google/wiki40b huggingface dataset:
חירבת עזון

העת העתיקה

באתר בו היה ממוקם הכפר נערכה חפירה וסקר ארכיאולוגי בשנות ה-60, והתגלו שרידים של ריצפות פסיפס צבעוניות ולבנות, בור מים ויסודות של קירות עבים. בשטח נרחב בשוליים המזרחיים של הגבעה עליה עמד הכפר וממזרח לה, התגלו מבנים ומיתקנים מהמאה ה-4 עד המאה ה-8. בין השאר ריצפת פסיפס לבן, תעלה מטויחת המוליכה לבריכת אגירה מטויחת גדולה, מצבורי חרסים גדולים, עמודים ובסיסים משיש וקברים. כל אלו תוארכו לתקופה הביזאנטית. בשטח האתר נמצאו גם חרסים ונרות מהתקופה הביזאנטית ומראשית התקופה המוסלמית המוקדמת בארץ ישראל, לרבות  ומטבעות. כמו כן נמצאו עדויות לייצור זכוכית במקום בצורת שברי כבשנים, אפר רב ופסולת של זכוכית גולמית המרוכזים בעיקר בצפון האתר.  
במפת PEF משנת 1880 מצוין שכפר Tabsor נמצא בגובה של כ-120 רגל (כ-40 מטר). הכפר שכן על הדרך בין כפר סבא לכפר אל-חרם.

בתקופת המנדט

במפקד אוכלוסין 1922 של ארץ ישראל, שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, בחירבת עזון הייתה אוכלוסייה של 700 מוסלמים ו-9 נוצרים. במפקד 1931 גדלה האוכלוסייה ל-980 מוסלמים ו-14 נוצרים, ונמנו בכפר כ-231 בתים ובית ספר יסודי לבנים.
לאחר הקמת רעננה ב-1922 היו היחסים בין התושבים היהודים לבין התושבים הערבים לרוב טובים.  
על פי סקר הכפרים שנערך בשנת 1945 שטחו הכולל של הכפר 5,328 דונם טורקי, מתוכם 2,348 בבעלות ערבית, 2,807 דונם בבעלות יהודית, ו-173 דונם בבעלות ציבורית. הסקר שעסק גם בנתוני אוכלוסייה, לא מציין כל נתון לגבי גודל אוכלוסיית הכפר.
ב-21 בדצמבר 1947 עזבו רוב תושבי הכפר, כנראה מחשש להתקפה יהודית; היה זה הכפר הראשון שננטש באזור השרון. ב-2 באפריל 1948, שלושה ימים אחרי שהאצ"ל חטף את נכבדי שיח' מוניס וגרם לבריחת תושביו, עזבו תושבי חירבת עזון את כפרם בהוראת "ההגנה", והתמקמו בכפרים עזון ועיזבת א-טביב, ממזרח לקלקיליה.

לאחר הקמת המדינה

בדצמבר 1948 ביקשה מועצת רעננה לספח את שטח הכפר למושבה.
ב-1949 התיישבה במקום קבוצת עולים חדשים ניצולי שואה. בראשם היה עולה בשם בנימין וולפוביץ, ובאפריל 1949 בחרו לעצמם ועד מקומי. במשך השנים חלק מהתושבים עזבו ובמקומם נכנסו לגור בכפר תושבים אחרים. בשנת 1961 הודיעה מועצת רעננה על תוכנית לפינוי והריסת בתי הכפר הרעועים, ובניית שיכון חלופי לתושבים. ב-1963 עוד התגוררו במקום 15 משפחות שהמתינו לדיור חלופי.
בתי הכפר נהרסו בסוף שנות ה-60 ואלה מהם שנשארו נתכסו בצמחייה. השטחים סביב הכפר פותחו כאזורי מגורים ותעשייה, אך לב הכפר עמד בשיממונו עד לאמצע שנות ה-80. רק קיר בודד אחד (ייתכן שמדובר בקיר של מסגד הכפר) עמד על תלו, ובסמוך לו פעל בית כנסת קטן. בעקבות מעשי ונדליזם, שלוו בכתובות גרפיטי בערבית, הוחלט להרוס גם את השריד האחרון של הכפר. לאחר שנים מעטות הוקם על שטח הכפר הקאנטרי קלאב העירוני הראשון של רעננה.
צבי ברמאיר

