מנת להכהות אותם.

מקור השם

משערים כי ייתכן שמקור השם בשפה הספרדית או האיטלקית. בשפות הללו פירוש המילה "máscara" הוא "מסכה" או "מכתימה". אולם יש ניב בקטלנית, שבו פירוש המילה "כתם". השערה נוספת גורסת כי מקור השם הוא עיוות של השם mascaro, מוצר בו גברים היו משתמשים כדי להכהות את השפם והגבות שלהם].

היסטוריה

איפור העיניים תועד כבר לפני כ-4000 שנה לפנה"ס במצרים העתיקה, ככחל ששימש להדגשת העיניים. עדות לכך נמצאת בפסלה המאופר של נפרטיטי. כחל שימש כדי להסוות את העיניים, לעצור את הרוחות הרעות ולהגן על הנשמה, עבור גברים ונשים כאחד. הכחל היה עשוי מגלנה, מלכיט ופחם או פיח והוסף לו דבש כדי למנוע את נזילתו.
בעקבות השפעת מצרים, החלו להשתמש בכחל גם בבבל, ובאימפריות היוונית והרומית לאחר נפילת האימפריה הרומית, ירד שימושו של הכחל באירופה, שם הוא היה נחשב רק קוסמטי, לעומת זאת, הוא המשיך להיות בשימוש נרחב במזרח התיכון למטרות דתיות.
איפור נחשב למכוער וללא מעודן בתרבות המערבית עד  לתקופה הוויקטוריאנית. במהלכה הדעה החברתית השתנתה והחל קידום הקוסמטיקה אף על פי שהמלכה ויקטוריה הכריזה כי איפור "אינו מנומס" והוא נחשב להמוני ולראוי לשימושם של שחקנים ופרוצות. בין היתר נעשו מאמצים ליצור אשליה של ריסים ארוכים וכהים. הם נעשו באמצעות חימום תערובת של אפר או פיח ומיץ הסמבוק על צלחת ומריחת התערובת המחוממת על הריסים.
במאה ה-19 הומצאה המסקרה הידועה כיום. כימאי בשם אז'ן רימל (Eugène Rimmel) פיתח מוצר קוסמטי המשתמש במוצר שהומצא באותה התקופה – סיליקון על בסיס נפט. מסיבה זו השם "רימל" זוהה עם המוצר, ובמדינות רבות ובשפות שונות (לדוגמה, איטלקית, פורטוגזית, ספרדית, הולנדית, טורקית, רומנית ופרסית) הוא משמש כשם נרדף למסקרה.

מבנה המסקרה

המסקרה מורכבת מבקבוקון ומברשת. את הבקבוקון ממלאים בחומר טיפוח לעיניים.
המברשת מחליקה דרך פי הבקבוקון, לתוך הנוזל או החומר המשמש לטיפוח, כאשר למברשת המסקרה יש שערות דמויות ריסים משלה אשר נוגעות בריסי האדם ומורחות את החומר.
ישנם כמה סוגי מברשות למסקרה. עבות, דקות, צרות, וארוכות המאפשרות לכל משתמש דרך שונה לטיפוח ותוצאה שונה למראה הריסים.
מסקרה היא השלב האחרון באיפור העיניים; היא נמרחת לאחר השימוש בצללית ובאייליינר. לפני מריחת מסקרה, חשוב להוציא כמות קטנה של צבע ולהסיר את השאריות כך שתשאר כמות מינימלית של צבע על המברשת. יש לשים לב שהמסקרה לא מתפוררת ומשאירה לכלוך מסביב לעיניים. לפני המריחה ניתן להשתמש במעגל ריסים שיעזור בקבלת מראה מעוגל ופתוח יותר. חשוב למרוח עד שתי שכבות של מסקרה על מנת לא ליצור שכבה עבה מידי של צבע. לבעלי עין רגישה מומלץ למרוח מסקרה רק על הריסים העליונים ועל חלק החיצוני של הריסים.
הדגשת העיניים במסקרה תיעשה על ידי מריחת מסקרה על הריסים ומריחת מסקרה נוספת, בצבע העיניים, בקצות הריסים. איפור שכזה מדגיש ומבליט את העיניים.
מקרוביוטיקה

