התחדשות יהודית (ישראל)

רקע

עד לשלהי המאה ה-18 התקיימה חפיפה כמעט מוחלטת בין הזהות היהודית לזהות הדתית המסורתית, שגולמה במוסדות הקהילה היהודית. מי שחדל לראות את עצמו כשייך לה נקט כמעט תמיד בדרך של התנצרות: לכלל זה היו חריגים בודדים, דוגמת ברוך שפינוזה, נגדם הופעלו סנקציות מוסדיות. משלהי המאה ה-18 קרסה הקהילתיות היהודית במהרה בעקבות המודרנה ותהליך הדרגתי של מתן אמנציפציה ליהודים. להשתלבות הגוברת בעולם החיצון נלוותה שאלת הזהות בסדר העניינים החדש. במרכז ומערב אירופה, בהן היה מעמדם האזרחי איתן למדי והיהודים עברו תִּרבּוּת (אקולטורציה) מקיף, ראו עצמם בני כל ההשקפות כחלק מהלאום המקומי בעל דת אחרת; עיקר הפילוג ביניהם, מאורתודוקסים ועד רפורמים, נבע מהשאלה האם ועד כמה צריך להתאים את הדת היהודית לחברה הסובבת. במזרח היבשת הנחשל היה קיבוץ יהודי גדול, צפוף וקדם-מודרני, שהחזיק עדיין בשפת היידיש ובתרבות ייחודית לו. נטישת הדת עקב הקדמה הזוחלת הביאה בו לפיתוח תפישות אתניות או לאומיות של היהדות, בעיקר אוטונומיזם וציונות לגווניהם.    
בין פלגי התנועה הציונית נמנו קבוצות בעלי מודלים שונים של יחס אל המסורת. בהם בלטו בשונותם, שני מודלים מרכזיים. המודל האחד מחויב מצד אחד למסורת היהודית בכללותה, ומצד שני אינו מחויב להלכה. עם מודל זה מזוהים מנהיגים רוחניים כאחד העם, חיים נחמן ביאליק, א. ד. גורדון וברל כצנלסון.
המודל השני מבטא מרידה במסורת היהודית ושלילתה, בד בבד עם שלילת הגלות וזהות יהודית גלותית. הוא בא לידי ביטוי בדרכם של יחידים וקבוצות אשר גזרו על עצמם באופן מודע ניתוק מהמורשת היהודית. חלק נכבד מאנשי העלייה השלישית דיברו על זהות חדשה, על יצירת "אדם חדש" ו"יהודי חדש" כניגוד ושלילה של הזהות היהודית הקודמת. מודל זה (השני) הוא שהיה רווח ביישוב המתחדש בארץ ישראל, והוא שהוביל לנתק של הדורות הבאים מהתרבות היהודית.
הפעילות המחודשת בתחום הזהות היהודית-חילונית החלה עם הקמתו של חוג שדמות בקיבוצים בצפון הארץ בראשית שנות ה-60 של המאה ה-20; אך רק בראשית שנות ה-70 החלה התופעה, להתמסד עם הקמת חוגים נוספים ברחבי הארץ על ידי יוצאי חוג שדמות, הקמת המכונים הציוניים - המלי"ץ, והגעתם של עולים חדשים מארצות הברית, שהיו מחויבים למורשת ולתרבות היהודית.
ההתחדשות היהודית בישראל הושפעה, בין היתר, מעלייתם ארצה של הוגים מארצות הברית אשר הביאו עמם תפיסת עולם פלורליסטית. בין אלו בולט מקומו של דוד הרטמן, שייסד בשנת 1976 את מכון הרטמן בירושלים. בית המדרש של המכון שימש מאז ועד היום כמרכז התחדשות יהודית המשלב מחקר, כתיבה הגותית, חינוך והכשרת מנהיגות ציבורית. רבים מיוצאי המכון מעורבים ביוזמות פורצות דרך של התחדשות יהודית בפתיחת בתי-מדרש, בתי תפילה, מנהיגות פמיניסטית-דתית ומנהיגות פוליטית.
ב-1978 נוסדה הסדנה הבינתחומית בסמינר אפעל, במטרה להכשיר מדריכים חילוניים בעלי ידע בתחומי הזהות היהודית עבור המכון לחינוך ציוני של התנועה הקיבוצית, אשר הוקם כשנה קודם לכן. בסדנה תוגברה היהדות כחלק מהמודעות העצמית והחברתית של המשתתפים.
בסוף שנות ה-80, אל מול המתח בין דתיים וחילוניים, הבשיל בקרב אנשי החינוך בקיבוץ הדתי הרעיון לקיים סדרת פגישות עם אנשי מרכזי ההשכלה בתנועות הקיבוציות ללימוד משותף של מקורות ולדיאלוג סביב נושאים של זהות יהודית. המפגשים התקיימו פעם בחודש או חודשיים, כאשר האירוח מתקיים בכל פעם במרכז השכלה אחר. מתוך מפגשים אלה צמח מושג בית המדרש הפלורליסטי, ככלי המאפשר ליבון סוגיות הנוגעות לזהות יהודית וככלי המאפשר דיאלוג בין עמדות שונות בחברה היהודית בישראל. בעקבות התנסות זאת הוחלט בקיבוץ הדתי להקים את מרכז יעקב הרצוג, אשר מחויב ללימוד יהדות מנקודת מבט פלורליסטית וליברלית.
במקביל, בשנת 1989 הוקמו שני בתי המדרש הפלורליסטיים הראשונים במרחב החילוני: המדרשה באורנים של התנועה הקיבוצית הוקמה על ידי שמונה בוגרים של סמינר אפעל והמלי"ץ ובית המדרש אלול, שהוא בית מדרש משותף לדתיים וחילוניים הוקם בירושלים על ידי רות קלדרון ומוטי בר אור.
באותה שנה נודעה גם יוזמה של אנשי אקדמיה מהאוניברסיטה העברית להקים תנועה ליהדות הומניסטית פלורליסטית – יוזמה אשר שמה לעצמה כמטרה לעסוק בחינוך ליהדות כתרבות. עם היוזמים נמנו פרופ' יהודה באואר, ד"ר זאב כץ והשופט חיים כהן. בעקבות פעילות זו הוקמה ב-1992 תנועת תחיל"ה.
ארבעת ארגונים אלה היו הארגונים הממוסדים הראשונים אשר סללו את הדרך לפני הפריצה הגדולה של ההתחדשות היהודית באמצע שנות ה-90; בתקופה זו ההתחדשות היהודית זכתה להד ציבורי ולכינויים שונים כגון "השיבה אל ארון הספרים היהודי" ו"הרנסאנס היהודי".
בין הגורמים לפריחה של ההתחדשות היהודית היו ועדת שנהר, אשר מונתה ב-1991 על ידי שר החינוך זבולון המר במטרה לבדוק את לימודי היהדות במערכת החינוך הממלכתית, והגישה את המלצותיה בשנת 1994, ועליית תופעות הניו אייג'. אולם הקטליזטור העיקרי לפריצתה של ההתחדשות היהודית לקהלים נרחבים בישראל היה רצח יצחק רבין בסוף שנת 1995.
לאחר הרצח הוקמו בתי מדרש פלורליסטיים חדשים אשר פנו לקהל חילוני ולקהל מעורב חילוני-דתי מתוך מטרה מפורשת לאחות את השסע הדתי-לאומי אשר התגלה בחברה הישראלית. סקרים אשר נערכו בראשית העשור הראשון של המאה ה-21 מיפו עשרות ארגונים אשר עוסקים בזהות יהודית מתוך השקפת עולם פלורליסטית.

