google/wiki40b huggingface dataset:
YKK

לפני מלחמת העולם השנייה

מה שיהפוך מאוחר יותר לתאגיד הענק החל בתור חברה קטנה בשם 'סאן-שה שוקאי'. החברה הוקמה בשנת 1934 על ידי טדאו יודישה בטוקיו והתמחתה בייצור ושיווק של מוצרי הידוק. בשנת 1938 שונה שמה של החברה ל 'יושידה ייצור'. בשל מלחמת העולם השנייה שהחלה בשנת 1939 התעכב פיתוחה של החברה והחברה המשיכה לגדול שוב רק בשנת 1942.

אחרי מלחמת העולם השנייה

בינואר 1946 רשמה החברה את המותג YKK. שינוי טכנולוגי משמעותי התרחש בשנת 1950 כשהחברה רכשה מכונה מתקדמת שיוצרה בארצות הברית. המכונה אפשרה אוטומציה מלאה של תהליך ייצור הרוכסנים. לפני כן נאלצה החברה להתמודד עם רוכסנים באיכות טובה יותר של חברות מתחרות שיוצרו בתהליכים אוטומטיים בחו"ל.
במרץ 1951 מטה החברה מוקם בטוקיו. במאי 1955 הועבר המטה לעיר טויומה. באוגוסט 1958 חזר המטה לטוקיו שם הוא ממוקם עד היום. באותה שנה גם הציגה החברה מוצר חדשני- רוכסן שבו שיני הריצ'רץ' מוסתרים. צעד משמעותי נוסף נרשם בשנת 1959 כשהחברה פתחה את השלוחה הראשונה מחוץ ליפן שייצרה רוכסנים בניו זילנד. סניף החברה בניו יורק נפתח ב-1960 והיווה את הסניף הראשון בארצות הברית. סניף זה הוא ספק הרוכסנים והכפתורים הגדול בארצות הברית.

התרחבות

בנובמבר 1961 התרחב קו המוצרים של החברה ונוספו מוצרי אלומיניום לבנייה. בשנת 1966 הציגה החברה רוכסן חדש חזק במיוחד לג'ינסים. פיתוחה של מכונה ששילבה את הרוכסן כבר בתהליך תפירת הג'ינס הגביר את מכירות החברה במיוחד בארצות הברית. ב-1968 הקימה החברה את השלוחה הקנדית. מטה החברה בקנדה ממוקם במונטריאול. התרחבות התאגיד נמשכה עם הקמתם של כמה מפעלים חדשים בין השנים 1972–1974. לאורך שנות השמונים המשיך התאגיד להתרחב וביצע גם עסקאות נדל"ן גדולות בסינגפור, פעילות חקלאית בברזיל והקים מפעל חדש באינדונזיה שייצר רוכסנים וחלקי אלומיניום לבנייה. בשנת 1994 שונה שם החברה סופית ל- YKK.

המאה ה-21

ביולי 2000 הקימה החברה את YKK Newmax co. Ltd שהתמחתה בייצור ריצ'רצ'ים וכפתורים. בשנת 2002 פתחה החברה מפעל לייצור מכונות בסין. ב-2003 הוקמה YKK AP Inc - חברה בת שמייצרת מוצרים ארכיטקטוניים.
בסה"כ מחזיקה החברה ב-109 חברות בת/מפעלים ב-71 מדינות ומעסיקה כ-39,000 עובדים.

מניפולציות מחירים

בספטמבר 2007 נקנסה YKK ב-150 מיליון אירו על ידי הנציבות האירופית בעוון חברות בקרטל עם החברות פרים (Prym) וקוטס (Coats), ותיאום מחירים בינלאומי. חברת פרים הבריטית נקנסה ב-122 מיליון אירו וחברת קוטס הגרמנית נקנסה ב-40.5 מיליון אירו. YKK הגישה ערעור על ההחלטה.
Diana Ross Presents The Jackson 5

העבודה עם בובי טיילור

ברי גורדי, מנכ"ל מוטאון, הביא את הלהקה לאולפני החברה בדטרויט, מישיגן וצירף אליהם את בובי טיילור כמפיק. טיילור, האיש שגילה את הלהקה, החל לעבוד עם מייקל, ג'רמיין וג'קי על הקלטת גרסאות כיסוי לשירים שונים. למעלה מ-20 שירים הוקלטו ביניהם שירים של "The Temptations" ("(I Know) I'm Losing You", "Born to Love You"), מרווין גיי ("Chained"), סטיבי וונדר ("My Cherie Amour") ולהקת ארבע הפסגות ("Standing in the Shadows of Love").
כל השירים שהוקלטו במהלך הקיץ של 1969 היו קרובים למוזיקת רית'ם אנד בלוז/סול מסורתית, בשונה מה"צליל של מוטאון", שהיה יותר מושפע ממוזיקת פופ. חלק מהשירים שהוקלטו נשמרו בכספת החברה במשך שנים לפני שיצאו לאור.

