google/wiki40b huggingface dataset:
פרדגונד

פרדגונד בפולקלור

מסופר עליה כי לאודסטיס, (Leudastis), מי שהיה רוזן טור, הפיץ רכילות לפיה הבישוף של בורדו, ברטרנדוס (Bertrandus), הוא המאהב של פרדגונדיס. כילפריק אסר את לאודסטיס לפרק זמן ואז שחררו מהכלא. לאודסטיס פנה אל פרדגונד בבקשה כי תמחל לו, פרדגונדיס הפגועה מהרכילות פרצה בבכי, פקדה על משרתיה לתפוס את לאודסטיס. הלה נפצע כשהתנגד ואז פקדה פרדגונדיס להשליך אותו על הרצפה ולהרוג אותו.
מציעים את פרדגונד כמודל שנתן השראה לסיפור סינדרלה. גרגוריוס מטור כתב עליה שהיא קינאה לבתה, עצמה ובשרה, ריגונתיס, שטענה כי היא זו שצריכה להיות פילגש ולא אימה ושהאשימה את פרדגונד בקמצנות. פרדגונד המתינה להזדמנות מתאימה ותחת מסווה של נדיבות לב לקחה את בתה לחדר האוצר, פתחה בפניה את ארגז האוצרות והראתה לה את תכשיטי המלך אותם הוציאה מהארגז. פרדגונד השימה עצמה עייפה ואמרה לריגונתיס שתוציא מהארגז מה שידה משיגה. כאשר הבת כרעה ברך והתכופפה אל תוך הארגז, סגרה פרדגונדה את מכסה הארגז על צוואר בתה והייתה הורגת אותה אם לא היו המשרתים נחלצים לעזרתה.
ריגונתיס שודכה לנסיך הוויזיגותי ריקרד, בנו של המלך ליאוויגילד מהיספניה. על מנת לצייד את תהלוכת הנישואין ולהעלות את יוקרתה, רוקנה פרדגונד את אוצר הממלכה למרות התנגדות האצולה. פרדגונד טענה כי כל המתנות הן תולדה של רכוש שנצבר על ידי בעלה ונדיבותו. במהלך המסע הארוך נשדדה שיירת הכלולות פעם אחר פעם למרות שהדבר היה אסור על ידי החוק הסאלי, ומשרתיה של ריגונתיס נטשו אותה. כאשר הגיעה ריגונתיס לטולוז, נשאר מכל העושר שהובילה רק מעט מאד. אחרי מותו של כילפריך ב-584, דסידריוס מאקוויטינה הלך לטולוז להודיע לריגונטיס על מות אביה ולאבטח את שרידי הרכוש. ריגונתיס המרוששת חזרה לבית אימה והנישואין בוטלו. מסופר שכאשר חזר המשרת לאונרדוס (Leunardus) מטולוז וסיפר לפרדגונדיס כי שדדו את תהלוכת החתונה של בתה, ריגונתיס (Rigunthis). פרדגונדיס הזועמת ציוותה להפשיטו מבגדיו ולשלחו ערום. היא גם ציוותה להכות או להשחית את גופם של אנשי הפמליה והמשרתים שהיו בתהלוכה. וזאת כנקמה במי שהיו עדים לקלונה. מאחר שלא יכלה לנקום בשודדים.
קלייר פוי

חיים אישיים

קלייר נולדה בסטוקפורט אנגליה, וגדלה במנצ'סטר ולידס, היא הצעירה מבין שלושת אחיה, אביה היה סוכן מכירות של זירוקס .
הוריה התגרשו כשהייתה בת 8, היא למדה בבית הספר התיכון איילסבורי לבנות החל מגיל 12. כשסיימה את לימודי התיכון, עברה קלייר ללמוד באוניברסיטת ג'ון מור בליברפול, ללימודי דרמה וקולנוע.
קלייר גם למדה בבית הספר לדרמה של אוקספורד במחוז אוקספורדשייר במהלך שנה אחת, שם סיימה בשנת 2007.
בדצמבר 2014 התחתנה פוי עם השחקן סטיבן קמפבל מור. בפברואר 2015 נולד ילדם הראשון.

קריירה

כאשר למדה בבית הספר לדרמה של אוקספורד, הופיעה קלייר בתפקידים שונים כגון "נשים בצמרת", "גבעת ווטרשיפ", ו"נגע קל".
אחרי תפקידה בטלוויזיה, היא ערכה את הופעת הבכורה שלה על הבמה המקצועית ב-DNA וב-הנס, אחד מהתפקידים בוים על ידי פול מילר בתיאטרון המלכותי הלאומי בלונדון.
בשנת 2011 הופיעה קלייר בסרט הרפתקאות "עונת המכשפה", לצידו של השחקן ניקולס קייג'. ב-2015 גילמה את דמותה של אן בולין בסדרת הטלוויזיה "וולף הול".
בשנת 2018 שיחקה בסרטים "האדם הראשון" ו"הנערה ברשת העכביש".
אווזאים

