google/wiki40b huggingface dataset:
מאייר לונדון

קורות חיים

מאייר לונדון נולד בעיירה קלוואריה שבפלך סובאלק, אז באימפריה רוסית, כיום בליטא, במשפחה יהודית. אביו, אפרים, הפך עם השנים לפעיל פוליטי אגנוסטי. בילדותו למד בחדר מתוקן, ובנעוריו בגימנסיה רוסית בפולטבה. כשהיה בן 17 היגר אביו עם בנו הצעיר לארצות הברית בשל מצבם הכלכלי הירוד, וכשהיה בן 20 הוא הצטרף אליו עם אמו. הוא התגורר בלואר איסט סייד בניו יורק, אזור שהיה מיושב במהגרים יהודים רבים. אביו עסק בהדפסות בשפות יידיש, אנגלית ורוסית, וגם הוציא לאור שבועון רדיקלי קטן משלו, "מוֹרגנשטרן" (1890). חנותו הפכה למרכז פעילות לאינטלקטואלים יהודים רדיקליים, שעמדותיהם השפיעו על גיבוש זהותו של בנו.
לונדון עבד תחילה כמורה פרטי לספרות, ובהמשך כספרן. במהלך עבודתו קרא ספרים רבים ומהם למד היסטוריה, פוליטיקה ומשפטים. במקביל השתתף במפגשים פוליטיים ונאם בדיבייטים ציבוריים. בשנים 1896-1898 למד משפטים באוניברסיטת ניו יורק, והחל לעסוק בדיני עבודה ולהגן על זכויות העובדים.
במהלך שנות ה-90 של המאה ה-19 הצטרף לונדון למפלגת העבודה הסוציאליסטית של אמריקה, וב-1896 הציג את מועמדותו לבית התחתון של בית המחוקקים של מדינת ניו יורק. שנתיים אחר כך התמודד שוב, הפעם מטעם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של אמריקה. ב-1901 התמזגה מפלגתו לתוך המפלגה הסוציאליסטית של אמריקה, וב-1904 הוא התמודד שוב בבחירות לבית המחוקקים, מטעמה.
לונדון הושפע מאוד ממהפכת 1905 ברוסיה. הוא החל לנאום בכנסים המוניים שנועדו לגייס תרומות ליהודים שנפגעו בפוגרומים שהתרחשו ברוסיה בתקופה זו, וכן שימש כמגייס כספים למענם מטעם ארגון הבונד היהודי. הוא השתתף בשביתת יצרני הגלימות של 1910 ונתן ייעוץ משפטי לארגון העובדות הידוע ILGWU, פעילויות שבעקבותיהן הפך לאחד ממייצגי המפלגה הסוציאליסטית המוכרים ביותר בציבור. ב-1914 נבחר לקונגרס האמריקאי, והפך לחבר הקונגרס השני שנבחר מטעם המפלגה הסוציאליסטית (לאחר ויקטור ברגר מוויסקונסין).
כחבר קונגרס הוא הצביע נגד הצטרפות ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה, אך לאחר הצטרפותה תמך בפעולותיה, דבר שהוביל לביקורת של חברי מפלגתו. כן התנגד בחריפות לחוק הריגול של 1917, שאסר ביקורת על המדינה או השתתפות פעילה בארגונים קומוניסטיים.
באשר לתנועה הציונית, לונדון סירב להביע תמיכה בהצהרת בלפור הבריטית שניתנה ב-1917, אך הביע עמדות חיוביות כלפי הקמת מדינה יהודית סוציאליסטית. הוא עורר את התנגדותם של אישי ציבור יהודים רבים: הציונים התנגדו לו מכיוון שלא תמך בהצהרת בלפור, האורתודוקסים התנגדו לו מכיוון שלא היה דתי, והעשירים ובעלי השררה פעלו נגדו מכיוון שהיה סוציאליסט.
בעקבות מתנגדים רבים שצבר במהלך כהונתו הן מחברי מפלגתו והן מחוצה לה, הוא הפסיד בבחירות לקונגרס של 1918. הוא נבחר מחדש לכהונה שנייה ב-1920, אך הפסיד שוב בבחירות של 1922.
לונדון מת בתאונת דרכים ב-1926, בגיל 54, בעת שחצה כביש סואן בניו יורק. לפני מותו הספיק להביע את רצונו לשחרר את האיש שגרם למותו.
עשרות אלפי אנשים חלפו על פני גופתו כדי לחלוק לו כבוד אחרון לפני קבורתו, ומאות אלפים השתתפו בהלווייתו. הוא נקבר בשדרת הסופרים בבית הקברות היהודי "מאונט כרמל" בקווינס שבניו יורק.
על שמו נקראו בית ספר בלואר איסט סייד, וכן אחד המבנים ב"כפר הקואופרטיבי" ברובע זה.
ארכיונו שמור בספריית אוניברסיטת ניו יורק.
ההיסטוריון טוני ג'אט היה קרוב-משפחתו.
לאבוצ'קין La-7