התערבות ההנהלה

באוגוסט 1969 החליט גורדי לקחת חלק פעיל יותר בניהול הלהקה והעביר את הלהקה מדטרויט ללוס אנג'לס. טיילור עבר עם הלהקה והמשיך לעבוד איתם על גרסאות כיסוי. 
פרדי פרן,  אלפונסו מיצל ודקה ריצ'רדס, שלושה מפיקים שעבדו עבור מוטאון כתו את השיר "I Want to Be Free". בתכנון המקורי יועד השיר לדיאנה רוס, אך לבסוף החליט גורדי כי השיר יתאים יותר ללהקה. שלושת המפיקים, בשיתוף גורדי וטיילור עשו תהליך של שכתוב והתאמה. השיר בגרסתו המחודשת נקרא "I Want You Back", הסינגל הראשון של הלהקה בחברה והלהיט הראשון, מתוך ארבעה, שהגיעו לפסגת מצעד הבילבורד הוט 100 בשנת 1970.
"I Want You Back" התווה את הדרך לסגנון החדש של הלהקה. פחות מוזיקת נשמהמ מסורתית ויותר סגנון דו-וופ. גורדי ושלושת המפיקים הוסיפו לאלבום המתהווה גם את השיר "Nobody", בעוד עבודתו של טיילור עם הלהקה הופסקה. השירים שנכתבו על ידי גורדי וצוות המפיקים הופיעו באלבום תחת השם "התאגיד" ("The Corporation") מתווך מטרה למנוע הישנות של סכסוכים דוגמת פרשת הולנד-דוזייר-הולנד, שבאותה תקופה הייתה עדיין בתהליכי התדינות משפטית.

הוצאה מחודשת

חברת מוטאון הוציאה בשנת 2001 גרסה דיגיטלית מחודשת של אלבומי הלהקה בסדרת "2 אלבומים על תקליטור אחד". האלבום "Diana Ross Presents The Jackson 5" יצא על תקליטור יחד עם האלבום "ABC". באלבום המחודש נכלל כשיר בונוס השיר "Oh, I've Been Bless'd",  גרסת כיסוי לשירו של בובי טיילור.
כריסטופר פאוליני

קורות חיים

כריסטופר פאוליני גדל בעמק גן העדן, מונטנה. בני משפחתו הם: הוריו, קנת' פאוליני וטליטה הודג'קינסון, ואחותו אנג'לה פאוליני. פאוליני סיים את לימודיו התיכוניים בגיל 15 דרך קורס מוסמך בהתכתבות של בית הספר האמריקאי בהתכתבות בלנסינג, אילינוי. לאחר סיום לימודיו החל לכתוב את הנובלה "אֶראגון", הראשונה בסדרת הספרים המתרחשת בארץ הדמיונית אלאגַייזיה.
ב-2002, אראגון פורסם על ידי "החברה הבינלאומית של פאוליני", החברה של הוריו של פאוליני. במטרה לקדם את ספרו, ביקר פאוליני במעל 135 בתי ספר וספריות, דיבר על כתיבה וקריאה בזמן שהוא לבוש ב-"תחפושת אדומה מימי הביניים: חולצה אדומה, מכנסיים שחורים גליים, מגפיים שרוכים וכובע שחור מהודר אך קליל". פאוליני יצר את העטיפה של הגרסה הראשונית של אראגון, שהציגה את עינה של סאפירה (דרקונית בסיפור). בנוסף, הוא צייר את המפות בעטיפות הפנימיות של ספריו.
בקיץ 2002, הבן החורג של קרל היאסן מצא את הספר אראגון בחנות ספרים. היאסן הביא את הספר לתשומת לבו של המו"ל, אלפרד א. נופֵּף. נופּף לאחר מכן הציע להוציא לאור את אראגון ואת שאר סדרת ספרי "הירושה". המהדורה השנייה של אראגון יצאה לאור תחת קנופּף באוגוסט 2003. והספר נכנס לרשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס. בדצמבר 2006 יצא לאקרנים הסרט "אראגון", המבוסס על הספר.
המאמר של פאוליני "זה הכל התחיל עם ספרים" ("It All Began with Books") נכלל במקראה "Guys Write for Guys Read" באוגוסט 2005.
"הבן הבכור", הספר השני בסדרה, יצא לאור ב-23 באוגוסט 2005. הספר השלישי בסדרה, "בריסינגר", שוחרר ב-20 בספטמבר 2008. אף על פי שסדרת הספרים "הירושה" תוכננה להיות טרילוגיה, באוגוסט 2011 יצא לאור הספר הרביעי בסדרה, "הירושה". את ההחלטה לכתוב ארבעה ספרים במקום שלושה נימק פאוליני באומרו שכאשר כתב את הספר שלישי בסדרה הבין כי כדי להשלים את עלילת הספרים הקודמים באופן מיטבי אין לו ברירה אלא לכתוב עלילה שתהיה ארוכה מכדי להכתב בספר אחד. התרגום העברי יצא ב- 2012.