תיאור

לאווזאים צוואר ארוך, רגליים קצרות ומקור רחב. גופם מותאם לשחייה במים בהמצאות מספר התאמות לסביבה: הנוצות משומנות וכולאות אוויר המסייע להם לצוף, תחתית הגוף קעורה, שלוש אצבעות הרגל מחוברות ביניהן על ידי קרום שחיה. מקורם של האווזאים רחב ושטוח, המקור מצופה קרום דק ובקצהו אנקול קצר. למקור שוליים משוננים המותאים לסינון מזון מתוך מים.
לאווזאים לשון עבה ושרירית, ולה בליטות בקציה.
לאווזאים רגלים קצרות הממוקמות בחלקו האחורי של הגוף, כך שבעת שחייתם, משמשות להם הרגליים כמשוט והגה יחדיו, ומאפשרות שחיה מהירה ויציבה. כושר התעופה שלהם מצוין והם מסוגלים להגיע למהירות של כמאה קמ"ש. הם מקננים סמוך למקווה מים. שלוש האצבעות הקדמיות של האווזאים ארוכות, ומאוחות ביניהן בקרום שחייה. לעיתים ישנה אצבע אחורית קצרה ומנוונת.
לאווזאים זנב קצר. 
לזכר איבר מין מסתלסל המותאים להזדווגות על פני המים.
האווזאים מקננים על הקרקע בקרבת מקורות מים. כל תטולה כוללת בין 2 ל-14 ביצים שצבען לבן או צבען מוסוה (חום, ירקרק או תכול).
ימי הדגירה נעים בין 18 ל-45.
הגדול באווזאים הוא ברבור מחצצר (Cygnus buccinator) שהוא אחד מהעופות המעופפים הכבדים ביותר ושוקל לעיתים מעל 17 ק"ג, דומה לברבור מצוי בגודל. הקטן ביותר הוא ברווז כותנה גמדי (Nettapus coromandelianus) ששוקל 164 גרם.

אווזים בישראל

לישראל מגיעים המינים הבאים מהסדרה: 
מהסוג אווז: אווז לבן-מצח (Anser albifrons), אווז קטן (Anser erythropus), אווז אחו (Anser fabalis), אווז אפור (Anser anser).
מהסוג ברנטה: ברנטה אדומת-חזה (Branta ruficollis).
מהסוג ברבור: ברבור מצוי (Cygnus olor), ברבור שר (Cygnus cygnus), ברבור הטונדרה (Cygnus columbianus).
מהסוג טדורנה: קזרקה חלודית (Tadorna ferruginea), טדורנה ירוקת-ראש (Tadorna tadorna).
מהסוג יאורית: יאורית מצרית (Alopechon aegyptius)
מהסוג ברווז: שרשיר הכף (Anas capensis), ברווז אפור (Anas strepera), ברווז צהוב-מצח (Anas penelope), ברכיה (Anas platyrhynchos), מרית צפונית (Anas clypeata), שרשיר אדום-מקור (Anas erythrorhyncha), ברווז חד-זנב (Anas acuta), קרקיר (Anas querquedula), שרשיר מצוי (Anas crecca).
מהסוג ברווז משויש: ברווז משויש (Marmaronetta angustirostris).
מהסוג נטה: נטה אדומת-ראש (Netta rufina), צולל דרומי (Netta erythrophthalma).
מהסוג צולל: צולל חלודי (Aythya ferina), צולל ביצות (Aythya nyroca), צולל מצויץ (Aythya fuligula), צולל ימי (Aythya marila).
מהסוג ברווז שורק: ברווז שורק קטן (Dendrocygna javanica).
מהסוג אדרית: אדרית שחורת-כיפה (Somateria mollissima).
מהסוג קטיפנית: קטיפנית שחומה (Melanitta fusca).
מהסוג ברווז קרח: ברווז קרח (Clangula hyemalis).
מהסוג עבראש: עבראש ירוק (Bucephala clangula).
מהסוג מרגון גמד: מרגון גמד (Mergellus albellus).
מהסוג מרגון: מרגון בינוני (Mergus serrator), מרגון גדול (Mergus merganser).
מהסוג צחראש: צחראש לבן (Oxyura leucocephala).
בנוסף לכל אלה ישנם כמה ברווזים פולשים או בפארקים וגנים: ברווז מוסקובי, אווז סיני, מנדרין סיני וברווז עצים. גם היאוריות הנפוצות בישראל הם עופות פולשים שברחו מהשבי, אף על פי שלעיתים נדירות היאורית נצפית בנדודיה מעל ישראל.
תפלת השתן

אטימולוגיה

המונח בעברית סוכרת תפלה, מקורו בטעות בתרגום. אין למחלה זו כל קשר לסוכרת, למעט תופעה של ריבוי שתן בשתי המחלות. מחלת הסוכרת נקראת בלטינית Diabetes mellitus (שמשמעותו: "שתן מתוק"), ובשפות אירופאיות רבות נהוג לקרוא למחלה בקיצור במילה אחת Diabetes.
לעומת זאת, מחלה זו, של חוסר הורמון נוגד השתנה נקראת Diabetes insipidus, בלטינית: "שתן תפל". המילה Diabetes (שתן) תורגמה בטעות ל"סוכרת" וכך נקראה המחלה בטעות "סוכרת תפלה".
על פי החלטת האקדמיה ללשון העברית משנת 1999, תקרא המחלה בעברית תַּפֶּלֶת הַשֶּׁתֶן.