מקרוביוטיקה (מיוונית, "מקרו" - גדול / ארוך, "ביו" - חיים) היא פילוסופיית תזונה, ואורח חיים תזונתי, המבוססת על תורות המזרח הרחוק, הדוגלת באכילה מתוך התחשבות באיזון היין והיאנג, במודעות לגידול המזון ולצורת הכנתו ואכילתו, וכמו כן בהתאמתו לאדם המסוים. עקרונות השיטה הבסיסיים אינם תקפים מבחינה מדעית, בשל היותם מתבססים על רעיונות מיסטיים. עם זאת לתזונה על פי עקרונות השיטה עשויות להיות השפעות (חיוביות או שליליות) על בריאות האדם בשל שינוי תזונתו.

היסטוריה

בעת המודרנית זכתה המקרוביוטיקה לעדנה בזכות ג'ורג' אוסווה ותלמידו מיצ'יו קושי, מורים יפנים אשר הכירו את המקרוביוטיקה לעולם המערבי ובזכותם נפוצה הפרקטיקה המקרוביוטית בעשורים האחרונים בארצות אירופה ובארצות הברית. קושי הוא מייסדו של The Kushi Institute המוסד המוביל בעולם ללימודי המקרוביוטיקה וזכה במדליית מצוינות מטעם האו"ם ובפרס האומץ והמצפון של ה-Peace Abbey

המקרוביוטיקה בכלל ותרומתו של קושי לבריאות העם האמריקאי בפרט, זכו בהכרה מטעם קונגרס ארצות הברית ב-1999.
ליגת העל הארמנית

היסטוריה

הליגה קיימת מאז שנת 1992, לאחר התפרקות ברית המועצות והפיכתה של ארמניה למדינה עצמאית. בין השנים 1936 ו-1991 הייתה הליגה מוכרת כליגה אזורית בתוך הליגות הסובייטיות. בשנים שלאחר התפרקות ברית המועצות הליגה גדלה מאוד - משמונה מועדונים בלבד בכל המדינה שחולקו לשתי ליגות למספר גדול יותר של מועדונים כאשר בליגה העליונה לבדה ישנם כיום שמונה מועדונים, מספר ששווה למספר המועדונים שהיו בעת עצמאותה של ארמניה.
שלוש העונות הראשונות של הליגה הארמנית התנהלו בין האביב לסתיו אך בעונת 1995/96 שונתה הליגה למבנה של קיץ עד אביב. בין עונת 1994 לעונת 1995/96 שוחקה באביב 1995 עונת מעבר בת 10 מחזורים שבה חולקו הקבוצות לשני בתים של 6 קבוצות. בעונה זו לא הוכרזה אלופה. לאחר שתי עונות במתכונת קיץ עד אביב (1995/96 ו-1996/97), חזרה הליגה בעונת 1998 למתכונת אביב עד סתיו. בתווך שוחקה שוב עונת מעבר בת 18 מחזורים בסתיו 1997 שבה זכתה ירוואן.
בעשור הראשון של המאה ה-21 שלטה בליגה פיוניק ירוואן שזכתה ב-10 אליפויות רצופות, מ-2001 עד 2010.
משנת 2016 שולטת בליגה אלשקרט שזכתה עד היום בשלוש אליפיות רצופות.
הר הקפיצה

הר הקפיצה (בערבית: جبل القفزة), הנקרא גם הר קדומים, הוא הר בהרי נצרת המתנשא לגובה של 397 מטר מעל פני הים. הר הקפיצה שוכן בדרומה של העיר נצרת, והוא משקיף דרומה אל עמק יזרעאל ומזרחה אל הר תבור. מקור  הכינוי להר במסורת המייחסת לישו קפיצה מההר אל העמק עת נמלט ממבקשי נפשו. מקורו של השם הר קדומים, הוא ככל הנראה בשמו של נחל קישון הזורם למרגלותיו בעמק יזרעאל, והמוזכר בדברי דבורה הנביאה: "נחל קישון גרפם נחל קדומים נחל קישון" (שופטים, ה' כ"א).