השפעות

פאוליני הושפע ספרותית מעבודותיו של טולקין, אריק ראקר אדיסון והמחבר של השיר האפי ביאוולף. פאוליני אמר שאראגון "הושפע בצורה ספציפית" מעבודתו של ברוס קוביל. השפעות ספרותיות אחרות כוללות את דייוויד אדינגס, אנדרה נורטון, בריאן ג'אק, אן מק'קפרי, ריימונד פייסט, מרווין לורנס פיק, אורסולה לה-גווין ופרנק הרברט. מחברים אחרים אהובים על פאוליני הם ג'יין יולן, פיליפ פולמן וגרת' ניקס.
הטבע משפיע רבות על כתיבתו של פאוליני. בראיון משולש שכלל את פיליפ פולמן וטמורה פירס, פאוליני אמר שעמק גן העדן, מונטנה, מקום מגוריו, הוא "אחד מהמקורות הראשיים" שלו להשראה.
בספר "הבן הבכור", פאוליני מתאר את האלפים שלו כצמחוניים. כשנשאל על כך, ענה פאוליני, "לא, אני לא צמחוני, אף על פי שאני נוטה לכיוון הזה".
בחלק ה-'תודות' של בריסינגר, פאוליני מודה ל-'אומנות יצירת החרבות היפניות של לאון והירוקו קאףּ' ('Leon and Hiroko Kapp's The Craft of the Japanese Sword') על תיאור החרב של אראגון. בנוסף, פאוליני הודה כי הוא מעריץ של הסדרה 'דוקטור הו', שהייתה השראה להתייחסות שלו ל-"אל הבודד" (הכינוי שניתן לדוקטור על ידי 'הפנים של בו' בפרק "New Earth").
דרוסוס יוליוס קיסר

דרוסוס יוליוס קיסר (13 לפנה"ס - 14 בספטמבר 23), אציל רומאי מן השושלת היוליו-קלאודית. הוא היה בנו היחיד של הקיסר טיבריוס, בן-דוד מצד האם של הקיסר קליגולה, בן דוד מצד האב של הקיסר קלאודיוס, ודוד מדרגה שנייה של הקיסר נירון.

תולדות חייו

דרוסוס נולד בשנת 13 לפנה"ס, אביו טיבריוס היה בנו החורג של הקיסר אוגוסטוס ואמו ויפסניה אגריפינה הייתה בתו של המצביא הבכיר ביותר בתקופה, מרקוס ויפסניוס אגריפה.
עם מותו של אגריפה בשנת 12 לפנה"ס אוגוסטוס הכריח את טיבריוס להתגרש מויפסניה ולשאת לאישה את בתו יוליה אלמנתו של אגריפה. בניגוד למנהג הרומאי אחרי גירושיו של הוריו דרוסוס נשאר לחיות עם אמו, ככל הנראה מכיוון שאוגוסטוס רצה להרחיק אותו מהחצר הקיסרית מכיוון שחשש שהוא יהווה תחרות לשני נכדיו ובניו המאומצים גאיוס ולוקיוס שאותם הועיד כיורשיו.
דרוסוס הפך לבן משפחת היוליים בשנת 4 עם אימוצו של אביו על ידי אוגוסטוס באותה שנה הוא נשא לאישה את דודניתו ליווילה, שהייתה גם אחותו של אחיו המאומץ גרמניקוס, לזוג נולדו שלושה ילדים יוליה והתאומים טיבריוס וגרמניקוס.
דרוסוס היה ידוע כאדם בעל אופי אלים וברוטאלי, אחרי שכמה פעמים הכה מספר חברים ממעמד הפרשים הוא זכה לכינוי האירוני קסטור על שם אחד מהאלים הפטרונים של מעמד הפרשים, כמו כן חרבות חדות זכו לכינוי דרוסיאן על שמו.
הקריירה הציבורית של דרוסוס התחילה בשנת 11 לספירה כשמונה כקוואיסטור, בשנת 14 לספירה כשטיבריוס ירש את אוגוסטוס כקיסר הוא נשלח לדכא את מרד הלגיונות שחנו בפאנוניה, הוא הופיע בפני החיילים המורדים וקרא להם לסיים את המרד תוך שהוא מבטיח להם שיביא את דרישותיהם לטיפולו של אביו והסנאט הרומי אולם החיילים שקצה נפשם בסחבת בטיפול בעניינים דחו את בקשתו של דרוסוס. למזלו של דרוסוס באותו לילה התרחש ליקוי לבנה, מכיוון שרוב החיילים המורדים ראו את הדבר כאות מבשר רעות גרם הדבר להרגעת המרד, דרוסוס ניצל את הרגיעה כדי להחזיר את המשמעת ללגיונות ולהוציא להורג את מנהיגי המרד. בשנה שלאחר מכן דרוסוס כיהן לראשונה כקונסול.
דרוסוס הפך ליורש המיועד של אביו עם מותו של אחיו המאומץ גרמניקוס בשנת 19 לספירה. מעמדו התחזק שכיהן כקונסול של שנת 21 לספירה יחד עם אביו טיבריוס ושנה לאחר מכן קיבל את הסמכות הטריבונית, משרה שהייתה שמורה באופן בלעדי לקיסר וליורשיו המיועדים. מעמדו הביא אותו למאבק עם מפקד המשמר הפרטוריאני סיאנוס שטיבריוס העביר לו רבות מסמכויותיו בשעה שפרש מרומא לאי קאפרי.
דרוסוס נפטר בשנת 23 לספירה, תחילה סברו שמותו נגרם מנסיבות טבעיות אולם בשנת 31 לספירה עם נפילתו של סיאנוס אשתו לשעבר גילתה במכתב לטיבריוס שלווילה, שפותתה על ידי סיאנוס, הייתה אחראית למותו של דרוסוס, אולם יש היסטוריונים שמפקפקים בגרסה זו ורואים בה תעמולה ותו לא.
אנטון זבולוטני