ביוגרפיה

צבי ברמאיר (אדלר) נולד בשנת 1915 ביִדוֹביצה (Jidovița) שבטרנסילבניה, רומניה (כיום חלק מנסאוד ). קיבל חינוך יהודי מסורתי ב"חדר" ובישיבה וסיים בית-ספר תיכון בקלוז'. בגיל 17 הצטרף לתנועת נוער ציונית, היה חבר מערכת היומון הציוני "אוּי קֶלֶט" (Új Kelet, מזרח חדש) ופרסם קובץ שירים עבריים מתורגמים על ידו להונגרית. ב-1936 עלה לארץ ישראל עם קבוצתו, ולאחר הכשרה בקיבוץ שער הנגב עבר עם קבוצתו לכפר סאלד. במלחמת העולם השנייה התנדב לצבא הבריטי ושירת עם פלוגת הנדסה בחזיתות צפון אפריקה ואיטליה. כל שנות שירותו שלח מכתבים ורשימות ל"דבר לילדים", שתיארו את חוויותיו ונדודיו של חייל עברי. בשנים 1944–1945 היה מעורכי עיתון הבריגדה העברית "לחייל", שנדפס ברומא. לאחר שחרורו השתקע בירושלים וערך את הפרסומים הספרותיים של המחלקה לנוער והחלוץ בסוכנות היהודית. ב-1948 היה מעורכי העיתון "דבר ירושלים", שהופיע בתקופת המצור על העיר. בשנותיו האחרונות עבד בעריכה במוסד ביאליק, היה חבר האקדמיה ללשון העברית והרצה בבית ספר ערב לפועלים.
ברמאיר החל לכתוב שירים וסיפורים היסטוריים מ-1938 (בעיקר על תקופת תור הזהב היהודי בספרד ובאיטליה), שפורסמו בעיתונות העברית. הוא עסק גם בתרגום שירה, סיפורת וספרי מחקר מלשונות שונות. 
נפטר בעת ביקור ביוהנסבורג שבדרום אפריקה בינואר 1981, בגיל 65.
איחוד לורידיאנה

היסטוריה

בבחירות שנערכו בשנת 2001 באנדורה, זכתה המפלגה ב-2 מושבים בפרלמנט (מתוך 28). בבחירות שנערכו ארבע שנים מאוחר יותר, בשנת 2005, איבדה המפלגה את ייצוגה בפרלמנט, ולא עברה את אחוז החסימה. נתון זה (0 מושבים בפרלמנט) נשאר זהה גם בבחירות 2009 במדינה. אך לאחר שנתיים (באפריל 2011), נערכו בחירות במדינה, ובהם זכתה ב-2 מושבים בפרלמנט.
המפלגה נחשבת למקורבת למפלגת דמוקרטים למען אנדורה, המכהנת כיום בראשות ממשלת אנדורה. בראש המפלגה עומד הפולטיקאי מונסראט גיל אי רוזר. המפלגה לוקחת חלק פעיל במשרת התובע הכללי.
פאקרד בל (מחשבים)

היסטוריה

עד שנות ה-60 של המאה ה-20 התקיימה חברה אמריקאית לייצור מקלטי רדיו וטלוויזיה ששמה היה פאקרד בל. במהלך שנות ה-70, עקב חוסר גמישות וחוסר יכולת להתחרות עם הייצור מהמזרח הרחוק, הפסיקה החברה את פעולתה העסקית.
בנימין אלג'ם, יחד עם אלכס סנדל וג'ייסון ברזילי רכשו את השם המסחרי והחלו למכור מערכות מחשב אישי.
החברה נחלה הצלחה, ובשנת 1994 הייתה ליצרן המחשבים הגדול בארצות הברית, והרביעי בגודלו בתבל. ברם, חברת קומפאק החלה לנגוס בנתח השוק שלה באמצעות מחירי היצף, ובתגובה מיזג אלג'ם את פאקרד-בל עם חברת NEC בשנת 1996, ונותר בתפקיד נשיא חטיבה בחברה המאוחדת. בספטמבר 1997 לקה אלג'ם באוטם שריר הלב ושנה לאחר מכן, כשברקע עומדים ההפסדים המאמירים, עזב אלג'ם את החברה. בהצהרה הרשמית על העזיבה היא הוסברה בסיבות בריאותיות, אך מאוחר יותר סיפר אלג'ם כי הגורם היה אי-הסכמות עם משקיעים ומנהלי החברה האחרים.
לאחר הצלחה של מספר שנים ב-1996 נמכרה פאקרד בל לחברת NEC, ב-2008 נמכרה לחברת Acer‏.
מוטי בן ישי

ביוגרפיה

למד משחק בניסן נתיב ושירת בתיאטרון צה"ל. במהלך השנים חזר בתשובה ובראיון לעדי רן בערוץ הידברות סיפר על התהליך שעבר.
בשנת 1992 שיחק בסדרה זהו זה. מאז הופיע בסרטים וסדרות רבים. ביניהם: שנות ה-80 בתפקיד הרב מאיר אוחנה, פולישוק בתפקיד אלי בראשי, רמזור בתפקיד אברהם, תפוחים מן המדבר בתפקיד שאלתיאל, החממה בתפקיד ניסים מימון, הבורר בתפקיד משה פדלון, חברות בתפקיד מוכר,  האושפיזין בתפקיד אדרי, תמונות יפואיות בתפקיד חזוקה, חולה אהבה בשיכון ג' בתפקיד מאיר.
בנוסף שיחק בתפקיד ראשי בסרט "סודו של חשמונאי", שהופץ בדי.וי.די עבור המגזר החרדי.
הר ברניקי