פיתוח ההר

במהלך המאה ה-20 פעלה במקום מחצבה שהביאה לחציבת חלק ניכר ממדרונו הדרום מערבי של ההר. לאחר סיום פעולת המחצבה ונטישתה, לקראת סוף המאה ה-20, נותר במקום מראה לא טבעי, שכלל מדרונות חצובים בגובה של עשרות מטרים, הבולטים בלובנם אל מול יתר נוף הרי נצרת המכוסה ברובו בחורש טבעי. שיקום המחצבה נראה הכרחי, ותוכניות בעניין זה קרמו עור וגידים עם תחילת המאה ה-21. 
בתחילה תוכנן כביש שיעבור דרך ההר, ויחבר את עפולה ישירות עם נוף הגליל, במקום קטע הכביש התלול והמפותל העובר דרך האפיק שממערב לנחל מזרע ממערב, ומגיע לכניסה הדרומית לנצרת (צומת נצרת דרום). פעולות התכנון והבינוי ארכו שנים, ולוו במערכה משפטית של תושבי האזור שהתנגדו לסלילת הכביש. לבסוף, ב-19 בנובמבר 2008 נחנך הקטע בכביש 60, העובר דרך מנהרה בהר, ומקשר את עפולה לנצרת ולנוף הגליל אורכו של הקטע הוא שישה קילומטרים, ועלות סלילתו עמדה על 365 מיליון ש"ח. 
קטע הכביש החדש קרוי על שמו של רפאל איתן, ומשנודע הדבר לראש עיריית נצרת ראמז ג'ראיסי בעת טקס חנוכת הכביש, עזב את המקום. המנהרה עצמה קרויה על שם יצחק הרשקוביץ, בכיר במע"צ שנפטר בשנת 2004 בנסיבות טראגיות.
הרשויות מקדמות תוכנית מפורטת לשיקום נופי של המחצבה, לטיפוח יער טבעי והקמת פארק, שמורת נוף ואזור נופש, ובמקביל בניית שכונות מגורים נוספות באזור ההר.

ביקור האפיפיור בנדיקטוס השישה-עשר

לקראת ביקורו של האפיפיור בנדיקטוס השישה-עשר בישראל בשנת 2009, נבנה בהר הקפיצה תיאטרון ענק היכול להכיל עד 45,000 צופים. במקום הוקמו טריבונות מבטון ל-7,500 איש, הוכשרו שני כבישי אספלט מפותלים המטפסים אל ההר מצפון, וסמוך ממערב לו הוכשר מנחת מסוקים. 
התיאטרון הוקם על ידי עיריית נצרת, קק"ל ומשרד ראש הממשלה, והאפיפיור קיים במקום מיסה המונית ב-14 במאי 2009. לפי ההערכה הגיעו כ-40,000 מתפללים להשתתף בתפילה.
מיכאל וינטר

