google/wiki40b huggingface dataset:
הרווי בורדוביץ

ביוגרפיה

בורדוביץ נולד בניו יורק, שם סיים תואר ראשון בספרות, צרפתית ובתנ"ך ותואר שני בניצוח אצל קארוי קיפה ובמוזיקולוגיה. הוא המשיך בלימודי אופרה אצל פרנק קורסארו, בוריס גולדובסקי וסר רודולף בינג.
עבד כמנצח ובמאי אופרות, מחזות ומחזות זמר, כולל הפקות בתיאטרון האופרה "רג'ינה" בניו יורק. היה עוזר למנהל האמנותי והמנצח על הפרמיירה העולמית של האופרה פנטאגלייז מאת רוברט סטארר. מגוון עבודתו כבמאי כולל יצירות מאת מולייר, לורקה ויונסקו, וניסיונו כמנצח אופרה כולל יצירות החל ממונטוורדי, דרך מוצרט, וכלה בורדי וקורט וייל.
בשנת 1976 עלה לישראל, ומאז הוא פעיל בניצוח ובהוראת המוזיקה. בשנים 1977-1982 לימד בבית הספר התיכון לאמנויות ע"ש תלמה ילין בגבעתיים, שם ניצח על הפקות מוזיקליות והדריך הרכבים קאמריים.
בשנת 1981 הקים את התזמורת הקאמרית הרצליה, והיה מנהלה המוזיקלי ומנצחה הקבוע עד לפרישתו בשנת 2012. עם פרישתו נסגרה התזמורת, וכעבור חודשים אחדים הודיעה העירייה על הקמתה של התזמורת הסימפונית החדשה הרצליה, בניהולו המוזיקלי של המנצח גיל שוחט.
קונצרטים בניצוחו משודרים ב"קול ישראל" וב"קול המוסיקה". היה מרצה-אורח בכיר ומנצח בטכניון חיפה, ביצע כיתות אמן לתזמורות סימפוניות, והוא מרצה מבוקש. כיהן כמנצח-אורח בארצות הברית, ברוסיה, בסלובקיה, בגרמניה, ברומניה, באנגליה, בוויילס, באוקראינה, בטורקיה, בהונגריה, בסין ובפולין.

חיים אישיים

בורדוביץ נשוי ואב לשלושה, מתגורר במושב אביחיל.
ניו ריפבליק

היסטוריה

ה"ניו ריפבליק" נוסד על ידי הרברט קרולי וולטר ליפמן שנעזרו כלכלית בדורותי פיין ויטני ובעלה, וילאד סטרייט, שזכו בעיקר הבעלות על העיתון. ב-7 בנובמבר 1914 יצאה לאור המהדורה הראשונה של העיתון. קו העריכה היה ליברלי ופרוגרסיבי ועסק רבות בתיעוש שפקד את ארצות הברית החל מסוף המאה ה-19 ובהשלכותיו על החברה האמריקנית. חלקו של השבועון בעיצוב דעת הקהל והלך הרוח הפרוגרסיבי בקרב הממשל האמריקני נחשב גדול.
במהלך מלחמת העולם הראשונה דחק ה"ניו ריפבליק" לכניסת ארצות הברית למלחמה לצד מדינות ההסכמה. לאחר המלחמה ראה השבועון בעין יפה את צמיחת המשטר קומוניסטי בברית המועצות. קו זה נמשך גם לאחר מלחמת העולם השנייה כאשר השבועון ביקר את האופוזיציה לשלטונות הקומוניסטיים שהשתלטו על מדינות מזרח אירופה. עם תחילת המלחמה הקרה, ועזיבתו של העורך הנרי וואלאס, השתנתה גישתו של השבועון והוא החל מבקר את מדיניותה של ברית המועצות. במהלך שנות ה-50 ביקר השבועון את המקארתיזם ורדיפת הקומוניסטים בארצות הברית. במהלך שנות ה-60 התנגד המגזין למלחמת וייטנאם אולם בו בזמן תקף את השמאל החדש.
ב-1975 נקנה השבועון בידי מרטין פרץ, מרצה מאוניברסיטת הרווארד למדעי החברה. פרץ, יוצא השמאל החדש, עזב את התנועה על רקע תמיכתה בתנועות שחרור לאומניות שונות, ביניהן הארגון לשחרור פלסטין. תחת פרץ החל העיתון לנקוט קו יותר פרו-אמריקני, פרו-ישראלי, בעד מדיניות חוץ אמריקנית נוקשה יותר וכלכלית לנטות לכיוון נאו ליברליזם. במהלך שנות ה-80 תמך העיתון בנשיא ארצות הברית רונלד רייגן ובמאבקו בקומוניזם. במהלך שנות ה-90 תמך העיתון במלחמת המפרץ, מלחמת קוסובו והמלחמה בבוסניה. תמיכה זאת הייתה בשם האמונה בהתערבות במשברים הומניטריים ובצורך להשתמש בכוח האמריקני על מנת לקדם את קו המחשבה האמריקני בעולם.
החל משנת 2000 חלה ירידה עקבית ותלולה במספר הקוראים של העיתון.
ב-2007 מכר פרץ את חלקו בעיתון לקונצרן המדיה הקנדי קנווסט (Canwest). רק כדי לקנותו מחדש, שנתיים מאוחר יותר ב-2009, ביחד עם שותפים.
החל ממרץ 2007 עבר ה"ניו ריפבליק" מספר שינויים וביניהם הפך לדו-שבועון. ג'יי-ג'יי גולד הוא העורך של השבועון.
הארמון הקיסרי בשן-יאנג