שירות במדינות נוספות

פרט לחיל האוויר הסובייטי סופק המטוס לטייסות צ'כוסלובקיות, שלחמו במסגרת הצבא האדום. המטוסים ששרדו את המלחמה המשיכו לשרת בצבא צ'כוסלובקיה עד לסוף 1950.
ג'ו באדן

קריירה

את הקריירה המוזיקלית שלו החל בשנת 1997 אך לא הוציא אף אלבום עד 2003 ולא זכה לפרסום רב.
הפריצה הגדולה באה בעקבות הסינגל "Pump It Up" ב-2003 מתוך אלבום הבכורה שלו "Joe Budden". הסינגל נכלל גם בפסקול של הסרט "2 מהיר 2 עצבני".
בשנת 2004 החל באדן לעבוד על אלבומו השני "The Growth". אולם, האלבום נגנז על ידי חברת התקליטים שלו דאף ג'אם. בעקבות זאת עזב באדן את דאף ג'אם וחתם ב"אמלגם דיגיטל".
על מנת לא לאכזב את המעריצים ולא להעלם ממפת ההיפ הופ, באדן השתתף והוציא מספר מיקסטייפים.
בשנת 2008 הוציא שני אלבומי אינדי: האלבום "Mood Muzik 3: The Album" ו-"Halfway House".
אלבום אולפן שני שלו יצא בפברואר 2009 ונקרא: "Padded Room". האלבום לא הצליח והגיע רק למקום ה-42 במצעד הבילבורד.
ממלכת טרביתיה (ספר)

עלילה

ג'ס ארונס בן האחת עשרה, גיבור הספר, מתאמן כל הקיץ כדי להיות אלוף כיתות ה'-ו' בריצה. ביום הגדול בו התקיימה התחרות, הגיעה בתם של ג'ודי וביל ברק, לזלי. לזלי משתתפת בהשפעת ג'ס בתחרות, ולמורת רוחו אף מנצחת. ג'ס ולזלי מתיידדים, ונהיים שליטיה של ממלכה פרי דמיונם, טרביתיה, שם הם מנצחים כל אויב, אמיתי או מומצא, ואף עוזרים לילדה הכי מפחידה מכיתה ז' להתחמק מעלבון. לאחר האסון הטרגי הנורא, ג'ס מבין כמה כוח ואומץ העניקה לו לזלי.
פופרד (נהר)

גאוגרפיה

מוצא הפופרד הוא ליד העיירה חלבנה מערבית לפופרד במישור שבין הרי הטטרה הגבוהים להרי הטטרה הנמוכים. הפופרד זורם ממוצאו מזרחה אל פופרד, במקביל לכביש 18, ומשם הוא זורם צפונית מזרחית במקביל לכביש 67 דרך קז'מרוק ובהמשך לאורך כביש 77 לסטרה לובובנה. משם מתפתל הפופרד מזרחה במקביל לכביש 68, דרך פלבק ואורלוב אל הגבול בין פולין וסלובקיה ליד ללוכוב וסירק. קטע של פופרד הכלול בתוך סלובקיה הוא באורך 107.2 קילומטר. מנקודה זאת ולאורך כ-31.1 קילומטר זורם הפופרד צפונית מערבית ומהווה את הגבול בין פולין לסלובקיה. ליד מניסק שעל הפופרד נפרד הפופרד מהגבול וזורם צפונה, במקביל לכביש 87, דרך פיבניצנה זדרוד וריטרו לנובי סאקס, לידו הוא נשפך לתוך הדונייק. קטע זה בפולין הוא באורך של כ-31.5 קילומטר. 
הפופרד הוא הנהר הסלובקי היחיד הזורם לכיוון צפון והוא מנקז כ-2000 קילומטרים רבועים של סלובקיה לכיוון הים הבלטי, בעוד שאר השטח של סלובקיה מנוקז דרומה אל הדנובה. חלק נכבד מהחלק הפולני של הפופרד כלול בשמורת טבע. 
הפופרד משמש לשיט עבור נופשים ותיירים. בהסכם בין פולין וצ'כוסלובקיה משנת 1958 הוסכם שלאורך הגבול בין המדינות תוכל כל אחת מהמדינות להשיט תיירים לאורך הפופרד בתנאי שהשיט ייעשה ביום והתיירים לא יעברו לגדה שבשליטת המדינה השנייה אלא באתרים עליהם הוסכם בין המדינות. 
בשנות ה-80 וראשית שנות ה-90 של המאה ה-20, הפופרד היה בין הנהרות הקטנים המזוהמים ביותר באירופה. איכות המים השתפרה הודות להקמת 4 מכוני טיהור בפולין ו-17 מכוני טיהור בסלובקיה, וסגירה של שני מפעלים מזהמים. אולם, במדידות שנעשו בשנים 1999-2006, נמצא שהפופרד בקטע בו הוא זורם לאורך הגבול בין פולין לסלובקיה עדיין היה מזוהם ביותר עם רמות גבוהות של מזהמים מיקרו-ביולוגיים (קוליפורמים) וליד סירק גם עם פוספטים. מדידות בפולין בשנת 1991 העלו ש 53 מתוך 62.6 הקילומטרים של פופרד בפולין היו מזוהמים עד מזוהמים מאוד.
הימן טיקטין