חייו ופועלו

מיכאל וינטר נולד ב-1934 בצ'כוסלובקיה, ועלה לארץ ישראל יחד עם הוריו בהיותו בן חמש. הוא גדל בחיפה ולמד בבית הספר הריאלי, שם למד ערבית אצל המזרחן מאיר יעקב קיסטר.
למד לתואר ראשון בערבית והיסטוריה של המזרח התיכון באוניברסיטה העברית, וסיים את חוק לימודיו בשנת 1957. הוא הושפע מפרופסור דוד צבי בנעט. לאחר מכן שימש במשך שנים מספר כמפקח מטעם משרד החינוך במגזר הערבי. בעת לימודיו לתואר השני הושפע בעיקר מהפרופסורים אוריאל הד, דוד איילון וגבריאל בר. הללו משכו אותו להתעניין בממלוכים, באימפריה העות'מאנית, ובהיסטוריה החברתית של המזרח התיכון בעת החדשה. עבודת התזה שלו הייתה בנושא: "הדת העממית במצרים, 1800-1950", בהנחייתו של גבריאל בר. המקורות בהם השתמש היו העיתונות המצרית, וכתביהם של עלי באשה מבארכ, עבד א-רחמן אל-ג'ברתי ורבים נוספים. העבודה עסקה בהיבטים החברתיים של הצופיות ושל הדת העממית. 
בשנת 1969 החל את לימודיו לדוקטורט באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס. הוא בחר באוניברסיטה זו מכיוון שרצה ללמוד אצל פרופסור גוסטב פון גרונבאום, שהיה מחשובי חוקרי האסלאם. הדוקטורט שלו עסק בנושא חייו והגותו של עבד אל-והאב אל-שעראני, המחבר הצופי החשוב ביותר במצרים העות'מאנית שחי בימיו של סולימאן קאנוני "המפואר". עבודתו הייתה המשך ישיר של עבודתו לתואר השני. באוניברסיטת קליפורניה למד גם אצל אנדראס טיצה, שהיה מהבולטים שבחוקרי טורקיה. וינטר שב לישראל בשנת 1972 והצטרף למחלקה למזרח התיכון ואפריקה שבאוניברסיטת תל אביב, שם הוא לימד וחקר מאז.

מחקרו

עיסוקו של מיכאל וינטר בהוגה הדעות שעראני, שעליו נסובה עבודת הדוקטור שלו מיקד אותו לעסוק בהיבטים החברתיים של הצופיות, ובקשר שבין הדת לחברה ושלטון בארצות האסלאם. מכאן עבר להתעניין בתקופה שבה חי שעראני, עת עברה מצרים מידי הממלוכים לשלטון העות'מאני. הדבר הוביל אותו לעבודה בארכיונים עות'מאניים, המהווים מקור בלתי נדלה של מסמכים הכתובים בטורקית עות'מאנית והנוגעים לענייני מצרים וסוריה. 
במהלך עבודתו בארכיון מצא מסמכים הנוגעים ליהודי מצרים וכתב על כך בספריו ובמאמריו, תוך הסתמכות על מקורות ערביים וטורקיים. 
וינטר עסק גם במחשבה הפוליטית באסלאם מראשיתו ועד ימינו, עם דגש מיוחד על הגות פוליטית מן המאה האחת עשרה ואילך.
הוא כתב את הערך העוסק בחינוך במהדורה השנייה של "האנציקלופדיה של האסלאם", והוא המחבר היחיד שתרם מאמרים לשני הכרכים של Cambridge History of Egypt. המאמר האחרון בכרך הראשון, הדן בכיבוש העות'מאני, הוא פרי עטו, וכן המאמר הראשון בכרך השני: "מצרים והעות'מאנים 1525-1609".
וינטר משלב בקיאות בערבית ובטורקית עות'מאנית ומשליך ממומחיות אחת על אחרת, והוא מחוקרי הממלוכים הבודדים המפגינים בקיאות בתקופה שלאחר 1516/17. חוט השני של הקריירה שלו הייתה התוותו את הממלוכים ואת מצרים העות'מאנית כבעלי קשרי גומלין זה עם זה.
הוא היה המנחה של גאלב ענאבסה בעבודת הדוקטורט.
אריה חשביה

אריה חשביה (15 בספטמבר 1931 - 19 בדצמבר 2015, ז' בטבת תשע"ו) היה סופר, עיתונאי ומתרגם ישראלי.

ביוגרפיה

חשביה נולד בתל אביב. בשנות ה-50 החל לעבוד כעיתונאי. הוא נשלח לארצות הברית מטעם השבועון "עולם הקולנוע" ודיווח מהוליווד. עם חזרתו השתלב בעיתונות המקומית, ומילא תפקידים שונים במערכות העיתונים המובילים בישראל. לאחר לימודיו באוניברסיטה, שבהם התמחה בהיסטוריה בכלל ובהיסטוריה של ארצות הברית בפרט, הפך למומחה לאסטרטגיה והצטרף למכון הבינלאומי לאסטרטגיה. כתב ספרי היסטוריה, ובהם "עין אחת למרס" שמנתח את השפעת מסלול חיי משה דיין על התנהגותו כמנהיג, ו"הקרב על סן-סימון" שמתאר את התנהלות הקרב במנזר סן סימון, ספר ששימש שנים רבות כנושא לימוד בבה"ד 1. 
חשביה תרגם לעברית מאות ספרים (סיפורת וספרי עיון) ממספר שפות. 
נפטר, לאחר מחלה ממושכת, בז' בטבת תשע"ו, 19 בדצמבר 2015.
בוסתן הגליל