ביוגרפיה

אנטון נולד בעיר אייזפוטה שבמחוז ליפצק, לקונסטנטין זבולוטני, איש צבא. מגיל 5 ועד גיל 7 התעסק באקרובטיקה.

קריירת מועדונים

בגיל צעיר נרשם לבית הספר לכדורגל של מועדון מטאלורג ליפצק ובגיל 13 עבר למוסקבה ונרשם לבית הספר לכדורגל של מועדון צסק"א מוסקבה. הוא שיחק במדי קבוצת הנוער של צסק"א משנת 2008 ובעונות 2008–2010 הופיע ב-41 משחקים והבקיע 11 שערים.
בינואר 2010 עבר לקבוצה הבוגרת של צסק"א, אך בשל פציעה הועבר לשחק בליגת הכדורגל הלאומית בקבוצת וולגאר אסטרחן בה שיחק 16 משחקים והבקיע 6 שערים.
לאחר מכן הושאל לקבוצת אורל יקטרינבורג (2011 — 21 משחקים, 6 שערים) ודינמו בריאנסק (2012 — 13 משחקים, 2 שערים).
בקיץ 2012 עבר ניתוח בברך ובעונת 2012/2013 חזר למדי קבוצת הנוער של צסק"א, אך בתחילת 2013 הועבר לקבוצת אורל, בה החל להתבלט והוא שיחק 30 משחקים והבקיע 4 שערים במשך שנה וחצי. בקיץ 2014 עבר לפאקל וורונז' ובעונת 2014/2015 הופיע ב-19 משחקים והבקיע 10 שערים. במחצית הראשונה של עונת 2015/2016 הבקיע שער 1 ב-18 משחקים.
בינואר 2016 הושאל לקבוצת טוסנו בשל הירידה ביכולותיו ועד סוף העונה הבקיע 4 שערים בעשרה משחקים. לפני תחילת עונת 2016/2017 נרכש על ידי טוסנו והפך לחלוץ מרכזי ולמלך השערים של הקבוצה בעונת 2016/2017, שבעקבותיה העפילה טוסנו לליגת העל הרוסית בכדורגל.
בדצמבר 2017, בשל יכולותיו בטוסנו הוזמן לחתום בשורות זניט סנקט פטרבורג למשך 3.5 שנים, תמורת 1.5 מיליון יורו. את הופעת הבכורה שלו עשה במשחק נגד סלטיק במסגרת שלב 32 האחרונות בליגה האירופית. את שער הבכורה שלו במדי זניט הבקיע במחזור 30 האחרון בניצחון 0–6 של קבוצתו על סק"א חברובסק, ב-13 במאי 2018. את שער הבכורה במפעלים האירופיים הבקיע במשחק הפלייאוף של הליגה האירופית במשחק של זניט נגד מולדה, ב-23 באוגוסט 2018. במדי זניט ספג ביקורת רבה על כושרו הנמוך והיותו חלוץ כדורגל שממעט מאוד להבקיע שערים. בתחילת עונת 2019/2020 נודע על התעניינות בו מצד קבוצות אופה וסוצ'י, אך הוא סירב לעבור בשל חשש מהורדה בשכרו.. בשל כך, ביולי 2019 הועבר לקבוצת המילואים זניט-2 סנקט פטרבורג ובמדיה הופיע ב-16 ביולי 2019 במשחק נגד מורום במסגרת ליגת הכדורגל המקצוענית, שבו בישל את שער הניצחון של קבוצתו.
באוגוסט 2019 עבר לסוצ'י. הוא ערך את הופעת הבכורה בקבוצה במשחק השוויון נגד אורנבורג ב-16 באוגוסט 2019. את שער הבכורה הבקיע במשחק המחזור השביעי נגד אורל, ב-26 באוגוסט 2019.