תפלת שתן מרכזית משפחתית

מדובר במחלה המועברת בתורשה אוטוזומלית דומיננטית. בחלק מהמשפחות נמצאה מוטציה בגן המקודד את הורמון נוגד השתנה.

תפלת שתן מרכזית אידיופתית (ממקור לא ידוע)

שכיחותה של מחלה זו נעה בין 10% ל-30%. המחלה נובעת כתוצאה מירידה בתפקוד של בלוטת ההיפופיזה האחורית, שמביאה לירידה בייצור של הורמון נוגד השתנה. בחלק מהמקרים נמצאו נוגדנים נגד נוירונים מגנו-סלולריים שהם יצרנים של ההורמון, לכן ההשערה היא כי מדובר במחלה אוטואימונית, בפרט כאשר הגבעול המחבר בין ההיפותלמוס להיפופיזה הוא מעובה כתוצאה מתהליך דלקתי.
אולג טבקוב

חייו

אולג טבקוב נולד בסראטוב למשפחת רופאים. במהלך מלחמת העולם השנייה אביו גויס לצבא האדום ואמו עבדה בבית חולים צבאי. לאחר המלחמה הוריו נפרדו.
בשנת 1953 סיים טבקוב לימודי בית הספר והחל ללמוד משחק בבית הספר למשחק ליד התיאטרון האמנותי של מוסקבה. בשנת 1956 טבקוב הוזמן להשתתף בסרט. מטעמי צנזורה הסרט לא הוקרן לאחר סיום הפקתו והקרנה התאפשרה רק בשנת 1988.
בשנת 1957 אולג יפרמוב הקים סטודיו לשחקנים צעירים שהתפתחה לתיאטרון סוברמניק. אולג טבקוב היה בין הצעירים בקרב מקימי התיאטרון החדש. בשנים 1957-1983 הוא היה בין שחקניו המובילים. במקביל לעבודה בתיאטרון טבקוב הצטלם בקולנוע. לאור היקף העבודה הגדול, בשנת 1964 טבקוב עבר התקף לב. בשנת 1970, לאחר שיפרמוב עזב את התיאטרון, טבקוב מונה למנהל התיאטרון ופעל למינוי של גלינה וולצ'ק למנהל האמנותי של התיאטרון.
בשנת 1983 טבקוב קיבל הזמנת אולג יפרמוב ועבר לתיאטרון האמנותי. בשנת 1987 במהלך משבר בתיאטרון הוא תמך ביפרמוב. בשנת 2000 הוא מונה למנהל התיאטרון. הוא הצליח לשקם את התיאטרון שעבר משבר ופיצול והגדיל את הפופולריות שלו.
בשנת 1973 טבקוב החל ללמד משחק. בשנת 1976 הוא אסף 26 סטודנטים והחל ללמד אותם באופן אישי. באותה שנה הוא הצליח לקבל בניין שהיה בעבר מחסן פחם החל לשפץ אותו במטרה להתאים לבניין התיאטרון. בשנת 1978 החלו הופעות, אך טבקוב לא הצליח לקבל למוסד החדש מעמד של תיאטרון. השחקנים עברו לתיאטראות אחרות בעיר אך המשיכו לבוא לחזרות בלילות ומפעם לפעם טבקוב ארגן הופעות. המוסד הפסיק להתקיים כאשר אחד השחקנים לא הצליח לבוא להופעה כי במקום עבודתו התנגדו להשתתפותו בהופעה זו. רק בשנת 1987 המוסד קיבל מעמד של תיאטרון תחת השם "טבקרקה" (קופסה לשמירת טבק). טבקוב מוביל את התיאטרון עד מותו.
משנת 2000 אולג טבקוב היה מנהל אמנותי בתיאטרון האמנותי על שם צ'כוב ותיאטרון "טבקרקה" וגם הופיע כשחקן על במות תיאטראות אלו. בנוסף לכך היה מלמד בבית הספר למשחק, בשנים 1986-2000 הוא היה רקטור של בית הספר למשחק ליד התיאטרון האמנותי של מוסקבה. במשך כל השנים, במקביל לעבודה בתיאטרון טבקוב הועסק בסרטים רבים. 
טבקוב עבד כבמאי גם מחוץ לגבולות רוסיה. הוא ביים כ-40 הצגות בתיאטראות שונות ברחבי העולם.
טבקוב היה נשוי פעמיים. מהשחקנית לודמילה קרילובה היו לו בן ובת (נולדו ב-1960 ו-1966) ומהשחקנית מרינה זודינה שני ילדים נוספים שנולדו בשנת 1995 ובשנת 2006.
אפרים יצחק מפרמיסלה