גאוגרפיה

להורדוס אנטיפס היה בטבריה ארמון מפואר, שייתכן שהוא ארמונה של הנסיכה ברניקי, עליו סיפר יוסף בן מתתיהו בכתביו, ומכאן שמו של ההר "הר ברניקי". במהלך התקופה הביזנטית, במאה השישית, נבנתה על פסגתו המזרחית של ההר כנסייה, ייתכן על חורבת ארמונו של אנטיפס. הכנסייה הייתה מבנה מפואר ששטחו כ-1,400 מ"ר. בליבה של הכנסייה עמדה אבן מונוליתית ששמשה כשריד מקודש, וכפי הנראה נקשרה בסיפור פעילותו של ישו באזור הכנרת. 
הקיסר יוסטיניאנוס הראשון בנה חומה, שהגיעה מטבריה עד לפסגתו המערבית של ההר, והסתיימה בשני מגדלים שגובהם 15 מטרים ואורך כל אחד מצלעותיהם 7.5 מטרים. ברעש האדמה בשנת 749 המכונה רעש שביעית נהרסו המבנים שעל ההר, לרבות הכנסייה, אך זו שופצה מחדש בתקופה המוסלמית הקדומה, במהלך המאה השמינית ושימשה ככנסייה עד לאחר קרב קרני חיטין, בו נהדפו הצלבנים וממלכתם בגליל חרבה.
לאחר חורבן הכנסייה שהה המקום בשממונו במשך שנים רבות. בשנת 1990 החל הארכאולוג יזהר הירשפלד בחפירות במקום. לא נמצאו כל שרידים לארמונה של ברניקי, אך נחשפה הכנסייה הביזנטית, ושרידי החומה והמגדל. הקרן הקיימת לישראל פרצה דרך המובילה משכונותיה העליונות של טבריה אל ההר. בצלע ההר התגלה על ידי הארכאולוגים יזהר הירשפלד ויוסף סטפנסקי תיאטרון רומי, ובו כ-6,000-5,000 מקומות. עיריית טבריה מתכננת להפוך את האמפיתיאטרון למרכז מופעים ולשלבו בפארק עוז ברקוביץ', פארק ארכאולוגי בדרומה של טבריה, הכולל ממצאים ארכאולוגיים מהתקופה הרומית. בסמוך לכנסייה נחשף מבנה נוסף, וההשערה הייתה שהוא שימש כשוק בתקופה הביזנטית של העיר. בשנת 2009 גילתה הארכאולוגית קטיה ציטרין-סילברמן מהאוניברסיטה העברית בירושלים שהמבנה שימש כמסגד, וייתכן שהכנסייה והמסגד פעלו במקביל זה לצד זה, כשכל אחד משרת את הקהילה שלו. מסגדים דומים מאותה תקופה התגלו בדמשק ובעיר ג'רש שבירדן.
אלישע (סדרת טלוויזיה)

העלילה

אלישע קיז (קיזלובסקי) הוא גבר מובטל, כבן 40. שנתיים לאחר פטירתו של סבו התגלתה במשרדו של עורך הדין "זכאי הגדול המכונה נבלה" צוואה מצולמת, ובה סבו מוריש לו 10 מיליון שקלים, בתנאי אחד: עליו לחזור ללמוד בכיתה ו' בבית הספר "הרצל", אשר סולק ממנו בעת שלמד בכיתה ו'. בסוף השנה עליו להציג בפני עורך הדין זכאי תעודה לפיה סיים כיתה ו'. אם לא יסיים את כיתה ו', כספי הירושה יועברו לעורך הדין זכאי.
על מנת לקבל את הירושה חוזר אלישע לכיתה ו' בבית־הספר "הרצל" בו למד בילדותו, ומתחיל בלימודיו אצל המורה שני, חברת ילדותו אשר סולק בעת שלמד עימה בבית ספר. בית הספר מנוהל כעת על ידי המנהלת החדשה אלה (עלמה זק) וסגניתה הוותיקה ציפי (רבקה מיכאלי) אשר נוטרת לאלישע טינה על ששחרר טפיר בבית הספר כשהיה ילד.
במהלך הלימודים מכיר אלישע מספר חברים הלומדים בכיתתו, ובהם שון, רומי סופרסטאר, עדי, תמר (בעונות 1–2), עמית, ונגה (בעונה 3–4) ויונתן (עונה 5) ואת זכאי הקטן, הבן של זכאי הגדול (עונות 1–5). בדרך הוא עובר משימות קשות ומצחיקות על מנת לסיים את כיתה ו' בשלום ולקבל את עשרת מיליון השקלים. 
בפרק האחרון של העונה השנייה אלישע נכשל במבחן בתושב"ע וחושב שהפסיד את הירושה אך מגלה שהוא יכול להתחיל פעם נוספת את כיתה ו'.
בתחילת העונה החמישית מקבל את הירושה החלקית אך מבזבז אותה בתוך חודשיים. עורך הדין זכאי ואלישע מגלים על עוד עשרה מיליון שקלים שסבו של אלישע שמר עבורו. אלישע צריך ללמוד בכיתה ו' כדי לזכות בשבעה מיליון שקלים (את השאר שמר סבו כדי לשחרר את אלישע מהכלא על פי דבריו).

אלישע – קליפ הסדרה ("בסוף הכל יסתדר")

ביצוע של אלישע בנאי.
השיר משמש כמנגינת הפתיח של הסדרה עד היום.