חייו האישיים

הוא נשוי ואב לתינוק.
הגאולה

עלילה

הסרט מתרחש ב-1871 במערב ארצות הברית. ג'ון הוא חייל דני בדימוס שהיגר יחד עם אחיו לארצות הברית בתום מלחמת פרוסיה-דנמרק ונהייה לחוואי בעיירה בלאק קריק. הוא נפגש בתחנת הרכבת עם רעייתו ובנו הקטן אותם לא ראה מזה שבע שנים. במהלך הנסיעה בכרכרה לחווה, משליכים צמד שיכורים אלימים את ג'ון מהכרכרה הנוסעת, רוצחים את בנו ואונסים ורוצחים את רעייתו. ג'ון עוקב אחר מסלול הכרכרה והורג את שני הפושעים.
מתברר כי העיירה נשלטת על ידי כנופיית פושעים אלימה בהנהגתו של סדיסט בשם דאלרו, הכנופיה משמשת כשכירי חרב לאיל קרקעות המעוניין בנפט הטמון בשטחי החוואים. אחד מהפושעים שג'ון הרג היה אחיו של דאלרו ובתגובה הוא מצווה על אנשי העיירה לתפוס את המבצע, תוך שהוא הורג ומאיים על בני המקום. ג'ון נתפס ונקשר לעמוד, כספו נבזז ממנו על ידי הקברן המקומי שהוא גם ראש העיר. הוא ניצל על ידי אחיו, אך הכנופיה מצליחה לתפוס ולהרוג את האח.
ג'ון יוצא במסע נקמה, כשהוא נעזר בנער מקומי שסבתו נרצחה על ידי דאלרו. כמו כן הוא זוכה לסיוע לא צפוי ממדליין, אשתו של הפושע שהרג, שסובלת בעצמה מהתעללות הכנופיה.

הפקת הסרט

צילומי הסרט נעשו במהלך 2013 ביוהנסבורג שבדרום אפריקה.
מירי שניאורסון

ביוגרפיה

שניאורסון נולדה וגדלה בראשון לציון לרב ישראל וחיה ליפסקר. אביה היה מראשי קהילת חב"ד בעיר. למדה בתיכון בית-רבקה בכפר חב"ד ונישאה ב-1985 ליוסי שניאורסון, איש עסקים חרדי-ישראלי.
שניאורסון היא אם לשישה, מתגוררת בכפר חב"ד.

פעילות עסקית

את דרכה בעולם העסקים החלה שניאורסון בשנת 1990, כשיחד עם בעלה הקימה מותג ביגוד לילדים בשם "אסתי'ס-מנדי'ס", שהפך בהמשך להיות רשת "קידי-שיק" לבגדי ילדים, הפונה למגזר החרדי והדתי ומחזיקה חנויות בפריסה ארצית. שניאורסון שימשה כבעלים ומנכ"ל של הרשת עד שנת 2008, ובתקופת ניהולה צמחה הרשת ל-18 סניפים, מהם אחד בניו יורק. ב-2008 נמכרה רשת קידי-שיק, כשמחזור המכירות השנתי שלה נאמד בכ-40 מיליון שקל.
בשנת 2009 מונתה שניאורסון לסמנכ"לית השיווק והמכירות של עיתון "משפחה", תפקיד בו שימשה עד שנת 2011. בשנת 2012 מונתה לעמוד בראש חברת "עתיד כהלכה", חברה-בת של חברת ההשמה "עתיד", המתמחה בפתרונות תעסוקה ובהשמה מקצועית למגזר החרדי.
בשנת 2013 הקימה שניאורסון את חברת "הבחירה שלי", העוסקת בייעוץ עסקי לנשים מהמגזר החרדי והדתי ונועדה לקדם יזמות נשית ולהעצים את הפוטנציאל התעסוקתי של נשים חרדיות בישראל. במסגרת החברה מעניקה שניאורסון ליווי וייעוץ עסקי פרטני לנשים חרדיות עצמאיות, לצד העברת הרצאות והנחיית סדנאות בתחום.

פעילות תקשורתית

בשנת 2012 נכנסה שניאורסון לעולם התקשורת, בכתיבת טורים בנושאי יהדות ופובליציסטיקה ובהגשת פינה שבועית בעיתונים וערוצי תוכן למגזר החרדי והדתי. בשנת 2014 הגישה תוכנית קבועה בערוץ אורות בנושא פרשת השבוע בזווית נשית. מאז סוף 2012 מגישה שניאורסון תוכנית רדיו שבועית ברדיו קול חי, ובמקביל בעלת טור קבוע במוסף משפחה חסידית ובאתר חרדים10.
סביב הבחירות לכנסת העשרים ניהלה שניאורסון עימות פומבי בתקשורת מול חברות מפלגת ובזכותן ולא נבחרות לא בוחרות, בטענה כי גם אם יש לראות במהפכה הפמיניסטית שלב בדרך לגאולה, כפי השקפתו של הרבי מלובביץ, וסביר להניח שבעתיד תהיה חברת כנסת חרדית, הרי שפעילותן הנוכחית מנוגדת לדעתם של גדולי הדור החרדים וחורגת בכך מגבולות המסורת וההלכה.