ביוגרפיה

נולד בעיר דוברומיל לרבי לייבוש אב"ד שצ'ז'ץ, אמו הייתה בתו של רבי יצחק חיות, הרב של פראג ומחבר הספר "זרע יצחק" על המשנה.
בצעירותו כיהן כדיין בעיר לסקו שבפולין. בהמשך מונה לדיין בבית דינו של רבי יוסף אשר עהרנברג בפשמישל, ולאחר פטירתו של רבי יוסף אשר, התמנה תחתיו כראש בית הדין, תפקיד בו נשא במשך עשר שנים עד לפטירתו. 
רבי אפרים יצחק היה תלמיד של דודו (בעל אחות אביו) רבי שמעון (דייטש) אשכנזי, שהיה אב"ד בעיר הולדתו דוברומיל ומחבר הספר "נחלת שמעון". למד גם מפי רבי אלימלך מליז'נסק.
רבי אפרים יצחק נפטר בעירו פשמישל בכ"ז בתשרי ה'תר"ג ובה נקבר.
בליבן חומה

רקע

כלא נווה תרצה הוא כלא הנשים היחיד במדינת ישראל. בכלא זה כלואות נשים אשר כשלו בעולם האזרחי והן נשפטו לתקופת זמן שונות בתוך כותלי בית הסוהר, כמו כן, נמצאות בין כותלי בית הסוהר, נשים עצורות לפני משפט.
האסירות סגורות במתחם אחד המחולק לארבעה אגפים נפרדים. שני האגפים המרכזיים בכלא הם: אגף הנקיות - אלה שאינן משתמשות בסמים, אגף זה מאכלס ברובו עברייניות צווארון לבן, אסירות שנשפטו לפרקי זמן קצרים ואסירות 'שקטות'. האגף השני מאוכלס באסירות 'משתמשות', נרקומניות, אלה הצורכות תחליפי סם באישור ובסמכות. האגף השלישי מיועד לאסירות דתיות ומסורתיות והאגף הרביעי, אגף מעורב, מאכלס אסירות בעלות עבר עברייני עשיר ומעשי אלימות רבים אשר אינן מכורות לסמים. עד שנת 2005, לא היו תקנות וחוקים מיוחדים לגבי תנאי כליאתן של אסירות אמהות לילדים, אסירות לפעוטות ואסירות שנכלאו בזמן הריון ועתידות ללדת בזמן שהותן בבית הסוהר. כל מקרה נשקל לגופו על פי נתוני האסירה ותנאי הכליאה בבית הסוהר באותה עת, מחקר מקיף בנושא נערך במרכז המחקר והמידע של הכנסת בנושא: 'הסדרים ייחודיים לאסירות הרות או אמהות לילדים קטנים' הוגש לוועדה לקידום מעמד האישה בכנסת. בעיית אמהות אסירות באותה העת צפה ועלתה לעיון ציבורי והסרט 'בליבן חומה' נעשה כמסמך תיעודי הנוגע וחושף נשים אלו, שבגין תנאי כליאתן, נמנע מהן לראות את ילדיהן ואף לגדלם.
במשך 5 חודשים בילה הבמאי יוסי אשדות באגפים השונים בכלא 'נווה תרצה' קרוב מאוד לאימהות, תיעד את תסכולן, כאבן וגעגועיהן לילדיהן שנותרו מחוץ לכותלי בית הסוהר.

הסרט

הסרט נפתח במונולוג ישיר של אם צעירה בת 19, אשר על פי עדותה ילדה את תינוקה בתנאי כליאה קשים ובלתי סבירים, ומיד לאחר הלידה נלקחת ממנה התינוקת שזה אך נולדה, ונמסרת לאימוץ. משם מתפתח הסרט ומספר את סיפור חייהן של עוד שלוש אסירות, לימור בודרום אם לשלושה ילדים, אסירה לפני משפט אשר במהלך הסרט נגזר דינה. פאני אטדגי, מכורה לסמים, אם לילד בן 8. וולינה סאבט, אם לילדה בת 11 שנלקח ממנה דרך אימוץ כפוי בגיל 6 ומאז לא ראתה ולא שמעה ממנה. את הסרט מלווה לאורכו מפקדת הכלא, תת גונדר לאה קליינר.
במהלך הסרט הצופים מתוודעים לתנאי חייהן של כל אחת מהאסירות באגפים השונים של הכלא ונחשפים לסיפוריהן האישיים, בסוף הסרט חושף הבמאי יוסי אשדות בפני הצופים את הפרטים היבשים מכתב האישום הקשה אשר בגינן הן יושבות בבית הסוהר. חשיפת פרטים אלה בסוף הסרט, לאחר שהצופים מתחברים ומזדהים עם ארבע האסירות, מעוררת קונפליקט בין האמפתיה שנרכשה כלפיהן במהלך הסרט, לבין האמת הקשה העומדת מאחורי כליאתן מאחורי סורג ובריח.
המוזיקה בסרט מורכבת מיצירות קלאסיות של מוצארט, צ'ייקובסקי וברהמס, אשר ברוב המקרים עומדות בניגוד חריף למתרחש על המסך ועל ידי כך מעצימות את האירועים הנחשפים בפני הצופים.
הסרט הוקרן פעמים רבות בסינמטק תל אביב וירושלים, זכה לאלפי צפיות ישירות באתר יס-דוקו, ומוקרן עד היום בכנסים ובהרצאות הנוגעים לאימהות אסירות.
הסרט 'בליבן חומה' תרם לשיפור כללי האכיפה כנגד אמהות אסירות. שירות בתי הסוהר קבע תקנות מקלות יותר למפגשים בין ילדים לאימהות אסירות, הותרו מפגשים אישיים פתוחים ורבים יותר, כמו כן, רוככו החוקים בנוגע לגידול תינוקות שזה אך נולדו בתוך כותלי בית הסוהר וכיום, בסיוע וליווי עובדות סוציאליות ושירות פסיכולוגי ניתנת האפשרות לאסירות המעוניינות בכך ללדת ולגדל את ילדיהן עד לגיל 3 שנים, בזמן שהותן בבית הסוהר.
לאטמה