אלישע (בביצוע ארקדי דוכין)

שוחרר יחד עם הפרק הראשון של עונה 4 (ב־23 באוקטובר 2017)
בביצועו של ארקדי דוכין (שהופיע בעונה 3, בפרק 53).
פאט ג'ו

ביוגרפיה


נולד ברובע הברונקס שבעיר ניו יורק.

קריירה

האלבום הראשון של ג'ו יצא ב-1993, וב-1995 חתם חוזה עם חברת "אטלאנטיק רקורדס" כ"דון קרטאגנה".
ב-2006 הוציא אלבום נוסף בשם "Me, Myself & I" בחברת התקליטים "ימפריאל רקורדס" עם שירו "Make It Rain". ב-2008 הוציא את אלבומו "The Elephant in the Room".
השיר המפורסם של פאט ג'ו הוא "Lean Back" .
לג'ו סכסוך ממושך עם הראפר האמריקאני 50 סנט בשל תקיפות הדדיות בשיריהם. ג'ו הופיע במספר סרטים, כגון: "אימפריה" (2002), ו-"מת לצעוק 3" (2003). בשנת 2019, הוציא ביחד עם קארדי בי ואנואל AA את השיר "Yes".
מתאם פעולות הממשלה בשטחים

היסטוריה

מיד לאחר מלחמת ששת הימים הוחל הממשל הצבאי הישראלי בשטחים, שהיה אמון הן על ההיבט הביטחוני והן על הטיפול באוכלוסייה האזרחית. יהודה ניצן מונה  "מתאם העניינים האזרחיים בשטחים המוחזקים", תפקיד זמני שביצע בשירות מילואים וכיהן בו במשך מספר חודשים. ב-10 בספטמבר 1967 מונה אל"מ דן חירם כמתאם העניינים האזרחיים עד ספטמבר 1968. במקביל מונה שלמה גזית, באוגוסט 1967, ליו"ר ועדת התיאום המדיני-ביטחוני בשטחים, ולקראת סוף שנת 1968 מונה גם למרכז ועדת המנכ"לים המטפלת בנושאים אזרחיים בשטחים המוחזקים ובדצמבר 1967 מונה לראש מחלקת ממשל צבאי וביטחון מרחבי במטכ"ל. ביולי 1968 היה מראשוני המועלים לדרגת תת-אלוף ובינואר 1973 קודם לדרגת אלוף, מאז תפקיד מתאם פעולות הממשלה בשטחים הוא של קצין בדרגת אלוף.
בתחילת שנות ה-70 הוקמה יחידת תיאום פעולות הממשלה בשטחים, שנקראה אז "אגף מטה ביטחון מרחבי והתיישבות". היחידה הוקמה מתוך כוונה ליישם את אמנת ז'נבה הרביעית. האמנה, הדנה בדיני תפיסה לוחמתית, קובעת את חובת המדינה הכובשת להגן על אזרחי השטחים שכבשה, על מנת שלא לפגוע בחפים מפשע ובאנשים שאינם לוחמים. האמנה גם קובעת כי לא ניתן להחיל את חוקי המדינה הכובשת על אותם שטחים, וכי הצבא, הוא אשר כבש את השטחים, ועל כן עליו מוטלת האחריות לדאגה לתושבים.
לאחר הסכם השלום עם מצרים ב-1979, במסגרתו הוחלט על הפרדת הפעילות האזרחית מהפעילות הביטחונית, הוקם המנהל האזרחי, שהיה חלק מהממשל הצבאי הישראלי בשטחים, בשנת 1981. כך, הפעילות הביטחונית נותרה בידי הממשל הצבאי, אשר כפוף לאלוף הפיקוד. הסמכויות האזרחיות הוקנו למנהל האזרחי שהוכפף למשרד תיאום פעולות הממשלה בשטחים, הכפוף למשרד הביטחון. לראש המנהל האזרחי נמסרו סמכויות בתחומים אזרחיים שונים, ותחתיו מונו קציני מטה אזרחיים הקשורים למשרדי הממשלה השונים בישראל.
מנהלות התיאום והקישור של היחידה מוקמו ברמאללה ובעזה. לאחר העברת סמכויות לידי הפלסטינים בהסכם קהיר (1994), שונה אופי הפעילות של היחידה, ומאז פעילותה הפכה לתיאום וקישור בין הצד הפלסטיני לבין הצד הישראלי, והיחידה נסוגה מהשטחים שהועברו לידי הפלסטינים.
החל מדצמבר 2010 היחידה מכשירה את כלל הקא"לים בצה"ל.
אביחיל

אביחיל

היישוב הוקם ב-1932 על ידי חיילים שלחמו במלחמת העולם הראשונה במסגרת הגדודים העבריים שבצבא הבריטי. תחילה הוקם היישוב על אדמה שהוקצתה לחיילים המשוחררים על ידי ממשלת המנדט, בצפון הנגב, ליד תל ערד. בעקבות המחסור במים במדבר, הוקם המושב מחדש במיקומו הנוכחי, ב-19 ביולי 1932, על ידי קרן היסוד. היישוב הוקם על חולית שהייתה אדמת הקרן הקיימת לישראל, במסגרת "התיישבות האלף". בין המתיישבים הראשונים היה דב יוסף, שכיהן בהמשך כשר הצנע בממשלת ישראל הראשונה.
בשנת 1939 נמנו ביישוב 280 תושבים ב-72 משקים.
על פי סקר הכפרים 1945 בארץ ישראל התגוררו באביחיל 350 תושבים.