קורות חיים

הימן נולד בברסלאו במשפחת רבנים וכמי שיועד להמשיך במסורת המשפחתית קיבל חינוך תואם וגם השכלה קלאסית. בגיל 18 עבר ליאשי, נסיכות מולדובה והתחתן עם עמליה מאירהופר (Amalia Mayerhoffer) וכעבור שנה קיבל אזרחות רומנית. הוא סיגל לעצמו את השפה הרומנית, לימד לטינית, יוונית עתיקה וגרמנית בבתי הספר של יאשי ולקח חלק בחיי התרבות של העיר. בחוגי ז'ונימאה (Junimea) פגש את מיכאי אמינסקו והתיידד איתו ובהמשך יצר קשרים עם אישים רומנים מובילים דוגמת ניקולאה יורגה, טיטו מאיורסקו ואחרים. בשנת 1884 קיבל דוקטורט מאוניברסיטת לייפציג על מחקריו בבלשנות רומנית. הוא התעניין במיוחד בפונטיקה ובדקדוק והיה מהפועלים ליצירת אלפבית רומני פונטי. הוא חיבר את המילון הגרמני רומני הראשון, הנחשב לשיא יצירתו.
בשנת 1900 המיר דתו לנצרות ובשנת 1904 התמנה למרצה באוניברסיטת ברלין וכעבור שנתיים פתח חוג ללימודי בלשנות רומנית. הוא שב לרומניה בשנת 1910 ובשנת 1919 התמנה כחבר לשם כבוד של האקדמיה הרומנית. מת בשנת 1936 בברלין ונקבר ביאשי.
חוק ההרכב המוגדר

בכימיה, לפי חוק ההרכב המוגדר, הקרוי לעיתים חוק פרוסט, בתרכובת כימית מסוימת יישמר תמיד יחס קבוע בין מסת היסודות השונים. לדוגמה, חמצן מהווה כ-8/9 ממסת כל דגימה של מים טהורים, בעוד מימן מהווה את ה-1/9 הנותרת. יחד עם חוק היחסים המרובים (חוק דלטון), חוק ההרכב המוגדר מהווה את הבסיס לסטויכיומטריה, התחום העוסק בכמויות וריכוזי חומרים המשתתפים בתגובות כימיות.

היסטוריה

הכימאי הצרפתי ז'וזף פרוסט הציע לראשונה את החוק בעקבות ניסויים שערך בין השנים 1798 ו-1804, כפי שניסח ב-1806:
אסכם את הניסויים הללו בהסקת העיקרון אותו ניסחתי בפתיחת זכרונות אלה, דהיינו, כי ברזל, כמו מתכות רבות אחרות, כפוף לחוק טבע התקף בכל שילוב אפשרי; רוצה לומר, שהוא מתאחד עם חמצן בשני יחסים קבועים. במובן זה הוא אינו שונה מבדיל, כספית ועופרת, וכמו כן כמעט כל חומר דליק ידוע.
חוק ההרכב המוגדר עשוי להיראות מובן מאליו לכימאי המודרני, כיוון שהוא מהווה את הבסיס להגדרת התרכובת הכימית. בשלהי המאה ה-18, עם זאת, רעיון התרכובת הכימית לא פותח דיו, וחוק זה היווה חידוש של ממש. למעשה, כאשר הוצע לראשונה היה שנוי במחלוקת ורבים התנגדו לו, ביניהם עמיתו הצרפתי של פרוסט, קלוד לואי ברטולייה, שטען כי ניתן לשלב יסודות בכל יחס. קיומו של דיון זה מראה כי באותה עת ההבחנה בין תרכובת לתערובת לא הובנה לגמרי.
חוק ההרכב המוגדר השתלב היטב עם התורה האטומית שג'ון דלטון החל לקדם ב-1803, והסבירה כי החומר מורכב מאטומים בודדים, קיים סוג אטום אחד לכל יסוד, והתרכובות עשויות משילובים של סוגי אטומים שונים ביחסים מוגדרים. רעיון מוקדם אחר, הקשור לנושא, הוא השערת פרוט, של הכימאי האנגלי ויליאם פרוט, לפיה אטום המימן הוא היחידה האטומית הבסיסית. מהשערה זו נגזר כלל המספר השלם, לפיו המסות האטומיות הן מכפלות שלמות של מסת אטום המימן. כלל זה נדחה בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-19, לאחר מדידות מדויקות יותר של מסה אטומית, בפרט על ידי ינס יאקוב ברצליוס. בין השאר, מצא ברצליוס כי המסה האטומית של כלור היא פי 35.45 ממסת אטום המימן, עובדה הסותרת את כלל המספר השלם. בשנות ה-20 של המאה ה-20 הוסברה סתירה זו בקיומם של איזוטופים; המסה האטומית של כל איזוטופ נפרד קרובה מאוד למספר שלם, בהתאם לכלל. בטבע, יסודות רבים, בהם כלור, מופיעים כתערובת של מספר איזוטופים (במשקלים 35 ו-37, עבור כלור), ולכן המסה הנמדדת היא למעשה ממוצע של האיזוטופים השונים.