היסטוריה

בניית הארמון החלה ב-1625 על פי הוראותיו של הקיסר נורהאצ'י, שאז עמד בראש ממלכה שמרכזה במנצ'וריה. בנו, הקיסר חְוָאנְג טָאיגִ'י, החל להרחיב את הארמון ב-1631 והקמת המבנים הנוספים הסתיימה ב-1636.
הארמון נבנה תוך ניסיון לחקות את העיר האסורה בבייג'ינג. עם זאת, יש בארמון סממנים של סגנונות מנצ'וריים וטיבטיים. ב-1634 שונה שם העיר משן-יאנג ל"מוקדן" ("לעלות" במנצ'ורית), ומאז העיר קרויה כך בספרות המערבית עד שלהי המאה ה-20. משום כך הארמון בשן-יאנג מכונה גם "ארמון מוקדן".
לאחר ששושלת צ'ינג החליפה את שושלת מינג בשלטון על סין ב-1644, ומוקד השלטון עבר לבייג'ינג, איבד הארמון במוקדן את מעמדו כמשכנו הרשמי של הקיסר. במקום זאת הוא הפך לארמון אזורי.
ב-1780 הרחיב הקיסר צ'יינלונג את הארמון. קיסרים משושלת צ'ינג נהגו לשהות בארמון במוקדן כל שנה למשך זמן מה.
ב-1955 הוסב הארמון ל"מוזיאון ארמון שן-יאנג".
ב-2004 הוא נכלל ברשימת אתרי מורשת עולמית של אונסק"ו כהרחבה של אתר הארמון הקיסרי של שושלות מינג וצ'נג בבייג'ינג.
מורגן אירו-ספורטס

חברת מורגן מוטור

"חברת מורגן מוטור" היא חברה בריטית בבעלות משפחתית, אשר נוסדה בשנת 1910 על ידי הנרי פרדריק סטנלי מורגן. מקום מושבה של החברה ב- Malvern, אשר במחוז ווסטרשייר באזור מערב המידלנדס אחת מתשעה אזורי אנגליה. החברה מעסיקה 177 עובדים. כל המכוניות מיוצרות בעבודת יד. 
חברת Morgan Motor Company התחילה לייצר דגמי תלת אופן בשנת 1911. בתחילת שנות ה-30 פיתחה  חברת "Morgan Motor Company" את מודל ה- "Morgan Super Sports", אשר היה מודל מפותח יותר, אבל מאד דמה למודל ה- "מורגן אירו-ספורטס".
ברוכים הבאים למדבר של הממשי

תיאור הספר

בספר מנתח המחבר את התרבות העולמית העכשווית, על רקע המגה-פיגוע של המילניום במגדלי התאומים והשלכותיו על המלחמה האמריקאית בטרור. נוסף על כך מסכם ז'יז'ק בתנופה מחשבתית עזה את רוח הזמן הנוכחית לצד תובנות לעתיד לבוא על המאה ה-21. הספר עוסק בשאלות הנוגעות למיקומו של הפרט בתרבות הקפיטליסטית העכשווית וביחס למהות הסכסוכים הבינלאומיים, כשהסכסוך הישראלי-פלסטיני משמש מקרה מבחן למהותם של סכסוכים אתניים בכלל.
ז'יז'ק תוהה האם לא הייתה זו ארצות הברית עצמה שהמציאה את הטליבאן ובן לאדן לטובת מלחמת גרילה בברית המועצות? והאם לא היה באסון התאומים שמץ של עודפות הכוח האמריקאי שהופנה מעתה נגד עצמו?.
במסה הנושאת את הכותרת "התשוקה אל הממשי, התשוקה אל מראית-העין", מבקש ז’יז’ק למקם את אירועי ה-11 בספטמבר בהקשר התרבותי והחברתי הפוסטמודרני. את “התשוקה אל הממשי” הוא מגדיר כתשוקה שאפיינה את המאה העשרים לעומת המאה התשע עשרה שהציעה פרויקטים ואידיאלים אוטופיים.
בהקשר זה שואל ז’יז’ק האם הטרור האסלאמי שהגיע לשיאו באירועי ה-11 בספטמבר אינו גם הוא ביטוי לתשוקה אל הממשי? לטענתו אפשר לחשוב כך. אולם אז מתגלה הפרדוקס הטמון בחובה של תשוקה זו. התשוקה אל הממשי מגיעה לשיאה דווקא כהיפוכה הגמור בדמות מחזה תיאטרלי, במה שחווה כל מי שהיה עד להתנגשות המטוסים במגדלי התאומים מעל מסכי הטלוויזיה.
לטענת ז'יז'ק, קריסת מגדלי התאומים ב-11 בספטמבר התקיימה אצלנו כאירוע טלוויזיוני מהפנט, הרבה יותר מזה הנחווה במציאות החוץ-טלוויזיונית. לדידו, התמונות של התרסקות המטוסים פעם אחר פעם, והצפייה החוזרת ונשנית בהן, הדהדה את סרטי האסונות ההוליוודיים המוכרים כל כך לחברה האמריקאית; מכאן שהבלתי-נתפס התרחש זה מכבר, וכעת אמריקה קיבלה את הפנטזיה שהעסיקה אותה, וזו הייתה למעשה ההפתעה האמיתית.
לטענת המחבר, המלחמה נגד הטרור שמנהלת ארה”ב אינה מאבק בין שני צדדים אלא מאבק פנים אמריקאי בין ארצות הברית לבין “עודפות הכוח” שלה. כנגד הטענה הדיכוטומית השכיחה של אינטלקטואלים מערביים, המציגים את האירוע כהתנגשות בין התרבות האסלאמית ה"פונדמנטליסטית" לבין התרבות המערבית ה"ליברלית", מציע ז'יז'ק לראות את האירוע כהתנגשות תוך-תרבותית בנבכי המרחב הגלובלי-קפיטליסטי החדש; כמאבק פנים אמריקאי בין המציאות, הדמיון והפנטזיה האמריקאים לבין הכוח ועודפות הכוח האמריקאים.
דונלד גלייזר