ספרים

בשנת 2014 יצא לאור ספרה של שניאורסון "פרשה באהבה", בשנת 2015 יצא לאור "פרשה באהבה" חלק ב', העוסקים בפרשת השבוע מזווית נשית. הספר מבוסס על הטור שכותבת שניאורסון במוסף "משפחה חסידית" של שבועון כפר חב"ד.
לבד על המרבד

עלילה

הסיפור מספר על חתול שישב על המרבד לבד, ולאט לאט הגיעו עוד ועוד חיות שהפריעו לו, עד שסילק אותן. מילות הסיפור אומרות:
"חתול אחד נחמד ישב על המרבד.
בא כלב וישב על המרבד.
באה עז וישבה על המרבד.
באה פרה וישבה על המרבד.
בא פיל וישב על המרבד.
פססססט!(החתול סילק את שאר החיות)
חתול אחד נחמד ישב על המרבד, לבד."

מבנה וקהל יעד

הספר מיועד לילדים צעירים מאוד, ומודפס על קרטון קשיח. בכל כפולת דפים מופיע איור גדול מאוד (של החתול על המרבד, לבד או עם שאר החיות), ושורה אחת בלבד של טקסט. 
הספר נבנה בהדרגה עם מתח הולך ועולה עד לרגע השיא שבו החתול מגרש את שאר החיות.
הספר משעשע ילדים קטנים וגם מאפשר להם להבין שלכל אחד מותר להיות לפעמים קצת לבד, בלי שיפריעו לו במרחב האישי שלו.
דייב פרנקו

ביוגרפיה

פרנקו נולד בפאלו אלטו, קליפורניה שבארצות הברית לאב נוצרי ממוצא שוודי ופורטוגלי (מהאי מדיירה), ולאם יהודייה ממוצא רוסי. הוא גדל בקליפורניה יחד עם שני אחיו (אחד מהם הוא השחקן ג'יימס פרנקו). סבתו מצד אמו של פרנקו הייתה הבעלים של גלריית האומנות "ורן" בקליבלנד והייתה חברה פעילה במועצה הלאומית של נשים יהודיות.
למד באוניברסיטת דרום קליפורניה.

קריירה

הופעת הבכורה של פרנקו על המסך הקטן הייתה בשנת 2006 כאשר השתתף בדרמה "הרקיע השביעי" ברשת הטלוויזיה The CW. מאז הופיע פרנקו בתוכניות טלוויזיה נוספות כגון "נא לא להפריע" ו"יאנג המשפטים". ב-2007 ערך את הופעת הבכורה שלו בקולנוע בקומדיה "אפטר סקס". פרנקו קיבל תפקידים בולטים בסרטים נוספים כמו "סופרבאד", "צ'ארלי סנט קלאוד", "רחוב ג'אמפ 21", "מת עליה", "קיצור הדרך" ו"האשליה".
במאי 2008 לוהק פרנקו לסדרת הטלוויזיה "חסויה" אשר ירדה מהמסכים אחרי עונה אחת בלבד בגלל רייטינג נמוך. באותה שנה התארח במספר פרקים בסדרות "נא לא להפריע" ו"גריק".
באוגוסט 2009 הוא לוהק לתפקיד קבוע בעונה התשיעית של הסדרה "סקראבס" וזכה לשבחים מהמבקרים על ביצועיו. בשנת 2010 שיחק בדרמה הקומית "גרינברג" בכיכובם של בן סטילר וגרטה גרוויג. באוגוסט 2011 כיכב בסרט הקומדיה-אימה "ליל האימה", גרסה מחודשת של לסרט מ-1985 באותו השם. באותה שנה התארח בשני פרקים בסדרה "ליגת הצדק - הדור הבא".
במאי 2012 כיכב פרנקו בסרט "רחוב ג'אמפ 21", הסרט מבוסס על סדרת הטלוויזיה מ-1987 וזכה לשבחים והצלחה בקופות.
בשנת 2014, כיכב גם בסרט ההמשך "רחוב ג'אמפ 22" על תקן דמות משנה, ובקומדיה "שכנים" כדמות ראשית לצידם של סת' רוגן וזאק אפרון, וב"סרט לגו". בשנת 2015, שיחק בסרט הקומדיה "עסק לא גמור" לצידו של וינס ווהן.
בשנת 2016 שיחק בקומדיה המצליחה "שכנים 2", סרט ההמשך ל"שכנים" מ-2014. באותה שנה שיחק בדרמת המתח שוברת הקופות "האשליה 2", המשך לסרט "האשליה" מ-2013, ובמותחן ההרפתקאות הטכנולוגי "משחקי חובה", שבו שיחק לצידה של אמה רוברטס .
בשנת 2017 שיחק בסרט הדרמה קומי-ביוגרפי "חי בסרט".

חיים אישיים

החל מ-2012 במערכת יחסים עם השחקנית האמריקאית-יהודייה אליסון ברי. ב-2015 התארסו. ב-2017 נישאו.
נחום בוגר

נחום בוגר (1912 – 22 באוקטובר 1990) היה רופא ילדים ישראלי. כיהן כפרופסור באוניברסיטה העברית בירושלים.