רקע

האתר עלה לאוויר בדצמבר 2008 בידי קבוצה של עיתונאים וכותבים. לדבריהם, "הדרך היחידה לשפר את השיח הציבורי בישראל ולהעלות אותו לרמה הראויה לציבור הישראלי היא לחשוף את פרצופה האמיתי של מערכת החדשות והעיתונות בכלל". על פי הנטען באתר, רוב כלי התקשורת הישראליים, ובפרט הסאטירה המוצגת בהם, מוטים לטובת השמאל הפוליטי.

צוות האתר

העורכת הראשית של האתר היא העיתונאית והפובליציסטית קרולין גליק. האתר הוא פרויקט של המרכז למדיניות ביטחון בוושינגטון, המזוהה עם אידאולוגיה נאו-קונסרבטיבית, ובו גליק היא עמיתה בכירה. פרויקט לאטמה ממומן על ידי תרומות שגייסה גליק, שמועברות דרך המרכז.
האתר נוהל עד 2012 בידי חברת רוגטקה ומנכ"לה שלמה בלס. עם חברי מערכת האתר נמנו העיתונאים יהודה ספרא ואבישי עברי, והתסריטאי טל גלעד. לפרק זמן מה היה גם העיתונאי אראל סג"ל בין אנשי האתר. תוכניות הסאטירה של "מהדורת השבט" נכתבו בקביעות על ידי טל גלעד, אבישי עברי, יהודה ספרא, שלמה בלס, שוקי בלס ונעם יעקובסון. את התוכניות ביימו אביב קרסוצקי ויניב קרסוצקי. השחקנים והקריינים הקבועים היו: אלחנן אבן חן, נעם יעקובסון, רונית אברהמוף-שפירא ואליעזר שמעון.

תגובות

ירון לונדון כינה את "מהדורת השבט" "ארץ נהדרת" של הימין.
כותבי האתר רואיינו באמצעי התקשורת האלקטרוניים במספר רב של הזדמנויות ובמיוחד לאחר הפקת סרטון הפרודיה על המשט לעזה (2010).
לאטמה זכה בפרס ביקורת התקשורת של האגודה לזכות הציבור לדעת בשנת 2011. בהודעת הזכייה נאמר "אתר לאטמה עוסק בסאטירה וביקורת תקשורת בגוון ימני. האתר מפרסם ביקורות כתובות על כל אמצעי ואנשי התקשורת בישראל, קטעי וידאו סאטיריים בנושא וכן ידיעות מעניינות שהתקשורת לא דיווחה עליהם. לאטמה נחשב לפורץ דרך בתחום ואף זכה לתודעה עולמית בעקבות קליפ של שיר סאטירי שהופק כתגובה לנושא המשט לעזה וזכה למיליוני צפיות באינטרנט, בכל רחבי העולם."
במאי 2012 מחה יריב אופנהיימר כנגד דמותו הסאטירית ב"מהדורת השבט", וכתב בדף הפייסבוק שלו שזהו רצח אופי, בין היתר משום שבניגוד לדמות זו הוא מתנגד לחרם על ישראל.

פרסים

האתר זכה ב"פרס נדב" מטעם קרן נדב לשנת 2010 ובפרס לביקורת התקשורת של האגודה לזכות הציבור לדעת לשנת תשע"א.
ברוס טים

אנימציה

התחלת הקריירה של טים הייתה מגוונת: הוא התחיל בחברת Filmation, כשעבד על הסדרות Blackstar, פלאש גורדון ו-The Lone Ranger. הוא עבד עבור חברות נוספות, בהן Don Bluth Productions, וניסה אף להתקבל לעבודה במארוול קומיקס וDC קומיקס, אך ללא הצלחה. ב-1989 הצטרף טים לחטיבת האנימציה של האחים וורנר.
אצל האחים וורנר, עבד טים בהתחלה על עלילות טייני טון. ברם, עבודתו הידועה ביותר, שבזכותה זכה לפרסום, הן סדרות האנימציה המבוססות על גיבורי העל של DC קומיקס. טים היה אחד מהיוצרים והמפיקים של באטמן - הסדרה המצוירת, שעלתה לשידור ב-1992 והפכה להצלחה אדירה הן בקרב המבקרים והן בקרב המעריצים. משם המשיך להפקת סופרמן - הסדרה המצוירת (עלתה לשידור ב-1996), סדרת ההמשך "ההרפתקאות החדשות של באטמן" (1997) ובאטמן - הדור הבא (1999), הסרט באטמן הדור הבא שובו של הג'וקר וסדרת הטלוויזיה ליגת הצדק (2001) שהמשיכה לעונות 3 ו-4 תחת השם ליגת הצדק ללא גבולות. טים הוא גם המפיק של הסדרה המצוירת הטיטאנים.
למרות שבדרך כלל טים איננו עובד כשחקן, הוא דובב חלק מהדמויות בסדרות האנימציה שבהן היה מעורב. דיבובים אלה כוללים את בעל חנות הצעצועים בפרק "Beware the Gray Ghost" ב"באטמן - הסדרה המצוירת" ואת מנהיג כנופיית הג'וקרז בסדרה "באטמן - הדור הבא".