השכלה ופעילות

השתלם במכון הטכנולוגי של קליפורניה. שימש מרצה באוניברסיטת מישיגן, ובה בנה ב-1952 את "תא הבועות", גלאי חלקיקים טעונים המשמש בניסוים של פיזיקת חלקיקים. הגלאי הוא מכל שקוף המלא בנוזל שקוף במצב של חימום יתר, בדרך כלל מימן נוזלי. הגלאי החליף את "תא הערפל", שבאמצעותו יכלו לעקוב עד אז אחרי מסלולי החלקיקים הגרעיניים בתאוצתם. המצאתו של גלייזר פתחה בפני חוקרי הגרעין אופק חדש ואפשרה את הגילויים שבאו לאחר מכן בחקר החלקיקים. על המצאה זו קיבל פרס נובל לפיזיקה ב-1960, כזוכה יחיד.
בשנת 1962 פנה גלייזר לתחום חדש, והחל לערוך מחקרים בביולוגיה מולקולרית.
דומביה

תולדות היישוב

דומביה, השוכנת על גדות נהר נר , נזכרת לראשונה בשנת 1232. בשנת 1423 הוענקו ליישוב זכויות עיר. במהלך המאה ה-19 התפתחה העיירה, והייתה למרכז לעבודות יד.
חירלדה

החירלדה (בספרדית: Giralda) היא מגדל הפעמונים של קתדרלת סביליה, אחת מהכנסיות הגדולות בעולם ודוגמה מצוינת לסגנון הבנייה הגותי והבארוק. שני השלישים התחתונים של המבנה שימשו בעבר כמינרט, שכאשר נבנה, היה הבניין הגבוה בעולם בגובה 97.5 מ'. הבניין שימש כסמל חשוב של העיר בימי הביניים.
המגדל, מינרט מתקופת האל-מוואחידון בסביליה, נבנה בכמה סגנונות בנייה מובהקים. שני השלישים התחתונים נבנו בסגנון בנייה שאופייני לאל-מוואחידון והשליש העליון בסגנון האדריכלות של הרנסאנס הספרדי.
כיפת הנחושת שהייתה במקור בראש המגדל נפלה ברעידת האדמה של שנת 1365. הנוצרים החליפו אותה בצלב ופעמון.
לחירלדה מספר מגדלים דומים. האדריכל שבנה את המגדל, ג'אבר בן אפלח, בנה גם מספר מגדלים דומים במרוקו. המגדל של מסגד כותוביה בעיר מרקש שימש כמודל עבור החירלדה ועבור מגדל חסאן ברבאט.
לחירלדה תפקיד בספרו של דן בראון "מבצר דיגיטלי", זהו המקום בו דייוויד בקר (Becker) הורג לבסוף את יריבו, "Hulohot".
ג'אווד קארים

חייו האישיים

קארים נולד במרזבורג שבמזרח גרמניה ב-1979 לאב ממוצא בנגלדשי ולאם גרמנייה. בראשית 1980 חצתה המשפחה את הגבול בין גרמניה המערבית לגרמניה המזרחית. גדל בנויס שבנורדריין-וסטפאליה, גרמניה המערבית ב-1992 עבר עם משפחתו לסיינט פול, מינסוטה. סיים את לימודיו בתיכון המרכזי של סיינט פול ואחר כך למד מדעי המחשב באוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין. הוא עזב את הקמפוס לקראת סיום הלימודים כדי לעבוד בחברת PayPal, אבל המשיך את הקורסים כדי לקבל תואר הראשון במדעי המחשב. לאחר מכן קיבל תואר שני במדעי המחשב מטעם אוניברסיטת סטנפורד.