תרכובות לא-סטויכיומטריות

אמנם חוק ההרכב המוגדר היה שימושי מאוד ביסוד הכימיה המודרנית, אך הוא אינו תקף לכל מקרה. קיימות תרכובות לא-סטויכיומטריות בהן הרכב היסודות משתנה מדגימה לדגימה. לדוגמה, בתחמוצת ברזל מסוג wüstite מצויים בין 0.83 ל-0.95 אטומי ברזל לכל אטום חמצן, ועל כן בין 23% ל-25% חמצן לפי מסה. הנוסחה האידיאלית לתרכובת זו היא FeO, אולם אתרים פנויים בגביש מפחיתים את היחס לפחות מ-1 ל-1. באופן כללי, המדידות שביצע פרוסט לא היו מדויקות דיין כדי לגלות סטיות מסוג זה.
כמו כן, ההרכב האיזוטופי של יסוד יכול להשתנות לפי מקורו, וכך תרומת יסוד מסוים למסת תרכובת עשויה להשתנות מדגימה לדגימה. עובדה זו מסייעת, לדוגמה, לזיהוי מקורם של חפצים הנמצאים בחפירות ארכאולוגיות - ההרכב האיזוטופי של מתכת בכלי זכוכית, לדוגמה, יכול להצביע על מקור חומרי הגלם ששימשו לייצורו.
רוי אוונס

ביוגרפיה

אוונס שיחק במדי נבחרת אנגליה ברמת בתי הספר, והיה מגן מחליף בליברפול של שנות ה-60 וה-70. המאמן דאז ביל שאנקלי ראה באוונס משהו שונה, והציע לו לנסות קריירת אימון. אוונס פרש ממשחק הכדורגל בגיל 26, לאחר 11 הופעות בלבד במדי הקבוצה הראשונה, וקיבל את משרת מאמן קבוצת המילואים של ליברפול.
בכך החלה התקדמותו ההדרגתית של אוונס בצוות האימון של ליברפול, כאשר אוונס עבד בתחילה תחת שאנקלי, ואחריו בוב פייזלי וג'ו פייגן שקודמו בעצמם לתפקיד המאמן הראשי מעמדת עוזר המאמן. אוונס המשיך לעבוד כמאמן תחת קני דלגליש וגריים סונס, לפני שקיבל את המשרה בעצמו בשנת 1994, לאחר פרישתו של סונס.
עם אוונס כמאמן ראשי זכתה ליברפול בגביע הליגה ב-1995 כאשר סטיב מקמנמן, הכוכב העולה של אוונס, כבש את שני השערים בניצחון 1-2 מול בולטון וונדררס במשחק הגמר. עם זאת, 4 שנים של הישגים דלים, יחד עם שמועות על חוסר משמעת של השחקנים מחוץ למגרש, הובילו את המועדון למנות את המאמן הצרפתי ז'ראר הוייה כמאמן שני ב-1998. האוהדים והתקשורת כאחד לא התלהבו מהמינוי, ואכן לאחר מספר חודשים התפטר אוונס מתפקידו, אחרי 30 שנה בשורות ליברפול.
בשנים שלאחר פרישתו מליברפול לא עסק אוונס רבות בכדורגל, פרט לתפקידים קצרים בפולהאם וסווינדון טאון. ב-2004, כאשר חלוצה לשעבר של ליברפול, ג'ון טושק, קיבל את עמדת מאמן נבחרת ויילס, הסכים אוונס לשמש כעוזר המאמן תחתיו. אוונס גם חידש את קשריו עם ליברפול, וכיום משמש כפרשן במשחקים המועברים בשידור חי באתר הרשמי של המועדון.
מוות בבאר שבע