קומיקס

למרות שטים ידוע בעיקר בזכות עבודתו באנימציה, טים עוסק גם בקומיקס, תחום שהוא אחד מאהבותיו הגדולות. הוא היה מעורב בקומיקס Batman Adventures שמתבסס על הסדרה המצוירת ועבד גם על האוונג'רס ו-Vampirella. בנוסף, הוא גם צייר פופולרי של שערים ותמונות פוזה.
ב-1994, זכו ברוס טים ופול דיני בפרס אייזנר עבור הסיפור הטוב ביותר על היצירה Batman Adventures: Mad Love. הוא זכה באותו פרס גם בשנה שאחריה עבור Batman Adventures Holiday Special.
טים הוא גם אחד מהיוצרים של הדמות הארלי קווין, המבוססת על עיצובו של פול דיני.
פרובינציות ארגנטינה

הרפובליקה הפדרלית של ארגנטינה מחולקת ל-23 פרובינציות (בספרדית: provincias) ומחוז פדרלי אחד (העיר בואנוס איירס).
בראש כל פרובינציה עומד מושל הנבחר בידי תושבי הפרובינציה לכהונה בת ארבע שנים. חלק מהפרובינציות מגבילות את מספר הכהונות של המושלים, ובאחרות אין הגבלה. לצדו של המושל נבחר גם סגן, שממלא את מקומו במקרה הצורך. לפרובינציות יש גם פרלמנטים, שלפי חוקת ארגנטינה סמכות החקיקה שלהם שיורית - הם רשאים לחוקק בכל תחום שלא מסור לקונגרס הלאומי. בחלק מהפרובינציות הפרלמנטים כוללים שני בתים, ובחלקם בית אחד.
בפרובינציות גם מערכת משפט נפרדת, הכוללת שלוש ערכאות שיפוט: בית המשפט התחתון (tribunal inferior), בית המשפט לערעורים (cámara de apelación) ובית המשפט העליון (corte suprema provincial). בתי משפט אלה מוסמכים לדון בהליכים המתנהלים חוקי הפרובינציה בלבד, והליכים המתנהלים לפי חוקי הקונגרס הלאומי מתנהלים בבתי המשפט הפדרליים.
כל פרובינציה מחולקת גם לנפות - יחידות מינהליות משניות. נפה כזו נקראת דפרטמנטו (departamento), למעט בפרובינציית בואנוס איירס, בה היא מכונה פרטידו (partido).
The Tragedy of Today's Gays

תקציר

קרמר מסביר שזה היה הנאום הקשה ביותר שכתב אי פעם. ג'ורג' ווקר בוש נבחר מחדש על אזור ה"ערכים המוסריים", ששימש כסינקדוכה לגברים הומוסקסואלים וללסביות.
תרופות המטפלות בסימפטומים של HIV או איידס לא מרפאות וכי השפעותיהן המקלות לא יחזיקו מעמד לנצח. הוא קורא להומוסקסואלים וללסביות לזכור את אלו שנלחמו למען זכויות האנשים הסובלים מאיידס ולזכויות הלהט"ב.
קרמר מצטט את מחקרו של העיתונאי ביל מוירס , ומניח את המאבק למען זכויות להט"ב בתוך מבנה אי השוויוני הסוציו-אקונומי בארצות הברית, וקובע כי האנשים העשירים ביותר בארצות הברית מסורים לא רק להשמדת הזכויות וחייהם של מיעוטים עניים, גזעיים, ולא נוצרים, אך גם של גברים הומוסקסואלים ולסביות. הוא חושף כי ב-1971 יצר שופט בית המשפט העליון של ארצות הברית לעתיד לואיס פאוול תוכנית "להחזיר את אמריקה להישרדות לשוק החופשי. לא דמוקרטיה. מיזם חופשי." כחלק ממניפסט פאוול, השמרנים באמריקה יצרו יסודות להפוך את אחת המדינות הליברליות בעולם ל"צבא פיראטים קלאסי, גזעני, הומופובי ואימפריאלי". האיידס פעל לטובתם של השמרנים, שכן "החלומות הפרועים ביותר שלהם אז התחילו להתגשם. החבר'ה נעלמו והם עשו את זה לעצמם", מה שהוביל את קרמר למסקנה הבאה: "הכוונה היא שזאת המילה היחידה שתיארה את הטיפול הג'נוסידאלי שמיליוני גופות טבעו בו".