היסטוריה

בשנת 1948, הקימה קבוצת ניצולי שואה מרומניה והונגריה גרעין בשם "פדויים" והתיישבה ב"בית ארמן", מבנה טמפלרי נטוש של "חוות שטול" על ראש גבעה (כיום בשטח קיבוץ שמרת). בשנת 1950 עבר גרעין ההתיישבות של קיבוץ שמרת מרמת יוחנן לשטח שהוקצה לו. עבור אנשי פדויים שהתבקשו לפנות את המבנה הטמפלרי וסביבתו נבנו בתים בשטח הבוסתן. היישוב שהתהווה קיבל את השם "בוסתן הגליל", על-שם הבוסתן בו נבנה.
אחרי מלחמת העצמאות, הגיעו למקום שש משפחות ממושב בית יוסף שבעמק הירדן, אחרי שהמושב שלהם נעזב עקב הקרבות שהיו במקום. שש המשפחות התיישבו במבנים נטושים שהיו לצד כביש עכו-נהריה, באותה תקופה ומיד לאחריה הגיעו למקום משפחות נוספות, הן מישראל והן מהונגריה, והתיישבו בתוך שטח בוסתן קיים, בהן היו מספר משפחות של ייקים מנהריה שרצו לעסוק בחקלאות והיו מחוסרי קרקע. עם ההכרזה על הקמת היישוב צורפו כל המשפחות האלו למושב.
במסגרת תוכנית ההתנתקות שעליה החליטה ממשלת ישראל בין ה-15 ל-17 באוגוסט 2005. היישוב דוגית פונה, התושבים לא גילו התנגדות פעילה לפינוי כביישובים אחרים ורובם עברו ליישוב בוסתן הגליל .

מחנה סידני סמית

שדרת האקליפטוסים המרכזית של היישוב בוסתן הגליל הובילה בימי המנדט הבריטי למחנה בריטי שנקרא מחנה "סידני סמית" (Sidney Smith Barracks), על שמו של האדמירל ויליאם סידני סמית. המחנה שימש כמתחם מגורים של הקצונה הבכירה ומחנה מנהלתי בו עבדה הפקידות הבכירה (אזרחית וצבאית) של שלטונות המנדט בצפון הארץ. ב-14 ביולי 1941, בתום לחימה קשה במערכה בסוריה ובלבנון נחתם במחנה הסכם כניעת כוחות וישי הצרפתיים שישבו בסוריה ובלבנון לכוחות הבריטים ובעלות בריתה, הסכם הידוע בשם "הסכם שביתת הנשק של סאנט-ג'יין (עכו)" (Armistice of Saint Jean d`Acre).
שדרת האקליפטוסים ביישוב כלולה ברשימת אתרי המורשת של המועצה לשימור אתרים.
על שטח המחנה הצבאי הבריטי הוקם היישוב בוסתן הגליל וכן מוסד חינוכי של עליית הנוער בשם "כפר הנוער פילדלפיה", אשר נקרא על שם נשות העיר פילדלפיה שבארצות הברית, אשר מימנו אותו. כפר הנוער פעל בצמוד לבוסתן הגליל וכיום פועל במקום "כפר הנוער נירים".
המטווח של מחנה סידני סמית ("מטווח סנג'ין", שיבוש של St. Jean) שימש במשך שנים רבות הן את חיילי גולני והן את טירוני בית הספר הטכני של חיל האוויר בחיפה. בסמוך אליו, נבנה בשנות ה-80 אתר קראוונים שנקרא אתר חצרות יסף.
יורי ברונפנברנר