רקע

באוקטובר 2015 אירע פיגוע ירי על ידי בדואי אזרח ישראל שירה בעוברי אורח שחלפו לעת ערב בתחנה המרכזית של העיר באר שבע. בפיגוע נרצח חייל צה"ל ונפצעו רבים אחרים. הבטום זרהום, מבקש מקלט בן 29 מאריתריאה, שהסתנן לישראל כארבע שנים קודם לכן, והיה בדרכו לחדש את אשרת השהייה נחשד בטעות כמחבל ונורה. בעודו שוכב פצוע הוכה על ידי עוברי אורח.
הסרט מביא את עדויותיהם של הנוכחים בזירת הפיגוע. בנוסף מביא הסרט תצלומים ממצלמות אבטחה שהיו פזורות בתחנה. הסרט שודר לראשונה ביוני 2016 בערוץ יס דוקו.
החלמה (בית הבראה)

החלמה היה בית הבראה שפעל ברמת גן בשנים 1934–1948. ב-19 במאי 1948 עת עבר מטכ"ל ההגנה ממשכנו ב'בית האדום' לחוף ימה של תל אביב לגבעת החלמה הידועה גם בשם הר אברהם מוקמו במבנה שניים מאגפי המטכ"ל של צה"ל.

בית ההבראה

בית-ההבראה "החלמה" ברמת גן נפתח לקראת סוף 1934 על ידי "אגודת עזרה לחולים כרוניים ומבריאים" בראשות ד"ר דורה בלוך-בלומנפלד. ב-1926 החכיר ועד רמת-גן לאגודה שטח של כ-6 דונם בפסגת הגבעה (לימים – גן אברהם), ברחוב הקשת (כיום - רחוב שרת), וב-1927 הונחה אבן-הפינה של בניין בית-ההבראה והחלה בנייתו.
המוסד, שהיה ציבורי ונטול זיקה מפלגתית, ניזון מתרומות. הוא נועד על ידי מייסדיו לפתרון מצוקתם של "משוללי עזרה סוציאלית", והתקבלו אליו אנשים מכל שכבות היישוב, כולל חברים משלוש קופות החולים שהיו קיימות אז – כללית (הסתדרות העובדים), עממית ולאומית. את דמי השהות במקום שילמו עבור המבריאים גופים שונים. אלו כללו את עיריית תל אביב, ועד הקהילה בירושלים, התאחדות עולי גרמניה, קופת חולים כללית, קופת חולים עממית וקופת חולים לאומית, 'מִשען' ולשכות הרווחה הסוציאלית. בדו"ח לשנת 1936 צויין ש-45% הגיעו מטעם קופת חולים כללית, 32% באופן פרטי והשאר מטעם קופות החולים הקטנות וארגוני סיוע שונים.
בשלב ההתחלתי היו במוסד עשרה חדרים עם שלושים מיטות, ורופא המוסד היה ד"ר שמואל שלוסברג. בהמשך עלתה הקיבולת ל-40‏–‏45 מבריאים. במרץ 1938 הונח אבן פינה לאגף חדש, שנפתח ב-1939, ומספר המיטות הגיע ל-110,. אחרי הרחבתו שכן בית-ההבראה במבנה דו-קומתי בן 20 חדרים רחבים על שטח של כ-2,500 מ"ר בנויים.
העיתונאי אורי קיסרי, שביקר בבית-ההבראה ב-1936, שנתיים לאחר שנפתח, סיכם את חווייתו במלים "רושם עז של נוחיות ממדרגה ראשונה במסגרת של אויר צח ומראה טבע נהדר", ועל ד"ר בלוך-בלומנפלד כתב שהיא "משוגעת ל'החלמה' זו".
בראש הוועד המנהל של "החלמה", בשנות הארבעים, עמד ד"ר יהודה אריה אברמוביץ' (מנהל בית החולים "הדסה" בתל אביב באותה התקופה), וחבריו היו ד"ר דורה בלוך-בלומנפלד, ד"ר יעקב מיכלין, ד"ר א' גוברקובסקה, אברהם קריניצי ואחרים.