עין העובד

המושב הוקם ב-1932 על ידי קבוצת "שארית" שנותרה יחד מארגון ארצי שהתפרק. ששה ממייסדי המושב נשלחו בינואר 1931 להכשרה ב"פרדס הגדוד".
בחורף 1933 נחפרה באר המים בעומק של 35 מטרים. בתחילה עלו 17 משפחות להתיישב וכל משפחה מחברי המושב קיבלה 8 דונמים למטעים ו-2 דונמים לבניה. באביב אותה שנה החלו בנטיעת המטעים וב-1934 הוקם מגדל המים בעקבות הלוואה מכפר ויתקין. באותה השנה קיבלו חברי המושב הלוואות מבנק הפועלים לצורך הקמת בתי הקבע.
מאוחר יותר מסרה הקק"ל 100 דונמים לעיבוד חקלאי בקרבת מושב גן חפר. שטח זה הוחכר לקיבוץ קדמה.
הלוואות לצורך הקמת משקי עזר נדחו והוענקו רק בסוף שנת 1939.
בסך הכל כלל המושב שטח של 420 דונם, מתוכם 160 דונם פרדסים.
ילדי המושב למדו מלכתחילה בגן ובבית הספר באביחיל. על פי סקר הכפרים משנת 1945 התגוררו בעין העובד 80 תושבים.

רצח יוסף בנימיני

בתקופה הראשונה סבלו התושבים מהתנכלויות וחדירות של בדואים מהסביבה. ב-22 בפברואר 1933 אירעה התנגשות גדולה בין התושבים לבין בדואים שחדרו לשדות המושב. בתגרה נפצע קשה בראשו יוסף בנימיני. לפי הגרסה המופיעה ב"ספר אביחיל" (ערכה רות פורת, 2002) הוא הוכה בראשו על ידי אישה בדואית באמצעות כד חרס וכעבור מספר שעות מת מפצעיו. לפי הגרסה שהופיעה בעיתונות באותם ימים הוכה בנימיני בראשו על ידי גברים בדואים שהיו חמושים בנבוטים (מקלות). הוא נקבר בראש גבעת הכפר.
ב-1947 הוקמה ליד קברו אנדרטה בצורת עמוד שיש שהובא מקיסריה. עליו הונחה מנורה - סמל הגדודים העבריים במלחמת העולם הראשונה.
בבסיס האנדרטה נכתב: פה נפל על משמרתו יוסף בן מנוח בנימיני ז"ל בהגנו על היישוב הזה.
הקבר והאנדרטה נמצאים כיום בתוך בית הספר אביחיל.

המושב כיום

במושב אביחיל נמצא מוזיאון "בית הגדודים", המנציח את פועלם של אנשי הגדודים העבריים. באביחיל 15 רחובות, וכן מבני ציבור כגון בית כנסת, ספרייה, בית הספר הניסויי אביחיל, בית עלמין, מועדון ספורט, מגרשי טניס וכדורסל, וכן אולם תרבות המהווה חלק ממוזיאון בית הגדודים.
סמוך למושב נמצא גן לאומי אביחיל באתר דיונות חול, עצי חרוב מצוי ואלת המסטיק. אלו הדיונות הדרומיות ביותר במישור החוף בהן שרדה תצורת צומח זו.
בבית העלמין במושב יש חלקה מיוחדת ליוצאי הגדודים העברים. במקום קבור בקבר נפרד, שלום שווארצבארד שהתנקש ב-1926 בסמיון פטליורה. כן קבורים במקום בחלקה נפרדת לויטננט קולונל ג'ון פטרסון ואשתו.
דוד דיין

ביוגרפיה

נולד בירושלים בשנת 1932 לחביבה וליעקב משה דיין. אביו נולד בארץ ישראל ומוצא משפחתו במרוקו, ואמו עלתה ארצה מעיראק. בצעירותו למד בישיבת "שערי ציון" של הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל, בישיבת מרכז הרב ובמכון התורני הפדגוגי של הרב יעקב ברמן. לאחר מכן שימש כמורה לתלמוד בישיבת "שערי ציון".
הוסמך להוראה בידי הרב אליעזר ולדנברג, בהמלצת הרב עובדיה הדאיה והרב עובדיה יוסף. נישא למרים בת הרב דוד שלוש.
בשנת  1952 החל לכהן כרב השכונות בתל אביב, ובאותה שנה זכה בפרס מטעם משרד הדתות. בתקופה זו נמנה עם מקימי אגודת הרבנים הספרדים.
בשנת 1955 הגיש עתירה לבג"ץ נגד מינויו של הרב יצחק נסים לתפקיד הראשון לציון, בשל פגמים פורמליים, לטענתו. העתירה גרמה לפסילת הבחירה, ואילצה את הכנסת לחוקק חוק שהכשיר את הבחירה מחדש.
בשנת 1958 (ה'תשי"ח) החל לכהן כרבה הספרדי של לימה שבפרו.

