פרנסיס סקוט פיצג'רלד

נעוריו ותחילת דרכו

פיצג'רלד נולד בסיינט פול, מינסוטה למשפחה קתולית מהמעמד הבינוני הגבוה. הוא נקרא על שם קרובו המפורסם פרנסיס סקוט קי (מחבר ההמנון האמריקאי "הדגל זרוע הכוכבים"). אביו, אדוארד, היגר לארצות הברית מאירלנד בתום מלחמת האזרחים האמריקאית, ותואר כ"ג'נטלמן שקט עם נימוסים דרומיים נהדרים". אמו, מארי, הייתה בת למהגר אירי עשיר. אדוארד היה בן דוד מדרגה שנייה של מרי סוראט, שהוצאה להורג ב-1856 בגין קשירת קשר להתנקש באברהם לינקולן.
סקוט פיצג'רלד בילה את העשור הראשון בחייו לסירוגין, בבאפלו שבניו יורק ובמערב וירג'יניה, שם עבד אביו בחברת פרוקטור אנד גמבל. הוריו שלחו אותו לבתי ספר קתוליים, שם הוכיח כישורים אינטליגנטים גבוהים והתעניינות הולכת וגוברת בספרות. עקב פיטורי אביו מעבודתו שבה המשפחה למינסוטה בשנת 1908.
כשהיה בן 13 פרסם את יצירתו הראשונה, סיפור מתח, בעיתון בית הספר. בגיל 15 החל ללמוד בבית ספר קתולי יוקרתי בניו ג'רזי, שם גם שיחק בנבחרת הכדורגל של בית הספר. אחד הכמרים של המוסד הבחין בכשרון הכתיבה של פיצג'רלד ועודד אותו לטפח את הקריירה הספרותית שלו. ב-1913 התקבל לאוניברסיטת פרינסטון, אך נכשל כבר ביום הראשון בהוכחת כישורי הספורט שלו, ולכן המשיך ביתר שאת לטפח את עתידו הספרותי. באוניברסיטה התיידד עם אדמונד וילסון וג'ון פיל בישוף, לימים סופרים ומבקרי ספרות. הוא הפך לדמות פופולרית במועדונים החברתיים של האוניברסיטה, אך לאחר כישלון פרשיית אהבים ותשובה שלילית מהוצאת ספרים בניסיונו להוציא לאור רומן שכתב, הוא עזב את הלימודים והתגייס לצבא בשנת 1917, השנה שבה נכנסה ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה . תוך זמן קצר הסתיימה המלחמה ופיצג'רלד שוחרר טרם נשלח לאירופה.

עידן הג'אז והמעבר להוליווד

שנות ה-20 היו לעשור המשפיע ביותר על התפתחותו הספרותית של פיצג'רלד. הרומן השני "היפה והארור" אשר ראה אור ב-1922, הראה בשלות ספרותית רבה יותר בהשוואה ל"בואכה גן עדן" שנחשב בוסרי יחסית, לדעת מבקרים רבים. ספרו גטסבי הגדול, שרבים רואים בו את הישגו הספרותי הגדול ביותר, יצא לאור ב-1925. פיצג'רלד נסע מספר פעמים לאירופה, בין היתר לריביירה הצרפתית ולפריז, שם התיידד עם רבים מבני הקהילה האמריקאית הגולה ובייחוד עם ארנסט המינגוויי. בהקדמה לפרק העוסק בפיצג'רלד בספר "חגיגה נודדת", כתב המינגוויי: "כשרונו היה טבעי כתבניות קישוט שצוירו על ידי האבק על כנפי הפרפר." עם כל זאת הוא לא חיבב את זלדה, כינה אותה ביומניו אישה לא שפוייה, וטען שהיא זו שמעודדת את שתייתו, כדי שינטוש את כתיבת הרומן שעסק בו ויתעסק יותר בפרסום סיפורים קצרים לעיתונים שתרמו לפרנסתם.
פיצג'רלד וזלדה הרבו להתהולל, לשתות לשכרה ולהופיע בכל טורי הרכילות בתקשורת. ערב אחד קפצו היישר מגג המונית אל תוך מימי המזרקה של מלון פלאזה בשדרה החמישית. "אני נזכר", כתב אחרי שנים רבות, "שיום אחד אחרי הצהריים, כשנסעתי במונית בין בניינים גבוהים מאוד, מתחת לשמיים סגולים-וורודים, צווחתי, מפני שהיה לי כל מה שהתאוויתי אליו וידעתי שלעולם לא אהיה עוד מאושר כל כך".בספרו "היפה והארור" הוא כתב: היה זה דור האמנות, היה זה דור השפע והיה זה דור הסאטירה. באותה התקופה כבר קנה פיצג'רלד את שמו בין הסופרים המצליחנים.
לאחר אשפוזה של זלדה עבר פיצג'רלד להוליווד ועבד שם כתסריטאי ומחבר סיפורים קצרים. הוא עצמו הגדיר את עבודתו בהוליווד כמעין סופר להשכיר שכותב ספרות זולה. בהוליווד הוא הכיר את שיילה גרהאם, עיתונאית ידועה, וחי איתה עד מותו.