לאחר הפקעת המבנה

ב-15 במאי 1948, עם הכרזת המדינה, ובן לילה, הופקעו בית-ההבראה "החלמה" והבניינים בבעלות פרטית בקרבתו לצורכי הצבא ופונו מדייריהם. אל המבנים הריקים הועברו בליל 18–19 במאי משרדי המטכ"ל ולשכות שר הביטחון והרמטכ"ל. 
בצהרי ה-3 ביוני 1948 הפציצו ספיטפיירים מצריים את מחנה מטכ"ל, על גבעת החלמה ופגעו בלשכת שר הביטחון, בית בז'רנו הסמוך, עת שהה בה בן-גוריון, ובלשכת הרמטכ"ל ברחוב הפרסה הסמוך .
בלשכת שר הביטחון, שבבית סופיה ויוסף בז'רנו, הוכרז על הקמת צה"ל ב-31 במאי 1948. במקום זה הושבעו מפקדיו ב-27 ביוני 1948, ומכאן נוהלה מלחמת העצמאות בחודשי ההכרעה. מספטמבר 1948 מיעט בן-גוריון להגיע ללשכתו ברמת-גן, וניהל את ענייני המדינה מלשכתו בבית וילהלם אברלה, בקריה בתל אביב. במבנה בית-ההבראה גופו שוכנו משרדי אכּ"א ואג"א, בקומת הקרקע היו מחסני מִפקדת מחנה המטכ"ל וחדר האוכל. במאי 1949, בתום המלחמה, הועתק מחנה המטכ"ל ממרומי 'גבעת החלמה' למתחם מחנה מקלף, למרגלותיה, ובפברואר 1955 הועבר המטכ"ל לקריה בתל אביב.
בניין "החלמה" לא חזר לשמש כבית-הבראה. פניותיה הרבות של ד"ר בלוך-בלומנפלד לבן-גוריון "להחזרת המוסד לתפקידו הבריאותי" נדחו, והמבנה הוסב לבית-הספר שיל"ה (כראשי התיבות של שנת יובל להסתדרות המורים). בשנת 1983, במלאת עשור לפטירתו של דוד בן-גוריון, נקרא בית-הספר על שמו. בכניסה לבניין הותקן שלט מתכת לציון משכנו הראשון של המטה הכללי של צה"ל ולפניו – בית-ההבראה "החלמה".
יהודה סולודוחה

יהודה (יולי ארונוביץ') סוֹלוֹדוּחֹה (בכתיב יידי: יהודה סאָלאָדוכא, רוסית: Юлий Аронович Солодухо;‏ 30 ביולי 1877, אשמיאני – 28 באפריל 1963, לנינגרד) היה מזרחן וחוקר תלמוד יהודי סובייטי.

ביוגרפיה

יהודה סולודוחה נולד באשמיאני שברוסיה, החמישי מבין תשעת ילדיהם של אהרן ונחמה. הוא קיבל חינוך יהודי מסורתי, וב-1899 החל ללמוד בישיבת וולוז'ין. ב-1900 פרסם ב"המליץ" סדרת טורים על אורחות הישיבה, תחת שם העט 'יהודה אהרנזאָהן' (=אהרנזון, הפטרונים שלו), אך לבסוף התברר העניין והוא סולק. אז עבר לליפאיה, בה החל להשלים את השכלתו הכללית מתוך כוונה להיות מורה. בעת שהותו בעיר התפרנס ממתן שיעורים פרטיים בעברית ושימש ככתב "הזמן". הוא היה גם לפעיל ציוני, הצטרף לאגודת "שוחרי ציון" המקומית ואף נבחר כציר לקונגרס הציוני העולמי החמישי. ב-1905 הוסמך כמורה מטעם המכון להוראה בריגה. ב-1907 עבר לבירה סנקט פטרבורג. ב-13 במאי 1910 נישא לסוניה (שרה דבורה) נביאז'סקי, שאותה הכיר בעת שהיה מורה הפרטי, בטקס שנערך בבית הכנסת הגדול בעיר. מאותה שנה ועד לפרוץ מלחמת העולם הראשונה היה כתב "הצפירה" בבית התחתון של הפרלמנט. הוא שימש כמזכיר אגודת "חובבי שפת עבר" שבנשיאות הברון דוד גינצבורג. בנוסף ראו אור תרגומיו לרוסית של כמה מיצירות י"ל פרץ ושלום עליכם.
ב-1924 התקבל כחבר בלשכה המקומית של עובדי ההוראה, וב-1930 מונה למזכירהּ. ב-1932 נכנס בשערי המכון הגבוה ללימודי מזרחנות  בלנינגרד; ב-1 בנובמבר 1934 התקבל כעמית במחלקה ליהדות, וב-1937 עבר למחלקת המזרח התיכון העתיק. ב-15 ביוני 1938 אושרה הדיסרטציה שלו בנושא "העבדות בקרב היהודים בעיראק ובסוריה בין המאה השנייה והרביעית לספירה" והוענק לו תואר מועמד למדעים (מקביל בערך לדוקטור). ב-1940 מונה לעמית בכיר במכון. במחקריו, שעסקו בחברה היהודית של המזרח הקרוב בימי התלמוד כפי שהיא משתקפת בו, הפעיל סולודוחה שיטות מרקסיסטיות וחתר להציג את קיומן של תופעות כמו מלחמת מעמדות. ב-1940 יצא לאור חיבורו על ההשתתפות היהודית במרד המזדקי ועל סיבותיה החברתיות; הוא העריך כי יהודי ההרים הם צאצאיהם של גולים שגורשו לקווקז לאחר ההתקוממות של מר זוטרא, ראש הגולה במקביל לתנועה המזדקית. ב-1941 פרסם מאמר על הארגון הכלכלי של יהודי סוריה ועיראק במאות הראשונות לספירה. בעת הפלישה הגרמנית שהו החוקר ואשתו בלנינגרד הנצורה, ולבסוף פונו ממנה לטשקנט ב-1942. הוא המשיך לפרסם את עבודותיו במקום מושבו החדש, ובין היתר חיבר מונוגרפיה על פועלו של יצחק בן אברהם עקריש כעורך איגרת חסדאי אבן שפרוט אל מלך הכוזרים. לאחר המלחמה שב סגל המכון ללנינגרד, ובהמשך הועבר למוסקבה. ב-1948 השלים סולודוחה ספר על המבנה המעמדי בעיראק מהמאה השלישית ועד המאה החמישית.
ב-1949, בעת המאבק נגד קוסמופוליטיות, הוא גונה על ידי ראש המכון למזרחנות, פרופ' וסילי סְטְרוּבֶה , כ"קוסמופוליט חסר שורשים" (האשמה שכוּונה בעיקר כנגד יהודים). מאמריו זכו לביקורות קטלניות, וב-15 באוגוסט 1950 יצא לפרישה מוקדמת. הוא לא פרסם דבר במשך שנים, עד לתקופת ההפשרה: ב-1956 ניתן לו תקן בשלוחת המכון למזרחנות שנפתחה בעירו לנינגרד. ב-1962 וב-1963 יצאו לאור כמה מאמרים פרי עטו על החברה היהודית באימפריה הסאסאנית. הוא מת ונקבר בבית העלמין היהודי בלנינגרד.
טוקנטינס (מדינה)