בתי תפילה

קהילת התפילה החילונית הראשונה, "ניגון הלב", הוקמה בינואר 2001 בנהלל על ידי חברי מדרשת אורנים במטרה לגבש קהילה סביב תפילות השבת וקבלת שבת. עד לינואר 2008 תועדו עוד כשלושים קהילות תפילה נוספות. מרבית הקהילות מתכנסות כדי לציין במשותף את קבלת השבת, בתדירות הנעה בין הקהילות השונות מפעם בחודש לפעם בשבוע. ברוב המכריע של הקהילות מובלת התפילה על ידי 2–4 אנשים הנקראים "מובילי תפילה". רוב מובילי התפילה למדו קורסים שונים של לימודי יהדות והנחיית קבוצות, והם מיוזמי הקמת בית התפילה בקהילה שאליה הם משתייכים. 
בין בתי התפילה המובילים במרחב החילוני נמצא בית תפילה ישראלי] בתל אביב, אשר נוסד ב-2004 והפך למודל של קהילה עירונית רחבת היקף בזכות קבלות השבת ההמוניות בנמל תל אביב מדי קיץ, בהם משתתפים כ-800–1000 איש מדי ערב שבת. בית תפילה ישראלי הצליח להנכיח את התופעה המתפתחת של התחדשות יהודית במרחב הציבורי.]
התפילה בבתי התפילה משלבות קטעים מתוך סידור התפילה המסורתי עם פיוטים ושירה עברית מושרת או מוקראת.  רבים מבין בתי התפילה חברו יחד להקמת רשת בתי תפילה. באזור הגליל המרכזי חברי קהילת "ניגון הלב" הקימו רשת "בתי קהילה" עם קהילות הן במגזר הקיבוצי והן במגזר העירוני. ב-2011 בית תפילה ישראלי הוציא לאור סידור ערב שבת הכולל שירה עברית, זמר ישראלי, תפילות מסורתיות ופיוטים. נכון לאוקטובר 2011, הסידור נמצא בשימוש ביותר מ-8 קהילות מרשת הקהילות להתחדשות יהודית והתנועה הרפורמית.