ביוגרפיה

בוגר היה בנם של מינה וחיים בוגר (בוגרשוב). אביו היה איש חינוך, ממקימי הגימנסיה העברית הרצליה ומנהלה במשך שנים רבות אשר לימים שירת כחבר הכנסת מטעם סיעת הציונים הכלליים. נחום עשה את לימודי הרפואה בצרפת, ועם שובו ארצה החל לעבוד בבית החולים הדסה. בוגר היה תלמידו המובהק של פרופ' לודוויג פרדיננד מאייר, מחשובי רופאי הילדים באירופה אשר עלה ארצה בשנות השלושים מברלין, שם שימש מנהל מחלקת הילדים. עם פרישתו של מאייר ירש בוגר את המחלקה ושימש מנהל מחלקת ילדים א' בבית החולים הדסה בתל אביב בשנים 1954-1977. עם תלמידיו של פרופ' בוגר נמנו פרופ' צבי שפירר, פרופ' שאול הראל, ד"ר פנחס שרשבסקי ועוד רבים וידועים.
אשתו של פרופ' בוגר הייתה ישראלה ויצמן (1989-1912), בתם של משה והלנה ויצמן ודודניתו של חיים ויצמן, נשיא המדינה הראשון.
בוגר זכה לתוארי כבוד רבים, חתן פרס סולד לרפואה והיגיינה ציבורית לשנת 1979, יקיר החברה הישראלית לרפואת ילדים קלינית (שהוא נמנה עם מייסדיה), ופרסים רבים נוספים.
לאחר פרישתו מהנהלת המחלקה המשיך לעבוד כרופא בתחנה לבריאות המשפחה שבבית הבריאות של עיריית תל אביב ("בית שטראוס") עד סמוך למותו, באוקטובר 1990.
תכונת החיתוך הסופי

אוסף קבוצות מקיים את תכונת החיתוך הסופי אם לכל תת-אוסף סופי שלו חיתוך לא ריק.
התכונה מתקיימת באופן טריוויאלי כאשר חיתוך כל הקבוצות באוסף אינו ריק, אבל מצב זה אינו הכרחי. למשל, אוסף הקטעים  מקיים את תכונת החיתוך הסופי, בעוד שחיתוך כל הקטעים הוא ריק.

הגדרת קומפקטיות על ידי תכונת החיתוך הסופי

תכונת החיתוך הסופי משמשת להגדרה חלופית לקומפקטיות: מרחב טופולוגי הוא קומפקטי אם ורק אם לכל אוסף של קבוצות סגורות המקיים את תכונת החיתוך הסופי, חיתוך לא ריק.

הוכחת שקילות ההגדרות

יהי  מרחב טופולוגי. נניח ש- קומפקטי לפי ההגדרה הרגילה ונראה שהוא קומפקטי לפי ההגדרה על ידי תכונת החיתוך הסופי: יהי  אוסף תת-קבוצות סגורות של  המקיים את תכונת החיתוך הסופי, ונניח על דרך השלילה שהחיתוך  ריק. מהנחה זו נובע שאוסף המשלימים  מהווה כיסוי פתוח של . מההנחה ש- קומפקטי לפי ההגדרה הרגילה נובע שיש לאוסף המשלימים תת-כיסוי סופי . לפיכך לתת אוסף הסופי  חיתוך ריק, בסתירה לתכונת החיתוך הסופי. נובע מכאן שהחיתוך  אינו ריק, כלומר  קומפקטי לפי ההגדרה על ידי תכונת החיתוך הסופי.
בכיוון ההפוך: נניח ש- קומפקטי לפי ההגדרה על ידי תכונת החיתוך הסופי ונראה שהוא קומפקטי לפי ההגדרה הרגילה: יהי  כיסוי פתוח של , ונניח על דרך השלילה שאין לו שום תת-כיסוי סופי. מהנחה זו נובע שאוסף המשלימים  הוא אוסף תת-קבוצות סגורות של  המקיים את תכונת החיתוך הסופי. מההנחה ש- קומפקטי לפי ההגדרה על ידי תכונת החיתוך הסופי נובע שהחיתוך  אינו ריק, כלומר  אינו כיסוי, וזאת סתירה. נובע מכאן של- יש תת-כיסוי סופי, כלומר  קומפקטי לפי ההגדרה הרגילה.
מש"ל
פטרה סולומון

פטרה סולומון (ברומנית: Petre Solomon,‏ 15 בפברואר 1923 - 28 באוקטובר 1991) היה סופר ומתרגם יהודי רומני, אביו של במאי הסרטים אלכסנדרו סולומון.