ביקורת

העיתון האמריקאי בוסטון גלוב תיאר את הנאום כ"הרצאה נוקשה אך אמיתית". חוזה אנטוניו ורגאס , עיתונאי שכתב בוושינגטון פוסט, כינה את קרמר כ"צעקה בלתי נלאית" ותיאר את הספר כ"פולמוס נרחב שקורא לפעולה, עם כעס, תסכול ומרגש." הספר צוטט על ידי הקרן הספרותית למבה  כראיה לכך שקרמר פרץ "קרקע חדשה בתחום הספרות וההוצאה לאור הלהט"בית", והוביל את הקבוצה לכבודו בפרס חלוץ.
פדרציית הרוגבי באיטליה

פדרציית הרוגבי באיטליה (באיטלקית:  Federazione Italiana Rugby או בקיצור FIR) היא הגוף האחראי על אגודות הרוגבי באיטליה.
ב-25 ביולי 1911 הוקם הארגון "Propaganda Committee" במטרה לקדם את ספורט הרוגבי באיטליה. בשנת 1928 הפך גוף זה לפדרציית הרוגבי באיטליה.
בשנת 1934 פדרציית הרוגבי באיטליה הקימה, בסיוע עם עוד גופים, את אגודת הרוגבי באירופה (FIRA).
בשנת 1987 הצטרפה הפדרצייה להנהלת הרוגבי הבינלאומית (IRB) כאשר שתיהן לקחו חלק במונדיאל 1930.
פליי דובאי

תולדות החברה

החברה נוסדה במרץ 2008 על ידי אחמד בן סעיד אל מכתום, יו"ר חברת התעופה אמירטס.
ביולי אותה שנה חתמה החברה עם בואינג על חוזה להספקת 50 מטוסי בואינג 737-800, בשווי העסקה 4,000,000,000 דולר. בשנת 2009 שכרה מחברת הליסינג האוסטרלית Babcock & Brown ארבעה מטוסי בואינג 737-800, והיא החלה לפעול ביוני 2009.
ב-19 במרץ 2016 התרסק מטוס בואינג 737-800 שהיה בטיסה 981 של החברה מעל העיר רוסטוב על הדון שברוסיה. הטיסה הייתה בדרכה מדובאי ועליה 62 נוסעים ואנשי צוות, שנספו כולם בהתרסקות המטוס.
מוזיקת העידן החדש

מוזיקת העידן החדש היא מוזיקה שלווה במגוון סגנונות מוזיקליים שנועדו להשרות אווירת רוגע ורגשות חיוביים, כאמצעי לשחרור מתחים באמצעות יוגה, מדיטציה ועיסוי. מוזיקה זו מסתמכת רובה ככולה על מכלול האמונות של העידן החדש.
ההרמוניה במוזיקת העידן החדש עושה שימוש רפטטיבי במודוסים ודיסוננסים ליצירת הרגשה היפנוטית, ולעיתים גם משלבת צלילי טבע.
מוזיקה אלקטרונית אף היא נכללת במוזיקת העידן החדש, בדרך כלל טונים אחידים של סינתסייזרים או רצועות שמע ארוכות שנוצרו בתוכנת סקוונסר חיצונית. בנוסף, קיים השימוש בכלי נגינה מסורתיים כמו חליל, פסנתר, גיטרה אקוסטית וכיוצא בזה. זמרה אף היא נוכחת במוזיקת העידן החדש, כאשר לרוב נעשה שימוש במזמורי סנסקריט, טיבט, השבטים האינדיאנים, או מילים המבוססות על עולם הפיות ועל מיתולוגיות כדוגמת המיתולוגיה הקלטית.

הגדרה

מוזיקת העידן החדש מוגדרת בזכות האווירה אותה היא משרה מאשר כלי הנגינה המשמשים ליצירתה; החל מכלי נגינה מערביים מסורתיים וכלה בכלי נגינה אלקטרוניים ומזרחיים. קיימים מספר סגנונות בתוך מוזיקת העידן החדש: אמביינט, מוזיקת עולם, צ'יל אאוט, אלקטרוניקה ומוזיקת חלל בין היתר.
תפילת נשים באשכנז בימי הביניים