קריירה

בשנת 1998, התמחה קארים בחברת .Silicon Graphics Inc. (אנ')
בעת עבודתו ב-PayPal, פגש את צ'אד הארלי (אנ') וסטיב צ'ן (אנ'). מאוחר יותר בשנת 2005 ייסד איתם את אתר שיתוף הווידאו, YouTube. ב-23 באפריל 2005 העלה קארים את הסרט הראשון ביוטיוב, "אני בגן החיות".
לאחר שייסד ופיתח את יוטיוב יחד עם צ'אד הארלי וסטיב צ'ן, קארים נרשם כסטודנט לתואר שני במדעי המחשב באוניברסיטת סטנפורד, תוך כדי עבודתו כיועץ ל-YouTube. כאשר האתר נפתח בפברואר 2005, קארים סירב להצעה לעבוד ביוטיוב אך הסכים לייעץ באופן לא-פורמלי מכיוון שהיה צריך להתמקד בלימודיו. כתוצאה מכך, הוא קיבל נתח נמוך בהרבה בחברה בהשוואה להארלי וצ'ן. בגגל צמצום פעילותו לאחר ההקמה קארים היה פחות ידוע לציבור כמייסד השלישי עד שיוטיוב נרכשה על ידי גוגל ב-2006. למרות חלקו הנמוך במניות החברה, קארים קיבל 137,443 מניות של החברה, בשווי כולל של כ -64 מיליון דולר על פי מחיר הסגירה של גוגל באותה תקופה.
משה נג'ארה (לקח טוב)

רבי משה נג'ארה (? - ה'שמ"א) היה מחכמי צפת בתקופתו של האר"י הקדוש ומתלמידיו. עבר לדמשק לכהן בה כראש הרבנים.

חייו וספרו

היה בנו של רבי לוי ממגורשי ספרד, ומוצאו מהעיר נג'ארה בספרד ועל שמה נקרא שם משפחתו. לוי נג'ארה עזב את ספרד, התגורר זמן קצר בקושטא, ולאחר מכן עבר לגור בצפת בה נולד משה. משה ניכר כבר בצעירותו, ובהיותו עול ימים הוסמך לרבנות והיה דרשן בחסד עליון. בשנת ה'של"ט בעקבות פרעות הערבים בצפת, נמלט עם בנו ישראל, עם עוד יהודים רבים לדמשק, זמן קצר לאחר מכן, נתמנה לראש הרבנים שם. חיבר ספר בשם "לקח טוב" ובו סידר כל דרשות חז"ל בש"ס ספרי ומכילתא, כדי שיופיע פירוש הפסוק והמצווה יחד עם חלקי הדינים ודרשות חז"ל. ספרו נדפס בקושטא בשנת ה'של"א. רבי חיים יוסף דוד אזולאי כתב עליו בספרו "שם הגדולים" דברי שבח והלל. 
נישא לבת הגאון רבי ישראל די קוריאל שהיה אחד מארבעת התלמידים שהוסמכו על ידי הרב יעקב בירב. בנו היה החכם והפייטן רבי ישראל נג'ארה מחבר הפיוט לשבת "יָה רִבּוֹן עָלַם וְעַלְמַיָּא". בנו ר' ישראל, נכדו ר' משה ונינו ר' יעקב נג'ארה שימשו בתפקיד הרב הראשי של קהילת יהודי עזה.
רבי משה נפטר בשנת ה'שמ"א ונקבר בדמשק.
מאר (גאולוגיה)

מַאר (או גם מאאר) הוא שקע שנוצר כלוע התפוצצות משנית של הר געש, והוא המבנה הגעשי הנפוץ ביותר אחרי חרוט סקוריה.
מבנה המאר הוא בדרך כלל מכתש רחב רדוד בעל קרקעית שטוחה שהמדענים מעריכים כי נוצרו מעל דיאטרמים. שולי המאר נמוכים יחסית ובנויים מתערובת של שברים של סלעי פרץ וסלעים שנתלשו מקירות הדיאטרם. נטיית השכבות קטנה והן מוטות החוצה מהמכתש. פעמים רבות מתמלא מרכז המבנה במים וניתן למצוא בתוכו משקעים אגמיים. קוטר המארים נע בין 60 מטרים ל-2,000 מטרים ועומקם בין 10 מטרים ל-200 מטרים. סחיפה עמוקה של המאר תחשוף כנראה את הדיאטרם שמתחתיו.
המאר נוצר על ידי התפרצות פריאטית - התפרצות שמקורה געשי והיא בעלת עוצמה רבה, ומתרחשת כאשר מי תהום באים במגע עם לבה או מאגמה לוהטת והופכים לקיטור דחוס. ההתפרצות מאופיינת בנחשולים של חומר פירוקלסטי, בעיקר טוף, אך גם שברי סלע מקוריים שהיו באזור ההתפרצות.
מקור השם מהעיירה הגרמנית דאון באזור הגעשי של הרי אייפל במדינת ריינלנד-פפאלץ, שלידה מצויים שלושה מארים. בניב הגרמני המקומי Maar הוא וריאציה על המילה הלטינית Mare (ים).