חייו

יורי ברונפנברנר נולד בשנת 1917 במוסקבה במשפחה יהודית. כשהיה בן שש היגרה משפחתו לארצות הברית, בהתחלה לפיטסבורג, פנסילבניה, ושנה לאחר מכן עברו לאזור הכפרי של מדינת ניו יורק. אביו עבד כנוירופתולוג בבית חולים עבור נכים התפתחותיים במחוז רוקלנד.
ברונפנברנר קיבל תואר בפסיכולוגיה ומוזיקה מאוניברסיטת קורנל באית'קה, ניו יורק, בשנת 1938. בשנת 1940 קיבל תואר שני בחינוך מהרווארד ובשנת 1942 קיבל תואר דוקטור בפסיכולוגיה התפתחותית מאוניברסיטת מישיגן.
בשנת 1979 פיתח את התאוריה של מערכות אקולוגיות, על פי התאוריה אי אפשר לבחון את התפתחות הילד אלא בהקשר של הסביבה בה הוא מתפתח, ובנוסף כדי לראות תמונה מלאה של התפתחות הילד אי אפשר להסתפק  במבט צר בהתייחס לכל הקשר והקשר, אלא בתמונה רחבה שבה ההקשרים משפיעים הן על הילד והן זה על זה, כדי להמשיג את הדברים הוא יצר מודל של חמישה מעגלי הקשרים כשכל טבעת משפיעה הן על הילד והן על הטבעות האחרות.
ברונפנברנר כתב למעלה מ-300 מחקרים ו-14 ספרים,
הוא מת בביתו באיתקה, ניו יורק, ב-25 בספטמבר 2005, בגיל 88, בשל סיבוך של סוכרת.
גוונדלין כריסטי

ביוגרפיה

כריסטי גדלה בכפר, קרוב לאזור סאות' דאונס, בדרום אנגליה. בצעירותה הייתה מתעמלת, אך לאחר פציעה בעמוד השדרה נאלצה לזנוח קריירה זו לטובת משחק. היא סיימה בהצלחה את לימודיה במרכז לונדון לדרמה בשנת 2005, ומאז חיה בלונדון. כריסטי מתנשאת לגובה 1.91 מטר, דבר הגורם לה להרגיש, כדבריה, "חסרת מגדר".

קריירה

מדריכהּ בבית הספר ולאחריו הוא השחקן והסופר סיימון קאלו. קריירת התיאטרון שלה כוללת הופעות כלוציפר במחזה דוקטור פאוסטוס וכן כמלכה במחזה השייקספירי סימבלין. בשנת 2009 הופיעה בסרטו של טרי גיליאם, מופע הפלאים של דוקטור פרנסוס, וכן בסדרת הילדים Wizards vs. Aliens.
ביולי 2011, כריסטי לוהקה כלוחמת בריאן מטארת', לעונה השנייה של משחקי הכס. כריסטי סיפרה כי את ההשראה לתפקיד היא קיבלה מילדותה, עת סבלה מהצקות בשל גובהה והמראה האנדרוגיני שלה. לתפקיד זה, נכנסה כריסטי למשטר אימונים והעלתה את מסת השרירים שלה בלמעלה משישה קילוגרמים. לדבריו של הסופר והמפיק-שותף של הסדרה, ג'ורג' ר. ר. מרטין, היא זכתה בתפקיד מיד בשל האודישן הטוב שנתנה.
ב-2015 שיחקה בתפקיד משני בסרט שובר הקופות משחקי הרעב: עורבני חקיין - חלק ב'.
ב-2018 שיחקה בתפקיד ראשי בסרט "מוחות אפלים", ובסרטו של רוברט זמקיס "ברוכים הבאים לעולם שלי" לצד סטיב קארל.
Doogee

Doogee הוא מותג של החברה הסינית KVD שבסיסה בשנזן לייצור טלפונים חכמים. ייחודיות החברה בכך שהיא מציעה טלפונים חכמים ברמה גבוהה יחסית, אך במחיר שווה לכל נפש.

