גאוגרפיה של שווייץ

ההרים והרמות

שווייץ היא ארץ הבנויה הרים וגבעות.
יותר ממחצית שטחה גבוה מ-1,000 מ'. אפשר להבחין בארבעה אזורים הנמשכים
מדרום-מערב לצפון-מזרח: הרי היורה, השפלה השווייצרית, הרי ה"פרה-אלפ" (האלפים הנמוכים) השווייצריים והאלפים.

הרי היורה

הרי היורה נמשכים לאורך של 200 ק"מ בצפון-מערב המדינה במקביל לקו הגבול עם
צרפת ומעבר לו בתחום צרפת עצמה. רוחב שרשרת ההרים בשווייץ הוא בממוצע 20 ק"מ והם
מורכבים מרכסי קימוט מקבילים בגובה ממוצע של 1,000 מ', כששיא גובהם 1,400 עד 1,600 מ'. אזור היורה התופס כ-10% משטח שווייץ, מאוכלס כמעט כולו בדוברי צרפתית, ודרגת ההתפתחותו הכלכלית נמוכה.

השפלה השווייצרית

השפלה השווייצרית, המכונה גם ארץ הביניים, היא האזור המיושב ביותר ומרכז התרבות והכלכלה של שווייץ. היא מהווה אזור מעבר בין היורה ובין האלפים, המשתרע לאורך של כ-300 ק"מ ורוחבו בין 30 ל-70 ק"מ. מבחינת המבנה הגאולוגי זהו שקע בין אזורי הקימוט - היורה והאלפים, ועיקרו רמות בגובה של 400 עד 700 מ', בעלות טופוגרפיה גבעית, ומעליהן מתנשאים רכסים או הרים בודדים לגובה של
1,000 עד 1,200 מ'.
ארץ הביניים משופעת בימות, במיוחד באזורי המגע שלמרגלות רכסי היורה והאלפים. שתי הימות הגדולות נמצאות בתחומיה של ארץ הביניים: ימת קונסטנץ שבצפון (בה עובר גבול שווייץ עם גרמניה ואוסטריה), וימת ז'נבה שבדרום (שבה עובר הגבול עם צרפת).
ככלל, אזור זה גבעתי ברובו ולא מישור מוחלט. המישורים היחידים בשווייץ נמצאים באזור זה, לחופי הימות ולאורך הנהרות הראשיים, יובלי הריין. בשל התנאים הטופוגרפיים הנוחים, אפשרויות התחבורה ותנאי האקלים, זהו האזור המפותח והמשגשג ביותר בשווייץ, ובו מרוכזים מפעלי התעשייה ורוב הערים הגדולות.
ערים חשובות בשפלה השווייצרית מדרום לצפון הן ז'נבה, לוזאן, פריבור, ברן, נשאטל, לוצרן, בזל וציריך.

הרי האלפים

הרי האלפים המרכזיים, שבדרום שווייץ ובמזרחה, תופסים כ-60% מכלל שטחה. הגבוה שבהרי האלפים שבתחום שווייץ הוא פסגת דיפור, 4,634 מ', ברכס מונטה רוזה, באלפים הוואליזיים, על גבול איטליה בדרום.
ההרים מבותרים ביותר על ידי עמקים קרחוניים, אשר קרקעיותיהם חתורות בהרים לעומק מאות מטרים. לאורך העמקים עוברות דרכי התחבורה. הקשר בין עמק לעמק נעשה במעברים הרריים טבעיים או במנהרות. החשוב והנודע שבדרכי התחבורה הוא זה העובר לאורך עמקי הנהרות רון וריין והחיבור ביניהם - מעבר סנקט גוטהרד. נתיב זה מפריד גם בין אזור האלפים הדרומי, הרחב, שבו מתנשאות הפסגות הגבוהות ביותר, לבין האזור הצפוני הצר, ששיאו בפסגת ה-יונגפראו, 4,166 מ'.

אקלים

הריה של שווייץ מהווים נקודת התכנסות ומזיגה של סוגי האקלים המגוונים
והשונים של אירופה. מערך כזה יוצר אקלים בעל אופי משל עצמו. במערב הוא
מושפע מהאקלים האטלנטי הנתון לחילופי זרם הגולף. במזרח - מהאקלים פנים
היבשת האירופאית. בדרום - מהאקלים הסובטרופי גשום, ובצפון - מהאקלים הציקלוני
של מרכז אירופה.
מאחר שהגשמים מתגברים ביחס ישר לגובה פני הקרקע, דומה מפת המשקעים בין
אזורים שמרחק קטן בלבד מפריד ביניהן. לדוגמה:
הממוצע השנתי של המשקעים בסנקט גלן (בגובה 730 מ') מגיע ל-1,318 מ"מ,
ואילו בגובה 2,730 מ' מגיע ממוצע המשקעים השנתי ל-2,904 מ"מ.
ביותר מ-3/4 משטחה של שווייץ עולה הממוצע השנתי של המשקעים על 1,000
מ"מ, שבחלקם יורדים בצורת שלג. בעיר הדרומית לוגאנו, שבה אקלים סובטרופי גשום, רק 5% מהמשקעים הם שלגים. בציריך - 11% שלגים. בגבהים שמעל כ-
3,580 מ' כל המשקעים הם שלגיים, והאזורים המצויים בגבהים אלה שזורים שדות
שלג וקרחוני עד. קו השלג נע בין 3,070 מ' בהרי אלפים הצפוניים ל-3,600 מ'
באלפים הדרומיים.
בהרים שבפנים הארץ מצויים כיסים יבשים יחסית ממשקעים. המפורסם שבהם הוא
עמק הרון המוקף קבוצות הרים בעלי פסגות גבוהות. כמות המשקעים היא נמוכה גם
במדרונות עצמם, אבל אף על פי כן מתפתחת הצמחייה כתוצאה מקרבת האזור לשדות
שלג וקרחונים המתפשטים עמוק לתוך העמק. אוויר בעל לחות נמוכה כגון זה המצוי
מעל ערים גבוהות כדווס וארוזה, מאפשר מעבר קרינת השמש בתחום ארכי גל רחב.
(משום כך ידועות ערים אלו כמקומות מרפא).