תפוצת המארים

המארים הגדולים ביותר בעולם מצויים בצפון אלסקה. קוטרם נע בין 4,000 מ' עד 8,000 מ' ועומקם עד 300 מ'. גודלם העצום נוצר כתוצאה ממגע בין מאגמה לקרקע קפואה ועתירת נוזלים. ניתן היה לחזות בהיווצרות מאר כאשר בהתפרצות שהתרחשה ב-1977 נוצרו באלסקה שני מארים (Ukinrek Maars). מקומות נוספים בהם יש מארים מצויים במערב ארצות הברית, באזור הרי האייפל בגרמניה, שם תוארו לראשונה, ובאזורים שונים בעולם המאופיינים גאולוגית כצעירים מבחינה געשית.
כקילומטר וחצי דרומית מזרחית לעיירה דאון מצויות שלושת המארים שנתנו את השם לתופעה. שלושת המארים קרובים אחד לשני ומופרדים על ידי סוללות של טוף. המארים הם: "גמונדנר מאר" (Gemündener Maar, אורכו 325 ועומקה 38 מטרים), "וינפלדר מאר" (Weinfelder Maar, אורכו 525 מטרים ועומקו המרבי 51 מטרים), ו"שלקנמרנר מאר" (Schalkenmehrener Maar, אורכו 575 מטרים, ועומקו המרבי 21 מטרים).
בארצות הברית יש כמה ריכוזי מארים. סמוך לעיר אל פאסו בטקסס מצויים שני מארים יבשים: "קילבורנ'ס הול" (Kilbourne Hole) ו"הנט'ס הול" (Hunt's Hole). דוגמה טובה למאר הוא "אגם המלח זוני" (Zuni Salt Lake) בניו מקסיקו, אגם מלוח רדוד במכתש שתחתיתו שטוחה, שקוטרו כ-2,000 מטרים ועומקו 120 מטרים. שוליו הנמוכים בנויים משברים חופשיים של לבה בזלתית וסלעים מקירות הדיאטרם (אבן חול, צפחה ואבן גיר), כמו גם גושים אקראיים של סלעים שהועפו מעומק רב.
ב-1986 גרמה רעידת אדמה לשחרור כמויות גדולות של פחמן דו-חמצני מהמאר המכונה אגם ניוס בקמרון שבאפריקה ו-1,700 איש מהכפרים בסביבה מתו מחנק.
בישראל נחשב שקע הבזלת של דלתון בגליל העליון למאר, וגם בריכת רם היא, על פי ההשערה המקובלת ביותר, מאר. ביער אודם נמצאים 23 ג'ובות יבשות ואחת ההשערות היא שהן מארים יבשים.
משפחת ואנדרבילט

משפחת ואנדרבילט (Vanderbilt) היא אחת המשפחות הנכבדות של ארצות הברית. עד ראשית המאה ה-20 הייתה אחת המשפחות העשירות ובעלות ההשפעה ביותר בעולם, אך מאמצע המאה ה-20 חלה התדרדרות בעושרה ועוצמתה. אבי המשפחה ומי שיצר את הונה הראשוני היה קורנליוס ונדרבילט הראשון (1877–1794). היא ממוקמת במקום השישי בין המשפחות האמריקאיות העשירות ביותר בכל הזמנים.

מקורות

פירוש השם ואנ-דר-בילט בהולנדית הוא מ(הכפר) דה-בילט (שבמחוז אוטרכט). סבא רבא רבא של קורנליוס ואנדרבילט הגיע לאמריקה כמשרת חוזי ב-1650. השם הולנדי Van Der Bilt הפך לשם אנגלי לאחר שניו אמסטרדם ההולנדית הפכה לניו יורק בשליטה בריטית.
אלן הודג'קין

ביוגרפיה

הודג'קין נולד בבאנבורי שבאוקספורדשייר. ב-1930 זכה במדליית ארד בתחרות לבתי ספר שארגנה החברה המלכותית להגנה על ציפורים. בהמשך, הוא למד ביולוגיה וכימיה בקולג' טריניטי (Trinity) שבקיימברידג', שם סיים את לימודיו ב-1936. בטריניטי, הומלץ לו ללמוד כמה שיותר פיזיקה ומתמטיקה, וכך עשה. בטרם סיים את לימודיו, החל לעשות ניסויים חובבניים על מערכת העצבים של צפרדעים, שאותם המשיך מאוחר יותר. בין השנים 1937–1938 עבד במעבדה של הרברט ספנסר גסר ברוקפלר שבניו יורק, שם למד לנתח אקסון של לוליגו שקוף (Loligo vulgaris). ב-1938 חזר לקיימברידג', והתחיל לעבוד עם אנדרו הקסלי. כבר ב-1939 פרסמו השניים מאמר ב-Nature, שבו הציגו את הפעם הראשונה בה נמדדו פוטנציאלי פעולה מתוך סיב עצב. מדידה זו הוכיחה כי תיאורית הממברנה של ברנשטיין שהייתה מקובלת עד אז לגבי המנגנון מאחורי תופעת פוטנציאל הפעולה איננה נכונה, והיוותה את הבסיס להמשך מחקרם של השניים אחרי מלה"ע השנייה. 
במהלך מלחמת העולם השנייה התנדב לשירות רפואה בחיל האוויר. בין השנים 1940–1945 פיתח רדאר מוטס. במסגרת זו, הוטס הודג'קין בטיסת המבחן של בריסטול בלנהיים מחומש ברדאר הסנטימטרי הראשון. לאחר מכן שב לקיימברידג', שם יחד עם אנדרו הקסלי פיתח תאוריה לגבי פוטנציאל פעולה, באמצעות אחד היישומים הראשונים של אלקטרופיזיולוגיה, באמצעות שימוש בשיטת קיבוע מתח ("Voltage clamp"). שיטה זו שומרת על מתח קבועה של התא באמצעות הזרקה של יונים עם מטען חשמלי נגדי בעת שינוי של מתח הממברנה. בחלק השני של מחקרם, השתמשו השניים באקסון ענק מדיונוני רחף, עליו עבד הודג'קין קודם לכן, מה שאפשר להם לעקוב אחר הזרמים היוניים. דבר זה לא התאפשר בנוירונים אחרים, משום שהטכנולוגיה של אותה עת לא הצליחה לעקוב אחרי זרמים יוניים בתאים כה קטנים. השניים פרסמו סדרה של חמישה מאמרים עוקבים ב-1952, בהם ביססו מודל מתמטי למנגנון שמאחורי פוטנציאל הפעולה המניח שני זרמים עצמאיים של יונים, נתרן ואשלגן, העומדים בבסיס פוטנציאל הפעולה. 
ב-1963 זכה בפרס נ ובל לרפואה ולפיזיולוגיה על מחקרו המשותף עם אנדרו הקסלי שעסק בפוטנציאלי פעולה בעצבים. את הפרס הם חלקו עם ג'ון אקלס, שמחקריו עסקו בפעילותן של סינפסות. מחקריהם של הקסלי והודג'קין הובילו אותם לשער שיש תעלות יונים, השערה שאוששה כמה עשורים מאוחר יותר, לאחר פיתוח של שיטות עליהם זכו ארווין נהר וברט זקמן בפרס נובל לרפואה ולפיזיולוגיה לשנת 1991.
ב-1965 זכה במדליית קופלי מטעם החברה המלכותית. 
בין השנים 1966–1976 היה הודג'קין נשיא האיגוד לביולוגיה ימית של בריטניה (Marine Biological Association of the United Kingdom). ב-1973–1984 היה נשיא אוניברסיטת לסטר. ב-1948 הצטרף לחברה המלכותית. ב-1972 הוענק לו תואר אבירות מטעם מסדר האימפריה הבריטית, וב-1973 הצטרף למסדר ההצטיינות. בין השנים 1970–1975 הוא היה נשיא החברה המלכותית.
טיסה 269 של One-Two-Go