חייו

פטרה נולד בבוקרשט במשפחה יהודית גדולה ומשכילה הנוטה להתבוללות. פטרה סיים את לימודיו בבית הספר התיכון המסחרי "קולטורה" בתקופה בה היהודים סולקו ממוסדות הלימוד הכלליים, לכן לא יכול היה להירשם לאוניברסיטה. הוא למד בקולג'יו אונסקו, מוסד להשכלה גבוהה שהוקם על ידי יהודי בוקרשט ובו לימדו ולמדו רק יהודים. באפריל 1944 עלה לארץ ישראל ולמד אנגלית בחיפה, בקורסים שאורגנו על ידי אוניברסיטת קיימברידג'. ב-1946 שב לרומניה ונרשם ללימודי ספרות באוניברסיטת בוקרשט.
הוא הצטרף למפלגה הקומוניסטית ועבד בהוצאה לאור "הספר הרוסי" וסוכנות הידיעות Agerpress, אך ב-1952 סולק מהמפלגה ומעבודתו בגלל התקופה הארץ ישראלית.
את השירים הראשונים פרסם בסתיו 1944 בכתב העת Orizont (אופק) והחל מ-1954 פרסם ספרי שירה וביוגרפיות ועבד כמתרגם מאנגלית ולאנגלית. הוא תרגם לראשונה לרומנית ולאנגלית את השיר של פאול צלאן, "פוגת מוות" ובין השניים התפתחה ידידות שנמשכה שנים רבות. בשנת 2001 הפיק אלכסנדרו סולומון, בנו של פטרה סולומון, סרט על הידידות בין השניים, סרט שנשא שם שהורכב ממשחק בהברות שמותיהם, שביצע צלאן עצמו, Duo pentru paoloncel şi petronom (דואו לפאולונצ'ל ולפטרונום), שמות המרמזים על כלי נגינה.
ב-1982 הוענק לו פרס התאחדות הסופרים לתרגום.
דיוויזיית הפאנצר להר

היסטוריה

דיוויזיית פאנצר להר (להר - מגרמנית: הוראה, לימוד) הוקמה ב-30 בדצמבר 1943 מיחידות הדגמה ואימונים מבתי ספר לשריון בפוטסדאם וברגן סביב גרעין של מדריכים מאותם בתי ספר. פאנצר להר נשלחה לדרום צרפת בתחילת 1944, ולאחר מכן הועברה להונגריה לאימונים נוספים, שם היא קלטה לתוכה את רגימנט הפאנצרגרנדיר (חי"ר משוריין) 901. במאי חזרה הדיוויזיה לצפון צרפת, בהמתנה לפלישה הצפויה של בעלות הברית. בעת הפלישה לנורמנדי, ב-6 ביוני, פאנצר להר הייתה חלק מהעתודה האסטרטגית המשוריינת של הגרמנים במערב (קבוצת פאנצר מערב), ואחת הדיוויזיות החזקות ביותר בצבא הגרמני, וכללה 14,634 איש, 109 טנקים, 40 תותחי סער, ו-612 זחל"מים - פי שניים ממספר הזחל"מים בדיוויזיות פאנצר רגילות. ב-8 ביוני היא הובהלה לקרבות כנגד התקדמות הכוחות הבריטים והקנדים לעבר קן (הקרב על קן). פאנצר להר ספגה אבדות כבדות במערכה בנורמנדי, וכמעט שהושמדה, ועד ראשית אוגוסט 1944 כללה רק כ-20 טנקים.
הדיוויזיה נשלחה לרענון ומילוי שורותיה, ובנובמבר הועברה לחבל הסאאר, שם סייעה לקבוצת ארמיות G שהייתה נתונה למתקפות כבדות מהארמייה השלישית של ג'ורג' פטון. בדצמבר נשלחה פאנצר להר צפונה, לקחת חלק במתקפה הגרמנית המתוכננת בארדנים (הקרב על הבליטה), וסופחה לארמיית הפאנצר החמישית. ערב המתקפה בארדנים, היא הייתה מתחת לתקן באנשים, בתותחים כבדים ובנגמ"שים, וכללה רק 63 טנקים ו-15 משחיתי טנקים. לאחר פתיחת המתקפה בארדנים היא תוגברה בגדוד משחיתי טנקים כבדים מדגם יאגדפנתר.
לאחר כישלון המערכה בארדנים, שם ספגה הדיוויזיה אבדות כבדות, פאנצר להר נלחמה בהולנד כנגד ההתקדמות של קבוצת הארמיות ה-21. במהלך מבצע לאמברג'ק, ב-7 במרץ 1945, חיילים מדיוויזיית השריון ה-9 של צבא ארצות הברית השתלטו על גשר רמאגן על נהר הריין. פאנצר להר נשלחה להשמיד את ראש הגשר, אך כשלה. באותה עת, נותרו בדיוויזיה רק 300 איש ו-15 טנקים. באפריל נסוגה הדיוויזיה לחבל הרוהר, שם כותרו ונכנעו כ-300,000 חיילים גרמניים לבעלות הברית המערביות, לרבות פאנצר להר, שנכנעה לידי דיוויזיית חיל הרגלים 99 האמריקאית.