פרשת מינויו לרבה של צפת

לאחר פטירת הרב אהרון בן שמעון, רבה של צפת, מונה הרב יהושע פיטוסי בשנת 1950 לכהן תחתיו. המינוי לא קיבל משנה תוקף רשמי במשך זמן רב, ולאחר מספר שנים הרב פיטוסי לא ראה עצמו בתפקיד, בשל כהונתו במקביל כדיין בבית הדין האזורי. בשל כך, אישי ציבור ורבנים ספרדים הביעו דרישה ממועצת העיר צפת למנות רב ראשי ספרדי. בחודש מרץ 1963, בעקבות סירובה של המועצה הדתית בעיר לשתף פעולה עם המהלך, פרסמה העירייה על דעת עצמה מכרז לבחירת רב, ובאוקטובר 1963 נבחר הרב דיין לרבה הספרדי הראשי של העיר. ב-25 בפברואר 1964 הגיע הרב דיין מפרו לצפת, וב-9 במרץ של אותה שנה הוכתר לתפקיד בנוכחות הרב מאיר ועקנין, הרב אליהו פרדס והרב דוד שלוש בבית הכנסת אבוהב. הרב הראשי האשכנזי של צפת, שמחה קפלן, התנגד להליך וטען שלמועצת העיר אין סמכות חוקית לבחור רב לתפקיד, ללא התערבות של המועצה הדתית. למרות שהרבנות הראשית לישראל וד"ר זרח ורהפטיג, שר הדתות, הבהירו כי הם אינם מכירים בבחירתו של הרב דיין, אלא רק במעמדו של הרב פיטוסי כרב הראשי הספרדי היחיד, ועל אף שלא ניתנה לו סמכות כרב עיר והיכולת לערוך רישום נישואין, המועצה המקומית ראתה ברב דיין כרבה הספרדי הראשי.
בשנת 1967 הוקם גוף בוחר לרב ראשי ספרדי לאור צו על תנאי שהוציא בית המשפט העליון. הרב קפלן המשיך להתנגד לכניסתו של הרב דיין לתפקיד ללא הסכמת הרב פיטוסי, וראה בכך תקדים בלתי ראוי. לאור ההתנגדות של משרד הדתות והרב קפלן למינויו של הרב דיין, העדה הספרדית בצפת החלה בניהול מאבק להכרה במינוי, בתמיכת רבנים, ראשי ערים אחרות וחברי כנסת. בבחירות המוניציפליות של שנת 1969 התמודדה רשימה למועצת העיר של מספר חברי מפד"ל, פא"י ואגודת ישראל שהוקמה כדי לפעול להכרה במינויו של הרב דיין. בתקופה זו נערכו עצרות ומחאות בעד ונגד המינוי, ונטען כי התנגדותו של הרב קפלן לרב ספרדי היא פוליטית ועקרונית, ללא קשר לחוק. כדי להביא לפתרון הסכסוך, הוקמה בכנסת וועדת שרים בראשות בכור שלום שטרית, שקבעה כי על הרבנות הראשית לאשר את המינוי. האחרונה סירבה, ובתגובה נפגשה וועדת השרים עם הרב יצחק נסים והרב איסר יהודה אונטרמן. הרב נסים ביקש לפרסם כי אישר את המינוי, והרב אונטרמן הציע לשלוח וועדת חקירה לצפת. וועדת השרים דחתה את הצעת הרב אונטרמן, בשל איומי הרב קפלן להתפטר מתפקידו באם יוכר מינויו של הרב דיין.
לבסוף, לאחר פטירת הרב פיטוסי בשנת 1971, הסיר הרב קפלן, חלקית, את התנגדותו מכהונתו של הרב דיין, וב-18 בינואר 1972 האחרון נבחר ברוב קולות לכהן כרבה של צפת. לאחר בחירתו, חזר בו הרב קפלן ולא הכיר בבחירתו לרבה הראשי של צפת, וסירב להקצות לו חדר בבניין הרבנות שהיה בבעלות העירייה.
הלך לעולמו באוקטובר 1987 (ערב שמחת תורה ה'תשמ"ח). על שמו קרוי בית הכנסת היכל דוד בשכונת גני הדר בצפת.
בתו זיווה נישאה לרב צבי קוסטינר.
מוזיאון החלל של הונג קונג

פעילות

הרעיון להקים בהונג קונג פלנטריום הוצע לראשונה בשנת 1961 על ידי המועצה העירונית של הונג קונג. ממשלת הונג קונג החליטה להקים את הפלנטריום בצים שא צוי במטרה שישמש בסיס למוזיאון חלל. בשנת 1974 נרכש פלנטריום מחברת קארל זיס (Carl Zeiss AG) במחיר של 3,050,000 דולר הונג קונגי. הקמת המבנה החלה בשנת 1977 והמבנה נפתח ב-8 באוקטובר 1980.
למוזיאון שני אגפים. באגף המזרחי מצוי הפלנטריום וכן אולם תצוגה בנושא החלל ומשרדים. האגף המערבי נבנה בשלב מאוחר יותר ובו אולם תצוגה בנושא אסטרונומיה, חדר הרצאות וחנות.
שטחו של הפלנטריום 8,000 מ"ר, ולו כיפה דמוית ביצה.
קלינקה

קלינקה (ברוסית: Калинка) הוא שיר שנכתב ב-1860 על ידי המלחין הרוסי איוואן לריאונוב. השיר בוצע לראשונה בסראטוב.