גאוגרפיה

טוקנטינס שוכנת על אזור מעבר בין יערות הגשם של האמזונס וחופי הסוואנה ועל כן נופה מגוון. נהרות רבים חוצים את המדינה, ביניהם הנהר טוקנטינס שהעניק את שמו למדינה (בתוך נהר זה כלול איליה דו בננל - אי הנהר הגדול בעולם. שטחו כמעט כשטח מדינת ישראל).

כלכלה

כמו רוב כלכלת ברזיל גם כלכלת טוקנטינס מבוססת במידה רבה על גידול בקר. מטעי האננס במדינה לא רק מספקים הרבה מפרי האננס לברזיל, אלא גם לרבות ממדינות המרקוסור האחרות. בצפון המדינה, שמן ופחם נסחטים ומופקים מדקל הבאבאסו.
הממשלה הפדרלית, מבקשת להרחיב את כלכלת טוקנטינס על ידי מתן רישיון לחסום את נהר טוקנטינס, כדי לבנות סכר ועליו תחנת כוח הידרואלקטרית במדינה, על כל המשתמע מכך, כולל ההשלכות של פינוי הילידים המקומיים מבתיהם. על פי התוכנית, חברה פרטית תורשה לבנות חמש טורבינות גדולות של סכר הידרואלקטרי, אשר אחד מהם יספיק לצורכי החשמל של המדינה והשאר ייצרו חשמל שימכר לחלקים אחרים של ברזיל.

היסטוריה

מה שהיום הוא מדינת טוקנטינס, התגלה לראשונה על ידי מיסיונרים ישועים בערך ב-1625, כשחיפשו להמיר את דתם של הארמינדיאנים באזור לנצרות, האזור נקרא על שם נהר טוקנטינס, אשר בתורו נקרא בשם שניתן לו על ידי המקומיים.
לפני 1988 האזור היה חלק ממדינת גויאס, בצפון המדינה. מאז המאה ה-16 הצפון מנותק וקשה לגישה. כתוצאה מכך, האזור הדרומי של המדינה הפך למפותח יותר, ובאזור הצפוני הייתה תנועה בדלנית שנים רבות. 
התעוררות גדולה של בדלנות הייתה ב-1809, כאשר מיסים כבדים הוטלו על כרייה. המהלך הוביל להתקוממות מינורית אשר חוסלה במהרה על ידי הצבא. סדרה של התקוממויות כושלות התרחשה גם במאה ה-19.
ב-1970, הופעל לחץ על הממשלה הפדרלית על ידי העם בגויאס הצפונית למדינה נפרדת, וב-1988 הוקמה מדינת טוקנטינס, ביחד עם מדינות אחרות כמו רונדוניה שהוקמה באופן רשמי.
ישנם 20 אתרים ארכאולוגיים חשובים בטוקנטינס.
פארק החופש