היסטוריה

המותג Doogee נוסד בשנת 2013 על ידי פאביו סטימיו, כמותג שלישי של חברת KVD INTERNATIONAL GROUP.
החברה מתאפיינת במוצרים ברמה סבירה שמשתווים למכשירים שמשווקים במערב. החברה גם נתנה את חסותה למועדון הכדורגל הספרדי ויאריאל.
לקוחות ישראלים רבים נחשפים למותג DOOGEE בעיקר דרך אתרי הקמעונאיות הבינלאומיות הידועות כדוגמת Aliexpress,Ebay, שם הם נמכרים במחיר נמוך במיוחד.
לאחרונה החלו יבואנים מקומיים כדוגמת חברת סופטיט בע"מ וחברת IGWT, לייבא את הטלפונים לארץ ולספק ללקוחות חשיפה מקומית למותג וכמו כן שירות וחלקי חילוף.
פרס קיפוד הזהב

היסטוריה

הפרס חולק לראשונה ב-12 באפריל 2005 בטקס שהתקיים בתיאטרון תמונע. הרעיון לחלוקת הפרס נבע מהגבלות על תיאטרוני הפרינג' בטקס פרסי התיאטרון הישראלי, בו הוענק מדי שנה פרס אחד בלבד להצגות הפרינג' למרות בקשה מטעם קבוצות פרינג' להוסיף קטגוריות זכייה נוספות. מתוך צורך להכרה ביצירות העצמאיות בתיאטראות הקטנים, בקבוצות עצמאיות ובמרכזי הפרינג', הוחלט על יצירת אירוע בעל אופי המתאים לתחום העשייה העצמאית.
טקס הענקת הפרס נערך מדי שנה באחד מאולמות הפרינג' בארץ: תיאטרון תמונע, התיאטרון הערבי-עברי ביפו, תיאטרון קרוב וצוותא. הקטגוריות בהן מוענק הפרס הן: הצגת השנה, במאי/ת השנה, שחקן השנה, שחקנית השנה, מחזאי/ת השנה, עיבוד מחזה, מלחין, עיצוב תפאורה, עיצוב תלבושות, עיצוב תאורה, שפת במה (קונספט), עבודה קבוצתית, מבצע (לאמנים שהופיעו בהצגות אך אינם בהכרח שחקנים), פרס מפעל חיים לשחקן ותיק, פרס מפעל חיים בתחום היצירה ופרס על תרומה מיוחדת.
מסגרת הטקס כוללת את כל הפעילות התיאטרונית שלא נכללת בשבעת תיאטרוני הרפרטואר - החל מהתיאטרונים הקטנים (התיאטרון הערבי-עברי ביפו, תיאטרון קרוב, הזירה הבין-תחומית, תיאטרון הסימטה, תיאטרון עכו ונוספים), דרך קבוצות תיאטרון כדוגמת תיאטרון קליפה או אנסמבל עיתים, ועד למרכזי פרינג' כמו תיאטרון תמונע, תיאטרון בית ציוני אמריקה וצוותא.
מכנסי קאפרי

מכנסי קאפרי מכונים בישראל גם כמכנסי שלושת רבעי אילו מכנסיים ארוכים יותר ממכנסיים קצרים, כלומר ארוכים יותר מאורך הברך אך קצרים יותר ממכנסיים באורך מלא, לרוב באורך של שלושת רבעי ממכנסים ארוכים סטנדרטיים.
המכנסיים הוצגו לראשונה ב-1948 באירופה והפכו לפופולרים במיוחד באי קאפרי בשנות החמישים ומכאן שמם. השחקנית גרייס קלי הייתה מבין הראשונות שהציגה מכנסיים אילו בסרטיה ותרמה לפופולריות של העיצוב.
זומבי מפלמארס