מותו

פיצג'רלד סבל מבריאות לקויה במשך כל שנותיו כבוגר, בין השאר עקב שתייה מרובה של משקאות אלכוהוליים. כמו כן סבל משחפת, ועבר מספר התקפי לב סמוך לגיל 40. הוא הלך לעולמו לאחר התקף לב שממנו לא החלים.

יצירתו

סקוט פיצג'רלד פיצח בספריו את הדי אנ. איי של תקופתו, טוען אירי ריקין. הוא עצמו חי את החיים שכתב עליהם, והדבר הקל על כתיבתו. בני הדור שלו, שלאחר מלחמת העולם הראשונה, שכונו בני הדור האבוד, רצו לחיות את החיים עד כלות; הם קיצרו את השמלות והשיער, החליפו את הכינור בסקסופון, שנאו את הקומוניסטים ורקדו צ'ארלסטון במסיבות חשק. פיצג'רלד חווה את החיים האלו וכתב עליהם לאחר התפכחותו משכרונם.
ב"גטסבי הגדול", ספרו המפורסם ביותר, חושף הסופר את ריקנותם של החיים הללו, את הסגידה לכסף, לידוענים, לחיים ההוללים. פיצג'רלד כותב בספר מעין סאטירה נוקבת על אורח החיים החדש באמריקה שרודף אחר המצליחנות ומטה עורף לערכים הישנים. הוא חושף את הניגוד הדיכוטומי לבין הזוהר והנוצץ ובין היאוש, השעמום והצביעות של גיבורי הספר, שכשרונם הגדול הוא הרס עצמי במירוץ תמידי אחר סיפוקים מהירים.
הספר ספוג בליריקה יפה, ומהווה שיקוף ריאליסטי מושלם של דור הג'אז עם החתירה התמידית שלו לאהבה ולהגשמת החלום האמריקני.
ב"ענוג הוא הלילה" מנפץ הסופר אגדה רומנטית על חייהם של הזוג סקוט וזלדה פיצג'רלד. הועם זוהרו של הסופר ההולל, כספו התנדף ואמריקה מחפשת כוכב חדש. הספר מתאר פסיכיאטור שנישא לאחת ממטופלותיו ומאבד את שפיותו שלו במהלך החלמתה. שנותיהם המשותפות האחרונות של סקוט וזלדה לא היו קלות בלשון המעטה, והספר חושף זאת.
על השנייות הזו שקיימת בספריו, בין הרצוי והמצוי, ניתן ללמוד גם מהפתיח בספר מאמרים שכתב: The Crack-up, "המבחן לכל תבונה עליונה הוא היכולת לחשוב באותו זמן על שני רעיונות מנוגדים ועדיין לשמור על היכולת לתפקד . [...] עליך להיות מסוגל להבין שהדברים הם חסרי תקווה ועם זאת להיות נחוש בדעתך לשנותם"
סקוט פיצג'רלד הצליח לתת ביצירתו תמונה כוללת של החיים המודרניים באמריקה. הוא לא התמקד רק בזווית הראייה של מעמד אחד, אלא השתדל לשלב בין מגוון מאפיין של פרטים מכל המעמדות, שנבעו מכושר הבחנה מעולה של סופר. בכך הוא יצר השוואה בין הקיום החברתי האמריקני לזה של העולם כולו, תוך כדי נקיטת 3 טכניקות מבט מודרניות: ריאליזם, מודרניזם ואקזיסטנציאליזם.
חניתה עשתאי טוענת שפיצג'רלד בחר בספריו לעסוק בחברה הגבוהה, כי היה מודע להשלכות הפסיכולוגיות שיש לשיטה הכלכלית על הפרט ועל החברה. הוא נזקק לתאר את הבורגנות כדי להבליט את מה שראוי לבוז שלו כלפיה. הוא העלה בספריו את המונחים עושר, הצלחה, חירות אנושיות ואהבה, כדי שיוכל להדגיש את המרד שלו, את אי השתייכותו. ספריו, המלאים בגיבורים שרודפים כוח, ממון ותהילה, מהווים, לדעתה, מעין כתב האשמה לעידן המודרני, ובעיקר לחברה האמריקאית.