התאונה

טיסה 269 הופעלה על ידי חברת התעופה One-Two-Go. הייתה זו חברת תעופה מטיפוס  חברת חסך (Low Cost) שבבעלות חברת אוריינט תאי איירליינס. היא החלה לפעול בשנת 2003 ובסיס הפעולה שלה היה בנמל התעופה הבינלאומי דון מואנג בבנגקוק. המטוס שנשא את הטיסה היה מדגם MD-82 מתוצרת חברת מקדונל דאגלס.
המטוס נשא 123 נוסעים ושבעה אנשי צוות. הוא המריא מנמל התעופה דון מואנג בבנגקוק בשעה 14:30 (לפי השעון המקומי) ונועד לנחות בפוקט בשעה 15:50. 
המטוס ניגש לנחיתה על המסלול בשדה התעופה של פוקט בכיוון ממזרח למערב, בתנאי מזג אוויר קשים - גשם כבד ורוחות. נראה כי תוך כדי תהליך הנחיתה ניסו הטייסים לבטל אותה ולנסוק על מנת לבצע הקפה נוספת ולנסות שוב לנחות. מיד לאחר שהטייסים החלו להרים את חרטום המטוס כדי לנסוק מתהליך הנחיתה סטה המטוס לימין המסלול, כנראה בעקבות משב רוח חזק מן הצד (תופעה המכונה "גזירת רוח" (Wind Shear))‏. הוא התנגש בגדת המסלול הצפונית, שעליה צמחו עצים ושיחים. כתוצאה מן ההתנגשות נשבר גוף המטוס לשניים, כמעט מיד פרצה בו שריפה, והוא נהרס כליל.
בין 90 הניספים בתאונה היו ככל הידוע חמישה מאנשי צוות המטוס ובהם גם שני הטייסים. כמחצית הניספים באסון היו אזרחי תאילנד. יתר הניספים היו אזרחי לפחות עשר מדינות אחרות. שמונה מן הניספים היו אזרחי ישראל – שש נשים ושני גברים.
26 מתוך 40 ניצולי התאונה נפצעו פצעים קשים, והיתר נפצעו קל. הפצועים הובאו לשלושה בתי חולים באי פוקט. 
לשם זיהוי הניספים בתאונה הגיעו לשדה התעופה נציגי מדינות שונות. מישראל הגיעה משלחת ובה מומחי זיהוי פלילי של משטרת ישראל, פתולוג, אנשי מגן דוד אדום וזק"א. אנשיה זיהו את הניספים הישראלים.
רמתיים (עיר קדומה)

רמתיים הייתה "עיר ביהודה" לפי הבשורה על פי לוקס. ברמתיים התגורר יוסף הרמתי, שתרם את מערת הקבר שלו בירושלים לשם קבורתו של ישו.