הקלטות והשפעה תרבותית

השיר בוצע ב-1953 בסרט הלילה אנו שרים בביצוע זמר האופרה אציו פינצה שגילם את זמר הבס הרוסי פיודור שאליאפין. גרסה זו חשפה את השיר לציבור הרחב, הקנתה לו הצלחה רבה וחשפה אותו לתרבויות פופולריות של מדינות אירופה. 
ב-1998 הוציאה הלהקה הסקנדינבית Infernal גרסת כיסוי לשיר.
קלינקה היה אחד משירי הרקע בגרסת הארקייד של אטארי לטטריס. 
ב-2000, להקת הנשים הגרמנית "Yamboo" ביצעה גרסת טכנו\פופ של השיר בעת חגיגות הסילבסטר בברלין, גרמניה. הגרסה שלהן כללה אך ורק את פזמון השיר המקורי. שאר בתי השיר נכתבו על ידיהן, באנגלית. 
ב-2003, קנה המיליארדר הרוסי-יהודי רומן אברמוביץ' את מועדון הכדורגל צ'לסי. מאז, היה השיר לשיר הנושא הלא רשמי של מועדון הכדורגל. השיר נוגן לפני או אחרי משחקים חשובים של מועדון כגון: משחק של המועדון מול מועדון הכדורגל ברצלונה במסגרת ליגת האלופות ובגמר גביע הפוטבול ליג.
חלקים מקלינקה אפשר למצוא בשיר "Love Me, Love Me" של Arsenium.
ניתן למצוא גרסת רמיקס נוספת של השיר במשחק הנינטנדו 64, הטטריס החדש.
בפסקול הסרט ההודי 7 Khoon Maaf, שיצא ב-2011, מבוצעת גירסת כיסוי של השיר בשם "Darling".

מר קלינקה

דימיטרי אולג הוא זה שעיבד את השיר שמוכר בביצוע מקהלת הצבא האדום: הוא הפך שיר קליל לאריה אופראית. ויקטור איבנוביץ' ניקיטין, סולן מקהלת הצבא האדום לשעבר, קיבל לראשונה את התואר "מר קלינקה" לאחר ששר שלושה הדרנים לשיר בקונצרט השלום בברלין, 1948. התואר הוא לא רשמי: הוא מוענק לסולני מקהלת הצבא האדום בקונצרטים בהם זוכה השיר למספר הדרנים. לאחר ניקיטין, זכו כמה סולני להקת הצבא האדום בתואר, ביניהם: אוונג'י בליאב, ואדים פטרוביץ', ואסילי איבנוביץ' ועוד.

בישראל

לגבעטרון גרסת כיסוי בעברית לשיר, הנקראת קלינקה. השיר בנוי על תרגום המילים ברוסית עם תוספות של הגבעטרון. גרסת הכיסוי של הגבעטרון נכתבה על ידי אביבה אור שלום. חברי הגבעטרון נהגו לשיר את השיר בהופעות בהן הוצגה המחרוזת השירים הרוסיים של הלהקה, קטיושקה. את השיר ביצעו חברי הגבעטרון בפסטיבל עין גב לשנת 2007 ששודר בערוץ הראשון. 
לאחר הוצאת גרסת הכיסוי של הגבעטרון, הזמר הישראלי ליאור ייני בחר לבצע את השיר, בהצמדות למילות תרגומיה של אביבה אור שלום. ליאור ייני ואור שלום העלו הצגה בשם "קלינקה" שכל כולה שירים ברוסית, בתרגום אור שלום, בבימוי אוריאל זוהר, שרו ורקדו: ליאור ייני ודני כץ. ההצגה הופיעה בשנים 1976-1977 במשך כשנה וחצי בכל רחבי הארץ.
ביוגאוגרפיה

ביוגאוגרפיה (באנגלית: Biogeography) היא תחום מדעי שעוסק בלימוד הפיזור הגאוגרפי של מינים ביולוגיים במרחב ולאורך הזמן. בכך, הביוגאוגרפיה משלבת בין מדעי הגאוגרפיה למדעי הביולוגיה, ועוסקת בין השאר בחקר המגוון הביולוגי ובהבנת התנאים הגאוגרפיים הדרושים לקיומם של יצורים, והשפעתם של תנאים אלו ואחרים על תכונותיהם של היצורים.
מחקרים ביוגאוגרפיים עוסקים בתצפיות על יצורים חיים ובלימוד שרידי יצורים קדומים, דוגמת מאובנים, והשוואתם לנתונים גאולוגיים אודות התקופה שבה חיו יצורים אלו. בין השאר עוסקת הביוגאוגרפיה ביצורים שנכחדו ובהבנת הסיבות הגאוגרפיות שייתכן והביאו להכחדתם.
זואוגאוגרפיה ופיטוגאוגרפיה הם שני ענפים של ביוגאוגרפיה.
פיטוסוציולוגיה היא מדע העוסק בחקר האקולוגיה, התורשה והתפוצה הגאוגרפית של חברות צמחים.
כלכלת סאו טומה ופרינסיפה