היסטוריה

הפארק הוקם כחלק מיישום מסקנותיה של ועדת האמת והפיוס אשר פעלה בדרום אפריקה בשלהי שנות ה-90 על מנת ליישב את המתחים במדינה עם נפילת משטר האפרטהייד. בשנת 1999 נתן נלסון מנדלה ביטוי מפורש ליוזמה, כאשר קבע כי "לא רחוק היום בו יהיה מקדש עממי, פארק חופש, בו נוכל לחלוק כבוד לכל אלו שמגיע להם, אלו אשר סבלו וחוו כאב".
אבן הפינה הונחה באופן רשמי ב-1 ביוני 2000 ושנה לאחר מכן הוקמה קרן פארק החופש (Freedom Park Trust), אשר הייתה אמונה על ריכוז וניהול עבודות ההקמה. הפארק נחנך רשמית ב-8 במרץ 2004 בטקס רב רושם בהשתתפות נשיא דרום אפריקה תאבו מבקי, אשר קבע כי הוא מצפה שהפארק לא יהיה "מקום של אבל", אלא מקום של שמחה בו תינשא על נס הרוח האנושית. שנת חניכת הפארק הייתה שנת העשור לראשית הדמוקרטיה הרב-גזעית בדרום אפריקה לאחר נפילת האפרטהייד בשנת 1994, עשר שנים קודם לכן. באפריל 2009, קרן פארק החופש פורקה, ותחתיה הוקם מוסד התרבות פארק החופש (Freedom Park Cultural Institution), אשר אחראי החל מאותה העת על תחזוק האתר וניהולו.

אתרי הפארק

פארק החופש משתרע על פני 52 דונם בגבעה הצופה אל מרכז פרטוריה. למרגלות הגבעה מתחיל רחוב פול קרוגר, הרחוב הראשי של העיר, אשר נמתח ממנה הרחק צפונה. מהגבעה אפשר לצפות אל אתרים השוכנים בגבעות פרטוריה האחרות, לרבות ביצורי פרטוריה, אנדרטת החלוצים ובנייני האיחוד. הפארק כולל מוזיאון גדול לתולדות יבשת אפריקה בכלל ודרום אפריקה בפרט לצד מתחמי זיכרון שונים. כל אתר ואתר בפארק החופש נושא שם באחת מלשונותיה הרשמיות של דרום אפריקה. בין מתחמי הזיכרון השונים ומסביבם הוקם גן זיכרון רחב ידיים אשר רווי בסמליות השמה על נס את אחדותה של דרום אפריקה. כך למשל הגן מתהדר בעצים, שיחים ואדמה מכל רחבי הפרובינציות של דרום אפריקה. בנוסף, ברחבי הגן אפשר גם למצוא אנדרטאות שונות, פסלים רבים, מדשאות ובריכות נוי.

מתחמי הזיכרון

מתחם הזיכרון העיקרי של פארק החופש מכונה "סקהומבאטו" (S'khumbuto, משפת הסוואזי), והוא ממוקם על ראש הגבעה. מתחם סקהומבאטו אמון על הנצחת העימותים הצבאיים שעיצבו את דרום אפריקה המודרנית. המתחם כולל את "קיר השמות", אחד המונומנטים החשובים ביותר בפארק החופש כולו. על קיר זה, אשר אורכו 697 מטר, חרוטים שמותיהם של 150,000 איש אשר נפלו בעימותים אלימים בדרום אפריקה לאורך תולודתיה. סקהומבאטו כולל גם גלריית תמונות של מנהיגים מקומיים ובינלאומיים אשר נתנו לרבים השראה, אמפיתיאטרון לטקסי זיכרון עם כ-2,000 מקומות ישיבה, היכל לתפילה ומדיטציה, ונר אש תמיד מוקפת מים לזכרם של גיבורי האומה.
בשוליו המזרחיים של פארק החופש משתרע מתחם זיכרון נוסף העונה לשם "איסיביבאנה" (Isivivane, משפת הזולו). מתחם זה מסמל את מקום מנוחתם הרוחני של אלו אשר קיפחו את חייהם בעת מאבקם לחופש בדרום אפריקה. המתחם בנוי בצורה המזכירה קיום פרקטיקות דתיות של בני הזולו והקוסה, והוא כולל שני אתרים סמוכים: "לסאקה" (Lesaka, משפת הקוסה) – מעגל אבן הכולל סלע מכל אחת מהפרובינציות של דרום אפריקה, ו"לקגוטלה" (Lekgotla, משפת הקוסה גם כן) – מבנה בצורת חצי עיגול הכולל עץ מכל אחת מהפרובינציות של דרום אפריקה.
את מתחם סקהומבאטו ומתחם איסיביבאנה מקשרת דרך אויטספאנפלק (Uitspanplek, משפת האפריקאנס) – מסלול הליכה מרוצף בין כמה מאות מטרים עם נוף לאנדרטת החלוצים השוכנת בגבעה ממול. דרך נוספת המקשרת בין שני מתחמי זיכרון אלו היא דרך מבלדזו (Mveledzo, משפת הונדה), הקצרה יותר.