מגמות בזיהויה

השערה אחת היא שרמתיים היא רמתיים צופים בנחלת שבט אפרים, שם נולד שמואל הנביא. 
השערות אחרות מזהות אותה כעיר רמלה בנחלת שבט דן או כעיר רמה בנחלת שבט בנימין.
רמתיים שהוקמה בשנת 1924 נקראה על שם רמתיים צופים, וכן מכיוון שהיא שוכנת על שתי רמות. כיום היא מהווה חלק מהעיר הוד השרון.
ניפ/טאק

סקירה כללית

עלילת הסדרה מתרחשת במרפאה לכירורגיה פלסטית בדרום פלורידה בשם "מקנמרה / טרוי" ומתמקדת במייסדיה שון מקנמרה (מגולם על ידי דילן וולש) וכריסטיאן טרוי (מגולם על ידי ג'וליאן מקמהון). כל פרק בדרך כלל עוסק בהליכים קוסמטיים של חולה אחד או יותר, וכן חייהם האישיים והמקצועיים של השחקנים הראשיים.
מאדאם טוסו הונג קונג

היסטוריה

בשלהי שנות ה-90 של המאה ה-20 הוקמו מספר סניפים של מוזיאון מאדאם טוסו הלונדוני באירופה (אמסטרדם) ובארצות הברית (בניו יורק ובלאס וגאס). באסיה הוצגה תערוכה נודדת שעברה בין סינגפור ואוסטרליה וזכתה להצלחה רבה.
בעקבות הצלחה זו הוחלט להקים מוזיאון קבוע בדרום מזרח אסיה, והונג קונג נבחרה בשל מיקומה. המוזיאון נפתח במגדל הפסגה בשנת 2000.
המוזיאון שופץ בספטמבר 2005 בעלות של 20 מיליון דולרים הונג קונגים ונפתח מחדש ב-18 במאי 2006.
במוזיאון מוצג פסל השעווה של מירים יאונג הייחודי בכך שפסל שעווה זה מצחקק כאשר המבקרים מתקרבים אליו, באמצעות חיישנים המהווים חלק מהפסל. כמו כן פסלו של אנדי לאו הוא פסל אנימטרוניקה העשוי סיליקון ולא שעווה.
במוזיאון מוצגים בין היתר פסליהם של ג'קי צ'אן, ברוס לי, בראד פיט, שר, אדי מרפי, אל מקפירסון, ז'ראר דפארדיה, יו גרנט, מל גיבסון, נעמי קמפבל, מריל סטריפ, ססיליה צ'ונג, ארון קווק, אנג'לינה ג'ולי, דייוויד בקהאם, מוחמד עלי, טייגר וודס, רונאלדיניו, הנסיכה דיאנה, לוצ'אנו פבארוטי, מהטמה גאנדי, נלסון מנדלה, ביל קלינטון, ג'ורג' ווקר בוש, ברק אובמה, מיכאיל גורבצ'וב, סדאם חוסיין, הנסיך פיליפ, אליזבת השנייה, הנסיך צ'ארלס, הנסיכה אן, הנסיך ויליאם, אדולף היטלר, וינסטון צ'רצ'יל, רמברנדט, פבלו פיקאסו, וולפגנג אמדאוס מוצרט, דנג שיאופינג, ג'יאנג דזה-מין, לי קא-שינג, לי קואן יו, שיגרו יושידה, חו ג'ינטאו, אלברט איינשטיין, ג'ון הווארד, מאדאם טוסו, סון יאט-סן, מאו דזה-דונג, אליזבת טיילור, בני היל, פירס ברוסנן, אנתוני הופקינס, ג'ודי פוסטר, האריסון פורד, המפרי בוגרט, מקולי קאלקין, מרילין מונרו, אלפרד היצ'קוק, אלביס פרסלי, פרדי מרקיורי, מדונה, מייקל ג'קסון, מיק ג'אגר, הביטלס וטינה טרנר.
קנייה קבוצתית

קנייה קבוצתית היא התאגדות של מספר קונים לצורך שיפור כח המיקוח מול ספקי מוצרים או שירותים. מועדוני צרכנים המממשים קנייה קבוצתית קיימים זה שנים רבות.

קנייה קבוצתית באינטרנט

קנייה קבוצתית באינטרנט היא מודל עסקי של מסחר אלקטרוני המאפשר ללקוחות התאגדות לצורך רכישת שירותים ומוצרים באינטרנט בהנחה. מודל זה היה אחד המודלים בשימוש אתרי מסחר אלקטרוני תחת תיאורים שונים, ובכלל זה מכרזים עם מספר משתתפים מינימלי.
המודל הפך לפופולרי עם הצלחת חברת גרופון האמריקאית, שהוקמה בשנת 2008, וכיום ישנם אתרים רבים ברחבי העולם הפועלים במתכונת זו. אתרי הקנייה החברתית מפרסמים מדי יום עסקה אחת בהנחה גבוהה במיוחד (בדרך כלל של 50% לפחות). לרוב, ההצעה היא מקומית (דהיינו, ספציפית לעיר או אזור מסוימים) בתחום תרבות הפנאי, כגון שובר למסעדה, מסאז' או תספורת. עם זאת, לעיתים מוצעים גם מוצרים בני קיימא, כגון כלי מטבח או אביזרי חשמל. ההצעה מוגבלת בזמן (בדרך כלל 24 שעות, או מספר ימים), והתנאי למימושה הוא מספר מצטרפים מינימלי. ברגע שהושג מספר הרוכשים המינימלי העסקה יוצאת לפועל והקונים מקבלים שובר בדואר אלקטרוני המאפשר להם לממש את המוצר. מודל זה מכונה גם עסקה יומית, אולם המינוח שהשתרש בישראל ובכלל הוא קנייה קבוצתית, למרות שבפועל ההתאגדות החברתית היא רק אחד מהמרכיבים במכלול, ואף ככל הנראה לא המרכיב החשוב שבהם.