התקופה הקולוניאלית (1471-1950)

בשנת 1506 חיו בסאו טומה, האי הדרומי, כבר כ-1000 תושבים, ומתוכם כ-600 יהודים. בנוסף לאלו שהו במקום במעמד נמוך יותר כ-2,000 עבדים שחורים שהובאו מהיבשת השכנה. האיים הפכו למרכז סחר פורטוגזי בעבדים. בכל שנה, נשלחו מהאיים כמה אלפי עבדים אל המטעים הפורטוגזיים בברזיל ובאיים הקריביים. עבדים הועסקו באפן נרחב גם בסאו טומה ובפרינסיפה, בעיקר בעבודה במטעי הסוכר. בסוף המאה ה-16, האיים הפיקו בשנה כ-12,000 טון של סוכר. בשנים 1572 ו-1573 הוכפפו האיים ישירות אל הכתר הפורטוגלי. בתחילת המאה ה-17 השתנה המצב הפוליטי והכלכלי באיים לרעה. עלייתם של מטעי הסוכר בברזיל, הולידו תחרות עם התוצרת הברזילאית. דבר זה גרם למשבר כלכלי מתמשך באזור, וזה הביא לעזיבתם של מתיישבים לבנים רבים ולמרידות עבדים חוזרות ונשנות. בשנת 1844 חיו באיים 185 לבנים בלבד, לעומת 7054 שחורים, 5514 מתוכם היו עבדים. באמצע המאה ה-16, היה בסאו טומה נמל פורטוגזי אשר שימש בעיקר לתדלוק ספינות הצי האימפריאליסטי.
במהלך ראשית המאה ה-19, בעקבות התחרות הכושלת עם ברזיל בעניין שוק מטעי הסוכר, החלו תושבי האי להבין שאינם יוכלו להתחרות איתה ולהגיע להישגים כלכליים עליה. אט אט הם החלו לפתח תוצרות חקלאיות אחרות, קפה ובעיקר קקאו. סאו טומה הפכה עד מהרה ליצואנית קקאו מובילה בתחום, ובשנת 1908 הפכה לגדולה ביותר בעולם בנושא זה. תוצרת זו מהווה גם בימינו את הבסיס הכלכלי של המדינה. מספר שנים לאחר מכן, בשנת 1822, עזבו הפורטוגזים את ברזיל, וקמה שם האימפריה הברזילאית העצמאית. כך הפכה סאו טומה ליצואנית הכמעט בלעדית של סוכר לפורטוגל. שנים אלו, אמצע ושלהי המאה ה-19, היו שנים של פריחה כלכלית, אך רוב שדרות לא נהנו העם ממנה. עם הגידול החד בביקוש, החלו להעסיק במקום יותר ויותר עבדים. זאת, חרף העובדה שפורטוגל ביטלה באופן רשמי את העבדות באימפריה שלה באותה התקופה, בשנת 1876. דבר זה הגיע עד כדי כך, שבשנת 1900, הודיעו יצרני השוקולד בבריטניה ובצרפת, על הפסקת רכישה של תוצרת החקלאית מהאי, לרבות קקאו.
איטלו זבבו

ביוגרפיה

זבבו נולד כאטורה שמיץ בעיר טריאסטה (אז באימפריה האוסטרו-הונגרית) לפרנץ שמיץ, איש עסקים יהודי ולאלגרה מורביה. הוא עצמו נכנס לעסקים מגיל צעיר, אבל אהבת הספרות לא הניחה לו כל חייו. היכרותו עם ג'יימס ג'ויס עם בואו של זה לטריאסטה השפיעה מאוד על כתיבתו. ג'ויס, ששימש כמורו לאנגלית, עודד אותו לכתוב, קרא את יצירותיו והתרשם, ואף עזר לו לפרסמן. זבבו מצדו העשיר את ידיעותיו של ג'ויס בכל הנוגע ליהדות ולעברית. קיימת טענה מבוססת שג'ויס הכניס קווים מדמותו של זבבו-שמיץ לדמותו של לאופולד בלום, אחד מגיבורי ספרו "יוליסס".
זבבו נחשב לסופר מודרניסט ומקורי. את הרומן הראשון שלו, "חיים" (Una vita), פרסם בשנת 1890. בשנת 1898 יצא לאור הרומן "גבר מזדקן", או "זקנה" (Senilità), שהביקורת התעלמה ממנו. לאחר שנים רבות זכה "זקנה" להצלחה: הוא תורגם מאיטלקית ללשונות רבות ואף הוסרט בהצלחה רבה, בכיכובה של קלאודיה קרדינלה. 
זבבו נישא לבת דודתו, ליביה ונציאני, שהייתה קתולית, והתנצר בעקבות נישואיו. בשנת 1899 הצטרף למפעל של חותנו, ובו עבד עד סוף ימיו.
בשנת 1923, לאחר 25 שנות שתיקה ספרותית, יצא לאור "תודעתו של זנו" (La coscienza di Zeno), רומן הנחשב לאבן דרך בספרות האיטלקית המודרנית. 
בספטמבר 1928 נפצע זבבו בתאונת דרכים, ונפטר כעבור ימים ספורים.