זומבי (בפורטוגזית: Zumbi‏; 1655 – 20 בנובמבר 1695) היה מנהיגו האחרון של הקילומבו של פלמארס, היכן שכיום נמצאת מדינת אלגואס שבברזיל. מקור השם הוא שיבוש השם "nzumbi" בשפה האפריקנית קימבנדו (quimbando), המציין "שד", "רוח" או "שדון".
הקילומבו של פלמארס הייתה רפובליקה של עבדים שנמלטו מנקודות יישוב ומטעים פורטוגליים בברזיל. הקילומבו היה ממוקם בפנים הארץ של באהיה ובשיאו הגיעה אוכלוסייתו, במספר יישובים, לכ-30,000 איש. לוחמי הקילומבו, אשר נאלצו להתגונן בפני התקפות חוזרות ונשנות מצד הכוחות הקולוניאלים הפורטוגליים, היו מיומנים בקפואירה, אמנות לחימה שפותחה בברזיל בידי עבדים אפריקניים במרוצת המאה ה-16.
בן לעבדים אפריקניים נמלטים הידוע בשם זומבי בלבד נולד חופשי בקילומבו של פלמארס בשנת 1655, אולם כאשר היה כבן 6 נתפס בידי פורטוגלים וניתן למיסיונר האב אנטוניו מלו (Melo). לאחר שהוטבל בשם פרנסיסקו למד זומבי את הסקרמנטים, פורטוגזית ולטינית וסייע במיסה היומית. על אף הניסיונות "לתרבת" אותו, נמלט זומבי בשנת 1670 ושב למקום הולדתו. במרוצת השנים הבאות, בשנות העשרים המוקדמות שלו, נודע זומבי בכוחו הפיסי ובערמומיותו בשדה הקרב, וזכה לכבוד כאסטרטג צבאי.
בשנת 1678 הציע פדרו אלמידה (Almeida), מושל הקפיטניה של פרנאמבוקו שנשחק מהעימות המתמשך עם פלמארס, לגנגה זומבה, מנהיג הקילומבו, לסיים את הסכסוך. ההצעה כללה חנינה לכל העבדים הנמלטים בקילומבו והענקת חירותם בתמורה להכפפת הקילומבו לסמכות הפורטוגלית. גנגה זומבה נטה לקבל את ההצעה אולם זומבי לא בטח בפורטוגלים. יתר על כן, הוא סירב לזכות בחירות עבור בני פלמארס, בעוד שאפריקנים אחרים יישארו עבדים. הוא דחה את הצעתו של אלמידה ולאחר שהבטיח להמשיך בהתנגדות לדיכוי הפורטוגלי, הדיח זומבי את גנגה זומבה והפך למנהיגו החדש של הקילומבו של פלמארס.
חמש עשרה שנים לאחר שהפך למנהיג הקילומבו של פלמארס, נמצא הקילומבו תחת התקפה ארטילרית מצד הפורטוגלים, תחת פיקודם של דומינגוס ז'ורז'ה וליו (Velho) וויאירה דה מלו (de Mello). ב-6 בפברואר 1694, לאחר 67 שנים של התנגדות עיקשת, הצליחו הפורטוגלים להרוס את "סרקה דו מקקו" (Cerca do Macaco), היישוב המרכזי של הרפובליקה של הקילומבו של פלמארס. לוחמי הקילומבו לא יכלו להתמודד עם הארטילריה הפורטוגלית, הרפובליקה נפלה וזומבי נפצע. על אף ששרד והצליח להתחמק מהפורטוגלים משך כשנתיים, הוא נבגד ונתפס ב-20 בנובמבר 1695 וראשו נערף בו במקום. ראשו של זומבי הועבר בידי הפורטוגזים לעיר רסיפה, בה הוא הוצג בכיכר המרכזית כהוכחה לשקריות האגדה העממית שהייתה מקובלת בקרב העבדים האפריקאים אודות אלמותיותו. שאריות מהקילומבוס המשיכו להתקיים באזור משך כמאה שנים נוספות.
כיום נחגג ה-20 בנובמבר, בעיקר בריו דה ז'ניירו, כיום של גאווה לאומית. ליום יש משמעות מיוחדת עבור אפרו-ברזילאים, המכבדים את זומבי כגיבור, לוחם חירות וסמל לחירות.
הינו פונקו

דור ראשון הינו פונקו

(יוצר בין השנים 2002 - 2005)

דור שני הינו פונקו

(מיוצר בין השנים 2006 - עד היום)