בישראל

שוק הקניות החברתיות הישראלי באינטרנט מוערך בכ-210-250 מיליון ש"ח בשנה. בשוק פועלים מספר רב של אתרי קנייה קבוצתית, אולם למעלה מ-75% מהמכירות מתבצעות על ידי אחד מששת האתרים המובילים: גרופון (לשעבר גרופר), באליגם (עצמאי), buy2 (מקבוצת קשת), bigdeal (מקבוצת ידיעות אחרונות), walla shops (מקבוצת וואלה!) וקופוני (עצמאי). במקביל, פועלים אתרים אשר מאחדים את אתרי הקנייה החברתית ומספקים ללקוחותיהם קטלוג של כלל ההצעות ממספר אתרים במקביל.
בעקבות ההיצע הגדול של אתרי קניה חברתית, קמו מספר אתרים המאפשרים רכישה של מוצרים למגזרים ספציפים.
רוברטו זוקו

רוברטו זוקו (באיטלקית: Roberto Succo; ‏ 3 באפריל 1962 ונציה – 23 במאי 1988 ויצ'נצה) היה רוצח סדרתי איטלקי שרצח מספר אנשים וביצע פשעים אכזריים אחרים באיטליה ובצרפת במהלך שנות השמונים.

הרציחות

זוקו ביצע את מעשה הרצח הראשון שלו ב-9 באפריל 1981, כשדקר למוות את אימו ואביו, שהיה קצין משטרה, לאחר שהם סירבו להשאיל לו את מכוניתם. לאחר מכן נמלט, החביא את גופותיהם של הוריו באמבטיה, אותה מילא במים ולימון על מנת להשהות את גילוי הרציחות ולקח את אקדח הברטה 92 המשטרתי של אביו. לאחר שזוקו נתפש, הוא נשפט, נמצא כבעל הפרעה נפשית ונידון לעשר שנות מאסר בבית חולים פסיכיאטרי ברג'ו אמיליה. בעת שהותו שם, הוא השלים את חוק לימודיו ורכש תואר ראשון במדע המדינה.
ב-15 במאי 1986, לאחר שריצה חמש שנות מאסר, זוקו נמלט מבית החולים הפסיכיאטרי. הוא חמק מהמשטרה, עזב את איטליה ונסע לצרפת ברכבת. בשנים הספורות שלאחר מכן זוקו ביצע מספר פשעים, שנעו מפריצה לאונס וכלה ברצח.  בצרפת, הוא אנס ורצח שתי נערות, רצח רופא, ושני קציני משטרה שרדפו אחריו.
הוא חטף, גנב מכונית ואיים על אנשים בארבע מדינות אירופאיות לפחות. צרפת, איטליה ושווייץ החשיבו אותו  לאויב הציבור מספר אחד.
ב-28 בפברואר 1988, הוא נלכד בעיר הולדתו מסטרה. ב-1 במרץ 1988, במהלך ניסיון בריחתו, הוא נפל מגג הכלא בו היה מוחזק, לאחר שניסה להימלט, לעיני קהל אקראי שנאסף ליד הכלא. הוא התאבד ב-23 במרץ 1988.

ביוגרפיות

ב-1988 ברנאר-מארי קולטס כתב את המחזה "רוברטו צוקו" (Roberto Zucco), בהשראת חייו ופשעיו של זוקו. העיתונאית הצרפתיה פסקל פרומן כתב את הספר הביוגרפי "אני הורג אותך. סיפורו האמיתי של רוברטו זוקו, רוצח בלי סיבה." (Je te tue. Histoire vraie de Roberto Succo assassin sans raison) על חייו של זוקו. הספר היווה את הבסיס לסרט הקולנוע "רוברטו זוקו" (Roberto Succo), בבימויו של סדריק קאהן. בעקבות הסרט, יצא ספרה של Froment במהדורה מחודשת תחת הכותר "רוברטו זוקו". (Roberto Succo). סרטו של קאהן מספר את סיפורו של זוקו בלי לשפוט את מעשיו.
מיכה ומכבי האש

"מיכה ומכבי האש" היא מעשייה פרי-עטה של הסופרת דליה רביקוביץ'.

עלילה

אמו של מיכה, גיבור הסיפור, שברה את ידה וכתוצאה מכך לא היה ביכולתה לבשל, דבר שציער את מיכה מאוד. השתמע שהתאונה קרתה עקב פנס מקולקל. מכיוון שאיש לא חשב לתקן את הפנס החליט מיכה לטפל בזאת בעצמו. הוא הוציא את נורת מנורת-השולחן שלו ממקומה. בנורה זו הוא החליט להשתמש כדי לתקן את הפנס. מיכה, שנחפז בדרכו, לא הבחין בשלט המודיע על האיסור לטפס על הפנס. הפנס היה גבוה מאוד ומיכה, שלא הצליח להכניס את הנורה, נשאר תקוע למעלה. הוא לא היה מסוגל לרדת למטה ועל-כך זעק לעזרה. אביו, ששמע אותו, הודיע כי הוא רץ למחסן, להביא סולם. אולם בסופו של דבר מיכה ניצל על ידי מכבי האש. זמן לא רב אחר כך חגג מיכה יום-הולדת ומכבי-האש, במחווה יפה, הופיעו באזור.