בית הכנסת היה הציר שסביבו התנהלו רוב חייה של הקהילה היהודית בימי הביניים. במקום זה גובש המבנה החברתי של הקהילה ובו אף התרחשו רוב הטקסים הדתיים והתפילות. בית הכנסת בימי הביניים שימש כנקודת מפגש בין כל חלקי הקהילה והכיל בתוכו גברים, נשים, זקנים וילדים כאחד. בין המאות 13-17, החלו לבנות בתי תפילה נפרדים לנשים ומקומן של הנשים עבר לאולם הנשים הסמוך לאולם התפילה המרכזי.
לדעת רוב הפוסקים, נשים חייבות בתפילה. כפי שנקבע להלכה במשנה: "נשים ועבדים וקטנים פטורין מקריאת שמע ומן התפלין וחיבין בתפלה ובמזוזה ובברכת המזון," מדברי הרמב"ם בפירושו על המשנה במסכת קידושין, מפורש כי במצוות שבהן נשים חייבות, אין כל הבדל בין חיובו של האיש לבין זה של האישה. ההלכה המקובלת הייתה: "ונשים ועבדים חייבים בה".  
מתוך מקורות שונים מימי הביניים עולה כי נשים נכחו בבית הכנסת במהלך כל ימות השנה: בימי חול, בשבתות ובמועדים. הן התעקשו לקחת חלק בטקסים שאירעו בבית הכנסת, ונצמדו בקפדנות לחובתן במצוות התפילה.
בתשובות המהר"ם מרוטנבורג מהמאה השלוש עשרה, מובאת קובלה של אישה אלמנה המעורבת בסכסוך עם אלמנה אחרת. כשהבהירה כי אין ברצונה לעזוב את הקהילה שבה התגוררה, נימוקה לכך היה שהיא איננה מוכנה "לצאת מן העיר, מקרוביה ומביתה וממקום תפילתה במניין". עדות נוספת לחלקן הפעיל של הנשים בבית הכנסת בימי הביניים היא בחיוב שהוטל עליהן בהוצאות שהיו כרוכות בקיום התפילה בימים הנוראים, בשל היותן מתפללות קבועות בימים אלה.

מקומן של הנשים בבית הכנסת

על אף הגדרת חז"ל את בית הכנסת כ"מקום של כולם", אין חולק על כך שהתפילה עצמה התנהלה והונהגה על ידי גברים בלבד. על אף חובתן של הנשים במצוות התפילה וחלקן הפעיל בבתי הכנסת, נשות אשכנז בימי הביניים היו בדרגה נחותה מזו של הגברים, בעיקר בשל בורותן בשפת העברית שהיא שפת התפילה.
נאסר על נשים להיכנס לעזרת הגברים בזמן התפילה, נשים נידות הוצאו מבית הכנסת, ועל פי ספרו של לודוויג לויזון, "נפשות צדיקים" (1855), הנשים לא ראו או שמעו דבר מן המתרחש בעזרת הגברים. על כן, נוצר צורך לבנות לנשים בתי תפילה הנפרדים מאלו של הגברים. לא ברור אם צורך זה נבע בהכרח מדרגתן הפחותה של הנשים בבית הכנסת. ייתכן וזוהי תופעת לוואי של ההתעוררות הדתית בקרב נשים במאה האחת עשרה באירופה, או שזהו מנהג שהתפתח באופן עצמאי עם ההתיישבות היהודית באירופה.
החל מהמאה השתים עשרה ניתן לראות שימוש בביטוי "בית-כנסת הנשים" או "בית הנשים" לתיאור מקום תפילתן הנפרד של הנשים. אין כל אזכורים למושג עזרת נשים ויש בכך להעיד כי מקום תפילתן של הנשים היה ישות נפרדת לחלוטין מבניין התפילה המרכזי של הגברים. מתוך רישום עסקאות הנכסים בשנת 1944 בנירנברג, עולה כי "עזרת הנשים" הייתה מרוחקת מאד ושכנה בבית שכלל לא השתייך לקהילה היהודית.
רוב בתי הכנסת שנבנו באשכנז בראשית האלף השני לספירה נבנו ללא עזרת נשים. עזרה מופרדת לנשים היא תוספת מאוחרת יותר למבנים הקיימים. דוגמה לכך ניתן לראות בוורמייזא (וורמס כפי שמקובל לכנותה כיום) בה קיים בית הכנסת העתיק ביותר של ימי הביניים. בית הכנסת נבנה בשנת 1175 ובשנת 1213 נוספה לו עזרת נשים. כתובת על קיר בית הכנסת מהווה את העדות הקדומה ביותר על עצם קיומה של עזרת נשים בבית כנסת כחדר נפרד ליד עזרת הגברים.
הרפובליקה הסוציאליסטית של סלובניה

הרפובליקה הסוציאליסטית של סלובניה (בסלובנית: Socialistična republika Slovenija) הייתה אחת משש הישויות הפדרליות שהרכיבו את הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה אשר התקיימה מתום מלחמת העולם השנייה בשנת 1945 ועד פירוק יוגוסלביה בשנים 1990–1991. לאחר פירוק יוגוסלביה ומלחמת עשרת הימים, הרפובליקה הסוציאליסטית של סלובניה הפכה למדינה העצמאית והדמוקרטית סלובניה אשר הכריזה על עצמאותה ב-12 בינואר 1992.
מבחינה גאוגרפית הרפובליקה הסוציאליסטית של סלובניה גבלה עם הונגריה, אוסטריה ואיטליה. בתוך יוגוסלביה גבלה מדרום עם הרפובליקה הסוציאליסטית של קרואטיה. בעת הפירוק שטחה של הרפובליקה היה כ-20,200 קמ"ר והתגוררו בה כ-1.9 תושבים ובירתה (שהפכה בסופו של דבר גם לבירת סלובניה) הייתה ליובליאנה.